Peatoimetaja veerg 08/23 (Joel Jans)

Suvi on sama otsas kui minu mõtted mida peatoimetaja veergu kirjutada. No ei ole seda rahvavalgustaja annet antud kus tahaks kantslist matsidele tarkust jagada ja öelda kuidas elama ka ulmet kirjutama-lugema peaks. Kõige olulisem teadaanne oleks vist see, et Reaktor alustab noorte autorite nurgaga. Ehk nüüd on aeg otsida üles need kirjutised, mille eest sa võib-olla kirjandustunnis pahandada said ja meile saata. Ühtlasi on toimetusel suur rõõm, et Tormi on peale pikka pausi taas ühe vanaulme teemalise artikli meile usaldanud.

Pilt Jaana Muna

Riho, abipeatoimetaja rasketel aegadel:

Mannu hakkab Hopepunkist kogumikku tegema. Neile, kellele 3 aastat koroonat, 2 aastat sõda ja nüüd MaSu liiast on olnud, teil on nüüd võimalus helgulmet kirjutada.

Ise kirjutasin fännikirja virtuaalsele iidolile.

Kaanepildi tegi Liis Roden.Ise panin kirjad juurde.

Hõbedase planeedi pääl. Maailma isand, vampiirid ja meeleheitel astronaudid Jaan Tõnissoni vastu (Tormi Ariva)

23. juulil Estconil peetud ettekande tekst väikeste paranduste-täiendustega

Sissejuhatus

Tsaariaja lõpuaastad on eestikeelse ulmekirjanduse ajaloos märgilised. Ma ei mõtle Matthias Johann Eiseni tulevikujuttu, mis esimese pääsukesena uhkes üksinduses taevas tiirutas, vaid tõlketraditsiooni vormumist. Tõsi, mõningaid žanritõlkeid, näiteks Jules Verne’i teostest, ilmus ka XIX sajandil, aga kvalitatiivset ja kvantitatiivset hüpet võib tähele panna just XX sajandi kahel esimesel kümnendil. See oli aeg, mil paljud eesti haritlased avastasid mõne võõrkeele vahendusel enda jaoks Saksamaal, Inglismaal, Prantsusmaal ja teistes Euroopa riikides laineid lööva moodsa ulmekirjanduse. Kõige kõrgem kirjandushuviliste haritlaste kontsentratsioon oli aga ajalehetoimetustes. Nõnda on üsna loomulik, et fantastilise proosa eestindamise mootorina jätkas ajakirjandus ühes oma aina olulisemaks, kommertslikumaks ja professionaalsemaks muutuva järjejutukultuuriga. Rääkides ulmeromaanidest tõlgiti edasi Verne’i, 1903. aastal avaldati Uues Ajas Mór Jókai „Kakskümmendtuhat aastat jää all“ (originaalis „Egész az északi pólusig“, 1876), kahel järgmisel aastal Postimehes sama autori „Mustad teemandid“ („Fekete gyémántok“, 1872) ning Kurd Laßwitzi „Kahe planeedi pääl“ („Auf zwei Planeten“, 1897) ja vahemikus 1908–1909 ilmusid erinevates ajalehtedes kolm H. G. Wellsi romaani: „Imelikkude elukate saar“, „Nägemata inimene“ ja „800.000 aasta pärast“, mida hilisemate tõlgete mõjul tunneme küll veidi teistsuguste pealkirjade järgi. Aga jäägemgi ajaliselt sinna Wellsi esmatrükkide juurde pidama, et valgustada veel üht põnevat tõlkejuhtumit.

Isamaa päistiitel, allikas: Digar

Isamaa

1906. aasta märtsis Tartus ilmuma hakanud Isamaad võinuks nime järgi otsustades pidada väliselt riigitruuks ja sisemiselt rahvuslikuks väljaandeks, midagi täitmaks revolutsiooni järel suletud ajalehtedest järele jäänud tühimikku. Ja mulje ei petnud, vähemalt alguses. Esimese toimetaja Ernst Enno käe all kujunes sellest poliitilistelt hoiakutelt mõõdukas, kuid selgelt eestimeelne ja rahvaharidust edendav leht. Ometi oli Isamaa loomise taga tegelikult hoopis baltisakslaste initsiatiiv ning lehe väljaandja, kadaklik trükikoja ja raamatukaupluse omanik Eduard Bergmann suunas seal väljendatud hoiakuid Balti konstitutsioonilise partei ja Liivimaa rüütelkonna huvisid silmas pidades. Baltisakslaste eesmärk oli kahandada eesti maarahva vastumeelsust mõisnikkonna suhtes, luua platvorm põllumajanduslikuks ja eelkõige poliitiliseks koostööks kahe ühiskonnaklassi vahel. Kõik selleks, et säilitada status quo’t ja käest libisevat mõjuvõimu eestlaste üle. Kuna kaalul oli palju, otsustati propagandat teha väga ettevaatlikult. Sedavõrd, et isegi vastutav toimetaja Ernst Enno sai ajalehe salalikest tagamaadest aimu alles hiljem – ning lahkus nördinult toimetusest kohe peale oma esmase kuue kuu pikkuse lepingu lõppemist.

Meile on aga oluline kirjandus. Isamaa pani algusest peale rõhku ilukirjandusele, mille valik oli ilmselt just tänu Ennole mitmekesine ja väljapeetud. Ühelt poolt pakuti lugejatele suurt klassikalist romaani, lisalehes hakkas järjekaupa ilmuma Aleksei Tolstoi ajalooline „Tsaar Iwan Hirmus“; teine lisa kandis pealkirja „Laste rõõm“ ning sisaldas lastejutte ja -luulet; kolmandaks avaldati Arthur Conan Doyle’i Sherlock Holmesi lugusid. „[N]eed jutud ei ole tühi kõmu, waid hinge uurimised, ainult huwitawal kujul,“ sedastatakse Isamaa esimeses numbris ja siin nähtub toimetuse edumeelne suhtumine žanrikirjandusse. Sherlock Holmesi juhtumeid tõlgiti lausa peadpööritava hooga, üks algas ja teine lõppes, ainuüksi esimesel aastal ilmus neid kokku 9 tükki. Ei ole vist vaja väga suurt kujutlusvõimet, et oletada, mille najal see baltisaksa agitatsiooniprojekt asutamise järel oma tellijabaasi kasvatas ja vee peal püsis. Vihjeks võin öelda, et ilmselt polnud seekord tegu Jaan Tõnissoni isikut ja parteid mõnitavate juhtkirjadega. Ulmet siiski esialgu Isamaa või selle lisade veergudelt ei leia. Seda kuniks 1908. aasta hilissügiseni, kui alustab lehe uus kaasanne Lõbu ja Teadus (digiteerituna kättesaadav siit: https://dea.digar.ee/publication/lobujateadus), mis vallandab tulvaveed.

Lõbu ja Teaduse esimese numbri esimene leht, allikas: Digar

Lõbu ja Teadus

Septembris toovad lehed kurva sõnumi Riiast: keele- ja kirjamees Jaan Nebocat on surnud. Ulmesõbrad on sügavas leinas, meenutatakse kunagist Nebocati kirjutatud populaarset Verne’i ainelist „Meremadu“, esimest eestikeelset ulmeraamatut. Teine varane Verne’i-mugandaja Ado Grenzstein on endiselt eksiilis Pariisis. Kohaliku ulmetõlke tulevikku nähakse õige süngetes värvides. Kuid siis saabub ootamatust kohast lootuskiir. Ilma ühegi eelteateta jõuab 8. novembril Isamaa tellijateni esimene number Lõbu ja Teadust koos poola kirjaniku Georg Shulawski ehk Jerzy Żuławski romaani „Hõbedase planeedi pääl“ („Na srebrnym globie“) algusega. Uue Isamaa toimetaja ning väljaandja, kellegi Aleksander Kärgi toimetatud Lõbu ja Teadus on trükitehniliselt kaunis, alates elegantse küljendusega päisest kuni suursuguste initsiaalide ja vinjettideni, kuid sisu nii kergelt hoomatavat tervikut ei moodusta. Lisaks kirjanduslikule, on olemas ka aimeline ja humoristlik taotlus, peamiselt tõlkejuttude kõrval ilmuvad päevapoliitilised karikatuurid ning artiklid mesinduse kohta. Ent ajakirja nael on siiski Żuławski Kuu peale sõidust jutustav romaan, mis võtab enda alla iga numbri esimesed leheküljed. Leheküljed, muuseas, on Lõbul ja Teadusel nummerdatud jätkuvalt ning igihaljas numeratsioon ei katke isegi aasta vahetudes, tõsiasi, mis kommunikeeris kuhjunud üksiknumbrite kokku köitmise soovitust ja sedakaudu säilitamisväärtust.

„Hõbedase planeedi pääl“

Millest siis jutustab see müstiline poola teos? Lühidalt võiks vastata, et tuleviku minevikust. Annan lühikese ülevaate. Hiljuti K. (ilmne viide Krakówile) linna lähedal asuva küla maadele langenud meteoriiti otsivad mehed leiavad pika kaevamise peale hoopis räbukihiga kaetud ümara kujuga metallist objekti, mis näib olevat seest õõnes. Kohaliku observatooriumi assistent asub leidu uurima ning tal õnnestub metallkapsel avada. Kosmilist päritolu kapsli seest tuleb lagedale peaaegu söestunud käsikiri, mille assistent ülihoolikalt röntgenkiirte abiga dešifreerib. Talle meenub üks ammune ekspeditsioon…

Umbes viiskümmend aastat tagasi leiti, et aeg on küps läkitamaks mehitatud missioon kuule. Ja seda kavandati Verne’i vaimus: hiiglaslik kahur pidi teraskuuli-sõiduki ekvaatori lähedalt Aafrika läänerannikult Kuu poole lennutama. Ajalooline sündmus leidis aset 100 aastat peale prantsuse korüfee surma, mis praegu teadaolevate faktide valguses tähendaks, et umbes 2005. aasta paiku, aga tasub silmas pidada, et teos nägi ilmavalgust mõni aasta enne Verne’i siitilmast lahkumist, seega jääb täpne daatum sobivalt tingliku saladusloori varju. Harukordse ekspeditsiooni treenitud füüsisega meeskond oli üdini rahvusvaheline: ettevõtmise algatajate iiri astronoomi, portugaallasest inseneri ja poolakast metseeniga liitus hiljem inglise arst, viies liige vahetati viimasel hetkel välja ning asendaja isik jäigi hoolimata ajakirjanduse suurtest ponnistustest avalikkusele tundmatuks. Pealekauba on kaasas koer Selena ühes kahe kutsikaga.

Kaugeltki mitte kõik ei kulgenud plaanipäraselt. Kuu lähedal katkes äkitselt telegraafiühendus kosmosesõiduki ja Maa vahel, üks meeskonnaliikmetest suri maandumisel tekkinud põrutuste tõttu ja tagatipuks selgus veel, et oli kaldutud kõrvale väljaarvestatud trajektoorist, miska tuli edasist liikumiskava revideerida. Ekspeditsiooniosalised olid teadlikud lohutust tõigast, et tagasi koduplaneedile nad enam kunagi ei pääse, seepärast oli sidepidamisvõimaluse äralangemine väga rusuv, aga esialgu püsis õhus lootus, et Kuu tagaküljel on mingisugunegi atmosfäär, kuitahes hõre. Lisaks oli mõne aja pärast oodata teise missiooni saabumist. Kuid teise missiooni kuundumine ebaõnnestus täielikult, asjaosalised hukkusid ning kuna Maa peale ei jõudnud ühtegi teadet ka esimeselt meeskonnalt, hakati peatselt arvama, et neidki on tabanud sama saatus. Pool sajandit hiljem avastatud käsikirjast selgub, et missioon siiski jätkus ja seda arvukate raskuste kiuste.

Antoni Stanisław Procajłowiczi illustratsioon romaani esmatrükile, kuumaastik, allikas: Wikimedia Commons

Rändurid on muuhulgas sunnitud rinda pistma üüratute temperatuurikõikumiste, hingatava õhu nappuse, harjumatult väikese raskuskiirenduse, meeskonnaliikmete haigestumiste ja kalgilt ettearvamatu kaardistamata maastikuga. Neile sekundeerivad mitte kübetki vähem armutud vaimuhädad nagu surmahirm, rahuldamata ihad, eelmistest tulenevad piinavad pahelised mõtted ning kibe krooniline koduigatsus. Teekond Kuu teisele küljele on küll seikluslik, aga äärmiselt masendav ning pingeline. Ajuti hajutavad seda lõputu raskemeelsuse atmosfääri üürikesed ilu- ja selgusehetked, nende seas kaunilt impressionistlike kirjelduste abil edasiantud vaatepildid sellest, kuidas päikesevalgus – teinekord ehk Maasirbi kuma – Kuu tasandikelt või kraatriharjadelt tagasi peegeldub, aga see ei muuda romaani melanhoolset ja kohati õudset üldist tundelaadi. On ilmne, et sündmuste kroonika on kirja pandud oma aja sügavate loodusteaduslike teadmiste varal ja ülepea väga läbimõeldult ning hämmastavalt tõetruult.

Teose fookuses pole siiski imetabased avastused, mida tehakse seal, kuhu inimese jalg eales varem astunud ei ole, vaid tegelaspsühholoogia keerdkäigud. Ulmekirjandus lõikub niisiis taaskord psühholoogilise realismiga ning, kuivõrd kummagi osas pole kirjanik endale hinnaalandust lubanud, täiendavad kaks poolust teineteist vägagi nauditavalt. Eelkõige saab läbivalgustatud peategelase, ekspeditsiooni poola verd „kroonikakirjutaja“ mõtte- ja tundeilm, sest üsna peatselt pärast Kuu pinnale langemist mõistab ta, et tema märkmed, mis pidid maalastele kosmoserändurite läbielamistest ja senitundmatuist paigust jutustama, jäävad alatiseks Maa orbiidile tiirlema ega jõuagi kunagi koduplaneedi inimeste lugemislauale. Nii kujuneb reisipäeviku pidamisest teataval moel teraapiline tegevus, mis annab võimaluse mõtteid korrastada ning intiimsemaidki tundeid sõnastada. Neist sissekannetest õhkub suurt empaatiavõimet, kirjutaja proovib ühtesoodu lisaks endale ka oma kaaslaste olukorda ja tegutsemismotiive mõista.

Empaatiat võib üldse vaadelda romaani ühe keskse märksõnana, sest milles muus see iseloomuomadus seisneb, kui oskuses ennast mingisse teise, harjumatusse vaatepunkti asetada. Just seda on autor teinud märkimisväärse eduga: ta ei kirjutanud kui Maalt Kuule vaatav unistaja, vaid kui Kuult Maale vaatav igatseja ja see pole mitte väike saavutus, eriti XX sajandi hakul, üksiti mõjub värskena tänini. Sellise perspektiivi veenev kehtestamine eeldas peale fabuleerimisoskuse veel ka põhjalikku uurimistööd: autor, kellele erialakirjanduse lugemisest ja astronoomidega konsulteerimisest väheks jäi, käis ise mitme aasta vältel Krakówi observatooriumis Kuud vaatlemas. Mingis mõttes kujutab leitud käsikiri endast nukrat armastuskirja Maale, aga on tervikuna hoopis rikkam ja mitmetasandilisem, ega lase enda sisu kergesti lakooniliselt kokku võtta või üldistada. Selles loos võib näha traagilis-laiahaardelist metafoori inimese elukäigule, allegooriat Vene Impeeriumi alla heidetud Poola kannatustele aga sama hästi võib teda lugeda ka kui paeluvat seiklusromaani. Keel ei tõrgu teda sestap nimetamast üheks varase ulmekirjanduse – ja laiemalt maailmakirjanduse – tähtteoseks.

Antoni Stanisław Procajłowiczi illustratsioon romaani esmatrükile, astronaudi haud, allikas: Wikimedia Commons

Tagataust

„Hõbedase planeedi pääl“ ilmus poola keeles esmakordselt järjejutuna väljaande Głos Narodu (Rahvuse Hääl) 1901. aasta detsembrist järgmise aasta aprillini. Eraldi raamatuna nägi romaani redigeeritud ja Antoni Stanisław Procajłowiczi juugendlike (vt pilte) illustratsioonidega ilmestatud versioon ilmavalgust 1903. aastal Lvivi linnas. Lähedase avaldamisaja ja temaatika tõttu on teda ikka tahetud kõrvutada Wellsi teosega „Esimesed inimesed Kuul“ – vene keeles on nad korra isegi ühte raamatusse mahtunud –, aga mul tuleb nõustuda Adam Żuławskiga, kes tituleerib oma vanaisa „anti-Wellsiks“: need lood lahknevad sisu ning tonaalsuse poolest diametraalselt, nagu ehk eelnevast põgusast tutvustusest juba ilmnes. Hiljem sai „Hõbedasest planeedist“ triloogia esimene osa, teine („Vallutaja“) ja kolmas („Vana Maa“) avaldati vastavalt 1908-1909 ning 1910-1911. Ühtede kaante vahel ilmus epopöa 1912. aastal.

Jerzy Żuławski portreefoto, allikas: Wikimedia Commons

Just sellel kolmikule toetubki tänapäeval Jerzy Żuławski (1874–1915) kirjandusliku maine põhiraskus, aga alustas ta hoopis dekatentliku luuletajana ning jõudis muuhulgas kirjutada ka ohtralt kirjanduskriitikat, esseistikat, kümme näidendit ning tõlkida filosoofilisi, religioosseid ja ilukirjandustekste. Poola alad olid tema eluajal jagatud Austria-Ungari, Preisi kuningriigi ja Venemaa vahel; Żuławski oli riigita rahvuslasena osaline Noore Poola (Młoda Polska) nimelises modernistlikus kultuurivoolus ja lävis seekaudu mitmete sajandi alguse prominentsete haritlastega, eeskätt literaatide ja kunstnikega. Ta elas Austria võimu alla kuuluvas Galiitsias Tatra mäestiku serval ning harrastas mägironimist, see teadmine asetab veidi teise valgusesse ka kirjeldused rändurite meelehärmiks Kuu pinda katvate lõhede, kraatrite ja mäeahelike loomutruuna mõjuvad, ent tegelikkusest dramaatilisemad kirjeldused raamatus „Hõbedase planeedi pääl“. Żuławski loominguliselt intensiivne elu lõppes vara: vaid 41-aastaselt suri ta tüüfusesse, mille oli külge saanud 1915. aasta augustis esimese maailmasõja rindel viibides.

Järelmõjud

Żuławski kui ulmekirjaniku pärand on haraline ning laiaulatuslik. Romaanidest kuulsamgi on nende põhjal vändatud (õieti lõpetamata jäänud) 1988. aastal linastunud alusmaterjalikauge film, mille režissööriks oli Jerzy venna pojapoeg Andrzej, kelle loomingust on 2017. aastal ülevaate kirjutanud Kalver Tamm. 2008. aastal asutati temanimeline kirjandusauhind (Nagroda Literacka im. Jerzego Żuławskiego), mille pälvivad igal aastal kolm žürii meelest parimat poola eelmise aasta ulmeraamatut, misjuures preemiatel on oma hierarhia, need jaotuvad pea-, kuld- ja hõbepreemiaks. Laureaatide hulgas on palju suuri nimesid eesotsas Jacek Dukajga, kaks korda peapreemia võitnud Rafał Kosiki jutuke nimega „Marss“ on 2012. aastal Jüri Kallase tõlkes ka Reaktoris ilmunud. Kuid, mis vast kõige olulisem, Żuławski triloogiat luges vastuvõtlikus eas suurima innuga Stanisław Lem, kes pole hiljem salanud sealt saadud tugevaid impulsse. Ja ühe märkimisväärse impulsi andis „Hõbedase planeedi pääl“ põneval kombel ka USA Apollo programmile, kuivõrd just seal raamatus kirjeldatud masinast sai tänu insener Mieczysław Bekkerile NASA kuukulgurite prototüüp.

2015. aastal jagatud Żuławski-nimelised kirjandusauhinnad, allikas: poola veebiajakiri Fahrenheit, https://www.fahrenheit.net.pl/)

Eestikeelne tõlge

Neile, kelles äsjane jutt tekitas vastupandamatu kihu Żuławski romaani lugeda, on mul üks hea ja üks halb uudis. Alustan heast. Eestikeelne tõlge on minu meelest tehtud originaali põhjal ning ajaproovile üpris hästi vastu pidanud, ehkki keele väljendusvahendid toona palju piiratumad olid. Näiteks skafandrite asemel on astronautidel seljas „õhuhoidjad“. Halb uudis on see, et eesti keeles on romaanist tegelikult ilmunud vaid circa kaks kolmandikku. 1909. aasta septembris olid Isamaa tellijanumbrid ilmselt juba nii kokku kuivanud, et lisalehte ei suudetud enam kuidagi välja anda. Üritati jätta muljet, et majanduslikke raskusi pole, pealehes kirjutati, et „lugejate arw, iseäranis wiimasel ajal, [k]iiresti kaswab“; aga reaalsus oli see, et romaan, mille viimase osa lõppu pandi meelevaldselt märkuse „Järgneb“ asemele „Lõpp“, jäi katki kõige ängistavama koha pealt ning kahe kuu pärast oli ka Isamaa sunnitud hingusele minema. Tähelepanelik lugeja võinuks ehk märgata, et kusagil polnud veel öeldud midagi selle kohta, kuidas Kuu-reisi kroonika käsikiri üldse Maale jõudis, aga tõenäoliselt oli ta tegelaste väljapääsmatu olukorra tõttu liiga muserdatud, et sellisele asisele detailile mõtteid kulutada.

Omaette huvitav teema on tõlkimise ajastus. Esimene Lõbu ja Teaduse number ilmus 1908. aasta 8. novembril. Kui kalendrierinevus maha arvata, siis täpselt kolm päeva hiljem hakkas Tartust 900 kilomeetri kaugusel Varssavis Kurjer Warszawski nimelises päevalehes samuti järjejutu kujul ilmuma romaani teine osa. Ühtlasi paistab, et „Hõbedase planeedi“ eestindus võib väga vabalt olla nüüdseks kultusmainega teose päris esimene tõlge, edestades näiteks venelasi (1911) kolme, sakslasi (1914) kuue, tšehhe (1916) kaheksa ning anglosfääri tervelt 110 aastaga, kuna triloogia ilmus inglise keeles esmakordselt alles aastal 2020.

Aga seni on küsimata kõige tähtsam küsimus. Kes oli tõlke autor? Ühtegi otsest sellekohast vihjet Lõbu ja Teadus meile ei paku. Enne romaani ilmumist oli Żuławskit tõlkinud vist ainult Elise Tenter, kelle ümber pandud melodramaatiline jutt „Ema“ („Matka“, 1898) Tartu ajalehes Vabadus (26. jaanuar – 30. jaanuar, 1907) ei reeda veel midagi kirjaniku hilisemast võimekusest ja originaalsusest; väheldasi (kaud)tõlkeid autori kahvatust jutuloomingust ja miniatuuridest sugenes ajakirjandusse ka edaspidi, kuid täiesti teisest ooperist „Hõbedase planeedini“ juhatavaid niidiotsi ei paku ükski.

Pikemat aega pidasin kõige tõenäolisemaks variandiks Liina Grossschmidti (neiupõlves Sööt, 1872–1952), grafomaaniliste kalduvustega luuletaja ja näitekirjaniku Otto Grossschmidti abikaasat. Naise kutsus Isamaa toimetusse tööle Ernst Enno, kes oli Grossschmidtidega aastate eest tutvunud oma kodukandis Rõngus, kus võeti koos osa kohaliku kirjandusringi tegevusest. Liina Grossschmidt jäi peale Enno lahkumist toimetusse edasi ning täitis joonealust maailmakirjanduse tõlgetega. Tegemist oli produktiivse ja keeleliselt andeka tõlkijaga, kes kindlasti vahendas tekste saksa, vene, prantsuse ja rootsi keelest, kuid nimekiri ei pruugi olla ammendav. Tema ligi 30 aasta pikkuse tõlkijakarjääri viljad olid ütlemata erinäolised, ulatudes vähenõudlikest anderomaanidest skandinaavia näiteklassikani, harduskirjandusest Hans Christian Anderseni muinasjuttudeni. Ulmeotsija žanriorbiiti jäävad näiteks „Eesti Postimehe“ Jututoas ilmunud Henry Rider Haggardi „Kleopatra“ 19. sajandi lõpust ja Gustav Meyrinki okultne jutt „J. H. Obereiti külaskäik ajakaanide juure“ Päevalehe lisast Kirjandus - kunst - teadus 1922. aastast (aasta hiljem on lugu muide kellegi teise tõlkes trükitud ajakirjas Agu), aga järjepidevat sihiteadlikku ulmehoovust seal märgata pole. Poola tekste on ta tõlkinud vähe.

Teine hüpotees tekkis mul alles selle ettekande koostamise ajal ja seisab samuti savijalgadel, ent pakub sellegipoolest rohkem võimalusi edasimõtlemiseks. Żuławski romaani eestindamisega võis seotud olla Johannes Adolf Rahamägi (1883–1916), üks eesti esimesi esperantiste, karskustegelane ja literaat, tuntud teoloogi ja vaimuliku Hugo Bernhard Rahamäe vanem vend. On teada, et millalgi ajalehe ilmumise lõpuperioodil liitus J. A. Rahamägi Isamaa toimetusega, püüdes hoida ära vireleva väljaande sulgemist; ühtlasi on teada, et mitu 1909. aastal seal avaldatud ning hiljem raamatuna trükitud järjejuttu on tema tõlgitud. Võimalik, et Rahamäest sai isegi de facto Isamaa toimetaja, kuigi tema kui toimetaja või kaastöölise nime lehest ei leia, ka äsja mainitud tõlgete juurest mitte. Oma identiteedi varjamisel oli selge põhjus: Isamaal oli oma avalikuks tulnud saksa sidemete tõttu rahvuslikes ringkondades väga halb maine. Nagu on Meie Kodumaa (nr 42, 1. juuni 1909) ajakirjanik nõtke sulega olukorra kokku võtnud: „Ilusaks tunnistuseks on see rahwa arwustuse wõimust, kui sarnased wärdjad, nagu „Isamaa“, lihtsalt lugejate puudumise pärast ära kängubwad.“ Kuid salatsemine ei aidanud ning lahvatanud skandaal polnud mitte esimene ega viimane, mis Rahamäe nime saksa finantsidega ühendas.

Johannes Adolf Rahamäe portreefoto ajakirjast Olion, allikas: Digar

Aga eemaldume poliitikast. J. A. Rahamägi oli tolle avantüüri sooritamisel juba karastunud tõlkija ja parajasti oma produktiivsuse tipul. Ainuüksi 1908. aastal oli trükitud kuus tema tõlkeraamatut. Need polnud enamuses ilmselt kõige nõudlikumad teosed, muuhulgas kuulub sinna nimekirja kaks kristliku sisuga brošüüri, ent silma torkab üle 200-leheküljeline Aaron Bernsteini populaarteaduslik „Ilmakehade liikumise kord. Täheteaduse põhjusõpetused“ ja samas ilmus ajakirjanduses veel aeg-ajalt tema ilukirjandustõlkeid. Nii vähe kui Rahamäe kohta käivat kaasaegsete mälestustest läbi vilksab, rõhutatakse ikka tema hämmastavat töökiirust. „Nii kiiret ajakirjanikku, kui seda oli /---/ Rahamägi, ei ole ma enam eluaeg kohanud,“ iseloomustas Märt Raud veel 1960ndatel meest, kellega oli kokku puutunud peaaegu poole sajandi eest. Eduard Hubeli alias Mait Metsanurga järgi oli ta „väle tõlkija mitmest keelest“. Marta Sillaots on meenutanud, et Rahamägi isegi rääkis kiiremini kui harilikud inimesed. Kirjandusliku töö kõrvalt leidis Rahamägi mahti osa võtta paljude seltside tegevusest ja kuulus ka Eestimaa Rahvahariduse Seltsi, kus 1908. aastal võeti päevakorda seltsi enda ajakirja asutamise plaan. Loodi vastav komisjon, kus tuntumatest nimedest olid Johannes Voldemar Veski, Eduard Hubel ja Ernst Peterson-Särgava. Samuti määrati komisjoni Johannes Adolf Rahamägi, kelle ülesandeks sai kokku panna ajakirja loomise kavand ning eelarve. Tema käe all sündis väga konkreetne ja detailidesse süüviv majanduslik prognoos, milles väljendatud ennustatavate kulude suurus paraku ettevõtmise halvas. Ajakiri ei pidanud olema lihtsalt Eestimaa Rahvahariduse Seltsi häälekandja, vaid ennekõike sisaldama populaarteaduslikke artikleid ja väärt ilukirjandust. Idee jooksis liiva mõnda aega enne Rahamäe ja Isamaa teede ristumist. Kas mõtted, mis ERSi ajakirja tarvis raisku läksid, võisid leida uue väljundi Lõbu ja Teaduse toimetamise juures? Raske öelda. Tahan aga hoopis juhtida tähelepanu nimetatud äriplaani ühele lõigule, kus Rahamägi kirjeldab põgusalt plaanitava väljaande sisulist suunitlust ning toob selle käigus näiteid välismaisest teadusperioodikast, nimetades sealhulgas ka poolakeelseid ajakirju, mida ta näikse lugenud olevat.

Arvestades erinevaid asjaolusid, nagu mitme keele oskus, populaarteadusliku kirjanduse tundmine ja vahendamine ning huvi olemuselt utoopilise esperanto-projekti vastu võiks Rahamägi minu hinnangul sobida valutult 20. sajandi alguse teadlikuma ulmenautija profiiliga. Tema ilukirjandustõlgete kogumist mul head ülevaadet pole – ja sageli ilmusid need anonüümselt –, kuid teooria illustreerimiseks olgu öeldud, et Rahamäe kontos on eesti teine Wellsi lühiproosa tõlge „Warastatud batsillus“ aastast 1910 (Kirjandus ja Teadus. „Virulase“ hinnata kaasanne nr 7, tõlkija pseudonüüm Kee-gi). Kõige selle valguses näib täiesti võimalik, et just tema Żuławski romaani tõlkis või vähemalt tõlke tellis.

Vampiirid, maailma isand ja Jugoslaavia kuningas

Kuid miks ma siiski otsin möödunud aegade hämarusest mingisugust müütilist ulmegurmaani, keda võibolla polegi olemas olnud? Miks mitte leppida tõdemusega, et oli Johannes Aavik ja kõik – ülejäänud enne iseseisvumist ilmunud tekstid on lihtsalt hunnik juhutõlkeid? Aga sellepärast, et see hunnik ei tundu lähemal vaatlemisel ühtigi nii juhuslik, esiteks on ta natuke liiga suur ja teiseks võib temas täheldada mustreid, mis reedavad süsteemsust. Üks selline mustrikoht on just Isamaa. „Hõbedase planeedi pääl“ ei olnud ainus ulmeromaan, mis seal ilmus. Õigupoolest järgnes tema kiiluvees järjejuttude kujul terve ulmekirjanduse assortii. Varsti peale Lõbu ja Teaduse käimapanemist hakkas pealehes ilmuma (27. novembril) ei miski muu kui Bram Stokeri „Dracula“ esimene eestikeelne tõlge pealkirjaga „Wereimeja“. Järgmise aastal sai see lisa Jules Verne’i „Maailma isanda“ („Maître du monde“, 22. september – 31. oktoober, ilmus hiljem eraldi raamatuna) ja Stokeri saksa eelkäija Hans Wachenhuseni „Wampiri“ („Der Vampyr, Novelle aus Bulgarien“, 1878; 9. november – 16. detsember; palju varem ilmunud Moritz Maxmilian Põdderi tõlkes Sakalas: 1885, 23. veebruar – 27. juuli) näol. Kõigele krooniks jooksis 1909. aasta märtsist juulini Lõbus ja Teaduses numbrist numbrisse „Hõbedase planeediga“ kõrvuti teinegi näide poola kaasaegsest ulmest, Kazimierz Przerwa-Tetmajeri jutustus „Kuningas Andrei“ („Król Andrzej“, 1908), mille tegevus areneb küll 2009. aastal Jugoslaavia-sarnases Lõuna-Slaavi riigis, aga lahjalt skemaatiline fantastiline element on üksnes poliitilise allegooria teenistuses ja tekst jääb seetõttu kinni oma loomishetke. Üksiti oli Przerwa-Tetmajer Jerzy Żuławski sõber, kuid viimasest eesti lehelugejale palju tuttavam. Bernhard Linde on teda tagasivaateliselt nimetanud „poola lühijuttude tõlkijate lemmik-kirjanikuks“ ja selles on oma iva: enne 1918. aastat on eestikeelses perioodikas avaldatud üle neljakümne Przerwa-Tetmajeri tõlketeksti, kusjuures meie varase tõlketraditsiooni kirjutamata head tava järgides on selle asemel, et püüda avada välisautori loomingu eri tahke, korduvalt tõlgitud ühtesid ja samu palasid. Nõnda pole vahest ka kuigivõrd üllatav, et Lõbu ja Teaduse tulevikulugu on aasta pärast saanud uustõlke Päevalehe kirjanduslisade tarvis (Aeg. Kirjandusline lisa 1910, nr 101–124; Päevaleht. Kirjandusline lisa 1910, nr 195–243), aga marginaalse ulmejutustuse topelttõlge mõjub oma aja kontekstis ikkagi kummastavalt.

„Kuningas Andrei“ tiitel, allikas: Digar

Ühesõnaga, naastes Isamaa toimetuse kirjanduslike valikute juurde vahemikus 1908–1909, julgeksin öelda, et joonistub välja teatav omapärane kurss. Justkui selleks, et hajutada viimasedki kahtlused stiilis „äkki see kõik on ikka üks suur kokkusattumus“ trükiti Lõbu ja Teaduse lühikese elu lõpuotsas ära prantsuse astronoomi, aime- ja ulmekirjaniku Camille Flammarioni maavälise elu üle arutlev essee. On jäänud veel sõnastada kaks põhilist järeldust, esitada üks provokatiivne väide ja otsad kokku tõmmata.

Kaks järeldust

Esimene järeldus on küllaltki lihtsakoeline. Me ei pruugi kunagi teada saada, millest räägiti ja mida loodeti saavutada kunagi ajalehe Isamaa toimetuses Tartu raekoja taga, kuid kindel on, et asjassepühendatute hulgas leidus vähemalt üks ulmekirjanduse austaja. Oli see siis Liina Grossschmidt, Johannes Adolf Rahamägi, Lõbu ja Teaduse toimetaja Aleksander Kärk või hoopis keegi neljas, aga keegi seal olema pidi. Ja tollel inimesel pidi olema omas ajas üpris erakordne žanrilugemus ja -raamatukogu.

Teine järeldus pretendeerib veidi suuremale üldistusjõule. Viis, kuidas ulme järsku ja ühegi eelhoiatuseta Isamaa ning tema kirjandusliku lisa veergudele trügis, paneb vägisi arvama, et tegu oli majandusraskuste poolt nurka surutud toimetuse läbimõeldud taktikaga uute lugejate võitmiseks. Lugejaid oli aga tõesti hädasti juurde vaja, sest selleks hetkeks olevat lehe tellijate arv jäänud alla tuhande (vt Postimees, 24. oktoober 1908), samas kui tema taustajõudude põhivaenlase, Tõnissoni Postimehe trükiarv küündis ilmselt 10 000-ni. Palju kõneainet pakkunud Isamaa poliitiliselt kahtlase renomee eemaletõukavust prooviti niisiis korvata tulevikumaigulise kirjanduse avaldamisega. Katse küll ebaõnnestus – ajalehe ilmumine ju katkes lõplikult 1909/10. aasta vahetusel –, ent selle sammu astumine osutab kõnekale tõsiasjale: ulmekirjandusel oli juba siis rahva seas menu. Need, kes varakult tajusid, kuspoolt tuuled puhuvad, püüdsid seda menu edukalt enda kasuks tööle panna. Et üks põhjakõrbenud ajaleht ei jääks siin ainsaks ja otsapidi iseenda vastu töötavaks pretsedendiks, meenutagem, kuidas eesti suurejooneline keeleuuendus jõudis rahva sekka eelkõige tänu õudusulme tõlgetele. Isamaa kadumist ja esimese „Hirmu ja õuduse juttude“ vihiku trükkimist lahutas ju vaid neli aastat. Ja ega olnud ulmevaenulikud ka teised ajalehed, nagu tõendavad ettekande algul loetletud tõlked. Kuidas suhtus žanrisse tsaristlik tsensuur, on iseküsimus, mis nõuab eraldi süvenemist.

1908, 1914 või 1991?

Nüüd siis lubatud provokatiivne väide. Ilma keerutamata: Lõbu ja Teadus oli esimene eestikeelne ulmeajakiri. Taolisele vaatenurgale ei anna eluõigust mitte asjakohaste tõlgete kogus, vaid nende osatähtsus väljaande sisus ning järjepidevus. Eranditult kõik Lõbu ja Teaduse 36 numbrit algasid Żuławski Kuu-romaani jätkuva tõlkega. Kui ilmuma hakkas Kazimierz Przerwa-Tetmajeri „Kuningas Andrei“, siis nelja kuu jooksul võõrustas nädalakiri korraga kahte ulmelist järjejuttu. Olenevalt numbri mahust ja ülejäänud kaastöödest võis ulmekirjanduse kontsentratsioon kõikuda 30–80 % vahel, püsides harilikult 50 % ümbruses. Lõbu ja Teadus ei ole end ise kuidagi defineerinud ja otse loomulikult on tema selline liigitamine vaieldav, ei saa unustada ajakirjas ilmunud realismitraditsioone järgivaid jutte, humoreske ja muud, aga fantastika on sellegipoolest silmnähtavalt olnud toimetaja jaoks prioriteet. Eks kirjandusloo verstaposte ja periodiseeringuid võib igaüks peas nihutada enda parema äranägemise järgi, oluline on mõista nende kehtestamise konteksti ning teadvustada nende inimlikku meelevaldsust. Fraas Lõbu ja Teadus pole originaalne leid, samanimelised kogumikud ilmusid Tartus juba kümme aastat varem, kuid ta osutub mingil tasandil täitsa paslikuks, kui kõne all on ulmekallakuga ajakiri. Olgugi et lõbust oli seekord asi väga kaugel.

Lõpetuseks

Et kõik räägitu ei valguks lihtsalt suureks kurioosumite, oletuste ja faktikildude segapuntraks laiali, tahan viimaks tulla tagasi Jerzy Żuławski raamatu juurde. Näeksin hea meelega, et üks ettevõtmine, mis 1909. aasta lõpus pooleli jäi, saaks nüüd lõpule viidud. Värske „Hõbedase planeedi“ tõlke ilmumine võiks oma ammuse eelloo abil kujuneda iselaadi kirjandussündmuseks, mis rõõmustab ühtviisi nii kosmoseulme kui dekadentsiklassika austajaid. Hea kirjandus mingi tühise 110 aastaga ju ometi ei aegu. Ärilise potentsiaali kohta ei oska midagi ennustada, aga kui asi tõesti nii kaugele jõuab, tõotan pühalikult olla üks nendest neljast-viiest inimesest, kes selle väärt raamatu eestikeelsena endale soetab.

Allikaid

Digiteeritud perioodika Digarist.

Eesti Kirjandusmuuseumi Bibliograafiaosakonna isikukartoteek.

Otu Ibius, Eestikeelne saksa ajakirjandus XX sajandi esimesel kümnendil. Rmt: Fakt, sõna, pilt. Artikleid ja uurimusi ajakirjanduse ajaloo, teooria ja praktika alalt. Tartu, 1971, lk 40–73.

Kirjavahetus Ühiskondlike Reformide (liikumise) Rahvusvahelise Instituudiga Pariisis, haruseltside esindajatega Eestis jt. seltsitöö küsimustes. Rahvalik-teadusliku ja haridusliku ajakirja väljaandmise eelplaan. Rahvusarhiivi säilik, leidandmed: EAA.1560.1.9.

Oskar Kruus, Kirjanduslik Otepää. Tallinn, 1969.

Bernhard Linde, Eestikeelsed tõlked poola ilukirjandusest. Looming nr 6, 1933, lk 687–695.

Mait Metsanurk, Mälestused. Tee algul. Koolipoisist kirjanikuks. Tartu, 2005.

Voldemar Miller, Eestikeelne ajakirjandus baltisakslaste teenistuses. Rmt: Minevikust tulevikku. Artikleid ja ettekandeid 1940–1970. Tallinn, 1972, lk 7–42.

Märt Raud, Sulg ja raamat. Mälestusi ajaloo pööriaegadelt. Lund, 1962.

Marta Sillaots, Sealtpoolt künniseid. Tagasivaade. Tallinn, 2009.

Adam Żuławski, The Origins of Polish Sci-Fi & The Legacy of Jerzy Żuławski. culture.pl/en/feature/the-origins-of-polish-sci-fi-the-legacy-of-jerzy-zulawski. 29.03.2022.

Palju õnne sünnipäevaks, Hatsune Miku! (Riho Välk)

Tänasel päeval, 31. augustil, saab 16-aastaseks üks 16-aastane iidol. Kui seda terminit kuuldes tulevad esimesena silme ette suvalised keksivad pubekad ja mingid veidrad korea pop-bändid, kelle nägudega McDonaldsi joogitopsid olid mingi hetk ihaldusväärne saak, siis natuke on selles isegi tõde. Küll aga on tõele lähemal William Gibsoni “Idoru”. Nimelt on tegu virtuaalse iidoliga, täpsemalt siis animestiilis kaanetüdrukuga helisüntesaatortarkvarale. Küll aga julgen väita, et nii nagu olme on tihti veidram kui ulme, ei suutnud ka Gibson ette kujutada, kuidas reageerib maailm esimesele tõelisele virtuaalsele iidolile.

Ajaloost

Yamaha peaks olema kõigile tuntud nimi, sest tegemist on maailma suurima muusikainstrumentide tootmisettevõttega (mootorrattaid teeb iseseisvunud haru Yamaha Motor Co. Ltd). Kunagi varanullindatel tekkis neil mõte, et lisaks klahvsüntesaatoritele, kitarridele ja saksofonidele võiks midagi uut teha. Iseenesest on vocaloidi tööpõhimõte lihtne: võtad laulja, lased tal kõik noodid ja silbid (vt kitsaskohad) sisse laulda, seejärel saavad loomeinimesed need tarkvaras juba lauluks kokku mätsida. Mõeldud-tehtud ning Vocaloid 1 laulukoostamistarkvara lasti välja aastal 2004. Programmis oli võimalik kasutada viit erinevat “lauljat”, kellest kolm on üsna unustusse vajunud. Tänapäeval on mõnevõrra veel kasutuses veel Meiko ja Kaito, unustatud vocaloididest väärib äramärkimist ehk Lola, keda kasutas musikaalne geenius Susumu Hirasawa suurepärase filmi Paprika heliribas.

Vocaloid 1 tegelaste ehk helipakkide kohta võib üsna julgelt öelda, et tegemist oli esimese katsetusega, vocaloidid kõlasid vägagi plekiselt, hääleulatus käis sammudega ning põhjusega ei saanud need kunagi väga populaarseks.

Vocaloid 2.

2007. Aastal lasi Yamaha välja teise versiooni, suutmata ette kujutada, millise kultuurilise fenomeni nad sellega kaasa toovad. Erinevalt eelmisest versioonist, mis analüüsis ja interpreteeris laulja häält, nähti häälepakkide tootmisega märksa rohkem vaeva. Tarkvara ennast tehti kõvasti kasutajasõbralikumaks, lisaks loodi ka veebiversioon, iPhone ja iPadi versioonid.

Esimese paki, esimesest programmist üle tõstetud Sweet Ann saatuseks sai jääda kurioosumiks ajaloos.

31. Augustil 2007 aga lasti välja Hatsune Miku (first (初, hatsu), sound (音, ne), ja future (ミク, miku), mis annab kokku "the first sound of the future” ehk “tuleviku esimene hääl”), esimene teise põlvkonna vocaloid, kelle originaaliks ei olnud professionaalne laulja, ning kes disainiti kohe algusest peale “nunnu” olema. Esimese aastaga müüdi 40 000 Miku helipakki. On raske ette kujutada, kui keegi leiutab uue instrumendi ning seda müüakse esimese aastaga 40 000 tükki.

Kultuuriline mõju

16 aastat hiljem on juba keeruline leida, kui palju originaalseid laule esimese aastaga loodi. Küll aga võiks rääkida tulemustest läbi aegade. Crypton Media lehekülg julgeb väita, et Miku on osalenud rohkemal või vähemal määral enam kui 100 000 loos, enam kui 170 000 YouTube videos ning väidet “enam kui 1 miljon erinevat kunstilist kujutust” saab pidada isegi tagasihoidlikuks.

“Osalemine” on aga üsna nadi mõõdik. Palju huvitavam on Vocaloidi fänniwikis välja toodud arv, et nemad on registreerinud 2355 Miku lugu, 1093 albumit ja 61 üritust. Lisaks ei tohi ka ära unustada näiteks Project DIVA rütmimängude seeriat, milles on 6 põhimängu, ohtralt porte ja ka omad järjed. Mis saaks ühele lauljale olla parem reklaam, kui rütmimäng, mis on pungil tema lauludest ja müüb paremini kui soe sai?

Muusikute entusiasmist saab suurem olla ainult fännide andumus, mis on püsinud tugevana 16 aastat. Enda esimest kokkupuudet mäletan siiani eredalt - see oli Zavoodis, natuke räsitud sülearvutist, kui sõber näitas et “selline äge tarkvara on valmis tehtud, häälesüntesaator. Kuula!” Praegu kaasneb selle meenutamisega selge põrandaaluse romantilisuse noot, mida tundsid vist ENSV noored, kui kuulsid esimest korda lääne muusikat. Lugu ise oli tagasihoidlik ja tehniliselt nõrk, kuid puhtjuhuslikult õnnestus mul endal see ajaloo prügikastist päästa ja YouTube’i uuesti üles laadida.

Jaapanlastel läks paremini. Nemad said juba 2 aastat hiljem, 22. Augustil 2009 oma virtuaaliidoli kontserdile minna. Tehnilisest küljest näidati lihtsalt projektoriga videot seinale. Küll aga olid fännid kaasa võtnud helendavad porrulaugud ja ilmselgelt läks publik hulluks.

Võimalust ei jäetud kasutamata. Mõnda aega olid Hatsune Miku kontserdid 3D kuvamistehnoloogia kasvulavaks ja katsepolügooniks, pleksiklaasi ja kõige võimsamate laserprojektoritega anti rahvale elust suuremaid etteasteid. Fännid ei mahtunud suurtesse kontsertsaalidesse ära.

Aga ilmselgelt ei piirdutud ainult kontsertidega. Jaapanis toimub Super GT nimeline prestiižne võidusõidusari ning Good Smile Company osales seal 2008. ja 2009. aastatel BMW Z4 autoga, mis oli uhkelt Miku kleepsudega kaetud.

Trend jätkus ja Miku kleepsudega on võidusõitudel osalenud veel Porsched ja Lamborghinid, sealjuures veel täiesti edukalt.

Autod on olnud. Kuidas oleks trammiga?

10 aastat on Sapporos ehk jaapani talvepealinnas toimunud “Magic Mirai” nimeline kontsert-festival. 2019. aasta kohta leitud number ütles, et 40 000 külastajat. Vaieldamatult on tegu suurima Mikufestivaliga üldse ning selle toimumise puhul pannakse kogu linn mitte seisma, vaid liikuma. Nimelt on juba traditsiooniks saanud Mikutrammid. Väljub see tramm kord tunnis, on nii seest kui väljast kaetud Miku kleepsudega ning ilmselgelt tuleb peatuste nimed ette laulda.

Kola.

Meil on olnud juba autod ja trammid, ilmselgelt saab muusikat osta CD plaadil. Kui ma läksin otsima “mitu Miku figuriini on tehtud”, ei julgenud ükski leht isegi oletada täpsemalt kui “sadades”. Otsides MyFigureCollection lehte, soovitas Google automaatselt sellega koos “Hatsune Miku” märksõna. MFC “Hatsune Miku” kategooria tulemuseks on…. ei. Rohkem. 1685 erinevat kujukest. Mul on neist riiulis ikka tühine protsent…

Minu kodus olev "altar" iidolile.

MMD.

HiguchiM vaatas, et kui tavainimene saab panna Miku laulma, siis võiks ju olemas olla ka 3D tarkvara, kus ta tantsima panna. Vähem kui pool aastat pärast Miku müüki paiskumist oli ta ainuisikuliselt kokku kirjutanud vabavaralise programmi, kus just seda teha sai. Plahvatuste seeria jätkub, olematu ajaga arendatud tarkvara osutus korraga lihtsaks ja võimekaks, mistõttu toodeti MMD muusikavideoid hoomamatus koguses. Kui palju on MMD abil loodud lisaks Mikut ja teisi vocaloide kujutavatele muusikavideotele fännimultikaid, originaalseid lühimultikaid ja täiesti suvalist materjali, teab ainult tehnojumal ise. Äramärkimist vääriks ehk 2013. aasta 12-episoodine “Straight Title Robot Anime”, mida näidati jaapani telekanalites.

Natuke muusikast endast ka.

Tulenevalt vocaloidide paratamatult sünteetilisest häälest on nii žanri- kui keelevalik üsna piiratud. Ülevalpool mainisin kitsaskohtasid. Nimelt kaasneb silp- ja häälikhaaval sämplite sisselaulmisega paratamatus, et need on mingis keeles. “Aktsent” oleks siinkohal vähe öeldud, pigem on kõik katsed üht häälepakki teises keeles laulma panna parimal juhul kurioossed, tihti aga kõrvakriipivalt ebameeldivad. Sama võib öelda tugevalt häälele keskenduvate žanrite kohta. Seega, nii nagu kergelt sünteetilisele naishäälele kohane, on ka Miku sobivaimaks žanriks (minu maitse järgi vähemalt) erinev trance, kuigi popmuusika on kindlasti levinum ja populaarsem. See pole muidugi takistanud teda kasvõi black metalit laulmast.

Kõige vanem lugu, mis ületas 10 miljoni mängimise piiri, oli Miku MIku ni Shite Ageru, mille kuulmine mõjub fännidele ajakapslina: see on vana, lihtne, nurgeline ja omal ajastul oli see “See” Miku lugu.

Kõige tugevamini on ajaproovile vastu pidanud 2008. aasta “World is Mine”, mis algab “Mina olen maailma number 1 printsess…” 62M mängimist YouTube’is üksi.

Omamoodi on ka huvitavateks eksperimentideks lood, mille laulmisega jääks orgaanilised lauljad hätta. Eminem ehk mitte. Kuulsaim neist oleks Two-Faced Lovers.

Vocaloidid kui tegelased

Taas kord, nagu paljude teemadega siinkohal, oleks liiga suur ettevõtmine kokku lugeda, kui palju erinevaid variatsioone üldse eksisteerib. Vocaloid 1 sisaldas 5 tegelast. Juba Vocaloid 2 puhul läheb arvepidamine keerulisemaks - kas Len ja Rin peaks olema eraldi? Kas inglise keelt oskav Miku on edasiarendus või eraldiseisev? “Paarsada” ei oleks enam liialdus.

Seega räägin pigem vanadest traditsioonidest, ehk V1 ja V2 tegelastest. Nende puhul oli läbivaks mustriks, et nimi pidi midagi tähendama, sellega kaasnesid iseloomujooned ja isegi žanrilised eelistused. Viimane on muidugi tihti tingitud ka häälelistest omadustest. Ning kõigil oli oma “asi”. Näiteks Megurine Luka nimi tähendab “heli mis käib ümber maailma” ja tema “asi” on tuunikala. Miku puhul oli selleks porrulauk. Miks porrulauk? Sest tegemist oli nullindate internetiga ja kellegi arust oli hea mõte kokku panna Bleachi anime ning saami laulikud. Ja kui panna Miku saamikeelset joru laulma, on naljakas. Sedasi vooliti neid tegelasi internetikultuuris, kuni ükspäev Miku ära kadus.

Black Rock Shooter

Ryo/Supercell oli ja on siiani üks kuulsamaid Miku artiste. 2007. aastal leidis ta Huke nimelise kunstniku joonistuse ägedast tegelasest ja kirjutas temast ühe Miku loo. Hukele lugu meeldis ning koos tegid nad ka muusikavideo valmis. Mind isiklikult ei ole BRS kunagi kõnetanud, aga tundub, et teisi küll. Nimelt on tegelane nüüdseks saanud OVA anime, kaks hooaega animet ja oma mängu.

Kuhu edasi?

Raske öelda. Kahjuks tunnen mina ennast juba üsna samamoodi kui viimatisel Terminaatori kontserdil - ma tean sõnu, mäletan lugusid aga ma pole toimuvaga enam ammu kursis. Artikli kirjutamise eel valdas mind läbivalt tunne, et “on Miku ja vocaloidid” enam üldse teema? Vocaloidi fänniwiki põhjal saab aga öelda, et vastupidi, trend on tõusev. 10M+ vaatamistega lugusi tuleb iga aastaga juurde. Youtube’s oli mitmel lool, millest ma kuulnudki polnud 50M+ vaatamist, ühel lausa 78M.

Küll aga on süütu muusikaiidol ukse avanud uut tüüpi hedonismile. Kas lugeja teab, misasi on vtuber? Kui sa oled hea toidu peal olnud keskealine mees, siis saad sa võtta “filtri”, mis teeb sind nunnuks animetüdrukuks ja siis võid sa oma näiteks poliitvaateid Youtube’i pursata. See on pärmina paisuv maailm, kus aina nunnumate tegelastega esitatakse aina rohkem sisu. Millegipärast on kuumaks teemaks, et võetakse see vtuberi nägu ja mängitakse arvutimänge, vtuber siis kommenteerib peale. Miljonite kaupa vaatamisi.

Aga kuidas kõik see ulmeline oli?

Me elamegi ulmes. Ma ei suuda kokku lugeda, mitu arvutustuuma on mu haardeulatuses. Soovitaksin (üle) lugeda kohe alguses mainitud Gibsoni “Idoru”- kui erinevana kujutasime ette tulevikku, mis nüüd käes on. Idoru ilmus aastal 1996, napilt 10 aastat enne kui Crypton Media ja Yamaha oma esimesed virtuaalsed iidolid välja lasid. Ma julgeks isegi välja tulla väitega, et Miku kui virtuaalne iidol valmistas omal viisil ette pinnase generatiivsete tehismõistuste ideele. 16 aastat on inimesed fännanud tüdrukut, keda pole olemas olnud.

Lõppsõna.

Mul on kahju, et see artikkel sündis kiirkorras, sest rääkida oleks rohkemast ning kindlasti paremini ja struktureeritumalt. Siiski ei olnud võimalik mööda lasta võimalusest, et täna on Miku omamoodi tähtis sünnipäev. Homme või järgmisel aastal ei oleks enam sama olnud.

Mainiksin ära ka, et aastaid tagasi oli mu fännihing nii tugev, et pidasin ühe sõbraga kahasse lausa Mikublogi.

Lõpetuseks tahaksin jagada paar oma lemmikut.

【初音ミク - Hatsune Miku】Electric Angel【Aerial Flow Remix】

Livetune - Last Night, Good Night

Kunstilisi näiteid, millised olid muusikavideod enne MMD-d

Escape

Stratosphere

Filmiarvustus: «Demeteri» Dracula on Putin (Raul Sulbi)

«Demeteri viimane merereis» (The Last Voyage of the Demeter; august 2023). DreamWorks Pictures. Režissöör André Øvredal. 119 min.

Nii kurja ja pretsedenditult ebainimlikku Draculat kui «Demeteri viimases merereisis» ma õigupoolest ei mäletagi. Dracula on kas Bela Lugosi stiilne härrasmees, Christopher Lee kindlasti mitte tänapäeva vaatajale hirmutavalt mõjuv Technicolori-värvides koomiksitegelane, Gary Oldmani pikkade laineliste juuste ja ümmarguste prillidega klassikaline 1990ndate emo-mees või Leslie Nielseni sümpaatne ja koomiline vanaisa. Või Nicolas Cage’i ülevõlli hüsteerik. Aga reeglina ei ole Dracula oma tuntuimates kujutustes lihtsalt koletislik ja täiesti empaatiavaba kurjus. André Øvredali Dracula on põhimõtteliselt loom. Koletis. Mingite hädavajalike intelligentsi algetega, kuna ta oskab ju rääkida ja käitub enda loogika järgi ratsionaalselt. Aga inimese kuju ei võtagi ta filmi jooksul kordagi, vaid jääb lõpuni humanoidseks tiibade ja koletise näoga kiskjaks.

Ratsionalismi krahh

Üldiselt räägibki see tume ja lootusetuis toonides jutustatud film ratsionalismi krahhist. Kui meremehed on läbi aegade olnud üks ebausklik liik, siis 1897. aasta juulis Varnas kaubalaevale Demeter värvatud laevaarst Clemens, mustanahaline Cambridge’i lõpetanud meditsiiniüliõpilane (kõik on õige, esimene mustanahaline tudeng õppis tolles ülikoolis juba 1840ndatel), püüab oma laevakaaslastele jutlustada maailmas valitsevast ratsionalismist ja sellest, kuidas tema ülim eesmärk elus on sellest maailmast sotti saada, mõista, miks mingid asjad toimuvad, nagu nad toimuvad. Ebausule ja üleloomulikule tema maailmas ruumi pole. Peagi puruneb vaatajate ootuspäraselt see tema ratsionaalne maailm muidugi kildudeks ja seda eriliselt jõhkra veresauna saatel.

Võiks ju nii üleüldiselt kui ka õuduskirjanduse/filminduse kontekstis võtta aluseks konstruktsiooni, et päev tähistab ratsionalismi valitsemisaega, valguse võitu ja öö - «tundidel, kui valitsevad pimeduse jõud» – seab selle taas kahtluse alla. Isegi kõige ratsionaalsemad ja julgemad inimesed võivad teinekord ööpimedas millegi peale ehmatada, midagi karta. Selles kuu aega vältava merereisi loos saab igast uuest paratamatult merele laskuvast ööst justkui mingi needus, ängistav kogemus, mida ei ole võimalik vältida – öö on see aeg, kui laevamehed pole irratsionaalse koletise eest kaitstud. Päeval vampiir jällegi magab või konutab pimedas nurgas ja päikesevalguse kätte tulla ei saa. Aga iga uus öö on sama ängistav ja oma paratamatuses ahistav ning juhmistav, kui... ma ei tea... vanglas toimuv grupivägistamine.

See, millise masenduse ja maadligisuruva rusuva süngusega jõuab peategelasele kohale, et maailm, milles ta elab, ei ole tegelikult ratsionaalne ja loogiline, ongi ehk selle filmi kõige tugevam afektimoment. Kuidas vampiir, stsenarist ja režissöör ei halasta isegi filmi kõige armsamatele tegelastele ja nad kõik üsna ükskõikselt hukka saadetakse.

Øvredali film on üles ehitatud huvitavalt ja küllaltki riskantselt – linateose esimeste kaadritena näeme ju selle lõppu, kuidas kaubalaev Demeter on tormiga Inglismaal Whitby randa jooksnud ning päästemeeskond leiab eest ilma ühegi elus hingeta, kuid ohtrate vereplekkidega laevavraki ja kapteni logiraamatu, mis kõike merereisil Varnast Musta mere ääres Inglismaale toimunut selgitab. Seega hakkame me logiraamatu kaudu jutustatud filmi vaatama teadmisega, et kõik laevale jõudnud saavad surma. Noh, peale krahv Dracula, kuna ütleb ju film oma algustiitriteski välja, et tegu on Bram Stokeri maailmakuulsa romaani ühe peatüki – «Kapteni logiraamat» – ekraniseeringuga. Mõeldud on siis romaani 7. peatükki, mis seda merereisi läbi erinevate tekstide (ajalehelugu, logiraamat, päevikusissekanne) käsitleb.

Loogiliselt võttes ei saa selline lähtekoht huvi filmi vastu just suurendada, kui sa tead, et kõik tegelased selle laevareisi lõpuks verest tühjaks imetakse. Ometi suudab Øvredal selle kübaratriki siiski välja mängida ja pakub meile lõpuks ka üks-kaks üllatust.

Demeter või Dmitri?

Ma ei ole kunagi Bram Stokeri «Draculat» ülearu armastanud. Vampirism on mu jaoks alati tundunud parajalt jabur ja jama teema, et seda tõsiselt võtta, et sellest tõsiseltvõetavat ja töötavat õudust annaks välja pigistada. Vampirism ongi nagu midagi, mis sobiks kõige paremini Mel Brooksi repertuaari (ja kui järele mõelda, siis minu kõigi aegade lemmikuim «Dracula»-ekraniseering ongi 1995. aasta «Dracula: Dead and Loving It»).

Aga Stokeri romaan on mu jaoks alati olnud kuidagi igav ja tuim tekst. Olles läbi töötanud Otto Penzleri 1000-leheküljelise pulpformaadis kahes veerus tekstiga tellisantoloogia «The Vampire Archives: The Most Complete Volume of Vampire Tales Ever Published» (Vintage Crime/Black Lizard 2009) 86 juttu, saan tõdeda, et vampiirilood pole lihtsalt minu veregrupile – see on üks õuduse alaliike, mis pole mind kunagi ülearu köitnud.

Minu lapsepõlves 1980ndail ei olnud vampiirilood üldse moes ja ka siinne videolevi, mis peegeldas peamiselt Hollywoodi 1980ndate toodangut, ei pakkunud eriti seda žanrit. Muidugi oli Francis Ford Coppola 1992. aasta linateos «Bram Stoker’s Dracula» äärmiselt stiilne ja uhke film, aga tollest Coppola produktsioonifirma American Zoetrope klassikaliste õuduslugude ekraniseeringute triloogiast olen ma alati eelistanud Kenneth Branaghi 1994. aasta majesteetlikku «Mary Shelley’s Frankensteini» ja Tim Burtoni 1999. aasta võrratut «Sleepy Hollow’d».

Tõeliselt korda läinud ja esteetilise veregrupi poolest sobiva vampiirifilmina saab välja tuua Neil Jordani 1994. aasta «Interview with the Vampire» ja samuti selle alustekstiks olevaid Anne Rice’i «Vampiirikroonikate» raamatuid, mida olen mõned üle eestikeelse köite lugenud. Aga see on ka laias plaanis kõik. Ja Stoker kirjanikuna ei meeldi mulle tegelikult üleüldse. Vampiirikirjanduse kaanon on mu jaoks alati alanud J. Sheridan le Fanu lühiromaaniga «Carmilla» (1872), mille eesti keelde toomise eest – mõistagi Ingrid Pitti kanoonilise kujutisega esikaanel – ma juba 2004. aastal hoolt kandsin.

Kui mitte arvestada sel suvel Estconil teatavaks saanud Tormi Ariva leitud esimest eestikeelset «Dracula» tõlget ajalehes Isamaa pealkirja all «Vereimeja» 1908. aastal, jõudis Stokeri klassikaline õudusromaan eesti keelde 1993. aastal korraga kahes tõlkes – kirjastuses Koolibri Valter Rummeli tõlkes taskuformaadis ja kirjastuses Kupar Hans Luige tõlgituna tavaformaadis. Koolibri väljaanne oli õigupoolest vaid esimene pool romaanist ja kuna samal ajal ilmus Kupras terviktõlge, siis Rummeli tõlget kunagi lõpuni ei avaldatudki.

Millest on tuline kahju, kuna Rummeli tõlge on tegelikult huvitavam. Jah, Luige tõlge on kuidagi nõtkem ja voolavam ja kergem lugeda, aga detailides, nimedes ja ajaloolistes ning geograafilistes viidetes väga vigane ning rumal. Rummel seevastu on kõik need nimed ja viited-vihjed ära tundnud ning täpselt edasi andnud, aga tema tekst tervikuna on veidi raskepärane, tema lause säilitanud Stokeri originaali kohmakuse ja raskesti jälgitavuse.

Luige tõlge ilmus uuesti 2007. aastal Eesti Päevalehe Romaaniklassika sarjas ning 2020. aastal lisandus neile Evelin Banhardi moodne tõlge Rahva Raamatu kirjastuses, millega ma pole jõudnud veel kahjuks tutvuda.

Igatahes on Hans Luige tõlke puhul – nagu tema tõlgete puhul ikka – kerkinud üles kahtlus, et kas see on (täies mahus) ikka originaalist tõlgitud või näiteks vene keele vahendusel, mida kahtlustatakse näiteks ju erinevate kohanimede tõlkekuju tõttu ka tema tehtud Bradbury «451° Fahrenheiti» tõlke puhul.

Pikk jutt lühidalt, siis Stokeri romaanis figureeriv vene kaubalaev Demeter on Rummeli eestikeelses tõlkes kenasti Demeter, vanakreeka viljakus- ja põllutööjumalanna järgi. Hans Luige tõlkes on laeva nimi aga Dmitri. Ma ei ole «Dracula» venekeelseid tõlkeid lugenud – ilmselt eksisteerib neid leegion –, aga vähemalt nüüdse filmi venekeelses tõlkepealkirjas on laeva nimeks jäänud Demeter.

Kummalisel kombel pole Dmitri laeva nimena aga ju täiesti vale, kuna kirjanik Stoker sai inspiratsiooni oma laevahuku loole justnimelt Whitby’s 1890. aasta suvel puhates, kui kuulis kohalikelt 1885. aasta oktoobris toimunud laevahuku kohta, kus Narvast pärit vene kaubalaev Dmitri aeti hirmsa tormiga öösel randa. Laeva mastid ja taglastus ning kere purunesid, kuid pardal olnud seitse meremeest siiski päästeti. Ja kes tähele paneb, siis Bulgaaria sadamalinn Varna, kust Demeter oma viimsele teekonnale asub, on anagramm nimest Narva.

Kuri ja raevu tekitav

Aga kui naasta André Øvredali filmi juurde, siis ma üldse ei imesta, et lõbu ja lusti maal Ameerikas tabas seda kinokassades täielik häving. Nii rusuv ja pessimistlik ja naljavaene film, kust pealegi puudub armastuslugu, lihtsalt ei saagi ameerika kinolevis teistmoodi käituda kui stuudiobossidele hävingut tuues.

Muidugi on filmi muusika, dekoratsioonid ja kunstnikutöö meisterlik ning ka näitlejatele ei ole midagi ette heita. Liam Cunningham kapten Elliotina ja Aisling Franciosi salapärase tütarlapse Anna rollis väärivad ehk kõige enam esiletõstu, nemad mängivad siin kõige rohkem oma näo, pilgu ja ilmetega, nagu hea filminäitleja peabki.

Draculat merel ei olegi kusjuures uuemal ajal ülearu palju ekraanidel kujutatud (vanemat Dracula filmikorpust ma liiga hästi ei tunne, nii et asjatundjad võivad mind tos osas parandada). Esimesena meenuvad muidugi mõlemad «Nosferatu»-filmid (1922, 1979) ja midagi õrnalt sarnast Øvredali filmi Draculal väljanägemiselt Nosferatuga on.

Samuti on pikemalt Dracula merereisi Inglismaale käsitletud Steven Moffat ja Mark Gatiss oma 2020. aasta BBC kolmeosalises minisarjas «Dracula», mille keskmine osa, pooleteisttunnine «Blood Vessel» ju sellele meresõidule keskendubki. Aga «Demeteri viimase merereisiga» seda kahjuks üldse võrrelda ei anna – Moffati-Gatissi sari on niivõrd teistsuguse jutustamistonaalsusega, kuidagi kergemeelne ja teatraalne, metatasanditele ja Dracula-viidetele rõhuv. Hoolimata süngetest mõrvadest ja kadumistest ning pingelisest atmosfäärist ikkagi kuidagi lõbus ja varieteelik. See asub niisama kaugel «Demeteri» filmi realismist ja naturalismist kui põhjapoolus lõunapoolusest. Selle telefilmi laevas ei tunne vaataja end kordki tegelikult merel olevat, tegevus toimub põhimõtteliselt salongis. Või stuudios. Roolimeheta jäänud ja võimsalt kõikuv laev ajab oma kajutis üles kapteni, õigemini paiskab ta koikust välja, aga esimese klassi salongi see kõik ei jõua, seal käib härrasrahva viktoriaanlik tantsupidu edasi ja salongipõrand püsib loodis. Ja see pole viga, vaid selline ongi selle sarja pisut süüdimatu ja loogikavaba jutustamislaad.

Tänapäeva ajastul, kui vereimejad kinolinal ja teleekraanil toovad esimese asjana meelde Nicolas Cage’i filmist «Renfield» (2023) või koomilised vampiirid menukast telesarjast «Elu pimeduse varjus» (What We Do in the Shadows; 2019–), ei tundu olevat turgu ja nõudlust sellise 110% koletisliku ja irratsionaalse Dracula järele. Lisaks ei ole selle filmi sõnumis midagi ülearu positiivset või lootustsüstivat.

Ja ega ma isegi sellele kinokogemusele vist maksimumhinnet annaks: kuidagi liiga kuri ja raevu tekitav ja üldinimlikke positiivseid emotsioone mahatampiv oli see film. Jõuetut raevu seejuures. Kurbust ja jõuetut raevu. Selline äng, mis tekib meremeestes paratamatult saabuva öö ja koletise ilmumise ootuses või see irratsionalismi triumf, mida väljendab see lausa putinlikult vastik ja loomalikult kuri Dracula-koletis, ei ole kinost väljudes lihtsalt kuigi meeldiv emotsioon. Mingit kirgastumismomenti, puhastust ja lootust valguse võidule siin ju ei järgne. Öö tuleb 12 tunni pärast uuesti.

Segavereline koomiksimaailm: hämmastav digitaalne asfaltmees (Laura Loolaid)

Hooandjast saabus kiri, et lugejate rõõmuks on valmis saanud Hämmastava Asfaltmehe koomiks, tähendab selle esimene osa. Kampaania juurde käis veel muud meediat ka, muusika ja esitlus ja esinemised ja värgid, aga mina, lihtne lugeja, muud ei tahtnudki kui digikoomiksit.

Tegevus toimub sügaval nõuka-ajal. Seda reedavad nii napp toasisustus (stiilipuhtalt kolepruun!) kui peategelinski Osvaldi moekas mullet ja sangvunts. Valge maika ja hambapastatuubi disain on ka autentsed.

Tegevuse korterist õue suundudes küll ajastutruudus pisut mureneb: nõukaaja teed ega majad ei olnud kunagi nii siledad, muru nii roheline, soojak nii prink või torud nii siredad. (Tollel ajal pandi maa sisse ainult jämedat betooni! Ma tean, me käisime selle otsas turnimas, kui tööd pooleli olid.) Ehitusmasinad näevad ka kahtlaselt kaunid välja ja majade vahele on eksinud veel eriti superkahtlane väljamaa malli auto. Muidugi, võimalik, et nii paistab ümbritsev tegelikkus ainult läbi peategelase optimistlike silmade.

Töö, eriti tööohutuse kujutamisel tuleb nõukareaalsus tagasi ja tabab jõuliselt peategelast ennast. Ja selle koha pealt läheb lahti superkangelase saamise lugu. Asfaldi all puutub peategelane kokku maagilise kiiritusega (loomulikult erkroheline, nagu üks maagiline kiiritus muiste) - ja nimikangelane ongi sündinud! Nõukogude jorss sai nõukogude radiatsiooni paistel kodumaa asfaldiga üheks ja asub kohe hoogsalt kangelastegusid vuhkima. Kangelastegude hädavajalik komponent on muidugi asfalt. Kangelas-asfalt suudab appi tulla ka väga nõukalike tüüpprobleemide puhul - tee ei kanna, ehitusplatsil pudeneb tellingutelt joodikuid, dissidendid kipuvad üle lahe. Elu on ilus ja kangelane lööb Brežnevile endale patsi.

Teises peatükis kisub lugu lausa kriminaalseks kätte - tuleb inimröövleid taga ajada, varitseda spekulante …  Selle käigus selgub aga liidukangelase spetsiifiline nõrkus: asfalt ei pääse üle rohelise looduse. Lahendus peitub asfaltis endas - kõik tuleb kangelaslikult kinni kaanetada!

Aga ka vaenlane ei maga. Esimesi samme kurjade sepitsuste teel astub Asfaltmehe tulevane igivaenlane, esimesi pöördeid võtab sisse asfaldipuur HuKuvalda …

Jään põnevusega ootama järgmiseid osi!

Autorid: Elise Rohtmets ja Anton Veermets kirjutasid, Dora Grents ja Ella Kessel kunstisid.

Kampaania kulgu ja tegijate kontakte vaata Hooandja projektilehelt:

https://www.hooandja.ee/projekt/hammastav-radioaktiivne-asfaltmees

Ülevaade ilmus esmalt ulmeblogis Rujanaut:

https://rujanaut.blogspot.com/2023/08/koomiksiroom-hammastav-radioaktiivne.html

Üleskutse: Hopepunki kogumik ootab kaastöid! (Manfred Kalmsten)

Ehkki tegelikult on juba pealkirjaga kõik ära öeldud, on mul kavas veel asju lisada. Näiteks seda, et kes ei tea, mis asi on hopepunk, siis võib ta saada sel teemal informeerituks, kui loeb käesolevas Reaktoris ilmunud ja Kääramehe kirjutatud hopepunk’i tutvustust. Loodame, et on abiks, aga….

Asjast.

Kuna maailm on järjekordsel persekursil ja aeg on kahjuks huvitav, siis leidsin, et üks lootusekeskne ulmekogumik on just see, mis puudu on. Kuna ma üksi ei viitsi asju teha, siis suutsin nõusse saada kirjastuse Fantaasia väsimatu eestvedaja, Eva Lutsu, kes oli valmis tulevase kogumiku Fantaasia alt välja andma ja lisaks suutsin ära rääkida ka hopepunk’i kaasfänni, Kääramehe, ning värvata ta kaasategevaks elemendiks.

Seonduvalt ootame lugusid, mis paigutuvad ulme kolme alaliiki (teaduslik fantastika, fantaasia, õudus) ja mida saaks liigitada hopepunk’i alla. Kuna hopepunk on sisuline, aga mitte vormiline liigitus, siis võivad lood varieeruda kangelasfantaasiast kuni kosmoseooperini, vahepeatustega postapokalüptikal või aurupunkil. Või miks mitte veel varasemal või kaugemal ajal. Jurassic-punk, ntks?

Loo või miks mitte ka lugude pikkuseks võiks olla 4000–20000 sõna, ehkki ma eelistaks mitte väga jäiku piire seada. Et kui on natuke lühem või natuke pikem, siis ärge põdege – saatke aga teele. Kõike saab läbi rääkida.

Viimane võimalus teele saatmiseks oleks 31. detsember, 2023.

Ent jälle – kui on olemas vähemalt midagi, mida ette näidata, ja kindel plaan ikka asi lõpuni kirjutada, siis saab ka sel teemal läbi rääkida.

Toonitan veel, et osaleda võivad KÕIK. Nii raudliiga ulmekirjanikud kui alles alustavad autorid. Iga lugu loetakse läbi. Iga lugu konkureerib teistega nii võrdsetel alustel, kui inimlikult võimalik, sest mis võiks olla hopepunk’ikogumikku veel sobivam, kui tekst uuelt ja lootustandvalt autorilt, eks ole…

Seega suled tööle ja loo võib siis saata 31. detsembriks meiliaadressile: Kalmstenm@gmail.com. Igaks juhuks lisan, et eelistatud siis wordi failid või .odt formaadid ja font või selle suurus ei mängi mingit rolli.

- Side lõpp, praeguseks

Manfred Kalmsten

Lood, lootus ja mäss – ehk mis on hopepunk? (Kääramees)

Kassidel olevat vähemalt üheksa elu. Meie, labased surelikud, sellega kiidelda ei saa. Samas on meil – erinevalt kassidest (vist?) – üks teine võimalus elada rohkem kui üks elu, elada lõputuid elusid lõputus hulgas maailmas –  seda läbi lugude, mida me üksteisele jutustame. Olgu nende edasiandmise vorm siis milline tahes – raamat, film, teater, suuline pärimus...

Lugusid on lõputu hulk ja seda, milliseid  – millise tooni, värvingu, läbiva mõttega – lugusid me loome, jagame, otsime, mõjutab ja peegeldab loomulikult loo jutustaja ja kuulajaskonna elu – keskkond, ajastu. Lugudest võib eri inimene eri aegadel otsida erinevaid emotsioone ja vaevalt on tänapäeva rohkem või vähem defineeritud kirjandusžanrid iseeneses midagi uut – küllap on ajaloo vältel erinevad moed ja laadid ikka vahelduvate lainetena inimeste meeli köitnud.

Tahaksin siinkohal neile, kes ehk pole juba selle otsa komistanud, lühidalt tutvustada mulle isiklikult meelitavalt vastu kõlavat alažanrit – kontsepti, mis olemuselt ei ole uus, aga on suhteliselt hiljaaegu saanud uue või värskema nime, definitsioonikuue ja ehk ka uue populaarsuse – hopepunk’i.

Vahest juba möödunud sajandi kaheksa-üheksakümnendatest on ilukirjanduses, eriti ulmes ja fantaasias, stiilina populaarsust kogunud grimdark – sünge, küüniline realism, vägivald vägivalla pärast, inimloomus on kui mitte üdini halb, siis vähemalt vilets, maailm on katki, tegelased on katki – ja nii ongi, vahel lausa nihilistlikult seda sünkust nautiva alatooniga – õnnelikku lõppu pole olemas ja maailm jääbki räpaseks ja katki, nii ka tegelased. Grimdark kontrasteerub – ja küllap toimib paljude jaoks sobivalt värskendava liigmagusimala maitse eemaldajana – nn. ülla, puhta fantaasiaga (millesarnasele on viimasel ajal üritatud passitada ka terminit noblebright), kus kangelane võitleb õige eesmärgi nimel, juhid on üllad ja head, sest nad on juhid, kangelane on kutsutud ja seatud ja sageli ka oma valitu staatust väärt – kui mitte täiesti plekitu, siis suhteliselt vähe määritud, ja võitluse järel on (vähemalt osadele) terendamas õnnelik lõpp – maailm on ära parandatud.

Isiklikult kuulun sageli nende hulka, kes oma ’lõpututes lisaeludes’ ehk lugudes, kuhu sukelduda, tahaksin leida mõningase annuse – aga mitte liiga palju – eskapismi ja kröömikese lootust, sest  ... me elame maailmas, kus me elame, eksole – ja samas piisavalt realismi ja erinevaid varjundeid kuni sünkmustani välja, sest me ei ela roosas utoopias. Eriti viimastel aastatel, kui tundub, et elame taas ajaloos vana hiina needuse laadis ’huvitavatel aegadel’ tahaks ehk midagi, mis peegeldaks mõnevõrra reaalsust, ent ei jätaks tunnet, et ongi aeg nööri ja seebi järele haarata.

Seepärast kogesingi nii edasi- kui tagasiulatuvat äratundmisrõõmu – see ongi siis see, mis mulle on meeldinud, ja ehk nüüd tuleb sarnaseid lugusid veel – kui koperdasin (oma mälu järgi üsna varsti sel samal 2017.aastal, kui need postitused tehti) Tumblr’is (nüüdseks juba mõnevõrra vanamoodne ehk algoritme rohkem vältida võimaldav mikroblogimis-sotsmeediakeskkond www.tumblr.com, mis on muude veidrike hulgas ka suures osas nö. anglofoonse meediafändomi üheks peamiseks koduks) kasutaja ariaste (ehk fantaasiakirjaniku Alexandra Rowlandi) postituste otsa, kus ta defineeris grimdark’i vastandit kui hopepunk’i ja selgitas, mida ta selle kontsepti all silmas pidas. Tumblr’i fändomikeskkond haaras sellele kogukonnale omaselt asjast kohe kinni ja nüüdseks võib öelda, et terminina on hopepunk mitte vaid ’kohale jõudnud’, vaid ka laiemasse teadvusse imbunud – Wikipedias on hopepunk’i käsitlev lehekülg, kiire internetiotsinguga võib leida kontsepti ja kirjanduslikku alažanrit käsitlevaid artikleid ja raamatute või muu meedia soovitusi.

Hopepunk’i definitsioon võib olenevalt defineerijast mõnevõrra varieeruda, ja termin tähistab mitte ainult kitsamalt kirjanduslikku (ala)žanrit, vaid ka üldist kontsepti ennast ja selle ilmnemist laiemalt loomingus ja ka igapäevaelus. Kui püüaksin seda siiski lühidalt kokku võtta, siis oleks see ehk jonnakas, vastuhakuline, mässuline lootus.

Kuigi Alexandra Rowland positsioneeris hopepunk’i vähemalt alul vastandiks grimdark’ile, siis sobituks hopepunk pigem ehk kusagile grimdark’i ja noblebright’i vahele, kontrasteerudes mõlemaga, mitte ehk otsese vastandusena, ent mõlemast eristuva punktina maatriksis.

Parafraseerides ja laenates mitmeid hopepunk’i kirjeldada püüdnute sõnu ja neile lisades – kui grimdark ütleb, et klaas on pooltühi (ja nii saabki olema, klaas on lisaks ka veel räpane, ja ehk paneb keegi klaasi ka janusurma alternatiiviks mürki), ja noblebright ütleb, et puhta hingega kangelane täidab klaasi (ja alistab lohe, kes vee ära jõi ja avab tee igavesele allikale), siis hopepunk ütleb – mul on pool räpast klaasi vett, ma kastan sellega midagi. Ehk saab raisast asja.

Hopepunk’i maailm ei ole üllas, see on sarnane grimdark’i düstoopiale või lihtsalt on selline vigane, lapitud, kohati ilus, aga üldiselt reaalselt tuttavlikult nõme, tegelased – olgu nad pro- või antagonistid – pole mustvalged, pole üllaid kangelasi või läbini kurjuse kehastusi. Tegelased on inimesed – kelles on nagu meis kõigis mingi kogus koletist ja mingi kogus ... kedagi muud.

Mis eristab hopepunk’i grimdark’ist on lootus. Mitte puhas, õrn, üllas lootus, vaid agressiivne, jonnakas, vihane lootus. Maailm on loppis ja apokalüpsised liiguvad sellest läbi, ma olen väike, katkine ja rasvaste näpujälgedega südametunnistusel, nagu iga keskmine inimene, aga keskmise sõrme näitamisena sellele kõigele, vastuoksa tegelikkusega leppimisele ma teen midagihead, loovat, edasiviivat, isegi kui see on napp, isegi kui ma lõpptulemust ei näe ega tea, kas see ka kunagi saabub. Miks? Sest v***u, seepärast.  Ei istu maha ja ei anna alla; ei ratsuta ka valgel hobusel maailma päästma. Panen kartulid maha. Protestiks, vähehaaval, võibolla. Keegi sööb neid. Keegi paneb järgmised kartulid maha. Ka apokalüpsise ajal on kartuleid vaja, ja pärast apokalüpsist. Sest ma loodan, et on pärast. Ehk isegi pisut parem, kui enne.

Hopepunk tähendab lootust, hea teo tegemist kui relva, kui mässu düstoopia vastu. Lugu, millel ei ole siledat, ilusat lõppu, sest maailm on jätkuvalt loppis ja tööd ja (häid, või pigem asju tasapisi paremaks muutvaid, mitte tingimata  ’moraalselt häid’) tegusid peab tegema ka homme, ja ülehomme, ja üle-ülehomme. Aga seda vaikse läbiva allhoovuse taustal, et ehk on sellel siiski mõtet, et tasapisi, sammhaaval on võimalik midagigi maailmas lappida. Et jonni pärast parandamine viib edasi ja on võimalik leida koostööpunkte teiste vihaste tihastega. Et suuri asju tehakse jupphaaval, ja vigaselt, ja ebaõnnestumistega, ja uuesti ja uuesti, aga neid on mõtet teha. Maailma ei saa päästa, ja ükski inimene pole see maailma päästev kangelane, aga üks inimene (ja veel üks. Ja veel keegi.) saab maailma kröömikese võrra paremaks muuta. Kasvõi ajutiselt. Sammhaaval. Ja lõputult, sest see vajadus ei saa otsa. Klaas ei ole pooltühi ega pooltäis, klaasis on vesi ja sellega võib midagi teha. Midagi head, natukenegi.

Hopepunk kui selline ei ole uudne žanr, mis 2017.aastal järsku sündis – seda kontsepti kandvat loomingut on kogu aeg olnud. Näidetena tuuakse välja Pratchetti Kettamaailma romaane – isiklikult arvan, et näiteks Sam Vimes on üks kõige hopepunk’ilikemaid tegelasi üldse -; Gaimani ja Pratchetti „Häid Endeid”, Margaret Atwoodi „Teenijanna lugu” (düstoopia, ent läbivalt - Nolite te bastardes carborundorum), J.R.R.T. Tolkien’i „Sõrmuste Isanda” triloogiat (ja ka Peter Jacksoni filmiekraniseeringut), Andy Weiri „Marslast”, Lois McMaster Bujoldi Vorkosigani saaga romaane, Martha Wellsi Mõrtsukboti-raamatuid, filmidest veel näiteks „Mad Max Fury Road”, värskemad Tähesõdade filmid jne. Eesti ulmest, mida olen lugema sattunud, võiks hopepunk’iga kokkupuutepunkte omada kasvõi näiteks Triinu Merese „Kuningate tagasitulek”.

Hopepunk, nagu varem öeldud, ei ole vaid kitsalt kirjandusžanr – omamoodi protestina või vastukaaluna (nagu asjad ikka maailmas edasi-tagasi kõiguvad) nii grimdark-žanri ja kontsepti populaarsuse tõusule kultuuris kui ka reaktsioonina kaasaja maailmast tulenevatele väljakutsetele, olgu need poliitilised, sotsiaalsed, klimaatilised, on seda terminit leida ka laiemas kasutuses, tähistades kontseptina lähenemisi, tegevusi, mõtteid jne, mille põhijooneks võiks olla lihtsa inimese protest düstoopia ja lootusetuse vastu, soovimatus leppida masendava reaalsusega ja püüd vähehaavalgi panustada asjade paranemisse. Tumblr’is näiteks võib näha kontsepti laiemat rakendamist, kui panna hopepunk otsingusse või valida lappamiseks lihtsalt haaksõna #hopepunk ja samuti on vaikselt näha selle termini imbumist ka väljaspoole seda kitsamat keskkonda ka selle laiemas tähenduses kui vaid kirjandusžanr.

Tumblr’i ja hopepunk’i sidet ilmestab ehk ka see, et mitmed Tumblr’i (fikfändomi)kultuurile omased nö. Tumblr’i rahvajutud ehk ühisloomelise jutuvestmise tulemusena sündinud teosed tunduvad sageli hopepunk’i alla käivat, seda nii sisulise žanrikuuluvuse kui ka üldise kontsepti – vabalt ringlev mittekaubastatav kogukonnale kingina, sageli ka koostöös ühisloomena, loodu – poolest. Näidetena võiks tuua „The God of Arepo” (https://stu-pot.tumblr.com/post/170921580726/ciiriianan-sadoeuphemist-writing-prompt-s), „Eindred and the Witch” (https://meg-moira.tumblr.com/post/644622280493760512/writing-prompt-s-may-you-have-a-life-of-safety),  „Raise Both Children” (https://dycefic.tumblr.com/post/681090034954371072/writing-prompt-s-two-identical-infants-lay-in-the) ja mitmeid teisi (lõpus link huvilistele, kes tahavad seda fenomeni rohkem nautida; pealkirjad on, nagu rahvajuttudel ikka, tinglikud ja samamoodi kui autorid, kõrvalisemad ja vähem esile tõstetud kui lood ise).

Hopepunk’i žanrit esindavaid raamatusoovitusi (ja muudki) leiab lühikese netiotsinguga, ja selle žanri loomet tuleb ilmselt veelgi juurde. Kuna rohkem kooki on alati parem kui vähem kooki, siis tahaksin loota, et ka eestikeelses ulme- ja fantaasiakirjanduses ajaks hopepunk oma jonnakaid, masendusemüüri veidi lagundavaid ja ehk ka mahlaselt krõmpsuvaid juuri tulevastesse teostesse.

Lõpetuseks tahaksin jätta kaks hopepunk’ilikku tsitaati:

Sometimes it is better to light a flamethrower than curse the darkness.  - Terry Pratchett („Men in Arms”)

My old boss asked me, "Why hopepunk? What's so punk about hope?"

And I was like, man, look around; a defiantly hopeful literary tradition in the face of all this shit is punk as fuck. - Tumblr, anexperimetallife

Viiteid ja linke huvilistele

https://ariaste.tumblr.com/post/163697878524/ariaste-ariaste-the-opposite-of-grimdark-is

https://festive.ninja/one-atom-of-justice-one-molecule-of-mercy-and-the-empire-of-unsheathed-knives-alexandra-rowland/

https://www.dictionary.com/browse/hopepunk

https://en.wikipedia.org/wiki/Hopepunk

https://www.vox.com/2018/12/27/18137571/what-is-hopepunk-noblebright-grimdark

https://www.bbc.com/culture/article/20220113-the-sci-fi-genre-offering-radical-hope-for-living-better

https://calime33.tumblr.com/post/717326226909528065/love-how-tumblr-has-its-own-folk-stories-yeah-the

https://calime33.tumblr.com/tagged/communal%20storytelling

Raamatuarvustus: Kirjanike- ja raamatupaar - mustast majast leitud talisman (Marko Kivimäe)

"The Talisman"

Stephen King ja Peter Straub

Penguin, 1985

768 lk

ja

"Black House"

Stephen King ja Peter Straub

Orion, 2012

819 lk

----------------

"The Talisman" ilmus esmakordselt aastal 1984 ning on esimene raamat, mille King ja Straub on kahasse kirjutanud. Teine on "Black House" (esmatrükk 2001), mis on "Talismani" järg ning kus sama peategelane Jack Sawyer on saanud täiskasvanuks, taandunud detektiivitööst ning satub ikkagi mõrvu uurima. Kui mõne sõnaga Straubist rääkida, siis ka tema on ulmekirjanik ning samuti on tema peamiseks valdkonnaks õudus. Eesti keelde teda tõlgitud ei ole. "Talismani" (kasutan siit edasi suupärasemat eestikeelset pealkirja) kirjutamise ajaks olid nii King kui Straub juba kirjandusmaailmas märgi ja jala maha pannud, neid teati, loeti, kiideti, auhinnati.

"Talisman" on oma stiililt tumedam fantasy, millel on horrori elemente. Peategelaseks on siis jah kaheteistaastane Jack Sawyer, kes saab teada, et ta emal on vähk. Et sellele ravi saada, siis läheb Jack pimeda neegri Speedy soovitusel otsima müstilist talismani, mis peaks ta ema terveks tegema. Tee on aga künklik ning jookseb läbi keskaegse olemusega paralleelmaailma, mis jookseb "päris" Ameerikaga paralleelselt ning teekond viibki idast läände. Jack seikleb maailmade vahel, kohtab teel erinevaid värvikaid tegelasi, ronib läbi tule, vee ja vasktorude. Igal tavakodanikul on paralleelmaailmas oma paariline, Jack on seal näiteks prints, kes üritab surevat kuningannat, kes on väga Jacki ema moodi, päästa. Siin on tõbrastest sugulasi, muidu ebameeldivaid tüüpe, sümpaatseid kaaslaseid - mu enda lemmik on suur libahunt nimega Wolf - kokkuvõttes ütleksin, et see on selline fantasy, noh. Ehk siis sisu on mingis mõttes "nagu ikka".

"See selgitas Richardi raudset, kompromissitut suhtumist tegelikkusse, täielikku reaalsusse ning ei millessegi muusse kui reaalsusse. See selgitas seda, kuidas poiss põlgas ära igasuguse fantaasia, ka ulmes... ning Jack teadis oma koolikogemusest, et nohikud nagu Richard sõid sci-fid söögi alla ja peale seni, vähemalt seni, kuni see oli karm värk, st, selline tavaline Heinlein, Asimov, Arthur C. Clarke, Larry Niven - palun säästke meid Robert Silverbergi ja Barry Malzbergs metafüüsilisest jurast - kuid hea meelega loeme tähekvadrantidest ja logaritmidest nii, et need on meil kõrvust väljas.

Mitte Richard, oh ei, Richardi vastumeelsus fantasy vastu oli nii sügav, et ta ei võtnud kätte ühtegi romaani, kui see just polnud kohustuslik kirjandus - juba lapsena lasi ta Jackil kohustuslikke raamatuid välja valida, ei hoolinud ega huvitunud neist, vaid näris end neist läbi nagu oleks need hommikusöögikrõbinad. Lõpuks sai sellest Jackile väljakutse, leida lugu - ükskõik, milline -, mis meeldiks Richardile, juhiks ta tähelepanu kõrvale, haaraks ta endaga kaasa nii, nagu head romaanid ja lood Jacki köitsid.“

Kui natuke puudutada raamatut mitme nurga alt, siis positiivse poole peale jääb kindlasti see, et kirjanikud teavad, mida nad teevad. See on väga korralik fantasy, stiilipuhas ning ma usun, et võiks selle žanri fännidele väga hästi mekkida. Samal ajal on siin tunda Kingi kätt, kes suudab ameerika (pop)kultuuri ikka sisse tuua, räägib pereprobleemidest ning üldse selle "väikese inimese" muredest, antud juhul nii läbi sõna otseses mõttes noorema kooliea silme läbi kui ka üldisemalt, täiskasvanuprobleemidest. Sest pole ka Jacki ema Lily elu meelakkumine, ka onu Morgan on kurjuse kehastus.

Kaudselt tundub, et võib olla ka seost tumeda torni maailmaga, kuna too keskaegse olemusega kant (raamatus nimetatakse seda "Territories") on selline... veider. Sellest on aga mõnevõrra rohkem juttu järjes "Black House".

Ma mainisin fantasyt, kuid talismani-raamat on kohati ikka päris õudne, ka verine. Seega mingis mõttes võib tekkida isegi mitmel tasandil kognitiivne dissonants, kuna peategelane on ju noor, laps, aga peab rinda pistma raskete suurte inimeste muredega ning mingist hetkest mitme maailma raskusi oma õlul kandma. Eks neid vastuolulisi tundeid tekitavaid kohti on teisigi, toosama Jack jätab kohati ikka täiskasvanu mulje. Eks võib alati diskuteerida, et osad poisid peavadki kiirelt mehistuma, võib ju vaadata kasvõi Martini tulejääsaaga suunas. Kuid minu jaoks tundus see pigem kohana, kus oleks võinud kas teha peategelase vanemaks - sest nii 16-aastasena oleks olnud see osa raamatust rohkem parlanksis ja naksis - või siis kirjutama Jacki mõtlemise "lapsesemaks". Praegu on poisi karakter noritav, eriti kuna vahel higistab nagu vana mees. Eriti just lõpp on selline, et peale seda on korralik PTSD garanteeritud - aga eks seda saame järjest näha, kuidas Jack täiskasvanuna hakkama saab.

Raamat on ikka päris pikk, minu loetud väike pehmekaaneline klots oli tips alla kaheksasaja lehekülje. Kui vaadata Kingi raamatuid sõnade arvu poolest, siis on "Talisman" romaanidest seitsmendal kohal, kui tuua mängu ka jutu- ja lühiromaanikogud, siis nihkub kümnenda koha suunas. Tempo mõttes oli ka tunda, et vahepeal kulgevad tegevused kiirelt, siis aga võib olla nii, et keskkonna, õhkkonna, toa kirjeldustele läheb sedavõrd palju energiat ja tähemärke, et mõni teine kirjanik(epaar) oleks sama koha tüki maad kiiremini ära vormistanud. Samas ei olnud see kohati ehk isegi balzacilik lähenemine üldsegi halb, kuna maailm ja olustik on põnevad. Küll aga mingi hetk mõtisklesin lugemise ajal, et siit oleks saanud ka kaks korda õhema ja viis korda hoogsama raamatu. Mitte, et ma seda isegi tahaks, pikkadel ja pompoossetel lugudel on oma võlu. King on King.

Mu jaoks oli lugemiskogemus ka selles mõttes väga omamoodi, et mu vanaema jäi samal ajal raskelt haigeks ja kõikus sarnaselt Jackiga mitme maailma vahel. Seega muule lisaks lugesin raamatut väga erinevates keskkondades: loksuvas bussis, bussijaamas pingil, aedlinnakese muruplatsil, haiglavoodis tukkuva memme kõrval ebamugaval toolil. Ikka päris omapäraseid seoseid tekkis mu peas, et kui raamatukaantel Jack jälle teise maailma ära läks, siis kes teab, äkki tragi vanamemm käis ka tegelikult kusagil mujal maailma päästmas. Noh, see selleks.

Kui ma üritan kuidagi talismani-lugu kokku võtta, siis minu jaoks suutsid King ja Straub selle pika loo oma laiadel õlgadel ära kanda küll. Kahtlemata on see pooltäis-pooltühi olukord, kuna nii mõnigi lugeja on ette heitnud vahutamist ning liigset sõnaohtrust, mille tõttu vastupidi, võibki raamat oma raskuse all kokku vajuda - ning ka selles lähenemises on oma tõde, pole küsimust ka! Sest kui ma nüüd vaatan talismani ja musta maja raamatute suurust, siis mõlemad on sellised, et kui pooleks teha, saaks siit neljaosalise raamatusarja, mis alguses on tumefantaasia ning edasi liigub puhtama õuduse radadele. Samas raamatupaar on kuidagi... konkreetsem, raamatunelik läheks juba "öööö ääää jälle mingi fantaasiamammut" valda.

See oli siis pooltühi klaas, kuna raamatu pikkus on osade jaoks pinnuks silmas. Pooltäis - siin on ikka niipalju erinevaid tegelasi, seiku, maailmu, juhtumisi, et lugeja seisukohast on ühtede kaante vahele pandud ikka arutult palju põnevat lugemist. Nagu tegelikult ka - mingis mõttes ongi siin kaks raamatut koos, kus mingi osa on sellist kirjeldavat värki ning samas kõrval on väga hoogne ja kiire minemisega lugu, kus kogu aeg midagi juhtub, ikka ja jälle tuleb minna teise maailma. Õigemini lood, kuna raamat on selgelt mahukas ja toekas tükk, mis eeldab lugejalt seda, et on tahtmist ja viitsimist pikemaks ajaks süveneda. Seega minu jaoks on tegu raamatuga, mis esitab raamatukoile omad nõudmised aja, süvenemisvõime ning oskuse suhtes raamatusse oma kõver auk närida. Nauditav.

3/5

Kui nüüd minna järje, "Black House", must maja juurde, siis ma alguses plaanisin teha nii, et loen mõlemad raamatud läbi ja siis üritan nad kokku siduda ja ühe lugemiskogemuse alla koondada. Mingis mõttes ma ka teen seda, aga kõigepealt pean ma rääkima elevandist keset tuba.

Kui "Talismani" tegevus toimub Kingi mängumaal mitmes mõttes, teda on tunda läbi terve raamatu ning mu jaoks polnudki kindel, kus Straubi on - eriti kuna ma pole Straubi eraldi lugenud - siis must maja tegevus on Wisconsinis, mis on Straubi nurgake. Samuti on järg stiililiselt hoopis teistsugune - kui talismani-loos visati lugeja kohe tegevuse keskele, karakterid olid selged ning tulevärk läks lahti (küll omal kohati aeglaselt tõttaval viisil), siis teine raamat pühendab pea 100 lehekülge maailma ja tegelaste tutvustamisele. Ning vaat' selles kohas kiilus mul lugemine kohe alguses ikka korduvalt kinni.

Ma olen nõus lahjat mürki võtma, et "Black House" on pigem Straubi jagu, King on kas taustal, nõuandja, algse maailma väljamõtleja, oma õnnistuse andja... midagi sellist. Sest need kaks raamatut on ikka siga ja kägu, esimene tellis on ikka päeva lõpuks päris hoogsa minemisega tükk, kus terav kirves küll leiab vahel kivi või siis lendab kirjanike käest võpsikusse, aga kiirelt saadakse jälle rütm tagasi ning selline nõksutamine ja tempoga mängimine on tegelikult tagasi vaadates äge. Sest mustamajalugu on juba alguses kohutavalt tinane ja tüütu, kus kirjanike viis kirjutada lugu olevikus, anonüümse kõrvaltvaataja silme läbi ringilennates, pidevalt "aga nüüd läheme vaatame, mida põnevat meil teises stseenis toimub" tehnikat kasutades - see ei aja isegi mitte haigutama!

Ma võtsin selle raamatu ikka julgelt üle kümne korra kätte, lugesin natuke, suure surmaga surusin end läbi sinna kohta, kus Jack Sawyer lõpuks raamatulehtedele ilmub (94. leheküljel!) - ning see oli ikka paras jurts selleks ajaks, mu lugejajõud oli lõppemas. Siis vaatasin diagonaalis, sirvisin veel ca 50 lehekülge - vabandage mu prantsuse keelt, aga mitte sittagi ei toimunud.  Õigemini, kuidas ma seda nüüd ütlengi - oli natukene mingit tegevust, jah. Keskid sebisid miskit, vahepeal oli Jack ka mängus ja siis oli tükk aega jälle seinal kuivava värvi vaatamist. Eriti kui ma mõtlen "Talismani" peale, siis selle järje "Black House" kõrval tundub avalugu ikka puhas kuld. Sest konkreetse raamatupaari päramine pool on ikka tõeline õnnetus, igatepidi. Tehniliselt koleda olemusega, olevikustiil ei sobi (eriti kuna eelmine oli teisel viisil üles võetud), eelmise raamatu peategelane on siin kõrvalises rollis - ma isegi ei taha jätkata, sest "Black House" on mu silmis "Talismani" karikatuur, kahvatu vari, õnnetu järeleaimamine, rahalüpsimasin... Ma ilmselgelt ei suuda oma sajatamist lõpetada.

Muide, kui Goodreadsi sirvida, siis on ka näha, et kui ka on palju "viisi", siis nende juurde käiv jutt on hämar, hägus ja hästi viisakas. Kui vaadata kriitilisi noote, siis sealt kumab ikka väga tugevat nõutust vastu. Sest "Black House" ei ole King, see pole isegi kõikse halvem King (mida on näiteks "Elevation" või "The Colorado Kid"), sest ka halva Kingi puhul on ta stiili ja olemust tunda, lihtsalt teostus on kohati läinud näpust. Kui jätta King üldse kõrvale, siis "Must maja" on lihtviisiliselt loetamatu. Muide, sümptomaatiline on ka raamatu Wikipedia lehekülg, kus on sellist üldist juttu hästi palju, sisust puuduvad detailid ning raamatu "plot" osa saab otsa kiirelt. Samal ajal "Talismani" oma on põhjalik ja detailne, on tunda, et inimesed on raamatu ahnelt, rida-realt läbi lugenud.

Kuna ma raamatut lõpuni ei lugenud, siis numbrilist hinnangut ma talle ei anna. Goodreadsi panen küll ühe tärni ära, aga see on pigem selle keskkonna omapära. Kui keegi soovib "Black Housega" rinda pista ning ei saa algul lugemisega hoogu sisse, siis soovitan soojalt sirvida esimesed kolm peatükki ning sealt 90. lehekülje kandist proovida lugemist päriselt alustada.

Kokkuvõttes: neid kahte raamatut pole võimalik minu arvates kokku võtta. "Talisman" on täitsa kobe tumefantaasia koos õudusega, mis ehk oleks võinud olla kas jupitatud või siis õhem - kuid hei, me räägime siin Kingist, kes ongi sõnaohtram! Seega meeldigu või mitte, kuid "Talisman" on Stephen King, igatahes. "Black House" on katse kasutada ära sama loo olemust ja tegelasi kerge garneeringuga muus loos, mis on iga nurga alt teistsugune - ning mulle see ei istunud no kohe üldsegi mitte. Seega eks ma jätan “Black House” omale riiulisse alles, kuna olen peaaegu kõik kingad sinna ladunud, aga ega lugemiseks välja ei võta küll kunagi. “The Talismani” võiks aga praegu tagasi vaadates küll eesti keelde tõlkida. Noh, kui peaks selline soov kellelgi tulema.

-------------------

Tegu on raamatuga omalaadsest isiklikust väljakutsest, plaaniga lugeda läbi kõik Stephen Kingi raamatud (ka need, mis ilmusid pseudonüümi Richard Bachman all). Eks siin on omad detailid, kindlasti tahaks läbi lugeda ta romaanid ja jutukogud, lisaks mitteilukirjanduse osa. Hetkel on mul loetud kõik eesti keeles ilmunud raamatud, juba jupp aega loen Kingi originaalkeeles. Kokku on mul loetud 58 raamatut, 31.08.2023 seisuga on Kingil neid kokku umbes 83.

Statistilise ülevaate väljakutsest leiab siit: https://docs.google.com/spreadsheets/d/1UmdCkMPIdNX8ZDzQIrRpcxlOf0Dyjz-h6M6ucVt5fG0/edit?usp=sharing

Raamatuarvustus: Ohver: ulmeantoloogia (Marko Kivimäe)

"Ohver: ulmeantoloogia"

Skarabeus, 2023

328 lk

----------------------

Juba tükk aega on nii, et suvel tuleb välja Skarabeuselt taaskord ulmekogumik, tuli ka aastal 2023. Ma ei olegi tegelikult kunagi mõtelnud, mille järgi on üks või teine Sakarabeuse raamat nime saanud, kas on läbiv teema või muu põhjus. Eks kohati on raamatud olnud temaatilised, näiteks soome ulme omad. See raamat siin koondab autoreid ukraina, inglise, soome ja jaapani keeleruumist. Lõpus on iga autori kohta korralik ülevaade, mis annab alati mu jaoks loomingule palju juurde.

---------------

Raamatu avab William Tenn "Karistus avansiks", mis meeldis mulle kohe VÄGA. Jutu iva on selles, et tulevikus saab kõigepealt karistuse ette ära kanda ja seejärel kuriteo sooritada. Kui ise vabatahtlikult minna kaugele planeedile rasketesse oludesse sunnitööle, siis on näiteks mõrva eest istutav aeg vaid seitse aastat. Kui algul tapad, siis saad karistatud, tuleb aga tervelt neliteist aastat ära sitsida. Olud on sunnitööplaneetidel väga rasked, üksikud suudavad selle edukalt läbida - aga nii mõnigi proovib järgi sellise võimaluse. Antud lugu keskendub kahele naasvale eksvangile, kellel mõlgub mõrv mõttes peale taaskord Maale jõudmist.

Väga huvitav kontseptsioon ning lobedalt kirjutatud, huvitavate psühholoogiliste nüketega. Täitsa pani inimese loomuse üle mõtlema.

5/5

---------------

Sakyô Komatsu "Bikuni surm" lühijutt on tõlgitud jaapani keelest vene keele vahendusel ning keskendub Happyaku Bikunile, naisele, kes elab mägedes. Mehed ta ümber tulevad ja lähevad, eluratas veereb ja veereb, naine tundub olevat igavene. Või kas on?

Ma nüüd õrnalt ja kaudselt spoilerdan, aga meenutas väheke "Härra Huud" või Richard Bachmani "Roadworki" - mitte isegi ainult sisu mõttes, aga sarnane mõnus, kurbnukker melanhoolia ja magus-valus tunne, mis peale lugemist sisse jäävad, on Hannu Mäkelale mu silmis omased. Suurepärane!

5/5

---------------

Jeffrey Thomase "Valusate mälestuste arhiiv" ning kogumikule nime andnud "Ohver" tegevus on ajas, mil inimesed on Maalt kaugemale laienenud ning ühe koloonia nimi on Punktown. Seal elab koos palju erinevaid elukaid, rasse, keskkond on vägivaldne, kuritegevuse tase kõrge. Thomas on sellesse õudmasendavasse maailmasse sättinud palju lühijutte, -romaane ja romaane, nendest kaks on siis jõudnud ka siinsete kaante vahele. Minu jaoks olid need kaks lugu pigem meeleolulood, kus n-ö MVP tasemel sisu on ju ka olemas ja mõnevõrra huvitav, kuid pigem on just õhkkond meeldejääv.

Mingis mõttes meenus Thomast lugedes Teet Kallase "Öö neljandas mikrorajoonis" jutukogu, kus iga lühijutt (tollases käsitluses novell või jutustus) on omaette ühik (muide, kohati on ka selles kogus mitmetimõistetavust, mis võiks paadunud ulmefännidele huvi pakkuda) kuid kõik kokku moodustavad väga meeldiva magusnukkerkurva meeleolu. Minu silmis jääb Thomas küll Kallasele peajagu alla - samas kui mikrorajoonijutukogu on mu jaoks kõikide loetud jutukogude tipp, siis pole allajäämine mingi häbilugu. Pigem tekkis mul tunne, et Arvi Nikkarev on andnud eesti lugejatele kirjanik Thomasest maitseproovi, mis võiks ju juhatada sisse mõne tervikkogu või miks ka mitte "Monstrocity" või "Deadstock", kui rääkida erinevatel võistlustel nomineeritud romaanidest. "Deadstock" on ka autori müügiarvu mõttes edukaim romaan.

Kui veel korraks autorist rääkida, siis aastatel 1993 - 2001 tegutses ta käe all kirjastus Necropolitan Press, mis andis välja ulmet ja raskesti klassifitseeritavat kirjandust: ajakirju,  antoloogiaid, veel üht koma teist.

3/5

---------------

Marina ja Sergei Djatšenko "Kohtunik" - tegu on ukrainlastega, abielupaariga, kes koos ulmet kirjutavad. Konkreetne jutt on mingis mõttes väga tavaline ja argine, kuna kogu point on lihtne - peategelase pea eest on välja pandud viisakas summa, mida siis pearahakütid ikka noolivad. Asjad pole aga niisama lihtsad.

Vat sellest loost ma ei tahagi sisuliselt eriti midagi rääkida, kuna detailide asemel on oluline meeleolu, loo kulgemine. Sest siin ongi juttu ühe inimese elust ning erinevatest inimestest, kellega ta eluteed ristuvad. Kirja on pandud kuidagi äärmiselt mõnusalt ja malbelt, kus sõnadest õhkub ehtslaavilikku nukrust ning see on kuidagi väga hästi üles joonistatud.

5/5

---------------

Tapani Tolonen  "Siharzad" - tunnistan ausalt, Pärsia ja kogu see Lähis-Ida kant ja kultuur jääb mulle kaugeks, st ei sümpatiseeri just hullult. Seega ühtepidi on äge, et eesti lugejale on jälle ühte soome autorit tutvustatud, aga mulle need kaliifide, Abdulide ja Musade siblimine väga ei istunud. Loo idee oli lahe, st selle keskmes olev masinavärk. Kuid kokkuvõttes mind see lugu ei haaranud ka masinavärgi poolest, jäi kuidagi lahtiseks ja poolikuks. Kuna suur osa lugemiskogemusest on seekord eriti selgelt kinni mu peakujus, siis ma parem ei hakka oma küündimatust numbrite keelde panema.

---------------

David Weber  "Imeilus sõprus" - Weber kirjutab päris palju militaarulmet ning see lugu (või isegi lühiromaan?) siin paigutub Honorverse algusaegadesse. Ehk siis kosmoseadmiral Honor Harringtonist on Weber kirjutanud terve suure ja põhjaliku maailma, millesse ma detailselt ei hakka süvenema. Seda aga ütlen, et konkreetne jutt on väga meeldiv viis kogu selle mõni tuhat aastat tulevikus toimuva universumiga tutvumiseks, täpsemalt küll siis planeet Manticorega kohtumiseks. Tegevus tiirleb rohkem Honori tütre Stephanie ümber, kes satub kokku planeedil oleva aruka puukassi rassi esindajaga.

Oma olemuselt on see mingis mõttes noortekas, kus peategelane on noor ja mitmed mured sellised, millega just noored kokku puutuvad. Weber kirjutas lühijutt-romaani hiljem pikemaks ja romaaniks. See läheb nüüd mingis mõttes õrnalt spoilerdamiseks, aga mingid jooned on sarnased Weberil ja Pullmani "Tema tumedatel ainetel" - mis muuhulgas tähendab ka seda, et ma väga loodan, et Weberi puukasside lugusid tõlgitakse veel eesti keelde. Sest "Imeilus sõprus" on tõepoolest äärmiselt kaunis ja sulnis lugu, ma hakkasin juba poole lugemise pealt natuke lugemiskiirust pidurdama, sest ma ei tahtnud, et see kõik otsa saaks. Need sadakond lehekülge teevad hingele pai, aitäh Skarabeusele Weberi eesti keelde tõlkimise eest.

Kusjuures ega siin jutus on ka tumedaid toone, ega see pole roosamannabarbie. Kuid läbivalt on see ikka väga positiivne lugu.

Jäin veel mõtlema, et oleks jah tore, kui Weberit veel tõlgitaks - samas on Honorverses juba romaane üle kümne, juttudest rääkimata. Et ma nüüd ei teagi... aga unistada ju võib.

6/5

---------------

"Punane kui lumi, valge kui patt, must kui mu süda" - raamatu võtab kokku kirjandusmaailma suhteliselt hiljuti saabunud Reetta Vuokko-Syrjänen, kelle esimene lühijutt ilmus aastal 2015. Kõnealune lühijutt ilmus aastal 2020 ning seikleb libahundiradadel. Kuna jutt on lühike, siis ma sisu parem ei puudutagi, küll aga ütlen moka otsast, et üks jutus olev sündmus on mu silmis ilmselgelt selline, et kui selle oleks kirjutanud meesautor, siis satuks ta automaatselt tänapäeva maruvasakpoolsete turmtule alla. Aga see selleks, lühipala ise on väga mõnusa olemusega ja nauding lugeda. Reetta Vuokko-Syrjänen tundub, et võiks Maarit Leijoniga moodustada toreda paari, keda võiks veel ja veel eesti keelde tõlkida.

Hundijutt on ka täiesti tasuta autori kodulehel loetav. Mulle meeldis seda sirvida enne ja peale tõlke lugemist, eriti kuna lisatud foto sobib hästi meeleollu.

5/5

---------------

Tehnilise poole pealt - mu mälu pole suurem asi, aga mu mäletamist mööda on Skarabeuse raamatud olnud tehniliselt head, trükivigu on olnud väga vähe. No oli mis oli, aga siia raamatusse on kirjavigu kuidagi palju sattunud. Ma lugesin raamatut hüpeldes, algul keskendusin lühematele juttudele ning nendes oli kamba peale äkki mõned kirjaveakuradid, pigem vähe. Puukassi-lugu aga lausa vahepeal kubises erinevatest vigadest: trükivead, vales kohas olev tühik ning katkised poolitamised, pea kümme tükki jäid silma. Ka "Kohtunikus" olid mõned. Kuna raamatul on tõlk, toimetaja ja keeletoimetaja (neist kaks küll ühes isikus), siis tekib küll küsimus, et mis nüüd seekord näpust läks? Ma ei saa jätta ikka ja jälle mainimata, et Eesti ulmefännkond on piisavalt väike ja tunneb teineteist, ikka leiaks kellegi, kes viitsiks proovilugejana trükivalmis teksti paari nädalaga läbi lugeda ning anda täpse tagasiside, et sellised lollid vead ära parandada. Ausalt, jube kahju, et sisu poolest väga võimsat jutukogu kollitavad sedasorti vead.

---------------

Kokkuvõttes: ütlen kohe ära, et mu hinne näitab kogumiku positiivset poolt, mis minu silmis on väga võimas. Kui ma üritaks mingitsorti keskmise arvutada, siis oleks tulemus napakas, kuna raamat pole mingi keskmik, oh ei - siin on kõike, polkast rockini, ma ise üritan keskenduda positiivsele. Seega Tenn, Komatsu, Weber, Vuokko-Syrjänen... ma hakkan nüüd juba lihtsalt autoreid järjest ette lugema, aga igaljuhul: suurem osa autoreid-lugusid nende kaante vahel on sellised, et mulle meeldisid VÄGA, hea meelega loeksin nende loomingut veel. Weberi nunnu kiisujutt ja Tenni avansikaristus on vast kõige meeldejäävamad, kui ma nüüd üritan valida. Kuid tegelikult oli ikka julgelt kolmveerand raamatut selline, mis tegi mu hingekeeltele pai. Mida hing sa enamat ikka oskad tahta?

Goodreads 5/5 ("siit raamatust leiab nii mõnegi pärli")

Päeva materjal Wikipedias, august 2023 (Taivo Rist)

KUU FILM: "Pimeduse rüütel" (14. juuli, 15. aastapäev)

"Pimeduse rüütel" on Christopher Nolani superkangelasefilm 2008. aastast pikkusega 2½ tundi. See on Pimeduse rüütli triloogia keskmine film, järg filmile "Batman alustab" ja eellugu "Pimeduse rüütli taastulekule". Teises filmis moodustavad Batman, politseileitnant James Gordon ja ringkonnaprokurör Harvey Dent liidu võitluseks Jokkeri vastu. Film sai 107 auhinda (koos nominatsioonidega). "Oscarile" nomineeriti ta 8 kategoorias ja võitis kahes: Heath Ledger Jokkerina meeskõrvalosa kategoorias ja Richard King helirežissöörina. BAFTA auhinna kandidaadiks nimetati ta 9 kategoorias ja võitis ühe (Ledger). "Kuldgloobuse" kandidaadiks nimetati ühes kategoorias ja võitis (muidugi Ledger). Teismeliste valiku auhinna kandidaadiks nimetati viies kategoorias ja võitis kahes (mõlemas Ledger). Parima ulmefilmi auhinnale "Saturn" sai ta 11 nominatsiooni ja võitis viis (film, stsenaarium, muusika, eriefektid ja Ledger). "Pimeduse rüütlit" on korduvalt nimetatud kõigi aegade parimate filmide loendites.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Dark_Knight

KUU AJAKIRI: "Black Cat" (18. juuli)

Herman Umbstaetter, peatoimetaja 1895–1912, tegi iseäraliku ajakirja. Ilmusid ainult lühijutud, hind oli odav, ainult 5 senti, ta ei eelistanud kuulsusi, vaid julgustas algajaid, ning autoritelt ostis ta lugusid mitte niivõrd loo pikkuse kui kvaliteedi põhjal (seda hindas ta ise). Jack Londonile pakkus ta, et maksab 5$, aga kui London oma jutu poole lühemaks lõikab, siis 40$. Hiljem ütles London, et see oligi põhjus, miks temast kirjanik sai. Autoritele antavates juhistes väitis Umbstaetter, et eelistab jutte, milles "morbiidset, ebaloomulikku ja ebameeldivat pigem välditakse kui rõhutatakse". See peaks ulme, eriti õuduse välistama? Nüüd vaatame autoreid ja teoseid: Jack Londoni "Tuhat surma", O. Henry. Clark Ashton Smith. "Minu nähtamatu sõber" (1897) räägib nähtamatusest, "Ely automaatne teenijanna" (1899) robotist, "Mees, kes avastas nulli" (1901) kosmosereisist, "Nähtamatu linn" (1901) massipsühhoosist. Jutus "John Jonesi dollar" investeerib mees dollari ja aastal 3221 ostetakse investeeringu eest kogu Päikesesüsteem. Umbstaetteril õnnestus saavutada hiiglaslik, kuuekohaline tiraaž, mis 1896 küündis 186 tuhandeni. Palju kauneid kaanepilte joonistas tema naine Nelly. Kui Hermani tervis halvenes ja ta 1912 ajakirja müüs (1913 suri), algas ajakirja allakäik ja kuni sulgemiseni 1923 oli tal veel 6 peatoimetajat, aga tähelepanuväärseid jutte seal enam õieti ei ilmunud.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Black_Cat_(US_magazine)

KUU REŽISSÖÖR: Christopher Nolan (30. juuli, sünnipäev)

Millegipärast olin kindel, et Kalver Tamm on Nolanit juba tutvustanud, aga ei. Teda peetakse 21. sajandi üheks juhtivaks filmitegijaks, kelle loomingust on suur osa ulme: Batmani-seeria, mida juba mainisin, 2010. aasta "Algus", 2013. aasta "Terasmees", 2014. aasta "Tähtedevaheline" ja loomulikult 2020. aasta "Tenet". Kindlasti tuleb mainida 1997. aasta kolmeminutilist filmi "Doodlebug". Nolan on nomineeritud 5 korda nii "Oscarile" kui BAFTA auhinnale ja 6 korda "Kuldgloobusele", seni ilma võitmata. "Saturni" on ta seevastu võitnud 9 korda – 20 nominatsioonist. 2015 arvas "Time" ta maailma 100 mõjukaima inimese hulka ja 2019 löödi ta rüütliks. Wikipedias on eraldi artikkel "Cristopher Nolani kinematograafiline stiil". Tema abikaasa on temast 1½ aastat noorem ja töötab oma mehe filmide produtsendina. Neil on 4 last, aga Nolan soovib oma eraelust mitte rääkida ja eelistab, et tema filmid räägiksid enda eest, nii et siinkohas lõpetan.

https://en.wikipedia.org/wiki/Christopher_Nolan

ESIMENE LOEND: filmi "Mina, supervaras 2" auhindade loend (3. juuli, USA esilinastuse 10. aastapäev)

"Mina, supervaras 2" on ameerika 2013. aasta animakomöödia kestusega 98 minutit ja samanimelise frantsiisi 2. film. Supervaras Gru jahib seal mutageenset ainet ning ühtlasi püüab oma töökaaslast Lucyt endale abikaasaks ja oma tütardele kasuemaks sebida. See oli oma aasta suuruselt kolmanda kassatuluga film ja "Universal Picturesi" 101-aastase ajaloo kõige kasumlikum film. Kassatulu oli üle maailma ligi miljard dollarit, veel rohkem teenisid "Lumekuninganna ja igavene talv" ning "Raudmees 3". "Oscari" kandidaadiks nimetati ta animafilmi ja originaallaulu kategoorias, BAFTA auhinnale, "Kuldgloobusele" ja "Saturnile" animafilmi kategoorias (ei võitnud ühtki), Teismeliste valiku auhinnale 3 kategoorias ja võitis komöödiafilmina. Animafilmide auhinnale "Annie'le" tuli 10 nominatsiooni, aga ainult üks võit ja seegi animeeritud telereklaami kategoorias. Arusaadavalt tuli järgesid terve kari.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_accolades_received_by_Despicable_Me_2

TEINE LOEND: Lodestari parima young adult ulmeraamatu auhind (10. juuli)

Nimetatud auhinda antakse välja igal aastal alates 2018. Ingliskeelne sõna "lodestar" tähendab juhttähte, mille järgi eriti tüürimehed sõidavad. Nomineerimist ja valimisprotsessi haldab Maailma Teadusulmeühing WSFS ja auhind antakse kätte "Hugo" auhinnatseremoonial Worldconi raames, ehkki Lodestar ise ei kuulu "Hugo" auhinnakategooriate hulka. Seni pole keegi kaks korda võitnud. Naomi Novik ja Ursula Vernon on nomineeritud 3 korda ja mõlemad on ka võitnud, 9 autorit on nomineeritud 2 korda. Esimene võitja oli nigeeria kirjanik Nnedimma Nkemdili Okorafor ning te hakkate nägema õudusunenägu sellest, et ma Estconi mälumängus küsin tema täispikka nime ja te peate veel suuliselt vastama.

https://en.wikipedia.org/wiki/Lodestar_Award_for_Best_Young_Adult_Book

KOLMAS LOEND: filmi "Viimased meie seast" auhindade loend (14. juuli)

"Viimased meie seast" on 2013. aasta seiklusmärul-arvutimäng, mille tootis Naughty Dog ja avaldas Sony. Mängija kontrollib Joeli, kes veab teismelist Elliet läbi postapokalüptilise USA. Mäng käib kolmanda isiku vaatepunktist. Kasutatakse tulirelvi ja improviseeritud relvi, et võidelda vaenulike inimeste ja kannibalistlike olendite vastu, kes on nakatunud muteerunud seentega. Ellie on nakkuse vastu immuunne ja teda loodetakse kasutada ravi leidmiseks nakkuse vastu. Võrgus saab mängida kuni kaheksakesi. Mängu müüdi 3 nädalaga 3,4 miljonit ja 2018. aasta aprilliks 17 miljonit eksemplari. Kriitika oli ülikiitev, enamik kommentaatoreid annab maksimaalse skoori. Mõni peab seda kõigi aegade parimaks mänguks. Auhindade loendit vaadates – kuna nominatsioone on harilikult mitu korda rohkem kui auhindu, siis keskeltläbi võidetakse viiendikuga nominatsioonidest, "Viimased meie seast" võitis enam kui pooltega.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_accolades_received_by_The_Last_of_Us

KUU TEHNIKAPILT: Suur Hadronite Põrguti (4. juuli)

Suur Hadronite Põrguti ehitati Šveitsi Genfi lähedale aastail 1998–2010. See on maailma suurimate mõõtmetega põrguti, mis on mõeldud kõige suurema energiaga osakeste põrgutamiseks. Ta asub maa all kuni 175 m sügavusel ja moodustab 27 km läbimõõduga ringi, millest osa jääb Prantsusmaale. 2012 avastati põrguti abil Higgsi boson – see on laengu ja spinnita positiivse paaritu paarsusega skalaarne boson, mis on väga ebastabiilne ja laguneb peaaegu viivitamatult pärast moodustumist teisteks elementaarosakesteks. Projekt on rahvusvaheline, 8% põrguti töötajatest olid Venemaa ja Valgevene kodanikud. Nende töölube ei katkestata, kuid uusi ka välja ei anta ning järgmise aasta lõpuks peaks põrguti olema Venemaa ja Valgevene kodanikest prii. Ajakirjandusest käis läbi loodusekaitsjate protest: teadlased loovad hadroneid ainult selleks, et need kohe ära lagundada. Selline käitumine olevat ebahumaanne, hadronid tuleb kaitse alla võtta ja nende põrgutamine keelustada.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Views_of_the_LHC_tunnel_sector_3-4,_tirage_2.jpg

KUU MINERAALID

Eestlane Ivar Leidus on pildistanud palju mineraale. Ma ei hakka igaühe kohta eraldi juttu kirjutama, vaid lingin kolm fotot, on tõepoolest ilusad mineraalid ja ilusad pildid. Vulfeniit ehk vaskmolübdeenoksiid, stibniit ehk antimonsulfiid ja püriit ehk kassikuld.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Wulfenite_-_Red_Cloud_mine,_La_Paz_Co.,_Arizona,_USA.jpg

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Stibnite_-_Herja_mine,_Maramures,_Romania.jpg

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Pyrite_-_Huanzala_mine,_Huallanca,_Bolognesi,_Ancash,_Peru.jpg

KUU KOSMOSEVIDEO: Marsi atmosfäär (12. juuli, 5 sekundit)

Marsi atmosfäär on väga hõre, 4,6 mmHg ehk umbes pool protsenti maisest. See võib tekitada arvamuse, et tolmutormid ja tornaadod on Marsil võimatud. Räme eksitus. Marsikulgur "Curiosity" maandus 6. augustil 2012 ja juba 3 päeva hiljem jäädvustas ta selle tolmupöörise – nimetatakse seda tolmukuradiks. Niisugune operatiivsus tõendab, et tornaadod on Marsil arvatust märksa tavapärasemad. Tolmukuradid võivad tõusta kuni 8 km kõrgusele ja olla kuni 700 m laiad – Maal nii suuri ei esine. Nagu Maalgi, esinevad tolmukuradid pigem soojal aastaajal. Esimesena pildistas Marsi tolmukuradit "Mariner 9" 1972. aastal orbiidilt. 7. novembril 2016 nägi kosmosesond Mars Orbiter Mission koguni 5 tolmukuradit, mis tõusid pinnast 0,5–1,9 km kõrgusele. 27. septembril 2021 jäi marsikulgur "Perseverance" tolmukuradi teele, pildistas seda, salvestas selle heli ning jäi sealjuures isegi töökorda. Vähe sellest, NASA hinnangul tolmukurat hoopis parandas marsikulguri olukorda, puhastades seda tolmust.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:PIA24039-MarsCuriosityRover-DustDevil-20200809.gif

KUU LOODUSEPILT: lumehelves (16. juuli)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Snowflake_macro_photography_1.jpg

KUU TEADLANE: Henry Becquerel (18. juuli)

Henri Becquerel (1852–1908) oli prantsuse insener ja füüsik, kes avastas radioaktiivsuse ja pälvis 1903 Nobeli füüsikapreemia. koos Marie ja Pierre Curie'ga. Ta suri 55-aastaselt ja surmapõhjus pole teada, kuid tema nahal teatati olevat palju põletusi, mis tõenäoliselt tekkisid radioaktiivsete ainete käsitsemise tulemusena. Tema järgi on nimetatud radioaktiivsuse SI-ühik bekrell, mis tähendab üht lagunevat tuuma sekundis. See on pisike ühik ja sellepärast kasutatakse seda harilikult suurte eesliidetega, näiteks raderford on miljon bekrelli. Keskmises inimeses on 17 mg radioaktiivset naatrium-40, mis annab inimkeha looduslikuks radioaktiivsuseks 4,43 bekrelli. Tema järgi on nimetatud veel radioaktiivne mineraal bekereliit, mis sisaldab kaalu järgi 70% uraani. See on pehme mineraal (Mohsi skaalal on kõvadus 2) ja peamiselt kaevandatakse seda Kongo DV-s. Tema järgi on nimetatud kraatrid Kuul ja Marsil ning asteroid. Füüsikud olid ka Becquereli isa, vanaisa ja poeg, kes kõik kandsid sama perenime.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Paul_Nadar_-_Henri_Becquerel.jpg

TEINE KOSMOSEPILT: Mulli udukogu (28. juuli)

Mulli udukogu, teaduslike nimedega NGC 7635, Sharpless 162 ja Caldwell 11, asub Kassiopeia tähtkujus, teate küll seda taeva-W-d. See on olemuselt emissiooniudu ja tekkinud massiivsest (44 päikese massi) kuumast kesksest tähest, mis päikesetuulega ainet laiali puhub. Läheduses on hiiglaslik molekulipilv, mida udukogu keskne täht ergastab ja paneb hõõguma. Udukogu on põhja-lõuna suunal välja venitatud ja ebakorrapärane, läbimõõduga 3–5 valgusaastat. Keskse tähe heledus on 8,7 magnituudi, mis on palja silmaga vaatlemiseks liiga hägune. Vaja on teleskoopi, aga siis hakkab keskne täht jällegi udukogu varjutama – udukogu enda heledus on umbes 10 magnituudi. William Herschel avastas Mulli udukogu 1787. aastal. Selle foto tegi Hubble'i teleskoop oma töötamise 28. aastapäeval, piltlikult öeldes sünnipäevakingitusena inimkonnale.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Bubble_Nebula_-_NGC_7635_-_Heic1608a.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU ARHITEKTUUR: Kadrioru loss (13. juuli)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Tallinn_asv2022-04_img18_Kadriorg_Palace.jpg

ESIMENE VANAFILM: "Viiskümmend miljonit aastat tagasi" (4. juuli, 7 minutit)

See 7 minuti pikkune 1925. aasta film näitab evolutsiooniteooria tollast seisu. Maakera vanuseks väidetakse pealkirjas öeldud 50 miljonit aastat (tegelikkuses sada korda rohkem). Maakera ei tekkinud üldse sedasi nagu filmis väidetud. Esimesteks elusolenditeks Maal nimetatakse meduuse ja trilobiite (tegelikkuses olid need ikkagi ainuraksed). Suurimaks katastroofiks maailma ajaloos peeti jääaega (tegelikult on neid märksa hullemaid olnud). Saurused ja mammutid öeldakse mõlemad olevat viimasel jääajal välja surnud (tegelikult hukkusid viimased saurused 66 miljonit aastat tagasi, jääaeg oli 10–20 tuhat aastat tagasi, aga mammutid elasid jääaja üle ja surid välja peamiselt küttimise tõttu inimeste poolt). Suur hulk väljasurnud olendeid on nukkudena meieni toodud ja üsna sarnastena, kasvõi sellepärast soovitan vaadata. Evolutsiooniteooria propageerimises oli seesugustel filmidel tähtis koht. Film lõpeb väitega, et maailm liigub uue jääaja suunas.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Fifty_Million_Years_Ago_(1925).webm

TEINE KOSMOSEVIDEO: NGC 3603 (12. juuli, 6 minutit)

NGC 3603 on udukogu, mis asub Linnutee Kiilu-Amburi harus meist 20 tuhande valgusaasta kaugusel. Esimesena vaatles seda John Herschel 14. märtsil 1834 Lõuna-Aafrikas, nimetas seda "väga tähelepanuväärseks objektiks, võib-olla kerasparveks", ja avaldas selle 1847 oma kataloogis. Tegelikkuses on see kõige massiivsem nähtav hõõguva gaasi ja plasma pilv Linnutees. Selle keskne täheparv on kõige tihedam teadaolev väga massiivsete tähtede kogum Linnutees. Tugev ultraviolettkiirgus ja päikesetuuled on selle kosmilisest tolmust puhastanud ja see võimaldab udukogu keskmele takistamatut vaadet. Keskel asuvad kolm väga massiivset ja eredat tähte, millest kaks (120 ja 92 Päikese massi) tiirlevad ümber teineteise perioodiga 3,77 päeva, kolmas (132 Päikese massi) paikeb eraldi ja on 2,88 miljonit korda eredam kui Päike. Hubble'i kosmoseteleskoop tegi sellest 2007. aastal tähelepanuväärseid fotosid.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hubblecast_09.webm

TEINE VANAFILM: "Kentucky uhkus" (19. juuli, 71 minutit)

71 minuti pikkune 1925. aasta ameerika tummdraama hobusearetajast, kes hasartmängurina panustab oma hobustele. Alguses ta kaotab oma vara, peab müüma oma hobuseid ja naine jätab ta maha, lõpus ta võidab ja saab jälle rikkaks. Filmis näidatakse paljusid oma aja parimaid hobuseid, kellest on ingliskeelses vikipeedias oma artikkelgi. Film propageerib hobuste inimväärset ... see tähendab hobuväärset kohtlemist, ehkki hobuõiguste nõudmiseni ei jõuta. Näitlejaskonnast elas kõige kauem Peaches Jackson, 2002. aastani. Selle filmiga Jacksoni pikk näitlejakarjäär lõppeski (11-aastaselt!). Omal ajal ei äratanud film tähelepanu, tänapäeval seda siiski märgatakse hobuste ja isa-tütre suhte kujutamise tõttu. Hobusefännidele kohustuslik vaatamine, nunnumeeter on põhjas. Ühest küljest puudusid 1920-ndatel suitsetamise vastased seadused, teisest küljest mainitakse, et tallis ei tohi suitsetada, nii et midagi ikka teati.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Kentucky_Pride_(1925).webm

KOLMAS VANAFILM: "Alandus" (20. juuli, 66 minutit)

1927. aasta ameerika tummfilm Lon Chaneyga peaosas. Pikkus kirjade järgi 75 minutit, Commonsi versioon 66 minutit, lõpuosa on puudu. Tegevus toimub Vene kodusõja ajal. Harimatu mats Sergei (Chaney) kohtab metsas daami (Barbara Bedford), kes vajab teejuhti lähimasse linna Novokurskisse (tegelikkuses sellist asulat pole). Daam tõotab Sergeile, et tasuks jääb ta alatiseks tema sõbraks. Sergei viib daami Novokurskisse, kus valged koondavad vägesid punaste vastu. Daam laseb Sergei tööle võtta, kuid Sergei pole rahul: ta ei tahtnud tööd, vaid sõprust. Daam osutub aga krahvinnaks. Kuidas selline saaks olla talumatsi sõber? Ja Novokurskis leidub neid, kes Sergeile räägivad: kommunistide jaoks pole seisustel tähtsust, kui kommunistid võimul oleksid, võiks krahvinna sinu sõber olla. Kuid kommunistide eest krahvinna just põgenebki. Mulle sai väga ruttu selgeks, et selles filmis ei ole õnnelik lõpp võimalik. Lõpp võib olla väga mitmesugune, aga kõik võimalikud lõpud on õnnetud. Kriitika oli laitev, Chaney näitlevat hästi, aga muu polevat nii hea. Minule seevastu üsna meeldis.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mockery_(1927).webm

KUU ULMEKOMÖÖDIA: "Rasedus" (31. juuli, 37 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Time_Lapse_Pregnancy_-_6800_pictures_in_37_seconds.webm

Prantslased lugesid sisse Charles Baudelaire'i "Kurja lilled", Victor Hugo "Hüljatud" ning isegi "Tuhat ja üks ööd". Vene kirjandusest olid esilehel Fjodor Dostojevski "Kurjad vaimud" ning Lev Tolstoi "Ülestõusmine" ja "Valitud jutte".

Estconi ulmekilv 2023 (Taivo Rist)

Järgnevalt 2023. aasta Estconil toimunud mälumängu küsimused ja vastused.

1. Küsitav nimi tähendab heebrea keeles  'väärtusetu'. Vanas testamendis esineb see 27  korda, sealhulgas kõlvatute inimeste  iseloomustusena, Uues testamendis 1 korra.  Surnumere käsikirjades juhib ta pimeduse  poegi. Juubelite raamatus, mida kummardavad  juudid, kuid mitte kristlased, nimetatakse  ümberlõikamata inimesi tema lasteks. Jesaja  ülestõusmises on ta seadusetuse ingel ja  maailma valitseja, keda samastatakse  saatanaga. John Miltoni "Kaotatud paradiis",  Philip Dicki "Jumalik sekkumine", Aldous  Huxley "Ahv ja olemus" ning Robert Heinleini  "Hiiob: õigluse komöödia" sisaldavad teda  tegelasena. Rootsis ja Suurbritannias on  küsitava järgi nimetatud black metal bänd.

2. Kes esines 1972–73 nime Ziggy Stardust all?  Stardust oli biseksuaalne tulnukast rokkstaar,  kes tegutses maavälise elu sõnumitoojana.  Lühikesest tegutsemisajast hoolimata muutis ta  niihästi rokkmuusika ajalugu kui enda  kehastaja karjääri. Seda jääb meenutama tema  kontsertalbum "Ziggy Stardusti tõus ja langus  ning ämblikud Marsilt".

3. 2002. aastal müüs Mike Resnick ajakirjale  "Asimov's Science Fiction" oma jutu "...  Neptuunil". Peatoimetaja Gardner Dozois pidas  loomulikuks, et Neptuunil tegutsevad inglise  keelt kõnelevad ja hapnikku hingavad ..., kuid  pahandas väga, et Resnick oli Neptuuni  kujutanud tahke pinnaga – igaüks teab, et see  on gaasihiiglane! Resnick pidi juttu lisama  selgituse. Nähtavasti meeldis Robert Linnale  see jutt väga. Kes tegutsesid Resnicku jutus  Neptuunil?

4. "Big Read" oli BBC 2003. aasta saatesari,  mis selgitas välja kõige armastatumad raamatud  Suurbritannias. 25 parima hulka lasti 25  erinevat autorit. Ulmest saavutas 3. koha "His  Dark Materials", 4. koha "Pöidlaküüdi  reisijuht Galaktikas", 5. koha "Harry Potter  ja tulepeeker", 8. koha "1984" ning 9. koha  "Lõvi, nõid ja riidekapp". Mis ulmeromaan  võitis? Autorit ei küsita, ainult pealkirja.

5. Kirjutage ameerika animaator ja produtsent,  kes töötas alguses sarjade "The Powerpuff  Girls" ja "Foster's Home for Imaginary  Friends" juures ning abiellus nende sarjade  loojaga. Seejärel palkas Hasbro ta sarja "My  Little Pony" arendama ja muutis selle  ülemaailmseks hitiks. Küsitavaga sama nime  kannab ulmenäidendi peategelane.

6. Aastal 1915 kirjutas Franz Kafka jutustuse  "Metamorfoos", mille peategelane Gregor Samsa  muutub ... kelleks või milleks?

7. Eugene Ionesco kirjutas 1959 fašismivastase  näidendi, kus kõik tegelased peale peategelase  Berengeri moonduvad ... kelleks või milleks?

8. See tüüp tegeleb põhiliselt mälestuste  kogumisega. Ta saabub igal kevadel ja lahkub  lõunasse enne talve saabumist. Ta elab telgis,  suitsetab piipu ja mängib suupilli. Kes?

9. Grady Hendrix avaldas 2014 romaani  "Horrorstör", milles vangla asukohale rajati  ... mis? Lühikese sõna eest võib saada 1  punkti, 2 punkti saamiseks tuleb kirjutada  pikk sõna.

10. Ilmus valik eesti ulmelugusid ukraina  keeles. Mida tähendab kogumiku pealkiri "Бурштинове сяйво"?

11. Semele oli Zeusi armuke, kes palus, et  Zeus end talle kogu oma auhiilguses näitaks.  Kuid inimene ei või seda näha ja ellu jääda.  Semelegi hukkus. Ta oli Zeusist rase ja Zeus  kandis lapse tema eest lõpuni. Missuguses  Zeusi kehaosas kasvas Zeusi ja Semele poeg  Dionysos?

12. Mis nädalapäev on kõige heaendelisem ja  sobivaim uute tegemistega alustamiseks?  Vanasti käidi just dsel päeval kosjas ja  alustati pulmi, sõlmiti kuradiga lepinguid ja  meisterdati kratti.

13. Bütsantsi keisritroonil on kaks istet. Üks  muidugi keisrile. Kellele teine?

14. Palju on räägitud sellest, milliseid  leiutisi on ulmekirjandus ennustanud. Vähe on  neid ulmekirjanikke, kes päriselt on midagi  leiutanud. Kes leiutas mootorsae "Družba"?

15. Missugune ulmeajakiri? Ilmus 1952–74,  kokku 175 numbrit. Valiti 3 aastal järjest  1966–68 USA parimaks ulmeajakirjaks (toimetaja  Frederick Pohl). Kuna nimes on ainult 2 tähte,  siis peavad mõlemad tähed olema õiged!

16. Uus-Meremaa esimese ulmeromaani "Aasta  2000 ehk naiste saatus" kirjutas endine Uus- Meremaa peaminister Julius Vogel 1889. Ta  ennustas meeste ja naiste võrdõiguslust, USA  kaotust sõjas Suurbritanniaga ja saamist  Suurbritannia osaks ning veel ühe riigi  iseseisvumist Suurbritanniast. Mis riigi?  Tänapäeval ongi iseseisev, aga pole Austraalia  ega Uus-Meremaa.

17. Missugune sündmus? See on juhtunud  paljudes ulmetekstides ja tavaliselt  katastroofiliste tagajärgedega. Praktikas pole  asi üldse nii hull. Inimkonna ajaloos pole  nimeliselt teada ainsatki inimest, kes selle  läbi hukkunud oleks, kuigi Eestiski on see  toimunud 7 korda. Üle maailma on teada kaks  inimest, kes selle läbi viga said, Ivan  Petrovil purunes 1908 käeluu ja Ann Elizabeth  Hodges sai 1854 kriimustada.

18. 1928 algas töö romaani kallal, mis oleks  satiiriline grotesk ning ühtlasi  fantasmagooria Jumalast ja Saatanast.  Tööpealkiri muutus: "Kapjadega konsultant",  "Must maag", "Inseneri kabi". 1931 jätkas  kirjanik pooleli jäänud ja hävitatud tööd.  1937 sai romaan lõpliku pealkirja ja teos  ilmus 1967. Kirjutage pealkiri!

19. Selle kirjandusklassiku ja Nobeli  kirjanduspreemia laureaadi teose tegevus  toimub umbes XXV sajandi Kesk-Euroopa  provintsis Kastaalias. Provints on  reserveeritud vaimuelu jaoks, tehnoloogiat ja  majandust praktiliselt pole. Siin tegutseb  karm intellektuaalide ordu, kes juhib  Waldzelli internaatkooli, kus valitud õppurid  loovad terviklikku kunstiteost muusika ja  matemaatika abil. Alates 1995 toimub Eestis  samanimeline muusikafestival. Mis teos ja kes  on autor?

20. Sellesse rolli kandideerisid Keanu Reeves,  Aaron Eckhart, Viggo Mortensen, Mel Gibson,  Russell Crowe ja Edward Norton, aga rolli sai  Dugral Scott. Kuna Scott ei saanud  pikaleveninud filmi "Mission Impossible 2"  võtetelt tulema, sai rolli hoopis Hugh Jackman  ja sai staariks. Eestlastest on sama rolli  kehastanud Ott Sepp. Mis roll?

Raadio "Elmar" korraldas sel hooajal igal  nädalal kuulajate seas avaliku arvamuse  küsitlusi. Nüüd kontrollin, kas te tunnete  keskmist eestlast. Kuna tegu on  kahevariandiküsimustega, siis annab õige  vastus ainult 1 punkti.

21. Kas eelistaksite reisida minevikku või  tulevikku, kui see oleks võimalik? Kumb  variant kogus kaks kolmandikku häältest?

22. Kas eelistaksite kohtuda oma elu tõelise  armastusega või saada loterii peavõidu? Kumb  variant kogus kolmveerandi häältest (74%)?

23. Kas eelistaksite osata linduse ja loomade  keelt või 10 võõrkeelt? Kumb variant võitis  278:163 (63% häältest)?

24. Kas elaksite suvi otsa pigem ilma suhkruta  või ilma soolata? Kumb variant kogus ligi 90%  häältest (üle 300 ; 39)? Õige vastus koosneb  kahest sõnast, millest esimene on "ilma".

25. Mul on kaks uudist, hea ja halb. Kumba  tahad enne kuulda? Kumb variant kogus kaks  kolmandikku hääli (271:144, 65%)?

26. Antero Vipunen on soome rahvaluules maa  all magav surnud hiid, sõnatark nõid, kellelt  Väinämöinen saab 3 nõidusesõna pärast seda,  kui tegi tema kõhus ... mida?

27. Keskaegsed nõiasõnad, mille tähendus on  teadmata: SATOR ja seesama tagurpidi ROTAS,  AREPO ja sama tagurpidi OPERA. Missugune sõna  on puudu?

28. Mida Une-Mati Dagmar Normeti teostes teeb,  et uinutada kõik, kes teda näevad?

29. Kui abielupaar otsib kolmandat, kes  nõustuks nõlemaga seksima (tavaliselt  biseksuaalset naist), siis seda kolmandat  nimetatakse ühe ulmelise tegelase järgi.  Kelleks?

30. Viigilahutusküsimus. Mis aastal toimus  Jules Verne'i romaani "Reis maakera südamesse"  tegevus (24. maist 9. septembrini)?

VASTUSED

1. Belial. Nulliring. Vastati Belzebul (2),  Abradon, Baphomet, Behemot, Beherit, Ichabod,  Lucifer, Marduk ja Moolok.

2. David Bowie (7). Veel pakuti Ozzy Osborne  ja Iggy Pop. 1 ei vastanud.

3. elevandid (6). Veel pakuti naised (2) ja  koerad. 1 ei vastanud.

4. "Sõrmuste isand" (7). Veel pakuti "Kääbik"  ja "Sõrmuse vennaskond". 1 ei vastanud.

5. Lauren Faust (2). Veel pakuti Beatrice,  Brown, Smith, Genndy Tarkovski ja Tartakovski.  3 ei vastanud.

6. putukaks. Veel pakuti prussakaks (7) =  tarakaniks ja kärbseks. Täisring.

7. ninasarvikuks (3). Veel pakuti seaks (3),  kiviks, kärbseks ja lambaks. 1 ei vastanud.

8. Nuuskmõmmik (10). Täisring.

9. mööblipood (3). 1 punkti andsid kaubamaja,  lillepood ja pood. Veel pakuti haigla,  internaatkool, katoliku kirik ja WC.

10. merevaiguvalgus (3). 1 punkti andis  merevaik. Veel pakuti maitsemeel ja mine ära.  4 ei vastanud.

11. reies (0). 1 punkti andis jalas ning  "sääres või reies". Veel pakuti puusas (2),  sääres (2), kaenla all, kõhus, suguelundites  ja peas.

12. neljapäev (10). Täisring.

13. Jeesus Kristusele. Ööveli soolovastus. 1  punkti andis jumalale (7) ja pühale vaimule.  Veel pakuti paavstile.

14. Boris Kabur (6). Veel pakuti Henn-Kaarel  Hellat, Aleksei Tolstoi ja Strugatski. 1 ei  vastanud.

15. "If" (3). Veel pakuti "SF" (6) ja "IO".

16. Iirimaa (3). Veel pakuti India (5), Kanada  ja Singapur.

17. meteoriiditabamus (eri sõnastuses 9). Veel  pakuti keravälk.

18. "Meister ja Margarita" (7). Veel pakuti  "Doktor Živago" ja "Põrgupõhja uus vanapagan".  1 ei vastanud.

19. Herman Hesse "Klaaspärlimäng" (5). Veel  pakuti "Hard Rock", Huxley "Mezzo", Orpheus ja  Pullmani "Kuldne kompass". 1 ei vastanud.

20. Wolverine (10). Täisring.

21. minevikku (7). Veel vastati tulevikku (3).

22. loterii peavõit (8). Veel pakuti armastus  (2).

23. lindude ja loomade keelt (5). Veel pakuti  10 võõrkeelt (5).

24. ilma suhruta (8). Veel pakuti ilma soolata  (2).

25. head (0). Nulliring. Pakuti halba (10).

26. sepatööd (0). Pakuti: ajas ussid välja,  eemaldas kalaluu, eemaldas kivid, jooksis  ringi, kukerpall, kõdistas, laulis, mängis  kannelt, ravis kõhtu ja võitles kahjuritega.

27. TENET (4). Veel pakuti abracadabra (2),  abrok ja rotas. 2 ei vastanud.

28. võtab mütsi peast (5). Veel pakuti viskab  liiva silma (4) ja lööb liivakotiga.

29. ükssarvik (2). Veel pakuti nümf (3),  Alice, kimäär, sireen ja teenijanna. 1 ei  vastanud.

30. 1863 (0). Täiesti täpne vastus andnuks 3,0  punkti, eksimuse eest hakati 0,1 haaval maha  võtma. 2 punkti piirid on 1847–79 (3), 1  punkti piirid 1831–95 (4). Midagigi annab  vahemik 1817–1909 (2). Täpseima vastuse andis Hea Küsimus (1865–2,9 punkti). Kõige valem vastus oli  1912. Kõik pakkusid õigest aastast hilisemaks.

Rauno Pärnits koostas küsimused 8, 10, 12, 13,  17, 18, 19, 20, 26. Ülejäänud küsimused tegi  Taivo Rist.

Ulmkonnakroonika 08/23

Ulmestaar Lüüli Suuk

Kes oled ning millega tegeled?

Igapäevaselt töötan tootmiseettevõttes ärisüsteemide ja IT valdkonnas. Kasvan koos oma kuueaastase lapsega, kelle meelekindlus ja väitlusoskused on juba praegu minu omadest ette jõudnud. Pikalt tegelesin analoogfotograafiaga, mis nüüd on soiku jäänud, kuid ei välista, et tulevikus leiab mind taas aeg-ajalt pimikust. Loen ja kirjutan vahelduva eduga iga päev.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Viimasel ajal olen ma saanud ise palju erinevaid soovitusi ja hetkel on pooleli kolm raamatut. Virnas ootab lugemist veel umbes kümme korda sama palju. Minu lugemisharjumusi saab jälgida jooksvalt ka Goodreadsis. Strugatskite „Intetud luiged“, John Stuart Milli „Vabadusest“ ja lisaks proovin edasi arendada ka oma rootsi keele oskust ja loen Anna Focki raamatut „Väderfenomen“.

„Inetud luiged“ vaevalt Reaktori lugejatele tutvustamist või soovitamist vajab.

„Vabadusest“ jäi mulle kunagi lugemist ootavate raamatute nimekirja seoses ülikooli filosoofia loenguga, kus seda soovitati. Nüüd paar aastat hiljem jõudsin lõpuks ka selle lugemiseni. Tekst ise on algselt avaldatud 1859, kuid kannab endas endiselt aktuaalseid mõtteid. Soovitada on seda raske. Kel huvi, see leiab selle ka kindlasti ise üles.

„Väderfenomen“ on huvitav selles osas, et kirjeldatud on meile nii tuttavat sovieti aega väikeses unises asulas, kus noored lõbustavad ennast majakatusel istumise ja muude rohkem või vähem “mõttekate” tegevustega. Lugu algab ühe tütarlapse mõrvaga ja hakkab siis vaikselt läbi tema sõprade lahti hargnema. Keegi võiks Anna Focki ka eesti keelde tõlkida, ma olen kindel, et jaguks lugejaid küll. 2016 on temaga tehtud ka intervjuu, milles ta räägib oma suhtest Eestiga (Anna Fock tunneb end kui kodus punkarluse Eestis | Eestlased Rootsis (sverigeesterna.se))

Paar päeva tagasi hakkasin samuti soovituse ajel kuulama Heinrich Weinbergi „Vihma seitse nime“ Tumedate Tundide podcastist. Kes pole kuulanud, siis soovitan seda teha kahel põhjusel – lugu on väga hea ja see on väga hästi sisse loetud koos erinevate heliefektidega. Kui muidu audioraamatute puhul kipub mu tähelepanu rändama minema, siis antud juhul pole seda juhtunud.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Naelutab hästi kirjutatud sujuvalt kulgev lugu.

Kui ma pean ennast sundima lugema ehk siis lugu ei kõneta mingil viisil või pidevalt lugema lõike mitmeid kordi, et aru saada, mida seal on tahetud öelda, siis need kaks faktorid võivad panna mind raamatut käest panema küll. Seda juhtub siiski harva, sest enamasti ma ei alustagi kunagi raamatuga, mille sisututvustus mind ei köida.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale. Ei pea piirduma ka vaid kolmega vaid võib rohkem.

Markus Zusaki „The Book Tief“ on eriline pigem isiklikel põhjustel, sest see kingiti mulle ja kinkija nägi mõningaid sarnaseid jooni minu ja tütarlapsest peategelase vahel. Märkasin isegi hiljem, et aeg-ajalt päästangi ripakil raamatuid, kui selleks võimalus avaneb. Raamat ise on väga hea - südamlik, kohati kurb ja mõtlema panev, et mis tegelikult elus on oluline. Tegevus toimub Hitleri aegsel Saksamaal (1939) ja üheksa aastase Lieseli lugu jutustab Surm isiklikult.

Margaret Atwoodi olen lugenud üsna palju ja praegu ootab oma järge raamatuvirnas tema “Tantsutüdrukud”. Mul on tema teostega kahetised tunded. Mõned on meeldinud väga ja siis on mõned, mis jäävad minu jaoks kaugeks ja kohati arusaamatuks (näiteks “Pinnaletõus”).

Väga nautisin Triinu Merese kogumikku “Kuigi sa proovid olla hea”. Mulle meeldis keelekasutus ja kuidas lood olid jutustatud.

Lisaks nimetaksin Ursula K. Le Guin, Matt Haig ja Ann Leckie nimesid.

Seoses ulmejutuvõistlusega ilmus minu teadvusesse ka Manfred Kalmsteni nimi, kelle loomingut olen nüüd lugenud tagurpidi ehk alustasin kõige uuemast liikudes siis järjest varasemalt avaldatud kogumike juurde.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Raamatuid olen lugenud sellest ajast saati kui mäletama hakkasin. Ma pole olnud kunagi ühes žanris kinni ja näiteks krimi meeldib samuti väga. Ulme puhul köidab see, et maailm ja selle reeglid luuakse ise. Fantaasia võib olla piiritu.

Kooliajal avastasin, et mulle meeldib ka kirjutada. Selles osas aga võib öelda, et ulme juurde jõudsin alles viimase kahe aasta jooksul, kui eelmisel aastal kirjutasin raamatu ja sel aastal osalesin ulmejutu võistlusel edukamalt kui kunagi aastal 2014.

On sul lemmikloomi?

Täna ei ole. Aegade jooksul on olnud erinevaid. Tulevikus ei välista, et on taas mõni.

Foto: Ija Papstel

Noored, ärge kirjutage enam sahtlisse!

Reaktor alustab noorte autorite nurgaga. Nüüd on tõepoolest aeg otsida üles need kirjutised, mille eest sa võib-olla kirjandustunnis pahandada said, sest ükssarvikud, kolme sabaga tulnukad ja veripunaste silmadega libahundid ei olnud kuidagi seotud käesoleva teemaga.

Nüüd on aeg unustada igapäevatoimingud, kodutööd ja TikTok, sest just sinust võib saada tulevane noortekirjanik!

Ja kui minu jutt sind piisavalt ei motiveerinud ja sa mõtled ikka veel, et "mina ju ei oska" või et "kellele see üldse meeldib", siis tea, et konstruktiivne kriitika õpetab rohkem kui kiitus.

See on sinu aeg särada !

Õhtud eesti ulmega. "Täheaeg 21. Tuhapilve sajandil. Kliimamuutuste erinumber" esitlus

Ulmealmanahh «Täheaeg 21. Tuhapilve sajandil» keskendub kliimamuutuse teemale ja pakub lugejaile 12 eriilmelist lugu neil teemadel, autoreiks tunnustatud eesti ulmekirjanikud nagu Indrek Hargla, Veiko Belials, Meelis Kraft, Jaagup Mahkra, Miikael Jekimov ja Häli Kivisild ning välismaised klassikud nagu J.-H. Rosny-vanem ja Edgar Pangborn.

Kogumiku lood viivad lugeja lähemasse ja kaugemasse tulevikku, kus planeedi üle on võimust võtnud üüratud veemassid ja vulkaanilised tuhapilved. Rannajoon on tundmatuseni muutunud, samuti ühiskondlikud ja inimsuhted. Meile tuttav maailm on igaveseks kadunud ning inimene püüab kuidagi oma eluga toime tulla tolles uues ja esmapilgul üsna vaenulikus maailmas.

Raamatut tutvustas koostaja Raul Sulbi.

Õhtud eesti ulmega. Berit Sootaki romaani “Hõberebane” esitlus

8.09.2023 kell 19.00 Tartu Kirjanduse majas (Vanemuise 19) Berit Sootaki romaani “Hõberebane” esitlus. Autoriga vestleb Indrek Hargla.

Romantiline ulmepõnevik „Hõberebane“ on „Hingelinnu saaga“ triloogia viimane osa, milles jõuab lõpule noore tütarlapse Säde Oja kangelaslik teekond tavalisest inimesest Viimase Hingelinnuni. Säde on lõpuks pühitsetud Eesti Eriliste Eriüksuse agendiks ja koos oma partneri, hundimoonduja Susiga, peab ta taga ajama müstiliste ja eluohtlike helendavate kapslite jälgi, mis annavad nende tarbijale hetkeks erilised võimed ja mis ohustavad tervet riiki.

Esikal saab endale soetada hõberebase soodushinnaga 15€. Müügil ka viimane hingelind ning ilmalinnu laul.

Kohvik universumi lõpus, Taevaskojas

Augusti alguses avanes ainulaadne võimalus astuda läbi tähevärava ja leida end universumi lõpust, kuhu oli püsti pandud kohvik. (Universum lõpp asub muide Lõuna-Eestis, täpsemalt Taevaskojas.) Kohvikusse koondus ulmetemaatikat väga mitmesugustest universumitest ja tulu annetati heategevaks otstarbeks.

Pikemat reisikirja loe Rujanaudi blogist:

https://rujanaut.blogspot.com/2023/08/rujanaudi-reisikirjad-kohvik-universumi.html

Uudiskirjandus 08/2023

Täheaeg 22. Kalifaadi viirastused

„Täheaeg 22. Kalifaadi viirastused” sisaldab Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia traditsioonilise ulmejutuvõistluse paremikku – Prima Vista kirjandusfestivali egiidi all alates 2004. aastast toimuva võistluse esikümnesse jõudnud tekste. Käesolev number sisaldab jutte tehisintellektist, selle erinevatest avaldumisvormidest, kasutamisest ja sellega kaasnevatest tagajärgedest, lisaks inimeste lävimist võõraste ja võimsamate olenditega, usuheitlusi, salajasi rituaale ja alternatiivajalugu. On kummardus Jules Verne’ile, millest saab selgeks, kuidas kapten Nemo oma rännakutele sattus, kirjeldatakse gurmeekokaks saamise rasket ja ohtlikku teed, kogumikust leiab Surma enda nukrameelse armastusloo, ajarände tegeva koorilaulja lõksusattumise, ruune ning põhjamaised, nõiataolisi kangelannasid ja palju muud põnevat.

Jutuvõistluse kogumiku jutud: Andrei Samoldin „Kalifaadi viirastused“; Tim Hornet „Kuningatütre vari“, Jaagup Mahkra ja Joel Jans „Mobilis in mobili“; Marek Liinev „0,01 protsenti“; Martin Leis „Ajastutruudus“; Kristi Reisel „Gurmee tee“; Karri Tiigisoon „Kullake“; Piret Frey „Pööriöö“, Lüüli Suuk „Vikatimees“; Manfred Kalmsten „Igaviku väravale“.

Kirjastus Fantaasia

Hõberebane

Berit Sootak

Romantiline ulmepõnevik „Hõberebane“ on „Hingelinnu saaga“ triloogia viimane osa, milles jõuab lõpule noore tütarlapse Säde Oja kangelaslik teekond tavalisest inimesest Viimase Hingelinnuni. Säde on lõpuks pühitsetud Eesti Eriliste Eriüksuse agendiks ja koos oma partneri, hundimoonduja Susiga, peab ta taga ajama müstiliste ja eluohtlike helendavate kapslite jälgi, mis annavad nende tarbijale hetkeks erilised võimed ja mis ohustavad tervet riiki.

Samal ajal hakkab Marimetsa kliinikust vargsi levima uus mõistatuslik haigusepuhang, mis röövib erilistelt nende võime ja ähvardab paisata kaosesse hapra tasakaalu, mille nimel Säde on kolm aastat võidelnud. Kui saatuseniidid lõpuks kokku põimuvad, peab ta mängu panema kogu oma jõu ja meelekindluse, et päästa need, keda ta armastab, pidades samal ajal meeles, mille nimel tema vaarisa Evald Oja oma elu ohverdas. Vanad suhted purunevad ja uued tekivad ning usaldada ei saa mitte kedagi.

Kirjastus Raudhammas

480 lk

Üleujutatud maja ja teisi jutte

Felisberto Hernández

Felisberto Hernández (1902–1964) oli Montevideost pärit klaverimängija ja kirjanik, ekstsentrik nii elus kui ka loomingus. „Üleujutatud maja ja teisi jutte“ koondab valiku tema tuntumaid lühilugusid, mis on tähelepanuväärselt veidrad, kohati pöörased ja isegi kõhedust tekitavad. Argistes ruumides toimuvad metamorfoosid ja muundumised hakkavad looma uusi tegelikkusi ja nihutama paigast tajusid.

„Tundub, justkui korraldaks kirjanik häppeninge, aga sõnades. Või siis improviseeriks kergelt groteskse ja ebaloomulike rõhutustega tummfilmi saateks katkendlikke ja lõpetamata meloodiaid,“ ütleb autorit ja tema loomingut tutvustavas saatesõnas tõlkija Mari Laan.

Hernándezt peetakse Jorge Luis Borgese kõrval Ladina-Ameerika fantastilise lühijutu žanri üheks alussambaks. Tema mõju oma loomingule on tunnistanud ka Julio Cortázar, Italo Calvino ja Gabriel García Márquez.

Kirjastus Kultuurileht

Tõlkinud Mari Laan

160 lk

Lastele

Billy ja hiiglaslik seiklus

Jamie Oliver

Maagilised lahingud, ammukaotatud legendaarne linn, fantastilised lennumasinad, imelised pidusöömingud ja üks HIIGLASLIK päästemissioon – pane ennast valmis seikluseks, mida sa kunagi ei unusta!

Billy ja ta sõbrad teavad, et Veekukkumise metsa minna ei tohi. Liiguvad jutud, et seal on juhtunud kummalisi asju, ja nüüdseks pole keegi linnakesest seal käinud juba aastakümneid ...

Siis avastavad Billy ja ta parimad sõbrad Anna, Jimmy ja Andy, kuidas metsa pääseda, ja nad lihtsalt peavad seda uurima! Varsti saavad nad teada, et Veekukkumise mets pulbitseb võlujõust ja on koduks kõikvõimalikele ebatavalistele olenditele: sumisevatele metshaldjatele, haisvatele umpsadele ja paljudele teistele!

Aga miski piinab metsa. Kõik on seotud looduse Rütmiga, mis kõike tasakaalus hoiab, ja see on hakanud lonkama. Kas Billy ja ta sõbrad suudavad välja selgitada, mis toimub, ja asja korda ajada, enne kui on hilja?

Jamie Oliver on ülemaailmselt tuntud kokkamise propageerija, kes on kogu maailmas müünud üle 48 miljoni raamatu. Ta hakkas oma vanemate pubis (mis on andnud inspiratsiooni selle raamatu Rohelise Hiiglase loomiseks) süüa tegema kaheksa-aastaselt. Pärast kooli alustas Jamie kokakarjääri, mis viis ta River Cafésse, kus teda märkas üks teleprodutsent. Praegu elab Jamie koos abikaasa Joolsi ja nende viie lapsega Essexis.

Mónica Armiño on hispaania illustraator. Ta on lõpetanud kunstiülikooli ja elab Madridis. Koostöös erinevate kirjastuste ning agentuuridega Euroopas ja USA-s on ta avaldanud palju raamatuid. Mónica joonistab tegelasi ka animafilmidele ja töötab taustakunstnikuna ning tegeleb värvide ja tekstuuri paikasättimisega mängufilmide ja koolieelikutele mõeldud õpetlike telesarjade jaoks, nagu näiteks auhindu võitnud „Lunnisaar”.

Illustreerinud Mónica Armiño

Tõlkinud Jüri Kolk

Toimetanud Ivi Vinkler

352 lk

Reaktori juttudest: 08/23 (Tõnis Hallaste)

Kirjutan taaskordse eeltutvustuse sellise, et mõistaks see, kes pole üldse lugenud (teadjamad võivad vahele jätta). Kevadel oli jutuvõistlus. Tänavu ja veel mõned kuud ilmub Reaktoris jutuvõistluse saaki, eelkõige teise kümnesse kuuluvaid jutte, mis teeb numbrid keskmiselt tugevamaks kui muidu. Žüriis olles oli mul üks vihik, kuhu kirjutasin kõik esmamuljed anonüümsetest juttudest. Kirjutan selle muljetuse sõna-sõnalt ümber, lisan oma esialgsed punktid 0-st 3-ni (skaala siis “kindlasti halvast” “kindlasti heani”) ja esimese vooru punktid (alates 9 punktist 5-lt inimeselt saadi teise vooru), lisan kommentaarid. Ühtki juttu üle lugema ei hakanud (või kui, siis sirvimisi), nii et kommentaarid on veidi lahmivad, ammuse esmamulje baasil ning suuremate põhjendusteta.

Paralleelmaailm

Liisa Jurtom

Inimesi, tavaühiskonda vältiv kapseldunud seltskond, paralleelmaailm, sõrmused ja reetur… Eraldunud utoopia. OK stiil, aga polnud ühtki tähthetke, eriliselt huvitavat momenti.

Žanriks märkisin “Maagiline utoopia?”. Panin 1 punkti. Kuidagi tajun, et ehk pidanuks rohkem panema - väljamõeldud maailm oli huvitav, kohati oli märul justkui põnev. Ent tegelased ei olnud kuigi sümpaatsed, ei läinud korda - nii et kui lõpus on mingit dramaatilist juttu, siis mõjub see melodraamana (kunagi kuskilt leitud “definitsioon” - kui emotsionaalne tekst ei mõju, kasutatakse sõna “melodraama”. Argine definitsioon, aga kuidagi aitab selline hirmus lajatavalt mõjuv sõna meelde tuletada, et tegelaste sümpaatseks kujundamise kunsti tuleb siiski lihvida).

Esimeses voorus sai 7 punkti (napilt jäi välja II voorust), viiest žüriiliikmest keegi 0 ega 3 ei pannud, nii et hinnati keskmiseks.

“Hea südametunnistus”

Kristi Reisel

Surmajärgne Mattias saab teada, et tema halbade valikutega südametunnistuse nimi on Mauno. Südametunnistused sünnivad uue lapse pähe. Lihtsalt ühe idee väljakirjutus, ei olnud minu rida. Minult punkte 1.

Žanriks märkisin “Ümbersünnimõtisklus (fantasy?). Esimeses voorus sai lugu 4 p, üks 2 ja kaks 0, nii et tekitas vastakaid arvamusi.

Üle sirvides tunnen, et esimene pool on hea, teine pool vajub ära, sisuline pool muutub segaseks ja tekitab küsitavusi selle osas, mida öelda tahetakse või kuhu lugu jõuda tahab. Kui ütlesin, et “lihtsalt ühe idee väljakirjutus”, siis - eks ta nii tundugi. Mitte jutustamisrõõm ega kontekst, vaid üks puänt või lõpulahendus ning sellele konteksti andmine. Ent võiks olla jutustamist vääriv lugu puänditagi.

“Ebaõnnestunud rituaal”

Meelis Looveer.

4 põimuvat lugu või ajahetke, 1 maagiline/satanistlik rituaal. Lõpus ilmus deemon. Pinget aitas veidi hoida vinklite vahetus, vist aiman võtet kasutavat autorit, aga pold eraldi võttes ühtki kuigi huvitavat kohta.

Nüüd tagantjärele võin öelda, et aimasingi autori ära. Tal on mingi teema kehade laenamisega ning ajaliinide jooksutamisega. Olen tal mingeid asju rohkem nautinud.

Žanriks märkisin (Kristliku mütoloogiaga) fantasy/õudus ja punktide osas olin kahevahel, ent panin ikkagi 1 ja mitte 2, sest need erinevad paralleelliinid ei kombineerunud millekski enamaks kui võinuks.

Esimeses voorus sai lugu 6p, kaks 2-punktilist, üks 0, nii et teistele oli pigem sümpatiseerinud (välja arvatud siis ühele).

“Checkpoint Laagna”

André Saken

Alternatiivajalooline šamaanifantastika, kus Andrei halba trippi tuldi uurima. Hästi jookseb, on huvitav maailm, huvitava potentsiaaliga probleem. Lõpuks aga tühisevõitu. Totakas.

Žanriks märkisin “Alternatiivajalooline šamaanifantastika”. Ja punktide osas olin kahevahel, 1 ja 2, aga lõpuks jäin 2 juurde, sest stiil oli huvitav ja midagi oli ses alternatiivajaloolises maailmas huvitavat. Lihtsalt lõpp vajus kuidagi maru kiiresti ära, lugu lihtsalt lõppes, tema tripp läks üle. Rõhutatult suvaline lõpp, ent ei mõjunud ka intrigeeriva antikliimaksina, vaid niisama plämatud lõpetusena. Kuigi tegelt ei taandu jutud lihtsalt oma lõpulahendusele (“lõpp hea, kõik hea” või vastupidi), kerkis siin ikkagi küsimus, et milleks.

Aga kuna stiil oli hea, siis sai lugu esimeses voorus 9p, pea kõigilt 2p. Teises voorus said punkte konkurendid ja jutt kellegi isiklikku tabelisse paraku ei mahtunud.

“Pimeduse teine nägu”

Margus Müür

Kaks õde eri pool rindejoont, rahu otsivate diplomaatide manöövrid, lõputu sõda ja kangelased. Kesiselt jutustatud, ei hoolinud kellestki. Lõpus “meteoorid”, milleks? Minult sai 1 punkt, ei olnud suurt kiusatust panna 2.

Žanriks märkisin militaar-sci-fi ja ongi seda suht pesuehtsal kujul. Üsna pikk lugu tundus, oli üks esimesi jutte, mida lugesin (vist teine jutt). Ja praegu silmadega üle käies tunnen, et lõigutasandil on igati OK, sõjahuviline saab oma doosi kätte küll. Stiilinäide (suht juhuslik):

“Toetusrühm liikus nende ees esimesele rindejoonele läinud rühmale järele. Kolmas rühm, Helena juhtimisel, kiirustas nende kannul. Seekord oli Helena otsustanud minna mööda vana jõesängi rindejoonega paralleelselt kuni tammesaluni, mis mitu kilomeetrit eemal üle ülejäänud metsa kõrgus. Segajate rühm ja sellele toetuseks saadetud teine rühm pidid tekitama piisavalt kära, et meelitada Liiga vähesed eesliini reservid endaga tegelema.”

On kontekst, on mingi taktikalise mõtlemise aimus. Ehk on mängija larpar.

Esimeses voorus sai lugu 6p ehk üks 2, ülejäänutelt 1.

Meeldib, ei meeldi, meeldib… juuli (Maarja Kruusmets)

Tim Hornet “Lunastus”

Omamoodi timukas toimetab üksikule planeedile kurjategija, et ta sinna eluks ajaks elama jätta. Planeedil aga kasvavad taimed, mis suudavad puhastada mürgist õhku ja muuta selle inimestele ohutuks. Taimed, mis on mujalt hävitatud. Kurjategija oskab neid taimi kasvatada ning tema planeedile toimetanud mees otsustab sinna jääda, neid teadmisi õppida ja edasi levitada.

Tegemist on tõesti ühe lunastuse looga, mille kohta ei ole mul muud eriti öelda, et see tõesti meeldis mulle. Lühikese loo jooksul suutis autor hästi luua nii karakterid kui ka maailma, milles tegelased elavad. Samuti näitab ta hästi, et maailm ja inimesed meie ümber ei ole must-valged, igas inimeses ja otsuses on tavaliselt koos nii head kui ka halba ning tuleb kasuks, kui meile seda mõnikord meelde tuletatakse.

Liisa Jurtom “Parralleelmaailm”

Meie maailma kõrval eksisterib tilluke paralleelmaailm, milles kasutatavad võlujõuga sõrmused aitavad mõlemat maailma tasakaalus hoida. Selle maailma idülli ähvardab aga kurjus, mille käsilane jälle kord üritab võimule pääseda.

Hästi jutustatud lugu, mida lugesin huviga. Loo tegelased on sümpaatsed, samuti on autor paralleelmaailma loonud sellise, et tahaksin seal isegi mõne päeva veeta. Jutu sündmused kulgevad rahulikus tempos, autor on võtnud aega maailma ja karakterite ehitamiseks. Reetlik kurjam on küll juba alguses etteaimatav, ei tea, kas autor tegi tahtlikult sellise käigu või mitte, kuid see mind eriti ei häirinud. Vahel ongi etteaimatavaid lugusid hea lugeda, sest see tekitab endast pildi kui läbinägelikust inimesest.

Pisut selgusetuks jäi mulle aga see, kuidas need sõrmused tavamaailma tasakaalu hoida aitasid. Seda oleks võinud autor pisut enam lahti kirjutada, kuna jutu sisu mõistmise seisukohast oli see oluline.

Kokkuvõttes aga kergesti loetav tore lugu.

Kristi Reisel “Hea südametunnistus”

Peale surma avastab peategelane, et on terve elu koos elanud “mõttekohandajaga”, kes oleks pidanud olema talle hea südametunnistuse eest, kuid ei saanud alati oma tööga hästi hakkama. Vahepealsuse kohtunikud otsustavad mõlemad tegelased uuele ringile saata, kuid teistsuguses koosluses, kui alguses.

Täitsa muhe lugu, mis läheneb inimese isiksusele ja moraalile uue nurga alt. Juba loo esimene lõik, milles autor kirjeldab suremise kogemust, on hästi kirja pandud ja lubab head lugemiselamust. Ma ei leidnudki midagi, mille kallal iriseda. Autor on võtnud originaalse idee ja jutustab kenasti, loeksin teda edaspidi veelgi.

Kristi Reisel “Nende enda tungival soovil”

Naismehhaanik töötab olude sunnil meestest tulvil kosmoselaevas, kus teda kohaldakse halvasti. Tehnilise viperuse tõttu ei ärka ta ühel reisil õigel ajal külmunud olekust üles ning ta leitakse alles mitu tuhat aastat hiljem, kui inimkond on välja surnud. Robotitest ühiskond soovib inimkonda naise abil taasluua, kuid too on veendumusel, et asi ei tasu vaeva.

Loo peategelane on päris käre daam, kuid loo mõtte seisukohalt ainuõige valik. Ilmselt oleks mõni leebeke naine robotite plaaniga kohe kaasa läinud ja inimkonna taastekkes osalenud. Ühest küljest on mõte, et külmutatud inimene leiab end kauges tulevikus ja peab seal hakkama saama, väga ära leierdatud, kuid selles jutus on autor selle hästi loo ette rakendanud ning pannud enda huvisid teenima. Nii ei torka originaalsema lahenduse puudumine nii eredalt silma.

Mulle meeldib, et autor on suutnud peategelase iseloomu dialoogides värvikalt esile tuua. Lugemine läks kiiresti ja kergelt, lugu oli lihtsalt jälgitav ning maailm piisavalt lahti kirjutatud. Mulle päris meeldis.

Meelis Looveer “Ebaõnnestunud Rituaal”

Loo tegevus toimub viiekümneaastaste vahedega kolmel erineval ajahetkel ühes ja samas hoones. Rikkust ja tervist lubava deemoni välja kutsumise rituaal toob tegelaste jaoks kaasa esmalt ajarännu samas majas nende kolme ajahetke vahel ning siis surma. Lubaduse rikkusele ja tervisele jäävad aga ahvatlema juba uusi inimesi, hoolimata kaasaega ula peale lastud deemonist.

Minu jaoks töötab selles loos see, et autor on keskendunud sündmustele, mitte nii palju maailma ehitamisele. Lihtsate detailide abiga on ta suutnud luua pildi erinevatest aastatest ja elu-olust, kuid ei ole jäänud olustikust pikalt heietama. Natuke ajarändu, pisut õudust ja killuke krimilugu annab kokku täitsa söödava kompoti.

André Saken “Checkpoint Laagna”

Düstoopilises tuleviku-Eestis kutsutakse peategelane üle vaatama üht tuttavat, kes magab, ega taha ärgata. Tuleb välja, et ta on sisse võtnud seeni, mille abil loodab kuidagi mõjutada riigivanemat ja hetkel kehtivat riigikorda.

On ju tore, kui ulmelugude tegevuspaigaks on Eesti. Huvitaval kombel on autoritel aga kodumaa tulevikust reeglina negatiivne visioon. Tahaksin ükskord ka midagi utoopilist või vähemalt pisutki positiivsemat väljavaadet pakkuvat lugeda. Iseenesest sai autor maailma loomisega väga kenasti hakkama. Ei saa ju öelda, et selline tsenaarium kuidagi välistatud oleks.

Lugu oli hästi kirjutatud ja hoidis pinget üleval. Pisut segaseks jäi mulle siiski see, mis siis seeneuimas Andreiga tegelikult juhtus - kas tal õnnestus riigivanemaga teadvused vahetada või lihtsalt toda kuidagi mõjutada? Seda punkti oleks autor võinud natuke täpsemalt selgitada. Aga muidu oli huviga loetav jutt.

Margus Müür “Pimeduse teine nägu”

Postapokalüptilises maailmas tegutseb kaks õde vastastikku vaenujalal olevates leerides - üks suurema Liiga nimel, teine vastupanuliikumises. Ühel õel küpseb plaan vaenutegevuse lõpetamiseks ja rahu toomiseks maailma. Ta suudab teise õe nõusse saada ning tundub, et nende plaan töötab.

Lugesin naudinguga, kuna tugevad naispeategelased juttudes on minu lemmikud. Isegi pikk sissejuhatus ei häirinud mind niivõrd, kuna lugu on hästi kirjutatud ja hoiab pinget. Õdede taaskohtumine, leppimine, ühise keele leidmine ja pingutamine ühise eesmärgi nimel oli südantsoojendav.

Ühe peategelase, Simoni ootamatult ilmnenud reetlikkus ja äkiline surm oleks aga pidanud mind ette valmistama loo lõpu jaoks, mis pani mind lugejana end petetuna tundma. Kohe nii petetuna, et protesteerisin valjusti ja kaebasin kuuldekauguses olevale kolleegile, et raiskasin jutu lugemisele tükk aega ilmaasjata. Mul on raske mõista autori otsust lugu niiviisi lõpetada. Mis selle jutu mõte sellisel kujul siis on - et ükskõik, kui palju sa elus vaeva näed ja ohverdad, ikka keerab keegi sinu jaoks kõik vussi? Siin tahaks küll, et autor mõne alternatiivse lõpu ka kirjutaks, siis ei oleks millegi kallal närida.

Jutt: Midagi on seal laudas (Raivo Tammus)

Uuks: "Ou, mis kell sa maale jõuad?"

Raivo: "Stalõune, sina vä?"

Uuks: "Ei, Toivo tead (naerab)."

Raivo: "Ma juba eile tulin, käisin poisiga traktori peal, kevadkülv käib. Väike Tämmi tegi meile tiiru."

Uuks: "Ahsoo, millal mu sünnat pidama hakkame?"

Raivo: "Ma joon kohvi ära ja siis tulen sinu juurde. Paneme vormeli alla laadima ja käime poes kraami järel."

Uuks: "Väga hea, võtame Taavi ka peale siis. Sellele peame paki tobi ka ostma."

Raivo: "No davai, tule siis sporta juurde."

Raivo joob ja sööb ning sõidab Avispealt maakodust Triigi küla spordihoone juurde. Natuke üle kahe kilomeetri sõitu.

Raivo: "Palju õnne veelkord, tõin sulle lühikesed püksid ka kingiks."

Uuks: "Tere-tere, aitäh. Lakersi püksid vä?"

Raivo: "Aa, ei ole, aga head püksid ma arvan. Ballzyst sain. Davai tõmba suits ära ja paneme mängu tõmbama."

Uuks: "Hea küll, Taavi on ka kohe siin, siis lähme toome õlut ja grilli. Noolemängu said?"

Raivo: "Sain, see Matu kingitud lagunes ju laiali. Saad Taavi käest ka jälle põske täna."

Uuks: "Tohohh, ma viskan täna kõik kümnesse (naerab). Hea küll, mul suits tehtud."

Jah, kätte oli jõudnud mai algus ning Uuksil aka StaLõunel oli sünnipäev. Kingiks sai Steamist ostetud F1 arvutimängu ja lühikesed püksid. Uuks on kirglik spordimees ja korvpalliväljakul kuluvad lühikesed püksid ära. Olgugi, et parasjagu ülekaaluline, käib StaLõune kossu viskamas sageli. Mäng pandi alla tõmbama ja Taavi saabudes hakati Raivo autoga Tamsalu Meie poodi minema. Seal on selle kandi kõige parema hinnaga õlled.

Raivo: "Noh Taavi, teeme launch controli ka Uuksi sünna puhul? Sul buss ju ei lenda niimoodi."

Taavi: "Muidugi teeme, kiirenda siit metskonna tee otsas."

Uuks: "Hakkab jälle peale, ma lähen maha (naerab)."

Raivo: "Oppaa, 4.3 sekki sajani... Krt lendame sinna Japsi peole ka õhtul launchiga kohale?"

Uuks: "Teeme parem rahulikult omaette, ei hakka sinna küll minema."

Raivo: "Ok, rahulik õhtu."

Taavi: "Muidugi, võtame ise paar alust õlut ja paneme raadiost mussi."

Poisid jõudsid Tamsalu Meie poodi, kus on väikse poe kohta üllatavalt mitmekesine valik ja normaalsed hinnad.

Taavi: "Võtame härrasmeeste õllesid ka?"

Uuks: "Muidugi!"

Raivo: "Sa mõtled Bocki?"

Taavi: "Jaa (naerab)."

Raivo: "Võtame muidugi, lugesin, et Eesti käsitööõllede pimetestile toodi Bock ka pulli pärast ja see võitis. See peab hea olema."

Uuks: "Kangetest õlledest kõige parem. Mäletad, kui Tulipühvlit karjateel jõime (naerab)?"

Raivo: "Õudne saast ikka oli. Hoidsime nina kinni, et see sitt kuidagi sisse vägistada."

Sünnakraam sai ostetud ja sõbrad läksid tagasi Triigi külla. Auto pargiti Raivo venna Etsi juurde. Sealt ei olnud pikk maa ka sünnakohta. Pidu peeti ca 300 m kaugusel Taavi vana lauda juures. Tegemist oli suurema endise puidust laudaga, kus mitmed külaelanikud loomi-linde pidasid. Tänaseks päevaks kasutati lauta pigem kuurina. Poisid hakkasid kraamiga lauda poole liikuma.

Raivo: "Anz pidi ka õhtupeale läbi tulema. Kossumeeste värk, tuleb soovib ka õnne. Me ühest tiimist ikkagi."

Uuks: "No las tuleb, lapsepõlvesõber ka ikkagi."

Taavi: "Tümmi kuulete? Japs juba soojendab enda peoks."

Japs ehk Janis on kohalik peokorraldaja, kelle garaažipeod on legendaarsed. 10000 kW kõlareid lükatakse garaažiuste vahelt välja ja tümps kostab kõrvalküladesse ka ära. Asukoht garaažil on ca 300 m Etsi majast teisele poole. Vahele jääb mõisapark, selle ääres Läänemetsa laudad ja üks kellegi eraomaniku laut.

Raivo: "Meil pole mõtet oma mussi käima pannagi."

Uuks: "Jaa, tellime soovilugusid sõnumiga."

Taavi: "Nonii, kohal. Ma panen kohe grilli sooja ja siis teeme need härrasmeeste õlled ära."

Raivo: "Ma panen nooleka üles, siis saate lakavahele."

Uuks: "Sind tuleb ruttu täis joota, muidu sa võidad kogu aeg."

Taavi: "Kuulsite seda häält vä?"

Uuks: "Mis häält? Sa mõtled neid Liivakute linde?"

Taavi: "Ei ei, nagu mingi ulgumine tuli lautade poolt."

Raivo: "Hundid."

Uuks: "Ah olge vait, ma lähen koju ära."

Taavi: "Liivakute aia taga oli karu käinud."

Raivo: "Ma kuulsin ka jaa, see ju siin samas lähedal. Oleks pidanud paugutajad kaasa võtma (naerab) ja airsofti."

Uuks: "Ah minge munni, päriselt ka, ärge hirmutage."

Raivo: "Hea küll Uuks, rahu. See oli nii väike karu, et Aku oleks selle kätega ka ära kägistanud. Taavi, pane liha tulele ja avame härrasmeeste õlled. Siis lendab nool ka paremini."

Visati noolt, joodi head õlut, tehti nalja ja söödi liha. Ei läinud palju aega mööda, kui saabus Anz. Sõbrad ollakse juba sõimerühmast saadik ja ikka saadakse aeg-ajalt Triigis kokku.

Anz: "Palju õnne, Uuks! Ma võtsin inglase ka kaasa, ära pahanda."

Inglane Luke: "Happy birthday, nice to see you again."

Kõik peale Taavi olid Luke'iga tuttavad. Üheskoos käidi Raivo metsas puid istutamas, millele järgnes otseloomulikult grill, palliloopimine ja kosutav saun.

Uuks: "Hakkab jälle pihta, ma ei oska ju inglise keelt (naerab). Hello, Luke! Who are you?"

Luke: "You mean how are you?"

Uuks: "Äh?"

Kõik lagistavad naerda, aga saavad suheldud. Ka Taavil on inglise keel puine, kuid õlle teeb ju suhtlemisel imesid ning liidab ka kõige võõramad inimesed.

Anz: "Kuule, kus ma kusel võin käia?"

Taavi: "Sa oled maal ju, lase sinna lauda kõrvale pikema rohu sisse."

Anz riista käes hoides: "Ou, tulge vaadake."

Kõik kogunesid vaatama ja mitte Anzu riista.

Anz: "Tra kitsekari kappas just võsavahel. Näe, kaks tükki paistavad jälle!"

Taavi: "Mine munni, nii lähedal. Ma pole neid siin varem näinudki."

Luke: "Who are they, deers?"

Raivo: "No not deers, a little bit smaller ones."

Uuks: "Ou shit, miks nad meie suunas jooksevad!?"

Anz riista püksi ajades: "Tõmbame lauda ette nahhui!"

Ja käbedalt oldi lauda ukse juures, kitsed aga tuiskasid hüpates üle grilli küla poole, mida lahutab laudast ainult üks pisike põllulapp ning Aldi pensionisammas - maarjakaskede puistu. Tehniliselt jääb Taavi laut ka küla piiridesse nagu ka suurfarmi hooned natukene maad eemal, kuid visuaalselt nähtavad. Kompaktne küla.

Raivo: "Kelle kuradi eest nad põgenevad putsi?"

Luke: "What the hell is that!?"

Uuks: "Mine..."

Kitsedele jooksid järele õlakõrgused saleda kehaehitusega koerad. Kangesti meenutasid hurtasid, aga...

Anz: "Mida vittu, nii suured!"

Raivo: "Joppenpuhh, persse, otsime mingi kaika."

Taavi: "Need raisad ulgusidki äkki enne seal laudas?"

Anz: "Millises laudas?"

Taavi: "See vana neljas laut, see ainus, mis Läänemetsale ei kuulu."

Raivo: "See, kus saekaater oli ja nüüd mingeid seeni kasvatatakse?"

Taavi: "Kurat ma ei teagi enam, mida seal laudas kasvatatakse."

Luke: "What the hell is going on?"

Raivo: "We don't know Luke, crab something."

Luke: "A beer."

Raivo: "Yeah, and some kind of stick eather."

Anz: "Vaadake, tulevad tagasi."

Uuks: "Kuradi koeraraiped, tõmbame nahhui."

Anz: "Oota, võtame rahulikult."

Kolm hiiglaslikku koera lähenevad poiste väiksele grillplatsile, mis asub täpselt lauda ees.  Üks koer veel omakorda oli teistest märgatavalt suurem.

Raivo: "Nad on vist ühe kitse kätte saanud, näe, mokad tilguvad verd."

Anz: "Oh puts."

Uuks: "Andke grilli neile raiskadele ja tõmbame lauta sisse."

Raivo: "All right everyone, les go inside. Luke you first and go slow."

Uuks: "Mida sa ütlesid?"

Raivo: "Ma ütlesin, et viska neile natuke grilli ja lähme vaikselt sisse."

Kilo grilli lendab koerte poole kõrge kaarega. Ühe ampsuga on marineeritud kraam sees, aga koerad ei plaanigi kuhugi ära minna, vaid lähenevad poistele, kes üksteise järel lauta taanduvad. Uks tõmmati kinni ja haaki.

Anz: "Tõmmaku nahhui, kust need ilmusid?"

Taavi: "Pole õrna aimugi."

Raivo: "Sellised ei kasva ketis ega aedikus, nii suuri koeri peab keegi aretama kuskil."

Luke: "Have you seen the movie called The Breed?"

Raivo: "Jee, I have seen... but these three are huge... I mean like a fucking bears."

Anz: "Nagu see Liivakute aia taha läinud karu."

Raivo: "Ah see oli kämbu, vaata neid elajaid."

Uuks: "Ei noh, tore sünna küll."

Taavi: "Vähemalt õlled on siin sees."

Raivo: "Persse, andke mulle ka üks."

Raksaki.

Üks koertest tõmbas ära ühe päevi näinud ukse lauatüki. Suur verine koon piilus uksepraost sisse. Hiiglaslik nina nuhatas õhku, nii et muldpõrandalt tolmu tõusis. Hanguvarrega varustatud Luke äsas hea paugu vastu koonu. Koer ei teinud piuksu ka, aga tõmbas nina eemale.

Raivo: "Ahhaa, võtke lapsed! On nüüd hea vä kuradi koeraraibe?"

Anz: "Taff aka Taavi, anna mulle ka mingi hang või roigas. Võtame kõik midagi kätte."

Uuks julgust kokku võttes: "Mul on pealegi sünna, tõmmaku need penid nahhui."

Ja sel hetkel lendas üks koertest peaga läbi ukse, hambad hammustamiseks irevil.

Raivo: "Käi putsi, sul kurat need uksed nii mädad on, Taavi!"

Taavi: "Ammu pole loomi sees olnud!"

Üheskoos äsati tapjakoerale terava hanguga vastu silmnägu, kuid peletis ei taandunud, vaid murdis edasi. Ukse jäänused krigisesid surve all ja teised kaks koera proovisid õhukesest seinaplangust läbi murda.

Raivo: "Vittuu, lähme sinna lauda ossa siit küünist, seal on vähemalt tuhaplokist seinad."

Laudaossa jõudes nägi Raivo, et kanade väljapääsuluuk oli avatud. Seda juba ei tea, mis ajast, sest kanu polnud ammu Taavi laudas. Mürinaga pressis sinna kanade avasse kinni kolmest koerast kõige suurem ja ulgus. Ta oli kottipidi traatvõrkku kinni jäänud. Pikemalt mõtlemata virutas Raivo kogu jõust ühe terava roobiga peni pea suunas. Roop, millega omal ajal kanadele süüa hekseldati, murdus varrest ära, aga rauast osa jäi koeral kõrvast välja turritama. Koer lõrises veel viimast korda...

Raivo: "Türa mittee keegi, türa türa mittee keegi! Käi putsi, nirk!"

Ühtäkki jätsid teised elajad ka seinalõhkumise järele. Raske kergendusohe käis läbi lauda.

Krõks krõks krõks

Avati õlled, üritati rahuneda. Õlu on parim õpetaja.

Raivo tulles lauda osast: "Anna mulle õlut raisk!"

Uuks: "Need värdjad lõpetasid prõmmimise."

Anz: "Täiesti lambist."

Raivo: "Ma lõin vist nende alfa maha."

Uuks: "Misasja?"

Luke: "U know the alpha male, the boss."

Raivo: "That's right Lucky-Luke, the fucking alpha."

Uuks: "Nagu missasja?"

Taavi: "Raivo lõi selle kõige suurema maha."

Anz: "Ah jaa jaa jaa, boss on kutu, ülejäänud lontrused tõmbasid nahhui."

Uuks: "Kuhu?"

Raivo: "Ei tea, aga haarake midagi suurt ja teravat kätte ja uurime välja."

Tasahaaval avati Taavi lauda uks. Uks oli kõvasti räsida saanud ja päris ime kohe, et elukad sellest läbi ei murdnud. Igal poisil oli käes vana hang-hark või muu põllumajanduseks vajalik roigas. Raivo võttis lisaks pika noa vööle.

Anz: "Sitapead on nahhui tõmmanud!"

Raivo: "Tundub küll, ei tea kuhu?"

Taavi: "Äkki läksid lauta tagasi, kõhud täis."

Raivo: "Kõhud täis? Kurat nad meid siis ründasid?!"

Luke: "Listen, listen boys!"

Uuks: "Mida sa tahad putsi."

Luke: "Tasa. Kuulake, mother fuckers."

Kõik jäid vait. Poisid olid vahetult lauda ukse ees, valmis sisse jooksma. Kaugelt kostis...

Taavi: "Kurat, Japsi peokohal kostab mingi kisa ja ulgumine."

Anz: "Tra need on need penid. Lähme!"

Raivo: "Võtame hangud ja lähme!"

Uuks: "Oot, kuhu me lähme. Hea, et ise ellu jäime. Ma lähen koju."

Anz-Raivo: "Sa ei lähe mitte kuhugi, me oleme üks tiim. Putsi, nagu kossus! Need söövad su tee peal ära."

Uuks: "Hea küll, hea küll... Kurat, rahu. Ma olen nii närvis."

Raivo: "Ok Uuks ja davai ruttu nüüd, uurime tee peal, kas mu vennal püss on kodus."

Triigis-Avispeal on päris palju jahimehi ja Ets on üks nendest, kel võiks sileraudne kodus olla. Ühtlasi on ta täpselt Taavi lauda ja Japsi garaažide vahepeal.

Raivo koputas Etsi uksele: "Ets... Ets nahhui, oled siin vä?"

Vastuseks ei tulnud midagi. Mindi suure toa akna taha ja seal vaatas perekond telekat.

Kop-kop-kop.

Ets kuulis ja avas akna.

Ets: "Mida te tahate? Stalkerid, kurat."

Raivo: "Sul jahikas on siin?"

Ets: "Mine sa ka perse. On jah, mis siis?"

Anz: "Kuula kurat, lihtsalt kuula!"

Etsi suure toa aken oli täpselt Japsi peo suunas avatud ja kui pea välja pista, oli kuulda inimeste karjeid.

Ets: "Mis vägistamine seal käib?"

Raivo: "Mingid elajaskoerad ründasid meid Uuksi sünnal, me arvame, et need on seal nüüd."

Ets: "Mis koerad? Helistage menti või jahimeestele."

Raivo: "Triigi jahimehed ka peol ju ilma relvadeta, lähme käbe, enne kui hilja raisk!"

Ets: "Davai, lähme!"

Ets haaras relva koos padrunivööga ja läbi pargi joosti karjumise ning lõkkekuma suunas. Jäänud oli veel vaid takjaid täis lõik läbida, kui platsilt paistsid elajalikud koerad ning paanikas peolised, keda nad taga ajasid. Osa seltskonda oli jõudnud ennast ilmselt garaaži peita. Osa oli roninud põõsaste otsa. Mitu surnukeha vedeles platsi mööda laiali. Ühel oli pea otsast hammustatud ja soolikaid rippus siin seal nagu kiles viinereid. Kolm noormeest olid roninud vana Kamazi järelkäru otsa, kus nad puuhalgudega penisid eemale peksid. Need oli Kaare Oll, dr Markko ja Trei Matu. Hangude, roopide ja ühe kaheraudsega kamp lendas tormates appi.

Raivo: "Vaadake seda suurt elajat, tra neil on uus Alfa!"

Ets lasi kahele peletisele kartetši selga, koerad ulgusid valust. Ülejäänud kaks hiigelkoera tormasid poiste poole. Need olid ikka kartmatud elukad, püssipaugud neid ei hirmutanud. Hangud tõsteti kaitseks ette nagu korralikus kreeklaste faalanksis omal ajal. Isegi need, kes kartetši selga said vingerdasid vahutavate lõugadega poiste poole.

Anz: "Lae ruttu, tulevad!" Hõikas Anz hanguga vehkides.

Neli peletist tulid poiste poole elajaliku pilguga.

Uuks: "Torkame nad ära." Ja äsaski ühele pika hanguga otse vastu koonu, kuid peni ei taandunud. Neli peletist piirasid poisse, kuid Ets sai relva laetud ja torud andsid kuuma. Ühtegi peni ta maha ei saanud, aga valu tegi küll. Seis oli võrdne, kuni platsile ilmus kopaga Koit Vill.

Koit: "Võtke lapsed!"

Koit rammis kahvliga koerad vastu kuuri seina. Kostis mitu head niuksu ja nende koertega oli kõik.

Garaažist tuli välja peokorraldaja Janis.

Janis: "Täitsa ulme!"

Raivo: "Kust need koerad tulid, suured nagu jõehobud?"

Janis: "Ma vist tean, kust need tulid. Tulge, ma näitan."

Tapjakoerad olid surnud. Otsa oli saanud ka hulk peolisi, kuid Janis viis seltskonna neljandasse lauta. Surnuid nagunii aidata ei saanud enam. Üheskoos pisteti pea ukse vahelt sisse. Vaatepilt oli ootamatu.

Janis: "Mul oli juba ammu kahtlus, et seeni siin ei kasvatata. Üks ahv ostis selle ära ja alguses kasvatas seeni. Siis sai mingi lepingu sõjaväelt ja hakkas tapjakoertega eksperimenteerima. Muud ma ei tea oletada. Nagu näha, siis sadu kutsikaid on veel alles."

Ets: "A kuidas need suuremad jooksu said?"

Janis: "Täpselt ei tea, aga ilmselt hüppasid üle aia. Loomal on looma jõud."

Anz: "Paneme põlema selle lauda!"

Janis: "Loll oled vä?! Üks kutsikas maksab oma 20 kilo kindlasti."

Raivo: "Selged pildid, selle äri me võtame üle!"

Jutt: Raske vee kandja (Kristi Reisel)

Erika ja Taavi kajut ei olnud suur. Kuna aga Erika oli laeva toidukasvati vanem biohooldaja, sai ta endale lubada väikesi ekstravagantsusi. Üks selline oli 30 liitrine akvaarium. Selles käis vilgas elu, väiksemad taimetoidulised kalad ja krabid Nebadonilt lopsakas taimestikus.

„Tule tervita uut allüürilist,“ hõikas Erika, kui Taavi peale vahetust vormi lahti nööpis.

„Vaata kui lahe elukas,“ ja ta viipas punakale loppis näoga uuele kalale.

„See mind nähes küll ei rõõmusta. Kas ta sai transpordil deformeerida, et sa ta endale said?“

„Ei, ausalt öelda ma ei tea, kuidas ta konteinerisse sai. Me ei tellinud teda, aga peale avatud laadimist oli ta konteinerite vahel. Saime ta ära päästa ja tankerisse vette panna. Carmen leidis ta ja tahtis kohe lihtsalt lõhustisse visata.“

„Kindel, et see ikka kala on? Näeb imelik välja, nagu oleks paistes.“

„Oi, ta näeb juba palju parem välja kui alguses. Ta oli hoidla tankeris koos vetikatega pool päeva ja kosus silmnähtavalt. Usun, et hommikuks on temaga kõik korras.“

„Kas te oma lekke leidsite üles toidukasvatis? Teie juurest oli täna päeval kõvasti vett kadunud. Kari tehnikuid läks otsima. Kas see parandati ära ?“

„ Ei, ma ei tea sellest, aga tehnikuid nägin küll. Head ööd kalake Kalle,“ ja Erika andis akvaariumile musi.

Hommikul oli akvaarium täiesti tühi. Ainult klaasitäis vett põhjas ja selles siplemas uus kala.

„See on kogu su kätetöö nahka pannud,“ lausus Taavi. „Ja vee ka.“

Erika uuris vett akvaariumi põhjas, kui oli kapist suure klaaskannu võtnud ning kala uude anumasse pannud.

Anum kalaga oli erakordselt raske.

„See on raskem kui kogu akvaarium oli,“ lausus ta kahtlevalt.

Nad vahetasid pilke. „Mis jama see on, mille sa laeva oled toonud? Kas bioloogid nägid seda elukat, enne kui sa teda ära päästma hakkasid?“

„Ei, bioloogid on kõik ju oma konverentsil Veenusel, laevas ei ole kedagi praegu.“

„Ja sa kohe otsustasid, et siis on hea aeg uusi kontrollimata lemmikuid soetada?“ ohkas Taavi häiritult.

„Meid mõlemaid visatakse järgmises jaamas laevast välja, kui meie ruumidest leitakse uurimata võõrliik. See tarbib 30 liitrit vett ja bioloogilist massi ööga ja vaata tema mõõtmeid, need ei ole muutunud. Kui see biotransformer on, siis oleme väga paksus jamas.“

Erika tegi vaikides skänneriga pildi kalast ja saatis päringu raali.

„Seda tuleb teha enne millegi koju tassimist,“ lausus Taavi ärritatult.

„See, et sul on ligipääs bioloogilisele materjalile, ei tähenda, et sa sellest midagi jagad. Sa ei ole bioloog. Sul ei hakka kellad helisema, kui midagi imelikku kohtad.“

Nad vahetasid pilke ja vaikisid. Erika oli juba saanud noomituse riknenud biomaterjali hävitamata jätmise eest. Üks ametlik rikkumine veel ja tal ei ole enam laeval kohta.

„Tualettpotist seda vist alla laskma ei peaks …“ lausus Erika ettevaatlikult anumat silmitsedes.

„Tule!“ Taavi haaras elukaga klaaskannu ja tiris Erika kaasa.

„Lüüsist välja see asi ja kiiresti. Enne kui me igaveseks karantiini jääme. Sinu lolluste pärast.“

Nad liikusid kiirustades mööda koridori lüüsi poole. Taavi viskas enda pluusi kannule peale, kus oli kala. Kann oli raske ja ta pidi pingutama, et liikuda.

Kui nad lüüsini jõudsid, avas Taavi oma kiibiga ukse, viskas olendi koos anumaga sisse ja tühjendas lüüsi. Kostis surin, kui lüüs taas õhuga täitus.

„Me peame välja mõtlema põhjuse, miks me lüüsi kasutasime.“ Taavi hingeldas pingutusest ikka veel.

„Kahju, ei saanudki teada, mis see oli,“ ütles näost valge Erika vaikselt.

„Oo, kahju meil alles vist saab olema …“ Taavi viipas ekraani poole, mis kuvas laadimisala.

Ekraan näitas pilti kaubavastuvõtu fikseerimise jälgimiskaamerast. See ei oleks pidanud praegu töötama. Keegi oli unustanud selle välja lülitada ja see oli käivitunud väljas toimuva liikumise peale.

Nad nägid selgelt kala lüüsi ukse juures ringi hõljumas. See ei olnud surnud kosmoseprügi, see oli laeva uudistav vägagi elus elukas. Ta liikus vaakumis ja külmas nagu vees ja uuris laeva lüüsiust, kust just hetk tagasi välja oli visatud.

„Miks see ära ei sure?“

„Vaata, ta on endale sädeleva mulli ümber teinud, milles ta on.“

„Seal see vesi siis ongi.“

„Vaata, neid tuleb juurde.“

Punaseid kalu ilmus ja ilmus juurde. Nad oleks nagu tulnud kutse peale eikusagilt. Neid oli juba terve parv lüüsi juures.

„Paneks parem ekraani kinni ja läheks oma ametipostile?“ tegi Taavi Erikat altkulmu vaadates ettepaneku.

„Jah, parem on, kui keegi teine nad leiab.“

„Lase kontrollida bionäite lüüsi juurest. Anna mulle teada, mis seal on. Ära räägi midagi, lihtsalt kontrolli näite ja teata anomaaliast. Kas sa vastuse said, mis elukas see selline on, kes sellises külmas ja vaakumis ära ei sure?“

Erika vaatas suurte silmadega kalu. Üks neist tuli lüüsi ukse juurde ja andis uksele musi. Erika rebis tahtejõuga silmad sellelt vaatepildilt lahti ja kohmitses sidevahendiga.

„Ma vist tean, kes need on,“ ütles Erika väga vaikselt sidevahendis teksti lapates.

„Ma olen neist kunagi kuulnud. Määratlus kinnitab, et need on raske vee kalad. Neid kutsutakse nii. Imavad endasse kõike, millega füüsiliselt kokku puutuvad. Sellepärast nad vaakumis elutsevadki, et kõik millega nad kokku puutuvad, imendub neisse. Energia ja mass kandub teise tihedusastmesse ja kui kala sureb, siis energiakanal kukub kokku. Kogu mass ja energia, mis nad endasse on imanud, paiskub tema surmapunkti tagasi. Seal tekib must auk meie tihedusega kohtudes. Ma arvasin, et see on legend, nagu Veenuse kerad ja oberoidid. Aga nad on päriselt olemas... “ Ta vaatas hirmunud silmadega pilti lüüsiesisest.

„Et me toitsime siis musta augu teket praegu ja kogu laev oleks võinud olla ära õgitud selle pisikese kala poolt?“ küsis Taavi.

„ Peaksime andma üldhäire ja kiire lahkumine siit sektorist.“

„Mida see aitab musta augu puhul? Laeval on hooldustööd ja meie kiirus on ju olematu praegu.“

„Ega jah … aga nad ei tundu vaenulikud. Mida neist veel teada on?“

„Nad elavad miljard aastat või nii. Info on puudulik selles osas. Musta augu tekitavad siis, kui on umbes jalgpalli suurused ja ära surevad,“ luges Erika oma seadmelt.

Nad vaatasid kalu, kes laeva ümber sagisid. Nad olid umbes sama suured kui nende poolt lüüsi saadetu ja see oli umbes lapse rusika suurune.

„Võibolla siis ei ole kiiret...“ lausus Taavi ettevaatlikult.

Nad toetasid seljad vastu lüüsi seina ja vaatasid kalu, kes elasid enda loodud raskes vees. Kalad olid kaunid ja oli tahtmine neid puudutada. Oli raske uskuda, et ekraan ei valeta ja seal väljas oli tõesti elu.

„Tahtsid endale pikaealist lemmikut … Tee sõprust ja jäta küpsisepuru maha,“ lausus Taavi.

„Aga ära bioloogidele ütle, et see elas enne meie juures ja sa panid talle nimeks Kalle.“

Jutt: Kiisu (Aet Altement)

Birgit peseb hambaid. Igemed veritsevad jälle. Raisk, pentus pelleriino, peaks hambaarstile aja panema.

Heidab pilgu peeglisse, silmitseb kerkima hakkavat punni ja tunneb, et maailmalõpp on kätte jõudmas. Siidisesse rätti nägu kuivatades kuuleb ta ukse tagant Triinu heledat häält. “Miki, Miki.”

“Triinu, mis sa teed seal?”

“Emme, kiisu tuli meile,” ütleb laps, silmad peas säramas.

“Mis kiisu, kuidas ta siia sai?”

“Ma ei tea, tuli lihtsalt. Ta on nii armas, kas võime ta endale jätta?”

Birgit vaatab ringi: “Kus see kass on siis?”

“Kas sa ei näe, ta on siinsamas, nii pehme ja karvane, palun jätame ta endale.”

“Siin ei ole ju mingit kassi.”

“On küll.“

Nägu läheb nutuseks ja hääl torisevaks: “Tule, Miki, lähme teise tuppa, emme ei taha sind.”

Birgit viib Triinu lasteaeda ja helistab sõbranna Kertule.

“Hei! On sul hetk aega?”

“Sinu jaoks alati, mis mureks?”

“Pesin hommikul hambaid, kuulen, kuidas Triinu ukse taga pomiseb: Miki, Miki. Ehmatasin ja mõtlesin, et hiired majas, õudne. Aga asi oli veel õudsem. Tal on nähtamatu kass.”

Kertu itsitab: “Kuule, ära nüüd nii väga ka muretse, see läheb üle, ta kasvab sellest välja. Või võta kass.”

“Hulluks oled läinud või, kes see viitsib kassiga jännata?”

“No eks sa ise tead. Kui sul asjad üle pea kipuvad kasvama, siis võta teadmiseks, et tunnen üht väga lahedat psühholoogi, saaksid temaga rääkida. Ta tegeleb küll täiskasvanutega, aga mingit nõu ehk ikka oskab anda.”

“Kui samamoodi edasi läheb, siis ma vajangi ise seda psühholoogi.”

“Ta nimi on muide Steven.”

“Mees või? Hm. Ah olgu, hoiame sidet. Eks ma küsin sult selle psühholoogi numbrit, kui hätta jään. Tšau!”

Birgit võtab Triinu lasteaiast peale. Koju jõudes vajab õhtusöök tegemist. Porgandit riivides näeb ta silmanurgast Triinu tegemisi. Too käib ringi, räägib kassiga, aeg-ajalt paitab teda. Birgitil läheb silme eest mustaks: “Lõpeta see jant ära, ma ei suuda enam. Sul ei ole mingit kassi ja enne kui sa suureks saad, ei näe sa kassist und ka, saad aru?”

“Jah, emme! Lähme, Miki, emmel on paha tuju!”

Triinu läheb varakult tuttu. Birgit paneb selga õrnalt hõljuva pidžaama, võtab ligi veiniklaasi ja paar singiga võileiba. Vaatab telekat ja tunneb, kui väsinud ta on. Samas saab lõpuks ometi veidi lõõgastuda. Tõmbab pehme pleedi peale ja jääb sinnasamasse magama. Kui ta uuesti silmad lahti lööb, on kell kõvasti üle südaöö. Laual on endiselt üks singileib, aga ta ei viitsi seda kööki viia, küll hommikul jõuab.

Hommikul paterdab Triinu juba ringi, kui Birgit silmad avab. Ta paneb lapsele toidu ette ja läheb elutuppa võileiba ära tooma.

See, mis ta näeb, ei meeldi talle mitte üks raas.

“Triinu, tule kohe siia!”

“Jah, emme.“

“Kas ma pole sulle öelnud, et niisama sinki ei sööda. Kui kõht nii tühi on, siis tuleb terve võileib ära süüa.”

“Jah, emme. Aga mina ei söönud.”

“Juba oled valetama ka õppinud!” Birgitil on raske ennast valitseda. “Kes siin veel siis saialt sinki sööb?”

“Kiisu.”

Birgit üritab pea selge hoida. Järgmisel õhtul tüdrukule järgi minnes pärib ta kasvatajalt ääriveeri, kas Triinul lasteaias ka keegi nähtamatu kaasas käib. Tundub, et mitte, keegi pole midagi kummalist märganud.

Taas kodus, toimetab naine köögis, kui Triinu tuleb ja palub, et ema kiisule kausiga piima paneks.

Birgit vihastab, aga oma tundepurset alla surudes mõistab ta äkki, et see mõte pole sugugi halb. Kui tüdruk näeb, et kausis on piim alles, siis ta ju ometi mõistab, et päriselt pole kassi olemas.

Birgit saab magada terve öö, rahulikult ja mõnusalt. Duši all käidud, läheb ta oma pehmes hommikumantlis kööki. Valab taevalikult lõhnava kohvi lemmiktassi ja istub laua äärde, loeb telefonist uudiseid. Ootab, et Triinu hakkaks vaikselt häält tegema, või tuleb teda täna hommikul äratama minna?

Kohv saab otsa ja Triinut pole ikka veel.

Ta läheneb mööda koridori lapse toale ja kuuleb läbi ukse: “Miki, sa oled nii tubli kiisu, jõid kõik piima ära.”

Birgit astub tuppa, vaatab kaussi ja küsib: “Kus piim on?”

“Miki jõi ära.”

“Ära valeta mulle! Kas sa tahad, et ma hulluks läheksin? Kus sa siis elaksid, läheksid issi juurde või? Tema ja selle teise naise juurde? Kas sa tahad seda?” Mööda Birgiti põski voolavad suured pisarad.

“Emme, ära nuta!” Laps paneb käed ümber ema ja kallistab teda kõvasti.

“Oh sa mu tatraterake.”

Päevad ja õhtud kulgevad nagu ikka. Kodus kõnnib ringi nähtamatu Miki, kes joob ära kausis oleva piima. Birgit on olukorraga leppinud ja ootab aega, kus Triinu unustab kassi ja leiab endale mõne uue huvi.

Sel õhtul on laps jälle kuidagi elevil. Kass istub tüdruku süles, ta silitab teda ja seletab midagi, aga Birgit laseb sel kõrvust mööda minna.

“Emme, kiisu tahab vist sinu sülle tulla.”

“Rumalus, sul on aeg magama minna.”

Birgit on ärritunud, uni ei taha tulla. Lõpuks vajub ta siiski sügavasse unne.

Ta ärkab karjudes, hirmust kange. Just hetk tagasi tundis ta, kuidas kass ta rinnale hüppab. Tuba on pime, aga kassi seal igatahes ei ole. Ta üritab hingamist kontrolli alla saada.

Talle meenub, et poolik vein seisab kapis. Birgit kallab veini klaasi, klaas saab üsna täis. Rahuneb veidi ja hakkab järeldusi tegema.

“Ma olen hulluks läinud või käib mul luupainaja. Pean Kertuga ühendust võtma ja selle psühholoogiga kokku saama.”

Birgit ei suuda tagasi voodisse minna ja heidab diivanile. Uni oli rahutu ja hirm sunnib ta iga natukese aja tagant ärkama.

Hommikul tunneb ta end kurnatuna, nägu on loppis, silmaalused tumedad. Selle kõige varjamiseks kulub hulk aega, aga lõpuks näeb ta siiski enam-vähem inimese moodi välja.

Tööpäev saab läbi. Jälle lasteaeda, Triinu auto peale ja koju.

Triinu on kuidagi ebatavaliselt vaikne. Kodus läheb laps oma tuppa.

Birgit asjatab ja läheb uksest mööda – lõpuks ometi on tüdruk normaalne ja mängib barbiedega. Naine ohkab kergendatult.

Ta valmistab endale tee, istub diivanile, sätib paljad jalasääred ristamisi ja hakkab telefonis surfama. Varsti, väga varsti tuleb puhkus. Ta vaatab lõunamaa reiside pakette. Silm puhkab, sees läheb soojaks, mõte hõljub kaugetelekohtadele. Rahu on maa peal, Birgit soovib õhtu selles mullis veeta.

Ta uurib üht Aafrika paketti safariga. Selles öeldakse, et retkel võib näha kaelkirjakuid, elevante, kindlasti sebrasid ja pühvleid. Birgit mõtleb, kas see on midagi tema jaoks, klõpsab lingi lahti ja vaatab otsa emalõvile. Samal hetkel tunneb ta kassi saba õrnalt mööda säärt libisemas.

Birgit viskab telefoni selle tegelase suunas, kuid saab ise haiget. Näib, et see kass on läinud, aga tunne, et saba tema jalalt jalale käib, on alles.

Birgit väriseb, tõstab jalad diivanile konksu ja võtab nende ümbert kinni. Tal on süda paha, ta ei tea, mida teha, mõtlemine on halvatud.

“Emme, kas sinuga on kõik korras?”

Birgit haarab Triinu kaissu ja tunneb, et see aitab tal vähemalt veidi maa peale tagasi tulla. Rahuneb natuke, otsib laua alt telefoni ja helistab Kertule.

“Kertu, ma vajan abi. Ma olen täiesti segi ja ma kardan. Kardan oma kodus olla, kas sa saad aru? Kas sa saaksid siia tulla!”

“Birgit, mis lahti? Miks sa nii endast väljas oled?”

“See kassi värk on mu mõistuse vist sassi keeranud. See on kuidagi tasapisi läinud, algul arvasin, et kõige taga on Triinu. Paar ööd tagasi tundsin, kuidas see asi mulle peale hüppas, mõtlesin, et luupainaja. Aga täna, just hetk tagasi, tundsin, kuidas kassi saba vastu jalgu liibub. Pidin rabanduse saama. Äkki ma ise olen hull. Ma pean kellegagi rääkima.”

“Kas Triinu on seal?”

“Jah.”

“Tead, teeme nii, ma helistan Stevenile, ütlen, et on hädaolukord. Võtan teid peale ja hoian Triinut nii kaua, kui vaja. Sobib?”

“Jah, sa oled ingel,” vastab Birgit.

Kümme minutit ja Kertu on kohal. Ta aitab Triinu asjad kokku pakkida – mine tea, võib-olla peab tüdruk ööseks tema juurde jääma.

Kertu tutvustab Birgitit ja Stevenit. Steven teeb ettepaneku minna kuhugi, kus saab rääkida, näiteks kohvikusse. Et rahulikult arutada, mis on toimunud ja kuidas edasi liikuda.

Birgit on otsustusvõimetu. Ta ei taha mitte midagi, absoluutselt mitte midagi. Kertu lükkab teda sõrmega ettevaatlikult ukse poole.

“Mine, ma vaatan Triinu järele. Sina tegele praegu endaga.”

Birgit annab alla.

Kohvik on hubane ja hämar, laual põleb küünal. Veidi boheemlaslik sisustus teeb olemise turvaliseks. Nad tellivad kooki ja kaks klaasi veini.

Steven laseb Birgitil rääkida. Kuulab, noogutab ja võtab asja lühidalt kokku: “Sul on suur stress, mis on täiesti mõistetav. Sa rabeled tööl ja koju jõudes ootab sind nähtamatu kass. Anna andeks, et ma nii labaselt väljendun, aga see paneks paljudel kruvid logisema.”

“Ma olen nõus sellega, et alguses võis asja taga olla mu tütar, hiljem võis käia luupainaja, aga täna ma tundsin päriselt kassi saba oma jalgade vastas. Ma olen tõesti hirmul.”

“Nii, ja mida sa sel ajal tegid, kui kass su jalgu sasis?”

“Vaatasin soojamaa reise.”

“Täpsemalt?”

“Safarit.”

“Lõvisid ja tiigreid?”

“Nad lubasid sebrasid ja võib-olla kaelkirjakuid, aga kui lingile vajutasin, vaatas mulle otsa lõvi.”

“Siis on ju selge. Sa oled selles kassi teemas nii kinni, et juba kaslase pilte nähes hakkavad kehanärvid tööle.”

“Oeh, ma ei tea enam ise ka, mida arvata, aga kõik see ei ole normaalne. Kas ma pean teraapiasse minema? Ma ei taha enam sellist elu elada.”

“Mis sa ise arvad, kuidas sa hakkama saad? Ma võin sulle pakkuda osalist nõustamist eraviisiliselt, aga see oleks ebaregulaarne, minu ajad on kahjuks täis. Samas võin pakkuda teisi häid psühholooge. Kui sa soovid ja tunned end nüüd turvaliselt, et koju minna, siis minu arvates pole sul korrapärast teraapiat vaja ja saan sind ise aidata. Aga täna võiksid sa Kertu juures ööbida, kui talle sobib, et saaksid ehmatusest üle ja pilgu selgeks. Mis sa arvad?”

“Olgu. Kuidas ma sinuga ühendust saan?”

Steven ulatab talle visiitkaardi ja muigab – ta teab, mis on tulemas.

Birgit mõtleb:”Appi kui vanaaegne.” Isegi suunurk tõuseb üles. Ta uurib kaarti lähemalt ja pahvatab naerma: “Appi, su perekonnanimi on King.”

“That`s it, mu vanemate huumorimeel. Samas, kui juba mu nimi patsiendi naerma ajab, on pool teed käidud.”

Birgit ja Triinu veedavad öö Kertu juures. Õnneks on laupäev ja nad saavad hommikul koju minna.

Kuid kohe, kui Birgit on ukse avanud, tormab Triinu tuppa, kükitab maha ja hakkab kassi silitama. “Sa ootasid meid, eks ole? Kas sa kartsid üksi olla, enam seda ei juhtu, ma luban!”

Birgit on nutu äärel, kogu see õudus on tagasi. Ta tunneb mööda säärt vonklevat saba ja tahaks pead vastu seina taguda.

Ta istub diivanile, vaatab tühja pilguga kaugusesse, sulgub oma meditatiivsesse mulli, keha kõigub küljelt küljele.

Triinu hääl toob ta tardumusest välja.

“Emme, kiisul on kõht tühi.”

Naine ajab end diivanilt püsti, liiga nõrk, et lapsele vastu vaielda. Automaatsete liigutustega läheb ta külmkapi juurde, avab ukse, haarab piimapaki. Tal on tahtmine see puruks litsuda. Selle asemel võtab ta kausi, kallab piima sinna sisse ja ulatab Triinule.

Uuesti diivanil, mõtleb ta, mis mul viga on?

Ta otsib käekotist Steveni visiitkaardi. Kas helistada või mitte? Või äkki prooviks selle kassiga hakkama saada, nagu poleks selles midagi veidrat?

Telefon heliseb.

“Tere, Steven siin! Mõtlesin, et küsin, kuidas koju tagasi kolimine läks.”

“Kohutavalt,” niutsub naine.

“Mis siis juhtus?”

“No, olin just ukse lukust lahti keeranud, kui Triinu elukat paitama tormas, tundsin jälle kassi oma jala vastas ja lõpuks nõudis ta veel süüa ka. Ma ei jaksa enam. Ma ei saa millestki aru, isegi sellest mitte, kes siin hull on või ei ole.”

“Püüa kuidagi see päev mööda saada, mul on õhtu vaba, võin vaatama tulla, mis teil seal toimub. Muidugi, kui sa nõus oled.”

Õhtu. Uksekell. Birgit astub ukse juurde ja avab selle.

Steven seisab seal, näol reibas naeratus, jalas teksad, peale tõmmatud dressikas. Birgit aga näeb välja nagu puult langev viimane sügisene leht, veidi kühmus, veidi tuhm, silmaalused taas tumedad, riided pisut kortsus.

“Tere! Ma mõtlesin, et kui ma nii ebaviisakalt ennast külla pakkusin, siis peaksin sellega seoses midagi tegema. Tellisin ühe suure pitsa ja võtsin kaasa ühe veini.”

“Pole hullu midagi, mulle ei meeldi siin üksi olla.”

“Sa pole üksi, sul on laps. “

“Jah, aga tema on oma kassiga. Minu juurde tuleb ta siis, kui midagi jälle toimub, kassil pole süüa või on tal hoopis endal kõht tühi.”

“No sellest pitsast jätkub meile kõigile, isegi nähtamatule kassile,” ütleb Steven ja muigab.

Birgit võpatab.

Steven näeb tema silmis hirmu ja ütleb: “Ma tegin ju ainult nalja, ära pane tähele. Kas poleks parem, kui istuksime laua taha ja prooviksime seda pitsat. Täis kõht teeb tuju heaks.”

Birgit toob kapist taldrikud. Asetab need lauale. Mõtleb korra isegi küünalde põletamise peale, need lihtsalt meeldivad talle ja loovad õdusama atmosfääri, aga võib-olla oleks see liig. Haarab kapist veiniklaasid ja Triinu jaoks mahlaklaasi.

“Triinu, tule sööma!”

Triinu tulebki, näol trotslik ilme. See sõbralik onu ei meeldi talle. Tundub, et ta üritab emmet lõbustada, aga talle pole uut isa vaja. Tema enda isa juba lasi jalga.

Kui nad on lauda istunud, valitseb kohmetu vaikus.

“Kas teen veini lahti?” küsib Steven.

“Jah, palun.”

Nad söövad vaikuses.

Esimene lõik pitsast söödud, vaatab Steven Triinu poole ja küsib: “Kus su kass ka on?”

“Siin laua all,“ tuleb napp vastus.

Mees tunneb, et midagi on korrast ära. Selles peres on asjad kummalised. Laps erakordselt trotslik. Ema, kes oli üsna särav ja rõõmus, on täna kui longu vajunud lill. Tal puudub idee, kust otsast seda sasipundart lahti harutama hakata. Võib-olla oleks õigem naine teisele psühholoogile üle anda, kellel oleks rohkem aega just peresuhetega tegelda.

Tüdruk ütleb aitäh ja lahkub lauast.

Naine istub diivanile ja vaatab küsivalt Stevenile otsa.

Triinu möödub uksest ja näeb, et ema ja onu istuvad lähestikku. Ta lööb ukse pauguga kinni.

Steven otsustab lahkuda, kuid jätab Birgitile paar tabletti unerohtu.

Mees seob oma siniste Canalide paelu kinni, imetleb, kui head need ikkagi välja näevad, kui elutoast kostub klirinat.

Birgit kiljatab ja jookseb vaatama, mis juhtus.

Steven läheb talle järele, üks king jalas, teine esikus ootamas. Nad näevad maas katki läinud taldrikut, seda, millelt Steven mõni aeg tagasi sõi.

Birgit tõstab taldrikukillu üles ja kiljatab: “Sa vaata! Siin on kassi käpajälg, kas sa nüüd usud mind?”

Steven astub lähemale, silmitseb taldrikutükki ja ütleb: “See ei ole mingi käpajälg, see on lihtsalt ketšup.”

Naine on meeleheitel.

Steven võtab taskust tabletilehe ja vajutab sealt välja ühe rahusti. Annab selle Birgitile ja lubab ära oodata, kuni too rahuneb.

Tüdruk jälgib teda ukseprao vahelt, kui ta killud põrandalt korjab ja prügikasti asetab.

“Ilmselt on selle kõige taga tüdruk, aga miks ta nii käitub? Miks ta sellisel moel tähelepanu tahab saavutada? Kas ema temaga üldse ei tegele? Kus ta isa on? Katkine perekond.”

Steven, veel segaduses, tõmbab nüüd ka teise kinga jalga.

Ta usub, et ta ei kohtu ema ja tütrega enam kunagi, neil on tõsisemat abi vaja.

Mees vaatab naise poole ja tunneb, et selles naises on midagi, kahju on lahkuda ja neid siia niimoodi jätta.

“Head aega!”

Steven saadab Birgitile pereterapeudi numbri.

Birgit ei saa aru, miks tal oleks vaja just pereterapeuti, aga samas on viimasel ajal kõik asjad nii segased, et kui keegi tahab kuulda ja aidata, siis lasku käia.

Nagu arvata oligi, surgiti kõik eraelu nurgatagused läbi. Naine tundis end kui ära solgutatud narts. Tütar tema näpu otsas polnud sugugi rõõmsamas meeleolus. Birgit tahtis tunda päikest oma ninal ja mõtles, kas ei peaks reisi kohe praegu ette võtma. Saaks puhata ja tagasi tulles asju värskema pilguga vaadata.

Telefon heliseb.

“Hei, siin Steven jälle. Kuidas teie visiit läks?”

“Halvasti. See oli nii vastik. Iga isiklikku asja uuritakse kui luubiga, see on nii ebameeldiv.”

Steven kuuleb, et naine hoiab nuttu tagasi.

Kuid too lisab: “Ma ei lähe sinna enam kunagi.”

“Kas ma võin siis selle asjaga ise tegelda, nii palju kui ma oskan ja suudan?”

“Olgu.”

Koduuksest sisse astudes tunneb Birgit järsku jõudu kõige sellega hakkama saada, mis iganes see siis ka pole. Ta laseb kassil lihtsalt olla ja ehk saavad nad siis ka Triinuga paremini läbi, nii nagu varem. Ehk oli sellest teraapiaseansist siiski ka midagi kasu.

Kass joob piima, mõnikord kaob vorstiviil, tolkneb jalus ja vahepeal mütsatab vastu seina. Teinekord kukub midagi põrandale, diivanisse on tekkinud küünejäljed. Aga muidu on kõik päris normaalne. Ja Triinu on nii rõõmus.

Steven helistab. “Tere, kuidas teil läheb, pole mitu nädalat kuulnud.”

“Viimasel ajal läheb üpris hästi. Triinu on õnnelik, mina olen üsnagi rahunenud. Ma mõtlen päris kassi võtmisele, olen juba ära harjunud, aga kui selline loom juba on, siis ta võiks ju ka silmaga nähtav olla.”

“Väga hea mõte.”

“Mulle tundub, et see pereteraapia siiski aitas, kuigi ma olin alguses väga vihane ja ei uskunud sellesse. Palju raha läks ka, aga tänu sellele ma sain selgeks, et Triinu on mulle kõige olulisem inimene maailmas ja kui tal on kass, siis me peame sellega hakkama saama. Ühesõnaga tahan ma sind tegelikult tänada, sinust oli palju abi. Kas ma võiksin sulle õhtusöögi pakkuda? Midagi rohkemat ei oska ma teha.”

“Hea küll, miks mitte. Heast kõhutäiest ära ei ütle.”

Peale tööpäeva läheb Birgit poest läbi. Haarab paki külmutatud kalmaari, karbi vutimune, värske peterselli ja sidruni. Muud asjad peaks kodus olemas olema.

Käib läbi vinoteegist ja võtab pudeli Chablis`d ning ruttab koju kalmaari praadima ja salatit tegema.

Triinu saabub vanaemaga tunnike hiljem. Eksämm lükkab lapse ukse vahelt sisse ja kaob nii kiiresti, nagu võiks ta Birgitilt mingi nakkuse saada. Laps näeb, et ema on täna kuidagi rõõmsas tujus. Ta kahtlustab, et midagi on toimumas. Kiikab elutuppa ja näeb, et on kaetud laud kahele, kenad salvrätid, uhked pokaalid ja nende kõige ilusamad taldrikud. Ta tunneb end pisikese ja hüljatuna, haarab kassi kaenlasse ja läheb oma tuppa.

Birgit märkab alles mõne aja pärast, et laps on vaikselt ära kadunud. Ta mõtleb, mis küll juhtunud on. Viimasel ajal on Triinu olnud nii elav ja sõbralik. Ta avab ukse ja vaatab, laps istub liikumatult voodil ja ümiseb midagi. Ta astub lähemale ja küsib, mis lahti on.

“Kas me sööme täna koos õhtust? Ma ei söö kalmaari, see on vastik!”

“Ah, siis selles on asi. Kullake, täna tuleb meile onu Steven külla ja ma tegin talle õhtusöögi, tänutäheks selle eest, et ta meid aitas.”

“Aga mida mina siis söön ja miks minule kohta pole?”

“Ah, kullake. Seal on koht sinule ja Stevenile. Minu koht on alles katmata. Ja söögiga on nii, et ma ei teadnud, mida sa kõige rohkem tahaksid. Otsustasin selle sinu valida jätta.”

Huh, vedas, üks suur draama sai seekord väikese valega ära hoitud. Birgit oli lootnud, et söödab Triinul köögis kõhu täis ja saadab ta magama, enne kui Steven kohale jõuab. Lastel on kuskil mingisugune vaist, mis nad alati pöördesse ajab just siis, kui on kõige ebasobivam aeg. Samas tühja kah, saame kolmekesi koos istuda ja toitu nautida. Natuke piinlik on küll viinerid lauale panna, aga need lihtsalt meeldivad Triinule üle kõige.

Birgit süütab küünlad. Nüüd on laual kolm taldrikut. Triinu otsustab endale ise taldriku valida, mis teistega absoluutselt kokku ei sobi.

Veel on seal kalmaar, salat ja viinerid, vein ja “Kellukese” limonaad.

Lisaks oli Triinu selga pannud roosa printsessikleidi, pähe plastist krooni, aga kodurahu huvides ei hakka Birgit teda keelama. Kui pidu, siis pidu.

Ise pani ta selga lihtsa põlvedeni ulatuva seeliku ja helesinise sviitri. Piisavalt kodune, piisavalt seksikas.

Steven saabub. Tal on kaasas lillekimp, mille oli plaaninud anda Birgitile, kuid nähes roosat printsessi, ulatab lilled talle: “Ja kus on teie kõrgeaususe ema?”

“Emme, onu Steven tuli.”

Triinu läheb lillekimbuga kööki, laseb kraanist vett ja paneb lilled vaasi. Viib need elutuppa lauale.

Birgit ja Steven tulevad tuppa. Birgit näeb laual vaasi, kus lilled röötsakil sees ja lillevaas kõige sobimatum, mis neil majas leidub. Ta kihistab naerda ja lausub: “On sinust alles perenaine saanud.”

Õhtusöök kulgeb üle ootuste hästi, kõik on rõõmsad. Ühel hetkel kukub Triinul viiner põrandale. Tundub, et ema ei näinud. Kiisu tahab süüa.

Steven näeb, kuid kuna keegi ei reageeri, ei tee ka tema välja.

Mõne aja pärast uurib ta uuest põrandat ja tõdeb, et viinerit pole. Ometi ei ole keegi laua alla roninud. Vorstike on kadunud. Kui ehk Birgit piinlikkust tundes seda jalaga eemale ei veeretanud. Samas tundub see võimatu.

Mõne aja pärast läheb jutt kassile ja Birgit räägib lõbusalt, et kass on nagu kass ikka, ainult et nähtamatu.

Õhtu jõuab lõpule. Steven tõuseb ja näeb tüdruku taldriku kõrval käpajälge. Hmm. Kas ta võis selle ise teha?

Birgit ja Steven lähevad koos esikusse. Räägivad paar sõna juttu. Steven paneb kinga jalga, kuid tunneb, et jalats on niiske, vastik lehk lööb vastu.

“Fui, meie kiisu on hakanud pissil käima,” ütleb Birgit nina kirtsutades.

“Oled sa kindel, et teil on ainult nähtamatu kass?”

“Loomulikult!”

Paar päeva hiljem heliseb Birgiti telefon.

“Tere, Steven siin, kas saad praegu rääkida?”

“Jah, ikka.”

“Mul on nüüd selline veider olukord, et ma tahaksin sulle ühe kassi kupeldada.”

“Mis kassi, ma ei tea.”

“No mul on üks sõber, kelle pruudil on kass, aga see kass on nagu saatana sigitis, nii kui mu sõber külla läheb, see oma küüned käiku laseb. Igatahes üritab ta kassi mulle pähe määrida, aga mul ei ole absoluutselt aega, ja noh, mul tuli teie kass meelde ja mõtlesin ehk…”

“Ei tule kõne allagi.”

“Äkki ikka proovid, see võib teile mõlemale kasuks tulla. Mõnus teraapiline, kui ta sulle sülle poeb ja sa teda silitada saad. Pealegi on ta noor ja sõbralik, ainult minu sõpra tundub ta armukadetsevat ja püüab talle selgeks teha, kes majas mees on.”

“Ma ikka ei tea, see tundub nii suur vastutus ja ma natukene pelgan.”

“Ma olen täiesti kindel, et see mõjuks teile väga hästi ja sa võiksid kasvõi nädalakese proovida. Kui asjad ei suju, siis võtan ja viin ta oma vanemate juurde maale.”

“No olgu, aga ainult nädalaks ja kui asjad hulluks lähevad, tuled sina isiklikult neid klaarima. Peale selle tood sina kassiliiva ja krõbuskid. Ja kui ta on kuri, siis lendab ta ukse taha ilma igasuguse ettehoiatuseta, selge?”

Steven seisab kassipuuri ja muu kolaga ukse taga, nagu rändkaupmees. Birgit puhkeb naerma.

“No näita see kiisu-miisu ette.”

Puurist volksab välja halli kere ja valge kurgualusega nõtke kass, kes hakkab kohe inimesi nuusutama ja näib valivat, kelle vastu ennast esimesena nühkida. Triinu astub lähemale ja hakkab looma paitama. Kassile näib see meeldivat.

“Mis ta nimi on?” küsib Triinu.

“Gucci.”

“Kutsikad on ju koertel.”

“On küll jah, aga…” jääb Steven hätta.

Birgit tuleb appi ja pakub välja võimaluse, et edaspidi võiksid nad kassi Kustiks kutsuda, piisavalt sarnane ja ei tekita segadust.

Triinu on rõõmus ja elevil. Päris kass on midagi enamat kui nähtamatu kass. Temaga saab mängida, vaadata, kuidas ta ringi tormab ja kuidas piima lakub.

Birgit on rahul. Nähtamatu kass on kadunud ja Triinul jätkub silmi ainult uuele sõbrale. Birgit mõtleb, et tegelikult võiksid nad päris edukalt looma endale jätta, pole temaga suurt vaeva ja Triinu on hoolega abiks iga tegevusega. Küll kallab ta kassile krõbinaid ja jälgib, et kauss tühjaks ei saaks, roobitseb välja kassipissipallid, mis liivakasti tekivad, lisab liiva ja on üldse kuidagi erakordselt tubli laps.

Nädalakese saavad nad seda idülli nautida. Siis hakkab kass, kes on olnud sõbralik ja seltsiv, nurgas istuma ja sisisema, ei lase endale ligi ega kuula sõna.

Ühel hetkel lipsab ta välisuksest välja koridori ja ei ole nõus tuppa tagasi tulema. Ükskõik kuidas teda keelitatakse või meelitatakse. Küüned ründevalmis, vahib kõigi poole. Birgit toob toast pleedi ja viskab selle kassile peale, haarab ta sülle. Ta tunneb, kuidas teravad küüned talle käsivarde tungivad, pigistab silmad kinni, püüab valu eirata, ise samal ajal toa poole liikudes. Viimasel hetkel libiseb kass käte vahelt välja nagu kala ja jookseb mööda trepikoda minema.

Silmitsedes tühja pleedi ja veritsevat käsivart, mõtleb Birgit, et jätab looma mõneks ajaks rahule. Võibolla tuleb ise ukse taha kraapima, kui nälg peale tuleb.

Kass ei tule.

Birgit mõtleb, mis ta tegema peab. Kassi otsima minema, Stevenile helistama?

Diivanil mõtteid mõlgutades kuuleb ta Triinut rääkimas.

“Oi, sa oled tagasi, kiisu, ma nii igatsesin sinu järele.”

“Kuidas kass tuppa sai?” mõtleb Birgit. Ta polnud kuulnud, et Triinu oleks ukse avanud.

Ta hiilib vaatama ja tunneb õudusvärinat üle selja jooksmas. Kassi ei ole, midagi ei ole, aga Triinu silitab õhku nii ennastunustavalt, et raske on uskuda, et kedagi seal pole.

“Triinu, mis sa teed?”

“Emme, kiisu tuli meile!”

“Kiisu läks ära ja pole koju tulnud, siin ei ole mingit kassi!”

“Kas sa ei näe teda, ta on meie vana kiisu, mul on nii hea meel, et ta koju tuli.”

Birgit ainult ühmab midagi.

Õhtu hakkab kätte jõudma. Birgit kuuleb korteri ukse tagant näugumist ja usub, et hulkur Kusti on tagasi jõudnud. Ta avab ukse ja näeb kassi, saba sorgus kurva pilguga tema poole vaatamas. Ta kutsub kassi enda poole ja see tulebki, väga ettevaatlikult. Jõuab juba ukseni, kui pea väikese jõnksatuse teeb ja jookseb kiunudes taas eemale. Birgit üritab kassi tagasi meelitada, kuid see on juba kusagile peitu pugenud.

No hea küll, kui ei taha tuppa tulla, siis ole siin. Peaks talle ehk sööki ja vett panema? Naine toob toast kausid ja asetab need maha, kui näeb punaseid tilku põrandal. Issand, mis see on? Veri?

Ta muretseb ja mõtleb, mida teha. Hakkab tuppa tagasi minema, kui näeb, et veepind virvendab nagu keegi jooks sealt, hetk hiljem on miski krõbinate kallal. Siis surub pehme karvane kere end vastu Birgiti jalgu. Tohutu hirmulaine lööb üle pea. Mis asi see on? Miks ta niiviisi teeb? Järgmisel hetkel limpsab kare keel tema säärt. Birgit tunneb, et tahaks kriiskama hakata, aga Triinu pärast sunnib ta end nii rahulikuks, kui suudab.

Ta sulgeb ukse, haarab telefoni ja helistab Stevenile.

“Steven, Birgit siin. Hädaolukord. Kohe kukun kokku või hakkan karjuma, siin on hullumaja. Tule palun siia. Ma nii meeletult kardan. See kass tegutseb jälle, aga tundub, et seekord on see kuidagi jõhkram.”

“Mismoodi?”

“Ma ei tea, ma ei näe teda, aga näen liikumist ja kuulen hääli ja mulle tundub, et ta andis meie Kustile tappa. See jooksis juba enne minema, aga nüüd, kui tagasi üritas tulla, sai vist käpaga vastu pead. Ma ei tea, ma ei tea, ma ei tea. Aita mind, palun!”

“Olgu, jõuan varsti kohale.”

Steven on ukse taga, vaatab maha ja näeb, et tõepoolest oleks keegi justkui kellegile kolm tilka verd andnud.

Ta helistab uksekella ja Birgit avab ukse nii kähku, nagu oleks selle taga oodanud.

“Jumal tänatud, et sa kohale jõudsid! Ma ei tea, mida teha ega julge õieti hingatagi.”

“Kus Triinu on?”

“Vist oma toas, ma ei tea, ma kardan, et midagi on juhtunud, ma ei julge vaadata.”

Naine hoiab enda ümbert kinni ja väriseb.

Steven pigistab tabletilehest rahusti ja palub Birgitit see sisse võtta.

Vaatab Triinu toa ukse vahelt sisse ja näib, et kõik on korras. Siis viib ta Birgiti diivani juurde, paneb ta istuma, katab pleediga ja küsib: “Kas sul on nüüd natuke parem?”

“Vist natuke, aga ma kardan ikka nii meeletult.”

“Miks sa nüüd siis rohkem kardad, vahepeal tundus, et harjusid ära?”

“No, ta lõi Kustit, ma arvan. Ja üldse oli kuidagi nähtavam kui iial enne. See ei ole ju normaalne.”

“Miks sa arvad, et Kusti just käpalöögi sai?”

“Ma seisin, Kusti tuli minu poole, äkki ta pea jõnksatas ja ta jooksis minema.”

“Võib-olla oli kassil mingisugune attak?”

“Aga veri põrandal?”

“No selle ataki käigus võis tal ninast verd jooksma hakata või ma ei tea, kuidas kassidel need asjad täpselt on või käivad.”

“Ikkagi, nüüd peale Kusti tulekut tundub mulle, et see nähtamatu tegelane on palju ülbemaks läinud, mulle ei meeldi see.”

“Rahune, puhka, mõtle headele asjadele ja küll kõik paika loksub.”

“Ei tea kuidas?”

“Mmm, noh, kui see on poltergeist, siis tuleb välja uurida, mida ta tahab või kutsuda pastor pühitsema.”

Naer kipub peale, aga Steven üritab professionaalsust siiski kuidagi alal hoida.

“Kas? Kas sa võiksid? Võiksid täna ööseks meile jääda ja meid valvata?”

See nägu, mida Steven nüüd näeb, on nii õnnetu ja hirmunud, et ta tahaks naise hellalt embusesse võtta ja tal kasvõi kogu öö silm peal hoida. Samas tekib kartus, et mine tea, äkki võib Birgit sellises depressiivses meeleolus endale viga teha.

“Hea küll. Kuigi ma ei tea, kuidas see valvamine päriselt välja peaks nägema.”

“Ma arvan, et me läheme Triinuga magama ja sina ehk pikutad diivanil. Lihtsalt et meil oleks julgem magada.”

“Ai,ai,ai,” kostab Triinu toast.

Birgit jookseb lapse tuppa ja jääb seisma. Lapsega pole midagi lahti peale nutuvõru tema suu ümber.

“Kiisu, meie kiisu küünistas mind!” ütleb tüdruk ja sirutab käe ema poole.

Birgit tõmbab pidžaamavarruka üles ja uurib lapse kätt. Ühest kohast nahk punetab, aga Triinul vigastust ei ole.

“Kas sa jäid juba magama, nägid und?”

Birgit jääb mõneks ajaks lapse juurde, vaatab, et ta on kenasti teki all ja ootab kuni tüdruku silmad kinni vajuvad ja hingamine rahulikuks jääb.

Naine läheb tagasi elutuppa. Steven vaatab talle otsa.

“Triinu ütles, et see kiisu küünistas teda. Mina küll mingeid jälgi ei näinud. See on nii õudne.”

“Mõtle nüüd, Triinu on laps, see on fantaasia, vaata, kui kiiresti ta rahunes.”

Birgit läheb oma tuppa ja sulgeb ukse. Ta vaatab ringi. Tundub, et kõik on korras. Öökapil seisab unerohi. Kui palju ta peaks võtma, et ta magaks ja ei tunneks mitte midagi? Võtab tabletid, kerib ennast teki all mõnusalt krussi. Teadvus kustub.

Birgit ärkab, päike piilub aknast sisse, kardinad hõljuvad kerges tuules. Pärast hirmsat õhtut on ta üllatavalt sügavalt maganud ja tunneb end päris hästi, kuigi rohud kokku tekitasid veidi pohmakalaadse tunde. Ta vedeleb pisut voodis, ringutab ja läheb kohvi keetma.

Hõrk kohviaroom Stevenit üles ei aja. Birgit otsustab veidi nõudega kolistada, et anda märku, et aeg on tõusta. Lõpuks ei jõua ta ära oodata, et mees end diivanilt üles ajaks. Ta koputab uksele, lööb selle valla, ütleb: ”Ärka ja sära!” Käsi tõuseb huultele ja silmad lähevad pungi. Ta komberdab esikusse ja haarab telefoni.

Keskpäev.

Uurija: “Alustame algusest. Kes on see mees ja kuidas sattus ta teie diivanile?”

“Ta on Steven, psühholoog.”

“Perekonnanimi?”

“King.”

“Steven King, mh. Kas te olete ta klient?”

“Võib öelda, et me mõlemad tütrega oleme.”

“Kas see on tavaline, et psühholoog magab kliendi juures?”

“Ei, see oli esimene kord.”

“Nii, et plaanis oli rohkem?”

“Ei, mingeid plaane polnud.”

“Kas teil on suhe?”

“Otse loomulikult, kliendi ja psühholoogi suhe.”

"Miks ta siin on?”

“Sest ma kartsin.”

“Mida?”

“Teate, meil on siin kummalisi asju juhtunud. Ma ei oska neid normaalselt lahti seletada.”

“Kas see on teie probleemiga seotud?”

“Mõnes mõttes küll, jah.”

“Kas te saaksite lühidalt kokku võtta, mis siin toimus?”

“Ma ei tea, mis siin toimus. Ma ei näinud seda pealt.”

“Kas te midagi ei kuulnud, kui inimene nii jõhkralt tapetakse, peaks ta ju karjuma või vastu hakkama?”

“Ma ei kuulnud midagi, pealegi võtsin ma unerohtu.”

“Mis teie arvates juhtuda võis?”

“Ma ei tea.”

Jälle see sama jutt, mõtleb uurija. “Kas teil on öelda midagi, mida te siiani veel öelnud ei ole?”

Kriminalist tuleb ja teeb lühikese kokkuvõtte. “Meesisik, surm saabus öösel kella kahe ja viie vahel. Võib öelda, et rebitud tükkideks. Sellise asjaga võiks hakkama saada keskmine kuni suur kiskja või ka äärmisel juhul metsik koer. Raske uskuda, et selliseid vigastusi suudaks tekitada inimene.”

“Kas teil on siin mõni metsik koer või tiiger?” Uurija pöörab pea kõrvale ja katsub muiet tagasi hoida.

“Tõsiselt räägite või?”

“Mängult? Halloo, proua, meil on siin tegemist tõenäoliselt mõrvaga. Hakkate ehk lõpuks midagi mõistlikku rääkima?”

“Mõistlikult olen ma siiamaani rääkinud. Meil on olemas üks päris kass, kes lasi jalga, ja vist üks nähtamatu kass.”

“Kummaline naine, mida ta küll varjab. Millisel põhjusel võis ta mehe tappa ja veel nii veriselt, ja siis helistab politseisse?”

Uurija vaatab last.

Triinu istub toolil, pea viltu kallutatud, näol õrn naeratus: “Kiisu, nii hea, et sa jälle pai oled!”

Jutt: Talgud Suurupis (Sandra Mälk)

Olen kontideni vapustatud tänastest sündmustest. Mind ängistab see raske tekk, aknast paistev sinakas tänavalaterna helk. Ma ei või vaadata neid kupli ümber tiirlevaid sihikindlaid ööliblikaid. Jõudsin juba sügavalt sisse ja välja hingates rahuneda, kui tunnen taas adrenaliinisööstusid pulssi kiiremini tagant ajamas, sest mõtted naasevad tänasesse õhtusse. Kell näitab 03:19. Panen unetuses osaliselt süüks ka haigla steriilset keskkonda, kirmeid vinesid, mis segunevad kardinasse sumbunud ühepajatoidu lõhnadega. Raske on olla hädasolija ja ravitav, kui olen aastaid olnud ise see abistav pool. Tahaks püsti tõusta ja lahkuda. Tuleb aga enda vastu aus olla. Ennekõike hoiab mind erksana hämmeldus ja kuhjunud hirm, mida mu ponnistused vaos hoida, kuhugi ei vii.

Homme saabuvad uurijad. Mu kohuseks on nad toimunuga kurssi viia. Kuidas nad mind küll uskuma jäävad? Jään lootma oma meditsiinilisele haridusele püsida faktide juures ja mitte laskuda emotsioonidesse, mis mind kunagi varem pole eriliselt kõigutanud. Aga see päev Suurupis ei anna mu klaarile mõistusele armu. Ma ei saa enne asu, mul ei õnnestu enne uinuda, kui olen enda jaoks kainelt homse seletuse läbi mõelnud. Minu ohjeldamatu uudishimu ja janu teadmiste järele viis mind praeguste kohutavate tagajärgedeni.

I. Mai esimene laupäev

Talgutele kutsus mind Valle, kes käis tihti oma isepäise kassiga meie kliinikus. Mind on juurtelt rannarootslasena alati köitnud pankrannik, mere lähedus, see adruhõnguline õhk! Pärast talvepikkust kliiniku steriilsust vajasin seesugust kopsurohtu ja mu silmad igatsesid mere avarust pärast külma valguse all töötamist. Suurupis tõotas tulla tegus laupäevak. Omamata endal maakodu või suvilat, vastasin Valle kutsele suure entusiasmiga lootuses üritust mõnel teiselgi aastal korrata. Nüüd tean, et see jäi viimaseks korraks.

Talgujuht oli külavanem Jaak, kelle instruktsioonide abil alustasime rannikulähedase külaplatsi ja selle ümbruse korrastamist. Inimesi tuli kokku kolmekümne ringis. Mulle näis grupi omavahelist suhtlemist jälgides, et enamik sealsetest olid kohalikud ja lähedalasuvatest küladest. Nagu ka mulle tuttav Valle. Päev möödus vihma eest varjudes ning aktiivse koristamise vahepeal lugusid pajatades. Oli paar inimest, kes lootsid leida talgutel prügi seest midagi väärtuslikku ja kes kella kolmeks hernesupi söömise järjekorras häälekalt oma pettumust väljendasid. Muud midagi tähelepanuväärset seltskonna käitumisest mulle silma ei jäänud. Tundsin, et päev läks korda, energiat oli ülegi.

Koristustöö lõpus kõndisin pankranniku servale. Mõtlesin endamisi, et kuidas võiks meie loomakliinikusse merehõngu viia, mis mulle nii inspireerivalt mõjub. Võib-olla lasta taustaks merehelisid? Võib-olla meremaal, jah! Meremaal võiks fuajees seinal olla, Aivazovski laadne. Või ehk siiski midagi soodsamat… Aga kindlasti peaks see olema lõuendimaal, mitte mingil juhul plakat. Minu mõttetöösse sõitis aga sisse üks kohalolija, kes oli endast väljas. See oli ema, kes otsis oma last. Läksime Jaaguga talle toeks. Ema kartis, et laps on pankranniku servale jooksnud, libastunud või hoopis lähedalasuvatesse punkritesse kolama läinud. Mure mattis ta enda alla ja kutsus esile peataoleku. Ta ei teadnud, kust otsinguid alustada. Meie püüd teda rahustada ei kandnud vilja. Õnneks ei möödunud minutitki, kui juba nägime tüdrukut võsa rajalt nutuse näoga tulemas: “Pluuto jooksis jälle ära!”

Ohkasime kergendunult ja külavanem Jaak selgitas, et Pluuto on üks hele labradori tüüpi koer, kes käib üsna vabalt küla vahel ringi. Ema oli lapsega silmanähtavalt tõre, aga see jättis lapse ükskõikseks. Tema enda mure koera pärast paisus vastavalt sellele, kuidas ema omakorda oma hingevalu lapsele adresseeris. “Kus sa küll olid! Ma nii muretsesin!” Siis juhtis ema tähelepanu uuele murele: “Vaata milline sa nüüd oled, jalad on üleni märjad!”

“Ma läksin talle järgi, aga seal oli kraav. Emme, palun lähme vaatame, kus ta on.”

“Ei lähe me sellistena kuskile! Saad veel kopsupõletiku. Küll ta ise koju tuleb,” ei andnud ema järgi.

“Aga emme, ta ulgus,” ütles laps virilalt. “Ta on üksi. Palun, emme…” Nutust polnud enam pääsu.

Paistis, et ema polnud koera niivõrd kiindunud kui laps. Ta pööras tüdruku nutu saatel pilgu Jaagule, kes siis vastas, et ta ei saa korraldajana talgutelt niisama koera otsima minna. End ära lubada saaks ta alles päeva lõpus. Tüdruk nuttis lohutamatult. Otsustasin, et kuna valgust oli palju ja lapse mure pole hea pisendada, siis pakun end appi. Nii saanuks pere rahulikult päevaga edasi minna. Tüdruk kirjeldas, et nägi Pluutot viimati valge tuletorni suunas jooksmas. See oli ülemine tuletorn, kuhu jõudmiseks tuli läbi metsasalu minna. Arvestasin, et koht võis olla meie juurest umbes 300 meetri kaugusel. Sombuse ilma ja kerge udu tõttu ei paistnud tuletorn puudevarjus kätte, aga tajusin selle pulseerivat laternat. Minu plaaniga ühines Valle koos Lilianiga, kes ilmselt nagu minagi, tundsid, et päev looduses on lühikeseks jäänud.

Alustasime kolmekesi otsinguid reipas meeleolus. Meie algavat rännakut saatis lõokeste laul. Rada, mille laps meile kätte suunas, oli palistatud lepavõsaga ja kohati oli juurikast teed raske läbida. Tajusin, et see teekene on lapsele ja koerale paras, aga täiskasvanuile kangesti kriipiv. Õhk oli haruldaselt niiske, mis oli mulle meeltmööda. See segunes maast tõusva huumuse lõhnaga. Libastusin paar korda sügiseste poolkõdunenud lehtede peal, mis valmistas mulle rõõmu. See näitas elavalt, et pime sügis ja talv on seljatatud.

Valle muudkui vandus, sest sääskede parv oli seal rikkalik. Mind see ei häirinud, aga tema vest ja lühikeste varrukatega palmimustriga särk ei kaitsnud teda aplate söödikute eest. Jõudsime peale mõningast müttamist lagendikule, kus tuletornile lisaks laius terve majade kompleks. Tuletorn, uhke betoonist ehitis, mõjus nagu valvaja, kes ei teinud väljagi, et tema aegasid näinud seinalt koorus valget värvi. Pöörlev latern suunas merele läbi udu sumedat kuma. Meie ja tuletorni vahele jäi kuus-seitse hoonet, enamik neist unarusse jäetud. Majade külgedel lokkama hakanud rohutuustakud ja kõrred süvendasid veelgi enam tunnet, et tuletorni taustal on kõik ülejäänud majad maadligi surutud. Muidu puudevaest hoonestust ääristasid männid ja lepad. Kivimajade vahel oli ruumi vaid põõsastele.

Kuigi paistis, et kõrvalhooned on kasutuseta, märkasin, et ühes suuremas hoones põleb tuli. Inimesi hoovides näha polnud. Koeragi mitte. Lilian ütles kohe esimese asjana padrikust välja astudes, et siin on nii vaikne. Mullegi tundus, et kõrvad tahtsid justkui iga kord lukku minna, kui tuletorni vihk meist üle laskus. Lähenesime madalale hoonele. Tuletorni külje alla jääv abihoone oli ilmselt kunagi olnud teenijate elamu, mida ümbritsesid väiksemad aidad ja puidust kuurid. Selle ehitise vahetu ümbrus oli hoolitsetud, maikellukeste kõrval peenutsesid üksikud värvilised lilleklumbid.

“Pluuto!” hüüdis Valle. Sealtsamast piklikust kivimajast kostus vastuseks haukumine.

“Näete, ta on majja kinni jäänud.”

Pöördusime päevinäinud ukse poole, milleni juhatas äsja tallatud rada. Uksele korduvalt koputades ei tulnud vastust, ainuüksi kõmisev haugatus.

“Ma teen ukse lahti ja hindan olukorda,” ütles Valle asjalikult ja avas tasakesi välisukse.

Koer lipsas esimesel võimalusel välja. Muretult lapendavate kõrvadega loomal oli veider detail – tema koonu kattis punakas ollus.

“Okei, see on imelik. See on ju veri,” pani Lilian sõnadesse selle, millest me kõik mõtlesime.

Vaatasime üksteisele hämmeldunult otsa, samal ajal kui koer oli ametis meie jalgade nuuskimisega.

“Njah, koera me igatahes üles leidsime. Aga, mis sigaduse ta korraldanud on… mnjah…” Valle hääles kostus mure.

“Sa arvad, et ta läks kellelegi kallale? Murdis lihtsalt roti maha,” vastasin igapäevaselt. ”...või muti.”

“No seda ma räägingi.”

Valle pistis pea poikvel ukse vahelt sisse: “Hallo, kas siin on keegi?” hüüdis ta lootuses kedagi kõnetada. Kuid hüüe jäi vastuseta.

“Mulle ei tundu, et siin keegi püsivalt elab, vaadake seda esikut. See pole elumaja. Ja õhk on rõske,” kahtles Lilian.

“Njah, eks need vanad kivimajad mere ääres ongi rõsked, kui ei viitsita kütta.“ Valle lükkas kriuksuva ukse pärani ja astus millegipärast kõhklemata esikusse. Ta oli oma telefonis taskulambi sisse lülitanud ja suundus kohe esikus oleva lüliti juurde.

Uksest avanev vaatepilt jättis mind külmaks ja ei üllatanud väga. Maas vedeles makulatuur, dokumendikaustad Räpina paberivabriku logoga, külili kukkunud lauake. Peast käis läbi mõte, et kokkuhoiuks paneks siis vähemasti tule kustu ja lahkuks.

“Halloo-oo-oo!” Valle jõudis juba suuremasse saali.

“Siin ei ole küll hetkel kedagi. Aga siin on oldud,” kostus saalist ja nägin, et ta lähenes seinaäärsele kapile, mille pealsel olid ilusti ritta seatud veekeedukann, tassid alustaldrikutega, Värska Originaali veepudelid. Kõike neli tükki. Avatud küpsisepakk ja kinnine koeratoidu konserv asetsesid pitsliniku peal. Valle võttis kronksus asendi sisse ja tegi kapipealsest pilti.

“Mis sa teed?” päris Lilian.

“Viskan mõned pildid feissi mahajäetud majades seiklejate gruppi,” vastas Valle ja tiirles nagu satelliit kapi ümber, et leida pildistamiseks sobivat valgust. “Mahamurtud surnukeha siin ei ole. Muidu oleks sellest teinud.”

“Näh,” ütles Lilian häiritult. “Ära jama.”

Saali tagaküljel märkasin külili kukkunud toole ja maas midagi, mis paistis nagu maal ja selle kõrval suuri värvilärakaid. Need andsid vanale pruuniks võõbatud läikivale puitpõrandale puuduolevat iseloomu. Ruumis oli napilt mööblit. Seinu kattis nurkadest koorumist alustav pestav tapeet, mis ilmselt paigaldati paarkümmend aastat tagasi koos penoplastist laeplaatidega. Mulle jäi silma, et laes olid lampidelt enamik pirne puudu, mistõttu ka üksik põlev valgusti andis sellele ruumile ilmselgelt liiga vähe valgust.

“Mnjah, äkki siin oli mingi talgutega seotud koosolek?” pakkus Valle ja viskas maast korjatud paberinutsaka koerale, kes sellele väledalt toa nurka järele viskus.

“Külavanem oleks siis ka midagi maininud,” arvas Lilian.

Otsisin pilguga kööki või tualettruumi, mida aga ei leidnud.

“Ma ei näe siin kusagil kraanikaussi. Loputaks koera koonu ära enne kui lapsele tagasi viime.”

“Mis värk nende värvilärakatega on?” küsis Lilian hoopiski.

Astusin lähemale. Seal toanurgas ei olnud valgust, kuigi selle ees oli suur ruudujaotuseta aken vaatega mere poole. Ainult, et akna ette jäi tuletorn, mis varjutas õhtukuma, mis muidu nähtavasti hästi sisse oleks paistnud. Iga paari sekundi tagant paiskas torn tuppa valguskiire. See heitis oma vihu kõigile neljale toolile. Maas vedelev maal jäi kord varju, kord täieliku valguse kätte. Tundsin, et mind häirib selline närviline valguse-varju mäng. Eriti vanas hoones segi paisatud asjadega. Pöörasin pilgu aknalt teosele. Nii kui kiir maalile langes, tabas mind sisimas ehmatus. See pilt ei olnud kaugeltki valmis, selle pooleliolek oli ilmne, aga pildi sõnum oli vaatamata sellele minulegi selge. Suured pintslitõmbed moodustasid vaieldamatult kellegi portree, mille pool nägu oli punase ja musta värviga üle tõmmatud, teine pool deformeerunud. Kõrvade asemel punnitasid lapikud sõõrid. Ainsad detailsed osad olid silmad ja ebaloomulikult suur hammastega suu, mis olid klaarilt välja joonistunud. Töö ei mõjunud niivõrd poolikuna, sest nägu oli osaliselt, kuid hästi viimistletud detailide tõttu realistlik. Niisugune kombinatsioon – otsene valik –, pani mind mõtlema, et see võib küll olla nõdrameelse töö, aga kel on teataval määral kunstiannet. Selles poolikuses oli midagi täiuslikku. See mõte häiris mind. Milleks teha kellestki niisugune pilt? Keerasin pildi tagurpidi lootuses see kiiremini peast ära saada ja et ka teistele sellega mitte meelehärmi valmistada.

Lilian polnud veel sinna toapoolde jõudnud ja vaatas ükshaaval akendest välja. Valle süvenes maas vedelevatesse paberitesse, aga aeg-ajalt ühmas endamisi: “Vanapaber.” Ma tundsin, et seal oli tõesti mingisugune pooleliolek. Imelik oleks ilma vastusteta lahkuda, aga kusagilt ei saanud neid välja manada.

“Kuulge, keegi vaatab meid! Sealt majakesest,” osutas Lilian aknast välja metsaveerel olevale majale. “Ma ei tea, oleks nagu eakas proua.” Liikusin akna ette. Mind rahustas selle maja üldine hoolitsetud väljanägemine, ilusad proportsioonid. Ent lävel seisev, üht kätt puusas hoidev ja teist rehavarrele toetav väike figuur mõjus võõrkehana.

“Ta pani ukse selja tagant kinni. Hmmm… tuleb vist siiapoole,” lisas Lilian. ”Lähme vastu?”

“Jah, miks mitte!” oli Valle entusiasmi täis ja tõmbas nokkmütsi tugevamalt pähe.

Ma ei vastanud midagi, haarasin kapilt ühe veepudeli ja lonksatasin suure sõõmu. Praegu isegi ootasin võimalust kellegi teise juhtimisel oma ajule uut kogemust peale kirjutada. Kohtumine tundmatuga passis sobivaks plaaniks küll.

Kustutasime tule ja sulgesime enese järelt ukse. Valle haaras enne minekut põuest punase taskunoa ja lõikas seinal rippunud klaasist poi küljest jupi nööri, mille sidus koeral rihma külge.

Hoone, mille taustal tädikest enda poole kõndimas nägin, polnud tuletorni kompleksi osa ja erines meid ümbritsevatest kiviehitistest oma hubase väljanägemisega. See oli rootsipunane kolmekümnendate stiilis kõrge katusega puumaja, mida ümbritsev aed oli laitmatult korras. Ainuke ebakorrapära paistis välja katusel. Siin-seal võrsusid vihmaveerennis väikesed männid, lepad ning vahtrad, mis olid tuulega lendama paisatud seemnetest ja oravate tassitud tõrudest alguse saanud. Võõras jäi seisma tuletorni kompleksi kõrge aia taga ja ootas kuni olime piisavalt lähedal.

“Tere, noored!” ütles ta kahtlustaval hääletoonil. Ma polnud seda varem märganud, aga tal oli ühes käes telefon demonstratiivselt kuuldeulatusse tõstetud.

“Tere-tere!” vastasin.

“Nii, nüüd ma siis näen, kes te sellised olete. Koera ei oska taltsutada ja lasete sel inimestele kallale minna. See siin on paras kont politseile järada. Näete, helistangi kohe!” Kuraasi täis proual oli tõsi taga.

“Oota, mis asja?!” Torkas Valle vahele.

“Teie siin ässitate koeri teistele kallale. Ma pean ju sekkuma, kui inimesed viga saavad!”

Hakkasin vaikselt ärrituma: “Kellest te räägite? Me alles jõudsime siia.”

“Kuulge, nii lihtsalt te nüüd küll ei pääse. Kas te arvate, et vigastatud inimene jookseb eest ära ja sellega kaob ka teie kuritegu silmapiirilt? Oh, ei, rumalukesed! Metsa serval on silmad! Minu silmad!” Seda öeldes ajas ta oma silmapaari suureks ja siis kissitas nagu mõnes animafilmis.

“See pole meie koer,” ütlesin stoilise rahuga.

“Hah, taga targemaks! Või ei ole teie koer?! On ikka luiskajad!” keerutas ähvardaja silmi.

“Teate, teeme nii, et me ei hakka kellelegi helistama. Selgitame parem koos välja, mis siin juhtus. Sattusime kolmekesi mingi arusaamatu teo peale. Kuhu see inimene jooksis?” pakkusin alternatiivi välja.

“No…” tädike jäi nüüd vaiksemaks ja oli vist pettunud, et asi võttis rahulikuma pöörde ja tal ei õnnestunud meid missmarplelikult vahele võtta. Mul oli raske uskuda siiski, et see koer kellelegi niisama kallale oleks läinud. Tahtsin leppida oma versiooniga, et ta murdis roti maha.

“Mida te täpsemalt nägite?” lootsin loosse selgust tuua.

“Mina ei hakka teid siin sellega küll aitama. See loom tuleb suukorvistada. Kuulete, jah?” võttis vanadaam jälle vana hoiaku. “Kui mitte isegi magama panna.”

“Kõigepealt peame vigastatu üles leidma, kas te ei arva?”

Kulmu kortsutades pööras ta meile selja ja ütles siis poole sammu pealt: “Koer hirmutas ta kuhugi tuletorni poole. Vaadake siis sealt. Ja kui te varsti tagasi pole, siis teate nüüd küll, kuhu ma helistan.”

Vaatasime kõigepealt üksteisele ja siis verise koonuga koerale otsa, kes lõõtsutas lõbusalt.

“Lähme teeme ühe tiiru tuletorni ümber,” ei jäänud mul muud üle öelda.

II. Konstantne valgusvihk

Tuletorni kompleksi hoonete asetus oli nagu pikaks venitatud kolmnurk, mille pikima teraviku moodustas tuletorn. Kujutasin ette, kuidas see koos merele suunatud vihuga tekitab justkui liivakella kuju. Alustasime vaatlust sisemaa poole suunatud majade rivi vahelt ja liikusime tuletorni sihis. Nägime juba sellele lähenedes, et uks oli paokil. Raskel metalluksel kobrutas pleekinud silt torni suviste avamise kellaaegadega. Otsustasime, et lähme sisse. Keerdus trepp tõi meid laternaruumi ja tundsin, kuidas intensiivne sammukaja mõjus mu kõrvadele hästi – see peletas senise kõrvulukustava vaikuse ära. Valle läks koeraga kõige ees ja teatas siis tippu jõudes, et seal pole kedagi. Lasin viivuks pilguga ruumis ringi. Jäin lummavalt vaatama laternat, kuidas selle paksust klaasist ribidele langev valgus moodustas prismades vikerkaare värve. Pimestava tulehelgi eest astusime välja reelingu taha.

Õhk seal kõrgel oli niiske ja soe. Rannikult tõusis meieni koristamata adru lõhn. Hea oli end pärast pikalt trepist ronimist piirdele toetada ja hinge koguda.

“Kui ilus valgus on läbi udu, nagu prožektoriga lastud. Vaata, kaugelt paistavad laevatuled,” säras Lilian ja suudles mopsates Vallet, kes ta endale lähedale tõmbas. “Meil nii vedas praegalt, et siia udu ajal pääsesime.”

Viskasin pilgu pankrannikule ja astusin paarikesest veidi eemale torni teisele küljele. Sealt oli eriti hästi näha metsa, mis pangapealsel astmeliselt kasvab ja ulatub siis rannikuni. Romantilist metsikust vähendas pangaalusel küljel olev tsivilisatsiooni märk – parkla. Otsisin sealt oma teravdatud pilguga vigastatud ohvrit, aga tulemusteta. Mõtisklesin, et mis võis küll juhtuda, et loosse oleks kaasatud inimene. Kas keegi üritas koera kinni hoida ja sai siis pureda või hoopis on see kellegi kolmanda veri? Mind katkestas ühtäkki Liliani elavdatud hääl.

“Vaata, kotkas!”

Kõndisin tagasi teiste juurde lootes näha siia sattunud merikotkast.

Nägin tõesti, et tüüne mere kohal laskub laugelt üks uhke suurejooneline lind, kes siis kiirete sööstudega kõrgustesse tõusis. Metsale lähenedes aeglustas ta lendu ning valis välja kõrgeima männi. “Nüüd istub vahipostile,” mõtlesin endamisi. Lind oli juba suure oksa juures, kui ta keeras end siis pea alaspidi rippuma.

“Oh, mis trikke teeb,” imestas Valle. Minu jaoks tundus see midagi muud kui trikk.

“Lahe!” Liliani hüüatuste peale hakkas Pluuto ülevoolavalt haukuma. “Jah, sulle ka meeldib?” pöördus ta koera poole. “Lähme peseme su puhtaks ja viime koju. Sina seda ei tea, aga sind ju oodatakse.“

“Kas on okei, kui ma lähen tagasi laagriplatsile ja pesen ta puhtaks enne kui lapsele üle anname?” küsis Lilian Vallelt.

“Jah, ikka, nou probs.”

“Kes iganes Pluutokese eest ära jooksis, ei taha teda nagunii näha,“ pöördus ta ninnu-nännu häälega koera poole. “Olge siis nagu Sherlock ja Watson, lahendage Baskerville'i koera saladus!”

“Okei, M!” vastas Valle ja tegi nagu haaraks salaagendina põuest püstoli.

“Ma lähen toon auto ka järgi,” tegi Lilian silma ja pöördus koos koeraga minekule.

Kui aus olla, oleksime pidanud temaga kaasa minema ja jätma asja sinnapaika. Aga ma ei olnud valmis veel lahkuma, ehkki nüüd ma seda kahetsen. Ma ei tundnud teps mitte lõpetatust. Kui see sõbralikuna tundunud koer tõesti hammustas kedagi nii, et veri väljas, siis kuhu see inimene kadus?

Liliani raske sammukaja kostis metallist trepistikus kaugusesse minevat ja me Vallega suundusime reelingu juurde tagasi, et teha seal korralik vaatlus. Ehk jääb keegi silma. Parkla oli poolenisti kattunud uduga, aga kui küünitasin üle piirde, nägin tuletorni esisel murulapil kollast täppi. Seal istus keegi. Veidi eemal metsarajal liikus sörkija.

“Valle, näe! Tule!” haarasin tuletõrjuja väledusega uksepiidast, tõukasin end trepistikule ja tormasin alla. Valle minu kannul.

Alla jõudes läksin otsustavalt ümber nurga, et küsida istujalt, et kas ta teab midagi intsidendist koeraga. Ta oli tõesti veel seal ja konutas kännul pea norus. Kehakeelest aimasin, et tõenäoliselt on ta sealse juhtumiga seotud. Taamal, temast sadakond meetrit eemal kõndis närviliselt edasi-tagasi seesama meesterahvas, keda olin sörkijaks pidanud.

“Tere! Kas te olite siin koosolekul?”, küsisin võimalikult leebel häälel, et oma kärsitust peita, sest lootsin kohe varsti hoopis midagi muud küsida.

Vastus ei tulnud kohe ja see venis, aga mulle mõjus see nagu noaga lõigatult:

“Te tulite mulle järgi, jah?”

“Eee, ei…ma-”

“See on minu süü”, ütles ta vaikselt hääl murdumas. “Aga ma ei tahtnud, et see nii lõppeks. Ma ei teadnud, et see nii läheb. Ma ainult hea pärast,” tundsin, et ta hakkab kohe nutma. See hirmutas mind ja kannustas kohe midagi vastama.

“...oodake, ma olen lihtsalt üks talguline,” ja otsisin silmadega parajat kändu või kivi, millele istuda. Mu kaaslane oli näost punane, ta hääl värisev, aga selle monotoonsus tegi mindki tõsiseks. Ta proovis värisemist ohjeldada, aga tabasin kohe ära, kuidas ta suurest erutusest end talitseda ei suuda. Lausete vahele ahmis ta õhku. Pakkusin talle leitud pudelivett, mida ta vastu ei võtnud. Vaatasin talle silma ja tajusin, et selle nähtava meelehärmi taga on meeldiv ja soe proua, kes on sattunud endalegi šokiks õnnetuse otsa, mida nüüd enam tagasi võtta ei saa.

“Ta jooksis otse metsa… siiasamasse. Ma ei jaksa talle järgi minna. Ei taha. Me olime kõik koos, nagu tavaliselt. Aga ta läks pööraseks. Ma kahtlesin ise ka, et võib-olla see koht ei ole kõige õigem. See ei ole siin õige asi. Aga ta ise pakkus selle välja ja valmistas kõik ette. Ma ainult tahtsin talle head ja tulin vastu. Ma proovin ikka alati heaga. Koostööd tehes, mõistate? Nii on kõige tulemuslikum,” ta hääl aina kiirenes ja ta oleks veel edasi vuristanud, kui ma poleks rangelt vahele seganud ja täpsustavaid küsimusi esitanud.

“Kellest te räägite?” ja samal ajal otsisin temalt märke koera kallaletungist, mida ma ei tuvastanud.

“Teet-Johannesest. Ta on mu – kuidas öelda –, patsient või klient. Juba aastaid. Tal on hea süda, aga paistab, et väga raske lapsepõlv. Teadsin juba varem, et tal pole kerge olnud, aga et nüüd niimoodi…”

“Aa, te olete psühholoog? Terapeut?”

“Jajah. Kas enam… Oh, mis nüüd küll teha…”

Nägin silmanurgast, et Valle tuli mu kõrvale seisma. Tutvustasin oma sõpra prouale, kelle pilgus oli aga täielik ükskõiksus, mille panin kogetud ehmatuse arvele.

“Te siis kogunesite siinsamas?” jätkasin.

Ta noogutas. Sellele ei järgnenud aga enam rohkemat, kuigi ootasin pingsalt. Proovisin vahelduseks rääkida oma päevast, et oma küsimustega vähem gestaapona mõjuda.

“Ma olen siinkandis esimest korda. Kevadkoristusel, see tähendab. Seal jagatakse suppi ja pirukat. Tulete ehk kaasa?”

“Ma pean vastutuse võtma,” lõikas ta äkitselt vahele. Ta polnud mind kuulanud vaid alustas uuesti rääkimist. Mu lobaajamise taktika töötas.

“Kuulge, iga inimene vastutab enda eest ise. Võib-olla olete liiga karm enda vastu? Mis ta siis tegi?” pärisin edasi.

“Oh, mul on seda halb välja öelda. Ta läks oma sõbrale kätega kallale. Näed Kalev on siinsamas,” ta hääles oli meeleheide ja nüüd ta juba nuuksus. “Mida küll teha?” See oli talle endale suunatud küsimus.

“Kas ma saan õigesti aru, et siin te tegite mingit teraapiaseanssi ja siis Teet-Johannesele mõjus see halvasti?”

“Jah. See teraapia, mida ma praktiseerin ei ole midagi enneolematut. Ärge saage valesti aru.”

“Ma kuulan.”

“Me räägime oma kogemustest, minevikust. Proovime lahata oma probleeme vestluste teel. Mõnikord ka võtame üksteise abistamiseks erinevad rolle, et siis traumadega silmitsi seista ja nendega rahu teha. Arutame, kuidas me oma kogemustele reageerime ja mida tuleks parandada. Gestaltteraapia, kui te olete ehk kuulnud?”

Oma õpingute ega ka täiendavate lugemiste jooksul ei olnud ma selle teraapiavormiga üldse kursis. Hüpnoos on üks asi, aga see paistis olevat kliinilisest psühholoogiast kaugel. Ilmselt rohkem midagi eneseabi käsiraamatute sektsioonist.

Ta jätkas: “Niiviisi tegutsedes jõuame oma hirmudele jälile, väljakujunenud mustritele. Ja pikapeale loodame leida ka lahenduse. Birgiti suurim hirm on koerad. Teda rünnati väiksena. Jumal, kuhu ta kadus, miks ta ometi juba tagasi pole?”

“Ärge muretsege, siin on ju majad ümberringi, nad on kindlasti mõlemad juba kusagil asulas.” Püüdsin teda rahustada ja vestlust üleval hoida.

“Teet-Johannes hakkas, näete siinsamas majas, maalima ühte pilti ja ma palusin Kalevit, et ta kehastaks tema hirmu. Seda inimest, keda ma siis seal maali peal nägin. Seda selleks, et nad omavahel suhtleks ja ära lepiks, aga siis läks Teet-Johannes korraga pööraseks. Ta läks agressiivseks. Loopis ja lõhkus asju. Oh, seda oli nii kohutav vaadata,” nüüd peitis ta oma näo käte vahele ja nuuksus: “Võttis paletinoa, tõmbas sellega Kalevil mööda kõrva ja muudkui korrutas, et tule eest, ma pean Murastesse minema.”

Vaatasin Valle poole. Silmi pööritades ütles ta siis moka otsast: “Ei keeranudki koer ära, vaid hoopis inimene.”

“Jah, päris kreisi lugu,” vastasin vaikselt.

“Spiooni-tädile saame siis öelda, et koer on süüst puhas ja kogu selle tohuvabohu tekitas see inimene,” võttis Valle asja kokku ja lisas pobinal: “Või õigemini see seanss…”

“Kas te ootate, et nad tagasi tuleks?” pöördusin nüüd proua poole.

Terapeut noogutas kurvalt.

“Valgust veel on, aga…” nentis Valle. “Peaks vaikselt tagasi minema. Seal ei ole midagi, mahajäetud mõis ja koolimaja. Ma olen seal käinud.”

Mind jäi kripeldama proua seisund ja pakkusin, et toon mõned asjad saalist ära, aitan asju kokku pakkida ja ehk õnnestub ta koos meiega laagriplatsile rahunema kutsuda.

Suundusime Vallega maja poole. Sel hetkel ma seda muidugi ei tundnud – olin reibas, optimistlik, kohati isegi rumalalt lapsemeelne, – aga nüüd oma muutunud meeleolus, kui mõtlen tagasi sellele hoonete kompleksile ja kõrgele tuletornile, siis mulle näib, et ta kooruv sein nuttis värvi. Olime täielikus teadmatuses, millesse olime end mässimas ja kulgesime oma tavalises rütmis.

Vaatasin veel pangapealse rajakese poole, mis läks Muraste suunas. See kuja oli korralik tee, mida mööda on trampinud nii külakoerad, uudistajad ja metsaelukad. Sinnapoole oligi suundunud seansil osalenud noormees ja noor naine. Ühelt poolt see kutsus end avastama, aga kuuldud mure takistas mul selle vastu täit huvi üles näidata.

Meie ette jääv madal teenijahoone, mis nüüd kui selle taustalugu terapeudi abil välja koorus, tundus minu jaoks palju vähem müstiline. Tõdesin endamisi, et asukoht on seansiks ju päris hea valitud. Nähtavasti mõjus tuletorni rütmiline valgusviirg hüpnotiseerivalt.

Kuulsin selja tagant sammumist ja muru sahinat. Pöörasin end sinnapoole vaatama. Ennist mulle sörkijana tundunud meesterahvas – Elleni sõnul Kalev –, lähenes meile. Ta naeratas kummalegi, kuid see oli murtud ilmega grimass. Miski häiris teda. Ta oli prillidega keskealine mees, kes liikus lonkaval sammul. Sealjuures olid juuksed ühelt küljelt väga sassis. Mida lähemale ta tuli, seda selgemaks sai, et tal oli päris korralik peahaav.

“Ma ei teadnud enam, mida ette võtta. Olge head, palun aidake,” sõnas mees murelikul häälel.

“Tere, rääkisime teie terapeudiga pikalt. Näen, et teil oleks tarvis abi, et pea kinni siduda” ja haarasin juba kotist vajalikud vahendid, et talle abi osutada, kui ta ootamatult pahaselt vahele lõikas ja käega vehkis:

“Meil pole aega, las see olla!”

Veretilk ta oimukohalt voolas silmanurka, kui ta meiega ärritunult vestles. “Ta võttis Birgiti kaasa, ma ei näinud kuhu. Ma kukkusin, miski hammustas mind siinsamal rajal. Ma ei näinud, kuhu nad läksid.”

“Kes võttis kaasa?” küsisin segaduses.

“Ma ei näinud muud kui ühte suurt kogu.” See vastus oli kummaline. Arvasin, et Kalevit ei ole hüpnoos sääraselt mõjutanud nagu Teet-Johannest, aga olin eksinud. Või siis oli asi selles koledas peahaavas. Ta istus muru peale maha, hoidis pead käte vahel ja vaatas meile otsa: “Ma olen Birgiti pärast väga mures. Ta on mu tütar, teate? Aga ma tunnen, et ma ei suuda peale kukkumist enam püsti seista, iiveldama ajab.”

Haarasin otsemaid taskust telefoni. Nüüd oli aeg kiirabisse helistada.

“Tere, häirekeskus kuuleb. Mis juhtus?”

“Hallo, soovin teatada häirivast intsidendist. Oleme Suurupi ülemise tuletorni juures ja siin on üks noormees, kes on võib-olla teistele ohuks. Võiksite ka kiirabi saata, sest üks inimene vajab ravi ja teine ülevaatamist, midagi rahustavat.”

“Kas teie juures on vigastatuid?”

“Jah, üks on peahaavaga.”

“Kas ta on teadvusel?”

“Jah, kuid peast jookseb verd. Ta ei lase end aidata. Aga kaks inimest on veel leidmata metsa vahel.”

Kogu selle sekelduse peale oli proua jõudnud mu kõrvale ja täpsustas: “Nad ei võta kumbki telefoni vastu.”’

“Nende täpne asukoht pole teada,” lisasin kiirelt.

“Selge. Saadame ekipaaži välja, see tuleb Keila poolt. Umbes 15 minuti pärast. Püsige seal.”

“Jah, aitäh!”

Nüüd tabasin ära, et üks inimene võib olla kusagil hädas. See, et Teet-Johannes telefonile ei vasta, ei olnud sellises seisundis inimesest mitte midagi kummalist oodata, aga et Birgit ei kontakteeru, oli juba kahtlane. Valle vaatas mulle küsivalt otsa.

“Kui ta on tõsiselt vigastatud, siis on iga minut arvel,” ütlesin rangusega, mis kõlas noomivalt, kuigi see polnud nii mõeldud.

“Kas me siis ei oota kiirabi ära?” küsis Valle.

“Kell on 19:04. No 14 minutit siis veel,” olin vastusega konkreetne ja jätsin mulje nagu otsus oleks tema teha. Mul oli kange tahtmine eirata dispetšeri käsku neid ise mitte otsima minna.

Mõtlesin Birgiti peale. Ta ei saanud kaugel olla. Mul olid sidumisvahendid käes ja tundsin, et totter oleks neid nüüd mitte rakendada.

Hüüdsin raja poole: “Birgit!” Ei kostunud miskit.

Valle rabas mul käest kinni, mis mind üllatas: “Olgu, lähme vaatame. Ma tulen ainult selleks kaasa, et ta vajadusel siia kanda, aga siis lähen ka.”

“Sobib.” Andsin terapeudile oma kontaktid, panin abivahendid tagasi ja tõmbasin seljakoti luku tugevasti kinni.

III. Peidus hirmud

Pangapealsel rajal tundsin kerget merelist tuuleiili, meie ümber mattuv uduloor ei lasknud küll lainetust näha, aga see ei morjendanud mind. Meie sammud olid kiired, tegutsesime esimesed minutid sõnatult. Valle lürpis kõrrest närviliselt mingit koolavärvi jooki, mis oli tal vestitaskusse peidetud spordipudelis. Tee jooksis sirgelt, aga sellel küll ühtegi inimest ei paistnud.

“Ma pole siin rajal ammu käinud, vanasti käisime poistega päris tihti siin luusimas. Aga Lilian ei salli seda kanti. Räägitakse, et see pole päris ohutu. Ja ta muidugi kohe usub seda,” alustas Valle juttu.

“Njah, Teet-Johannes küll jooksis kohe esimese asjana siia,” olin kõigutamatu.

“Veider vend… Aga jah, enne kooli oli siin lastekodu. Murastes mõisas. Aga nüüd ei tegutse seal midagi. Majad seisavad tühjalt, kurb on vaadata.”

“Miks seda kanti ohtlikuks peetakse? Kuritegevuse pärast?” pärisin, et juttu edasi viia. Samal ajal vaatasin hoolikalt ühele ja teisele poole teed, et näha, kas kuskil metsa alt paistab abivajajat. Juurikate vahel kõrgusid sipelgapesad ja maast välja turritavad paekiviplokid.

“Ei, pigem, et metsasalus on imelikke asju nähtud. Mõisas käivad kohalikud noored tihti pidutsemas, kui kusagilt sissepääsu avastavad,” selgitas Valle ja lisas siis kiirelt ja muigega hääletoonis: “Aga nad ei ole ohtlikud, tšillid kujud.”

Sain aru, et ta sümpatiseerib nende noortega ja pole just mitte ammu aega tagasi ise samasugune olnud. Mõtlesin, et mida sarnast talle lisada ja rääkisin siis oma vabatahtliku perioodist loomade varjupaigas.

“Jah, vanad majad võivad huvitavad olla küll ja hea kui seal kedagi pole, siis pole nii masendav. Ma kunagi käisin mitmel korral taludes ja kuuri alt hüljatud loomi ära toomas. Niisketes ja hallitusehõngulistes keldrites oli eriti nukker neid leida. Nad ei saa ise ju enda jaoks midagi ära teha. Neile on see vaid kehv peavari.”

”Tõde. Ma imestan, et teraapiaseanss sellises kohas aset leidis.”

“Jah, Teet-Johannes olevat ise selle välja pakkunud. Tal on see millegi meenutamiseks vajalik koht.”

“Paistab, et songiti siis liiga sügaval mälus?” torkas Valle.

“Tal on mingi trauma olnud kellegagi, kui ta oli laps. Nii terapeut rääkis,” proovisin arvamust tasakaalustada ilma, et peaks sellest saalist leitud maalist täpsemalt rääkima. “Ja paistab, et tal on siinse kohaga mingi sügavam side.”

“Hmm… siis on võimalus, et ta käis Murastes koolis? Äkki isegi lastekodus?” pakkus Valle ja tonksas jalaga käbi, mis põrkus mu kummiku vastu. “Lastekodu tegutses veel kaheksakümnendatel, kui siis äkitselt kinni pandi.”

“Jah, ta vist on meievanune? Täitsa võimalik,” olin arvamusega nõus.

“Kui sa oled loomaarst, kas sa ei vaata, et ta peaks mingit tabletiravi saama pigem kui seansse?”

“No, loomaarst ja psühholoog on kaks üsna erinevat asja. Ma pigem ei annaks hinnangut selles osas,” ütlesin asjalikult ja jäin ta arvamusele tegelikult avatuks.

Valle vaikis mõne hetke mõtlikult ja sai aru, et jutt on nüüd pidama jäänud.

“Mäletan, et üheksakümnendatel elasid Muraste mõisa lähedal endised õpetajad ja noh, muu koolipersonal, kes oli sinna veel jäänud. Mõisa ei kasutatud, aga see oli veel enam-vähem korras, põlengut polnud siis veel toimunud. Me käisime salaja nende hoovides, aga ikka mõni vanamees sai meile jälile. Nüüd saab seal vabalt luusida,” lobises Valle edasi.

“Kas selline paks udu on siinkandis sage nähtus?” küsisin käega sääski laiali lüües.

“No pigem mitte. Aga kevaditi natuke ikka esineb, kui meri veel külm on, aga õhk juba soe.”

Meie kõnnak oli nõtkemaks läinud, mõneks hetkeks tundus, et see on üks tore matk looduses. Kui meie ülesande peale mitte mõelda, siis tundsin, et üksi poleks pooltki nii meeldiv seal seigelda. Viskasin aeg-ajalt pilgu metsasalule. Ei paistnud seal kedagi. Maa me jalge all läks juurikasemaks. Ma ei imestanud, et Kalev kiirel sammul komistas ja pea katki kukkus.

Olime juba oma rännakuga üksjagu kaugele jõudnud, kui möödusin üksikust puu külge haakunud valgest kogust, mida pidasin esialgu moodsaks võrktooliks, aga see oli selleks liiga väike ja istumiseks mõeldud avaust polnud kusagil näha. Aeglustasin sammu, et terasemalt vaadata. See oli kahtlemata bioloogiline vorm. Mingit sorti kookon. Selle suurus oli aga eriskummaline ja selle võrgendiniidi vahele takerdunud putukate mass tegi muidu dünaamilise vormiga kauni geomeetrilise keha jälgiks. “Mis asi see on?” rääkisin endamisi. Vaatamata suurele soovile, ei saanud ma lubada sellesse siiski rohkem süüvida, sest teadsin, et meil on teine eesmärk ja inimese elu võib olla kaalul. Tegin telefoniga avastatud veidrusest paar pilti. Selle vormi kõrval vedelesid samblal kaks valget kuhja. Botaanikast teadsin liiga vähe, et midagi oletama hakata, aga ehk oli tegu puuhaigusega?

Hüüdsin Birgitit ja keskendusin oma õilsale ülesandele ta üles leida. Korraga oleksin äärepealt maas vedelevale nutitelefonile peale astunud, aga jõudsin veel jala kõrvale tõmmata. See oli märk, et kumbki neist oli lähedal. Korjasin varanduse üles ja nägin selle ekraanilt üheksat vastamata kõnet. See pidi olema kellegi seansil osaleja telefon. Selle vahetuses läheduses aga muid viiteid omanikule ei olnud. Telefon oli terve, selle tagaküljel oli üks kleeps, mille joonistusel rõõmustas punaste põskedega kollane orav või kass. Meie õnneks ei olnud telefonil koodi peal. Tahtsin avada kõnelogi, et kontrollida helistaja nime. Kui kõned on tehtud terapeut Elleni poolt, siis on selge, et tegu on meie otsitavatega. Kas oli asi minu erinevas telefonis või mõjutas mind ärevaks tegev leid metsas, aga ma sahmerdasin ja klikkisin hoopis ekraanil olevale märguandele, mis avas viimati saadetud kirja. See kiri oli Ellenilt. Olime õigel teel. Kirja pealkiri kõditas mu uudishimu ja hoolimata kombest mitte sonkida teiste inimeste asjades, tundsin, et see olukord suisa kohustab mind piire ületama. Kirja klambris oli “5. seansi helisalvestis.mp3”.

Valle inspireerus mu leiust, haaras oma telefoni ja hakkas Muraste lastekodu kohta guugeldama.

Hoidsin tempot üleval ja kuulasin samal ajal salvestist. See algas tüüpiliselt ringis olijate tutvustusega. Kohalviibijad nimetasid oma hirme ja metoodikat sellega tegeleda.

- “Mina olen Birgit. Endiselt, hehe-ee. Ja mina kardan koeri. Ilma ketita koeri siis. Erinevas suuruses. Minul täna ei olnud kaasas koera, aga, aga… see on üsna üllatav, pange nüüd tähele, aga Elleni juurde tuli üks väga sõbralik koer, kes aitab seda hirmu kehastada.

- Aitäh, Birgit. Täna tundub tõesti, et tähed on meie soosinguks joondunud ja abilise meile saatnud. Kalev, sinu kord.

- Ja-jah. Mina olen Kalev, ma olen siin teist korda. Võib öelda, et ma kardan kontrolli kaotada. Aga ma ei oska veel öelda, mis on minu hirmu allikas. Võib-olla see polegi hirm?

- Jah, see ei peagi olema. Võime lihtsalt arutada, et kas see häirib su elu?

- Mõnikord.

- Tuleme selle juurde kohe tagasi. Ja Teet-Johannes.

- Tere, mul on õudusunenäod. Need painavad mind… ee… unenäod on väga erinevad, tihti tekib ka uneparalüüs. See häirib mind igapäevaselt väga. Võtsin kaasa maalimisvahendid, ehk aitab see mul paremini end väljendada. Ma ei tea, miks mul need tekivad nii tihti.

- Jah, väga hea. Toetan väga selliste vahendite kasutamist. Nii, ja mina olen Ellen Kasekop, viin läbi gestaltseansi siin Suurupi tuletorni hoones. Täna on 2. mai…”

Salvestus rääkis enda eest, nii see oli. Teet-Johannes maalis kellegi oma unenägudest. Kerisin salvestust edasi lootes jõuda konflikti tuumani.

“ - ...auh-auh!

- Palun lõpetage! (mööbli kolin)

- Sa ei võta enam midagi minult! Neetud Kruusvall! (klirin)

- Rahu, rahu, ma olen Kalev. Me oleme Suurupis. Seansil.

- See on lõppenud, kuramuse varas! Kaan selline! Ma pean teistele appi minema! Murastesse.

- Oot-oot! Aaah! (plaksatus)

- Issand, ära ometi löö teda! Lõpeta! Vaata tulevihku! Keskendu!

- Aia! Kurat, ära löö nüüd! Ma olen Kalev, Kalev! Kuuled või!? Kuhu sa ometi lähed?!

- Sina ära takista mind, ma pean minema!

- Millest sa räägid? Ei lähe sa kuhugi! Sa pole ise!

- Tule eest!

- (mööbli kolistamine, sahin)

- No nii ei saa, jooksebki metsa ära.

- Jumal, mis ta nüüd teeb?

- (kauguses) Tule tagasi, Teet!

- Me ei saa teda niimoodi jätta. Ma tulen ka, oota!

- Oh, jumal, ta on nii agressiivne. Jumal, jumal… ”

Salvestuse lõpus oli peamiselt sahin ja murelik jutt. Olin kuulnud kõik vajaliku, panin selle kinni. Niisiis, Teet-Johannes leidis midagi või õigemini kellegi oma mälusopist. Läks endast välja, lõi segaduse hoos oma kaaslast ja tormas Muraste poole. Seansiliste soov oma mälumaastikke korrastada viis ootamatusteni. Võiks öelda, et see katse oli tulemuslik, aga kõigile üllatuseks koorus peidus pinna alt mingi tume saladus.

Valle tõstis parasjagu pilgu oma telefonilt ja heitis müsteeriumile uue infoga veidike valgust: “Avastasin ühelt saidilt vana ajalehe uudisnupu Muraste lastekodust. Et ühesõnaga, 1988. aastal oli seal ulatuslik haiguspuhang… majandusjuhataja asemele suunati uus inimene, kuna toidu kvaliteet oli kehv. Lastel tuvastati korduvaid minestushoogusid, sest, et noh, nad olid aneemilised. Ja siis veel, et rajooniarst suunati ka uus, kuna laste tervis oli epideemiliselt halb,” vuristas ta ette. “Nad koonerdasid laste arvelt, sitapead.”

IV. Verehõng

Mu korduvatele hüüetele tuli lõpuks vastus otse meie eest, kusagil rajast väljas:

“Kes otsib?”

Mind valdas kergendustunne ja üllatus korraga. See oli meesterahva hääl. Birgitit me küll ei leidnud, aga sattusime kindla peale Teet-Johannese otsa. Tema rahulikus hääles ei olnud vihaseid noote. Ju ta oli siis oma metsikuses tagasi tõmmanud. Aga kas Birgitit ei olnudki ta juures? Astusime lagendiku piirile, seal oli tajuda niisket heina lõhna. Puud ei jätnud meie selja taha varjusid, kui Teet-Johannesele lähenesime. Laskunud udu vooderdas meie ümbrust aina tihedamalt. Ta oli pikka kasvu, temas polnud midagi ebaharilikku. Teksatagis meesterahvas, kelle hoiak tundus ohutu.

“Tere, Teet-Johannes?” küsisin tutvust tehes.

“Tere! Jah, mina see olen. Te otsite Birgitit?” küsis ta pigem kohustusest viisakusele kui üllatusest.

“Jah, olime tuletorni juures, kui nägime seal teie kaaslasi. Birgit ei võta telefoni vastu, kas see on tema oma?” näitasin talle leitud seadet.

“Vist küll, minu oma igatahes mitte. Kas temaga juhtus midagi?”

“Me ei näinud teda siin teelt tulles.”

Ta kortsutas selle peale kulmu. “Ma tahaksin tegelikult edasi minna. Mul oli plaan edasi minna ja ma ei tahtnud, et nad mulle järele tuleksid. See on minu asi. Nad ei ole sellega seotud,” ütles ta ärritunult.

“No hea, et me sinu üles leidsime,” ütles Valle ja valis telefonist kontakti.

“Ma kuulsin küll, et Kalev ja Birgit mulle järele jooksid, aga mind see ausalt öeldes ei huvita. Mul on vaja Murastesse minna. Enne ma tagasi ei lähe,” oli ta resoluutne.

“Mnjah, lihtsalt praegu on üks inimene kaduma läinud, loodetavasti pole ta vigastatud,” heitsin talle ette ta emotsionaalset otsust niimoodi ära joosta, millega ta teised inimesed ohtu seadis. “Aga politsei ja kiirabi on nüüdseks kindlasti juba kohale jõudnud. Anname teatepulga neile üle. Saame vähemalt teatada, et sina oled siin,” vastuse viimane ots häiris teda silmanähtavalt ja lisasin siis kohe:“Siis ütleme, et sinuga on kõik korras ja Birgit tuleb üles otsida.”

Nägin, et Valle lõpetas telefoniga rääkimise ja pöördus siis minu poole:

“Politsei pole veel kohal. Rääkisin just Lilianiga, ta on praegu tuletorni juures.”

See pahandas mind. Möödunud oli juba vähemalt 25 minutit. Helistasin uuesti numbril 112.

“Tere, häirekeskus kuuleb. Mis juhtus?”

“Hallo! Helistan uuesti Suurupist. Pool tundi on peaaegu möödunud, aga abi pole ikka veel saabunud. Soovin teada, miks on nii? Siin on ka abivajajaid rohkem kui üks,” ütlesin kärsitult lootuses, et see uus fakt neid kiiremini tegutsema sunnib.

“Vabandust, aga te alles teavitasite meid. Me ei jõua 2 minutiga Keilast Suurupisse. Palun laske meil oma tööd teha. Abi jõuab 19:18 kohale. Nii nagu oli lubatud ja nii kiiresti kui võimalik. Oodake palun ära.”

Minus võttis maad segadus. Ma ei osanud selle peale kuidagi muudmoodi reageerida, kui ütlesin aeglaselt: “Olgu.” Lõpetasin kõne ja vaatasin kella. See näitas tõesti alles 19:05. Nagu mu kell, jäi ka mu samm korraga seisma raja ja välja vahepeal.

“Kui kummaline. See ei saa võimalik olla, et nii vähe aega on möödas…” pobisesin omaette.

Mu pobinaga liitus mingi veider sõnadeta sosin. See ei tulnud otse eest vaid kostus selja tagant tuldud teesihilt. Kummalises hääles oli teatav rütm, mis mõjus sonimisena. Pöörasin end ümber. Tõepoolest mu silm hakkas seletama, et kännujuurikate juurest liikusid väiksed siluetid metsast välja. Nii nagu meiegi. Mulle tundus see situatsioon võõras, ratsionaalselt võttes võis see olla mingi näriliste salk, aga kuulduv hääl ei vastanud sellele. Udu hõljus tee peal ja selgines laiguti. Nägin mõne hetke pärast, et rajal askeldasid rotid, kes liikusid hanereas. Nende samm oli kiire ja neid muudkui vooris udu seest teerajale. Mu silmad ei seletanud hästi, sest valgust oli sel teepoolel vähe.

Järgnevaks polnud ma päris valmis. Kas saabki olla? Ent üks loomadest pööras pilgu meie kui sissetungijate poole. Seda hetke on mul raske mälust kustutada, sest selles rotis oli midagi ebardlikku. Ma ei valeta, kui ütlen, et tal ei olnud koonu ega vurre. Ta madala laubaga nägu oli lapik ja peaaegu karvutu. See meenutas oma väikese kongus nina ja mustade huultega rohkem humanoidi kui roti pead.

Taganesin seda jõledat vaatepilti nähes ja koperdasin Vallele otsa. Libastusin selili ja kukkumise hetkel märkasin, et meie kohale on laskunud tume vari. Miski lähenes suurel kiirusel metsa kohalt ja selle järel tuli teinegi kogu.

“Mida kuradit?!” kuulsin Teet-Johannest hüüdmas.

Varjudel olid nahksed tiivad, need olid ebaloomulikult suured olevused. Ja nad olid meid sihikule võtnud! Krimpsus ja irevil näost torkasid enim silma teravad kihvad, mis pistsid välja mädakollase mögaga määrdunud suust.

Valle kiskus mu kiirelt maast lahti ja hakkas vastassuunas jooksma, sinna, kus nähtavasti pidi olema Muraste. Võtsin sihiks sama trajektoori, sest metsarada ei kutsunud enam kuidagi. Jõudsin ilma vaevata ta jälile ja meie ees avanes Muraste mõisahoone lagunenud torn. Udulooris paistis selle kollane lapiline sein lootustandvam kui mõnel teisel hüljatud hoonel, kuid katus tundus olevat ammu sisse varisenud. Hoone ümbrus oli hoolitsemata, kõrge heina vahelt silkasime tagumisele trepistikule, mille katkised paekiviastmed meile erilisi raskusi ei valmistanud. Hoone uksed olid muidugi lattidega kinni löödud. Sisse me ei pääsenud. Möönsin, et kaaristu on hingetõmbe hetkeks igal juhul etem kui istumine lageda taeva all. Varjusin samba taha ja kutsusin viibates Valle enda kõrvale.

“Mis siin toimub?” päris ta vihaseguselt.

“Mul pole õrna aimugi. Sa ju nägid ka, et need olid nagu hiigelsuured nahkhiired?”

“Mind ei koti praegu, mis asjad need ebardid olid. Me peame siit minema! Kas sa nägid, kuhu see Teet-Johannes jäi? Kas ta ei tulnudki meie järel?”

Teet-Johannesest ei olnud märkigi, kui silmadega hoone ümbrust skaneerisin. Kahetsesin maa põhjani, et ma ta kontakti ei võtnud. Oleksin saanud talle märku anda, kus me asume.

“Ta pidi nägema, kuhu me tulime, see jalgrada mujale ei vii,” lohutasin meid. “Võib-olla ta läks mere suunas ja sealt tagasi?”

Meri oli meil otse ees, kuigi läbi udu ja metsa me seda ei näinud. Aga kaugusest kostuv kohin andis sellest mõista. Läbi pargi paistsid vaevu mõned hämarad majad. Vaatasin närviliselt ringi ja otsisin silmapiirilt olevusi, heitsin pilku nii maha kui taevasse. Õnneks ma ei tajunud, et nad oleksid lähedal. Suurem oht oli möödas. Mis olevused need küll olla võisid? Mu praksis vaikis sellest. Kas nad on kusagilt kaugelt sisse toodud, siis looduses paljunenud ja hübriidseks muutunud? Sellesse päeva aina kuhjus küsimusi, millele ma ei saanud vastuseid.

Valle äratas mu mõtisklusest ja suunas mu tähelepanu pangapealse raja veerel olevale mõisa juurdeehitisele, mille ukse kõrvalt lugesin soditud sildilt raskustega välja “Muraste Kool”. Hoone avad olid katki löödud. Näha oli, et seegi on unustusehõlma vajunud ehitis, mida pole enam kellelegi vaja.

“Vaata teisele korrusele.”

Sealt paistis võbelev kuma ja seinale moodustus inimese vari. Näis nagu keegi seisaks elava tule valgel.

“Vaevalt, et ta kodutu on?” sedastas Valle.

Samal hetkel nägin, kuidas keegi ronis esimese korruse aknast sisse. See oli kahtlemata Teet-Johannes. Selles vaatepildis räämas majas toimuvale oli midagi teatraalselt. Soovisin, et ma poleks selles osaline vaid kõigest pealtvaataja.

Hüüdsin tema poole vaikselt, kuigi teadsin juba enne häälitsemist, et ta mind ei kuule. Aga ma ei suutnud oma häält tõsta, kui samal ajal need olevused meid ümberringi piirasid. Valles tõusis kärsitus.

“Võib-olla leiame Birgiti ka sealt? Lähme.”

Mul polnud midagi vastukaaluks öelda.

V. Loojang

Lähenesime hoonele hiirvaikselt. Iga heinakõrre peale, mis mu jalga riivas, arvasin tundvat kedagi mu säärt mööda üles ronimas. Mu kujutlusvõime oli viimaste sündmuste valguses ohjeldamatult elavaks muutunud. Lohutasin end sellega, et nagu iga metsik loom, kardavad ehk nemadki meid ja hoiavad vaistlikult eemale.

Jõudsime elu pikimana tunduva minuti järel katkise akna juurde ja vinnasime end üles. Leidsime viimaks peavarju. Tõsi, see oli üksjagu mannetu. Oleks olnud palju öeldud, et rahu laskus mu peale. Pigem olin nüüd võimeline klaarimalt mõtlema. Sealne oli järjekordne sassis ilmega maja. Ei midagi eriskummalist. Maas praht, nartsud, mõned pudelid.Ruum, kuhu ronides jõudsime, oli endine söökla. Selle üksikud lauad moodustasid paar rida ja alumiiniumist potid-kastrulid lebasid koos muu prügiga vahekäikudes. Liikusin väiksematest ruumidest edasi hämarasse koridori, mille ühes otsas avanes trepp ja teises klaasgalerii, mis oli poolenisti vineertahvlitega kinni löödud.Koridori põrand oli erinevalt sööklast prahivaba. Seal oli aina enam tunda hallitusseene lõhna, mis valgus teiselt korruselt alla. Vana maja eripärad. Jala all krudises miski nagu liiv. Pöörasin suuna galerii poole ja jõudsime koos Vallega mõisahoonesse. Esimese ruumi otstarve, kuhu pilk koondus, oli selge.

“Valle, siin oli vist internaat,” suunasin ta tähelepanu ruumile, kus olid voodid ja mõned kapikesed. Grafiti koos plakatitega kattis seinu voodite kõrval. Astusin tuppa, kus valitses haudvaikus. Tõdesin, et suur tuba vooditega ja ruumi seiskunud olek mõjus häirivalt, kuid ohutult.

“Siin on elanikest veel midagi alles.” Vaatasin ükshaaval plakateid, mis seintel kobrutasid, aga tervetena püsisid: “Meemeistrite linn”, “Fix”, “Naerata ometi”. Tavalised popkultuuri esindajad 1980ndatest. Voodite kõrval olevatel seintel oli palju kritseldatud tekste, mis ei äratanud minus huvi. Need olid kas algaegadest või luusijate töö. Lähenesin hoopis sissepääsu kõrval olevale punase ristiga valgele meditsiinikapile, mille uks oli jõuga lahti kangutatud. Kui selle avasin, siis kohkusin oma ootamatult tekkinud peegelpildist. Hämarus ja määrdunud klaaspind moonutas mu nägu. See tõi mind tagasi selle vastiku maali juurde, mida varem Suurupis seansitoas olin näinud. Kapis seisid vatirullid, mõned kausikesed. Pudelite sahtel oli tühi. Teadagi. Kapis olid veel, mis mulle tundusid kui aadrilaskmisepulgad. Mitte kuigi steriilsed ja puhtad. Näitasin neid küsivalt Vallele, et kas toona oli siis tavapärane sellist võtet kasutada? Ta vaid kehitas õlgu ja pakkus, et läheb tagasi uuemasse hooneossa ja vaatab selle ülakorrusele.

Vana hooneosa ülemisele korrusele poleks me põlenud trepi tõttu kuidagi pääsenud, aga põikasin veel sisse väiksemasse ruumi, mis nähtavasti oli kunagine kabinet. Mu telefoni valgusvihk tuvastas, et toa nurgas seisis pruuni melamiinkattega kirjutuslaud ja punase kunstnahast istmega metalltool. Nägin aga kohe, et kui kõrvalruumis olid voodid ja põrandad paksu tolmu- ja sodikatte all, siis see tuba torkas puhtusega silma. Isegi tühjad riiulid olid tolmuvabad. Tundus nagu keegi oleks seal hiljuti laua taga istunud ja tööd teinud. Hallituse kirme lõhn aga püsis tugev, kuigi selle kollet ma ruumis ei näinud. Heitsin telefoni valgust toas ringi ja avastasin, et aknalaual lebas perfokaartidega karp, milles olid ilmselt asunike ankeedid. Vastupandamatu tung tõmbas mind selle poole. Sirvisin neid, aga varsti pidin endale tunnistama, et nimed kaartidel ei ütle mulle midagi. Teet-Johannese ankeeti seal igatahes ei olnud.

Mul ei jäänud märkamatuks, et kulunud kirjutuslaual oli väike juhtmeta laualamp. Lülitasin selle sisse. Kopitanud õhuga mahajäetud majas oli niisugune uus ja pealegi veel töötav asi kummaline leid. Sinises LED-valguses paljastus laua äärel väike paber, märkmikust rebitud hambulise servaga. Haarasin selle kätte, sest nägin sellel hariliku pliiatsiga midagi peal olevat. Paberil oli justkui skeem. Keskel sõõri paigutatud trükitähtedega UDU, selle kõrval kuupäevade vahemik 30. aprill–2. mai. Üsna segaselt olid paberile tõmmatud suuremad nooled, mis justkui põrkasid peegeldusena udu ümbert. Udu kujutaval sõõril oli tumedama pliiatsiga juurde kirjutatud “udupiisad peegeldavad mateeriat!”. Selle all: “tihedus 2x = 3x peegeldust”.

See oli veider pilt, aga tahtsin seda infot jagada. Selle majapoole liigne vaikus ja tõdemus, et ka Teet-Johannese leian kindlasti uuemast hooneosast, ei hoidnud mind seal enam kinni. Rühkisin ebasõbralikus hoones edasi, et oma kaaslasi leida. Minu ees avanev koridor oli poolpime, kuid selles viletsuses koondus pilk ruumi lõpus asuvale laiale trepile, kuhu langes teiselt korruselt altarlik valgus. Liikusin trepi poole ja tundsin, kuidas kummikute all krudisevat peeneteralist puru saab aina rohkem. Trepi kõrval asus üks väheseid mööbliesemeid koridoris – kahe uksega pruun klaaskapp. Mõistsin selle sisusse veel süüvimata, et seal on kunagine loodusnurk. Läbi ämblikuvõrguste ja tolmunud klaaside nägin kuivetunud taimi, seeni ja pleekinud sedeleid. Neid, mis veel loetavad ja omal kohal olid: harilik kopsusamblik (Lobaria Pulmonaria), kivipuravik (Boletus). Tundsin veel ära hariliku karusambla, mis oli pruuniks kuivetunud, kuid selle antennina püstiseisvad õisikud olid aja kulgemise suhtes ükskõiksed. Alumiselt riiulilt vaatas mulle vastu klaasistunud silm. See oli naaritsa topise silmapaari üks kõõrdi vaatav plastmassmuna. Tokerdunud kasukaga isendi kõrval istus kangestunud poosis vesirott ja selle kohal hõljusid napi sulestikuga kuldnoka topised. Mõtlesin endamisi, et kuidas neid aastakümneid tagasi bioloogiatunnis õpilastele tutvustati. Kõike heas usus. Need lapsed, kes neid taksidermilisi keskpärasusi hoolikalt jälgisid, on suureks kasvanud ja sealt kaugele läinud. Jäin vaatama ämblikuvõrku, milles kuivetunud herilase jäänused olid seisvas õhus säilitanud üllataval kombel oma terviklikkuse, kui kuulsin kerget sahinat ülakorrusel. Jätkasin oma teekonda ja tabasin, et õhk läks aina läppunumaks, kui trepile lähenesin.

Hüppasin trepil kaks astet korraga ja teine korrus avanes juba märksa valgemana. Mõnedes õnnetutes ruumides oleksid nagu aknaraamid koos seinaga ja selle lahtiste silikaatkividega alla sadanud. Päikeseloojangu roosa kuma pigistas end klaasideta aknaavadest sisse ja mul ei olnud orienteerumisega vähimaidki raskusi. Siiski ei olnud seal kerge olla, tundsin nagu õhk oleks raske. Nagu liiga tihedasti kokku pressitud ja see ajas mind hingeldama. Vallet ega Teet-Johannest ma küll ei näinud, aga eemalt kostis kolinat, mis jättis endast maha kaja. Keegi pidi olema suuremas ruumis, kindlasti mõnes endises klassis. Möödusin siva õpperuumidest ja hoidsin pilku paremal pool kuni arvasin leidvat hääle allika.

Astusin ilma usteta ruumi, kus puhus tuuletõmme ja aknast läbi udu paistev sume päikeseloojang andis sellele aegasid näinud toale mingi igavikulisuse tunde. Otsekui vanadusega leppimise rahu.

Suure aknaava ees oli tuttav nokkmütsiga figuur. Hakkasin talle juba rääkima, et nägin kabinetis õpilaste ankeete ja veidrat skeemi, aga ta üha taganes ja taganes vaikides. Astusin talle koolipinkide vahelt lähemale, aga ta ei aeglustanud oma sammu. Tõstsin siis küsivalt käed kõrgemale, millest ta ei teinud väljagi. Ma ei näinud ta silmi, aga ta pea oli pööratud toanurga suunas. Täheldasin nüüd isegi sinna vaadates, et seal on midagi, mis ei saa olla ei koolilaud ega mõni suurem kast. Kõrguse poolest oli seal ehk raamatukapp, aga selle piir ei joonistunud nii välja nagu Valle siluett. Sõbra olek tegi mind rahutuks. “Ehk on seal need rotid, keda ma ei tahaks küll enam näha,” mõtlesin hirmuga.

Samal ajal oli Teet-Johannes ikka veel esimesel korrusel ja nagu mulle hiljem saatus ette mängis, sain aru, et temagi uuris üksipulgi toad läbi ja leidis oma otsingute käigus vihiku, mida praegu haiglavoodis vaevaliselt sirvin. Kui üldse nii saab öelda, et see oli õnneliku juhuse läbi – selles päevas polnud mitte mingisugust õnne! See koltunud paberitega kogumik jõudis läbi kadalipu minu kätte. See on väike joonistusplokk, mis sisaldab, nagu mulle tundub, erinevate autorite joonistusi. Mõnel on nimi all, mõnel üldse mitte, teisel vaid nimetähed. See on komplekteeritud hoolikalt. Mitte nagu ühe lapse kooliaasta joonistused, aga pigem valik erinevatelt. Avasin ploki ja see algab joonistusega vihmapilvest ja üksikust pisikesest sinisest kriipsujukust põllul, alla kirjutanud Kristjan K. Järgnev pilt on tehtud guašitehnikas, mis kujutab kartulikeldrit ja kümneid põlevaid silmapaare salvede vahel. Kahtlemata rotid. Seda kõike jälgib uksepraost kurja näoga inimene. Alla kirjutanud Maia. Edasi kujutavad mitmed pildid pimedat ruumi. Ühel nahkhiired akna taga ja teisel üksikus valges aknas kaugusesse lahkuvaid inimesi. Sellele justkui seeriana järgnevad pildid pisarais kurvast kogust. Selle töö nurgas on nimetähed T-J. Kas see võib olla Teet-Johannese töö? On ka perekonnapilte nagu ema-isa ja laps, aga vanemad on eraldi ja laps üksi. Ma ei tea, kui paljud neist, aga need tööd, nii hirmus kui see ka pole, on elavad pildid. Nüüd mõistan ma seda selgelt. Koolimajas olin aga silmitsi juba mitte tööga, aga selle sünnitisega!

Olin seal klassiruumis Vallet vaadates hetkeks paigale tardunud. Mind valdas tunne, et olin seal niisuguses olukorras omapäi jäetud. Haarasin siis oma telefoni ja suunasin pikemalt mõtlemata taskulambi nurga suunas. Ma ehmatasin, sest Valle äkiline karjatus võpatas mind nii, et telefoni vihk kerkis momendiks lakke. See, mida ma seina ääres viivuks nägin, oli vormitu helkivate ja vesiste silmadega tume mass. Suunasin valguse tagasi ja nägin, et süngel olevusel ei ole piirjooni. Ma ei saanud aru, kus ta algab ja kus ta lõpeb. Ma ei oodanud, et ta reageerib mu paljastavale valgusele. Selle olendi seest kostus nüüd sügav madal ohe, millest jäi mul hing kinni. Olin ootamatult abitus seisundis. Justkui oleks õhk kopsust järsult välja tõmmatud ja need kinni kleepunud. Langesin põlvili, kuid suutsin veel hoida tumeda koguga silmsidet. Järgmisel hetkel oli ta kadunud. Koos olendiga haihtusid ka vahetult tema ümber olnud laud ja toolid.

Mu hingamine ei jõudnud veel taastuda, sest kuulsin järgmiseks valju mütsatust ja klaasi klirinat. Vallet ei olnud enam akna juures. Loojuva päikese kurjakuulutava endega mõistsin siis, et ta tagurdas otse katkise seinaga aknast alla.

Kihutasin sõnatult akna ette. Sellest avanev vaatepilt oli kohutav. Ta lebas seal all selili, katkiste aknaraamide otsas. Veri pulseeris aeglaselt ta suust välja. Roosa palmimustriga särk värvus sama tumedaks kui ta joogipudeli sisu.

Teet-Johannes, kes oli veel esimesel korrusel, ronis aknast välja ja sööstis ta juurde.

“Ma ei tunne ta pulssi. Tal ei ole pulssi”, kuulsin ta häält selja taha jäämas, kui ma koolimajast alla tormasin. Nurgas nähtu oli mul meelest pühitud. See tundus ebaoluline, nii kummaline kui see ka ei tundu. Sisimas teadsin, et ma ei saa Valle jaoks enam midagi teha. Adrenaliini puhang hoidis minus aga usku, et kõike saab parandada. Jooksin kõigest väest tuldud teed tagasi. Klassiruumide aknad möödusid minust nagu õhtuses rongis. Vaatasin instinktiivselt oma kella, et justkui fikseerida surmaaega. Olin selle professionaalse kretinismi pärast enda peale pahane. Kell näitas 19:06. Kõigest üks minut oli möödunud eelmisest korrast, kui veel metsaserval koos olime. Aja muutumatus ei pannud mind enam imestama.

Väljast kostus veel Teet-Johannese murtud hääl. Kuulsin ta sõnu ainult osaliselt, mida tugev tuuleiil justkui valikuliselt mu kõrvu tõi. Viskasin pilgu ühele aknale, sest tundsin, et nüüd läheneb kõigele lisaks veel suur vihmapilv, mis varjutas loojangukuma.

Ma olin eksinud. See polnud ilmanähtus. Aknast sahisesid mööda kaks olendit. Needsamad peletised, keda olime kolmekesi varem näinud. Nad sööstsid maapinnale ja suundusid hetkega sujuvalt katusele. Elukad lendasid sünkroonis ja nad olid oma küüniste vahele haaranud Valle elutu keha. Katuseplekk kõmises nende raskuse all, kui nad oma peatuspaika maandusid. Olevuste tatsumine katusel ja asine toimetamine oma saagi kallal pani kogu teise korruse kaikuma. See oli jälk.

Korraga helises mu telefon. “Mis asja?! Ei mitte praegu, mitte praegu,” mõtlesin ehmatusega, et olen reetnud oma asukoha. Telefon näitas võõrast numbrit, aga võtsin selle tavapärasest erinevalt kõhklemata vastu.

“Jaa!”

“Tere, mina olen Ellen. Olen terapeut, keda sa aitasid. Külavanem Jaak tahab sinuga rääkida.”

“Oh, praegu ma ei saa lobiseda. Vajame kohe abi, tulge appi!”

“Ma annan telefoni üle.”

“O-ota…”

“Palun ärge sealkandis praegu seigelge, tulge tagasi!” kostus Jaagu madal hääl.

Mu vastus kõlas tobedalt klišeena, aga olin justkui automaatpiloodi peal ja ütlesin seda ikka: “Nüüd on juba hilja,” ja lisasin kiiresti: “Palun tulge meile kohe järgi, siia Murastesse. Mõisa. Ruttu!”

Hääl telefonis ei vajanud veenmist, lõpetuseks tuli vaid tõsine “Jah”.

VI. Madal lagi

Vaatasin enda ümber, aknaavade poole, et ega peletised nüüd uudistama tule. Katuseplekk kolises veel valjemalt, mida saatis nahkhiirtele omane ritsikalaadne hääl. Teadvustasin kibedalt, et arvatavasti läksid need kaks saagi üle vaidlema. Kõik lausa vappus nende trampimise all. Üks oli selge. Maja oli nüüd sellise trangli ja telefonikõne peale üles ärganud. Üle koridori asuvast klassiruumist kostus oigamist ja kusagilt lõpust kolistamist.

Pöördusin hääle suunas ja nägin hämaras ruumis siruli olevat keha, mille pikali väljaulatuvast käest nirises verd. See pidi olema Birgit. Ta oli ilmselgelt halvas seisundis. Ta tõmbas oma kätt mööda maad endale ligemale ja valusööst käis temast läbi, kui haav kohtus maas oleva heleda puruga. Läksin ta juurde ja toetasin ta hapra keha enda vastu istukile ning surusin oma salli tugevalt ta haavale, millest verevool vaikselt peatus. Põrandal ei olnud liiv vaid sool.

“Kõik saab korda, ära muretse,” ütlesin julgustavalt, kui olin endki piisavalt kogunud.

Ta justkui ahmis õhku. Hääletult. Ma ei saanud aru, miks ta nii teeb. Ta alahuul värises, aga ta ei vaadanud mulle otsa. Kuniks tulid ta ahastavad sõnad: “Ma ei näe, appi, miks ma ei näe? Ma ei kuule midagi. Miks ma… kus ma olen? Ma ei näe!”, need sõnad läksid üle paanikaks ja hetkelised vaikuse momendid vaheldusid karjetega. Tundsin, et terve ta keha väriseb šokist.

Ta silmad olid valged, kaega kaetud. Olin seda kliinikus palju operatsioonile toodavatel koertel ja kassidel näinud, aga need olid kõik olnud vanad loomad. Mind kohutas see olukord, aga sisendasin endale, et pean jääma rahulikuks. Muud varianti ei olnud. Haarasin temast tugevamalt ümbert kinni ja silusin ta pead. Tundsin nüüd, et ta on alajahtunud ja tema juustest hõngus eriti tugevalt hallituse lõhna. Ta värisemine ei lõppenud. Hüüdsin meeleheitlikult Teet-Johannest. Pöörasin pilgu üles, kui teda rütmiliselt kõigutasin: ”Oh appi, palun kiirustage,” mõtlesin meie päästjate peale. Tõstetud pilgus nägin läbi hämarusevine, mis meid ümbritses.

Seal oli põrandal läitmata küünlaid. Mööblit ei mingisugust. Ruum oli tühjaks tassitud. Seina ääres vedeles õnnetult varda otsas Eesti lipp, mis kunagi rõõmsamatel aegadel aulat kaunistas. Kõige kummalisemad olid seinad. Pikaks venitatud laikudega must hallitus valgus seintelt varjuna põrandale. Suuri plekke oli kahemeetriste vahedega üle terve ruumi. See vaatepilt pani mu silmad kipitama ja vett jooksma. Ma polnud midagi sellist varem näinud. Tegu polnud tavapärase veekahjustusega, mis ikka vanu hooneid kimbutab. Mustade laikude ees näisid korrapärased valged soolasõõrid. Maas asusid ringi seatud värvipotid.

Kuulsin vaevu läbi karjete ja ülalt kostuva katusepleki kolina, et keegi avas koridoris kriuksuva ukse. Lähenedes kostusid sammud ning lahti koorunud linoleumi peal krabises raske küünteklõbin. Mu sisetunne ei olnud hea. Aeglased sammud peatusid sissepääsu juures.

Uksele ilmus üks võõras koos tontliku koeraga. Ta oli tumedais rõivais paksude prilliklaasidega kuivetunud olekuga mees, kelle kõrvu katsid muhvid ja peas olid omakorda pisikeste klaasidega mustad keevitaja prillid. Koer ta kõrval oli nagu ühe peaga Kerberos, näost ebaproportsionaalne ja vildakas. Ainukese sümmeetria moodustasid kaks kõrvutiasetsevat koonu, mis tihkelt pakitud haihammaste tõttu ilmselt kunagi kinni ei läinud.

Võõras oleks nagu viivitanud meiega kohtumisega. Teades, et me seal oleme, aga lasknud meil kogu õudusest osa saada. See oli selge, et ta oli selle kõige taga. Ta vaatas mind uurivalt ja ütles siis: “Tublid poisid said kõhutäie,” viitas ta ninaga katusele viibates.

See kommentaar ajas mu südame läikima ja viha pulbitses mu sees.

“Aga ma ei oodanud, et siin veel rahvast kokku tuleb. Sellest sai neile preemia.”

“Mida sa teinud oled?!” olid ainukesed sõnad, mis mu huulilt tulid.

“Mida ma teinud olen? Oh, aga see pole üldse ainult minu teha. Ma viin ellu seda, millest teised ainult mõtlevad. Mida katastrofeerivad. Täna ma sain selle tütarlapse verest näiteks sellise kaaslase endale,” viipas ta enda kõrval lõõtsutavale loomale, kes silmanähtavalt piinles omas eksistentsis. Mõistsin siis ahastuses, et kõik need peletised on tema poolt ellu toodud.

“Ega ma üksi siis…” ta hääl algas valjult, aga iga pikem lause lõppes pingutusega, justkui saaks õhk enne otsa ja hääl tuleb siis kõrgematel nootidel välja aidata.

“Mis jubedustega sa siin tegeled?! Tea, et sellel kõigel on lõpp, meie juurde tullakse, politsei on kohe siin!” ähvardasin valjult.

“No mis nad teevad?! Selja keeravad! Ja pealegi, kui inimesed ei oska minuga koostööd teha, siis see on nende endi viga. Kui sa vaid teaksid, kui põnev on iga avastus, see on originaalne. Nagu kunst, mis on oma looja nägu,” ütles ta peaaegu et heldimusega.

“Sa vastik–” ma oleksin tahtnud ta selle koera lõugade vahele lükata. Saagu ise oma supist osa.

“Inimesed lihtsalt ei tegele oma hirmudega ja siis nad niimoodi ka materialiseeruvad. Mõnel juhul,” ütles ta peaaegu ükskõikse kergusega kulme kergitades. “Kui sa vaid teaksid kui truud nad mulle kõik on. Ma olen nende kõigi isa.”

Ma ei suutnud muud, kui sellise tõdemuse peale lihtsalt pead vangutada.

“Aga tegelikult mul on igati põhjust su peale pahane olla, sa segad mind,” muutis ta oma tooni järsult ja ta silmis süttis viha. “Pure!” käskis ta oma uut kaaslast talle pilkugi heitmata ja haaras samal ajal kaenlast kapsaks loetud kaustiku.

Koerlane sööstis ilma kõhkluseta meie poole. “No nüüd on kõik,” jõudsin ma vaid mõelda. Mu mõistus küll heitis meelt, aga keha siiski ei andnud alla. Viskasin nutitelefoni käest otse ta vasakpoolsete lõugade vahele ja teise käega haarasin maast soola, et sihtida selle silmadesse. Teine rünnak pani ta vankuma ja pidas hoo maha. See andis meile piisava edumaa, et uksele tormanud Teet-Johannes seda kõike nähes maas vedeleva lipuvarda jõudis haarata ja sellega eluka poole joosta. Terav ots suunatud ribide vahele, tegi ta karjudes oma löögi. Edasine üllatas meid halvas mõttes. Varras põrkus eluka küljelt tagasi. Ta lapiline kasukas ja krobeline paks nahk olid selle jaoks läbistamatud. Olend nüüd hoopis paiskus meie poole. Meil vedas, et loom viskas külje ette ja ta rippuvate keeltega lõuad olid pooleldi kinni. Ta esmane eesmärk oli tervelt jalule maanduda. Jõudsin veel pea eest ära tõmmata, kui ta prantsatades vastu seina tuiskas. Ajasin end välgukiirusel püsti ja muud oskamata haarasin sama salli, millega olin just Birgitil kätt kinni surunud. Suundusin vingerdava ja lõriseva olendi juurde, kes kogus jõudu, et oma peremehe käsk lõpuks ellu viia. Miski tõrkus minus, aga teadsin, et nüüd on ainuke võimalus. Viskasin salli üle ta kaela ja proovisin ta piinad paari osava jõuvõttega lõpetada. Ta jõud ei raugenud ja ta viskles kaua, maadlesin temaga ja ta teravad suust välja turritavad hambad lõikasid mu käsi nagu žiletiga. Põrand muutus verest ja tema vahusest süljest libedaks. See masendav toiming kestis liiga kaua, aga lõpuks ta enam ei liigutanud. Ma tundsin kergendust, aga oleksin tahtnud ka nutta.

Selle kõige taustal ei olnud salapärane võõras meile tähelepanu pööranud. Olime nagu eri maailmas. Meie võitlemas ja tema posimas.

Ladinakeelse pobina saatel käis ta mööda tuba ringi ja lükkas jalaga ükshaaval värvipurke ümber. Üksikud sõnad kuuldusid mulle õpingute ajast tuttavad. Nii palju ma taipasin, et see on vana ladina keel. Kokkuvõttes ma lausetest midagi aru ei saanud ja võika elukaga maadeldes ei suutnud ma ka keskenduda. Purkidest voolas tume ollus ja moodustas suure laigu keset ruumi.

Kõigele lisaks maandusid aknalaudadele kaks inimsuurust nahkhiirt istudes seal nagu gootiaegsed veesülitid, kes olid end vaatemänguks kohale lennutanud. Posija liikus toa keskele, astus soolaringi sisse, süütas küünla ja hakkas valjemalt rääkima. Nüüd juba vihikust maha lugedes.

Ma olin veel hingetult akna all pikali maas, kui tundsin, et hallituse kirme lõhn matab mu enda alla. See muutus aina vängemaks. Hakkasin köhatama ja ajasin end akna najal püsti. Vaatasin Birgitil ümbert kinni haaranud Teet-Johannese poole, kelle vihapisarais näole saabus koos küünlavalgusega mingi otsustavus. Udu pressis akendest sisse. See ei olnud tavaline ilmastikunähtus vaid selle liikumist mõjutas miski. Nägin õrnas valguses, et meie juurde on lisandumas veel keegi. Ja see keegi tõmbab udu endasse.

Võõras katkestas korra oma sõnamise, hakkas siis pidurdamatult naerma imetledes oma kätetööd. See, mis toa keskel juhtus oli deemonlik, lubamatu.

Nägin nüüd, et see piirjoonteta kogu kõrgus laeni, tal oli moodustamas nägu. Või olin ma eksinud? Õigemini, ta kümned näod vaheldusid pulbitsevalt. Seda oli piinav vaadata, aga ma ei saanud oma pilku ära pöörata. Suurel olevusel oli nägusid kahte sorti: irvitavaid lõustasid ja painajalikke, lausa nagu piinatud nutuseid nägusid. See olend seisis kahel jalal, aga kogu ta keha koosnes nägudest ja ta oli selle ruumi jaoks liiga suur.

Teet-Johannes ajas end sel hetkel püsti, kui pobin peatus. Tormas siis manaja juurde lootuses teda takistada ja hüüdis veel: “Sa kuradi Otto Kruusvall, jää ometi vait!” Tal õnnestus posimine peatada ja vanamees toa keskelt ära tõugata. Ma tuikusin, hingeldasin ja tundsin, et silme eest lööb valgeks. Seda, mis edasi juhtus, on mul vaevaline meenutada. Teet-Johannes oli lükanud posija seina äärde, aga jäänud ise suure olendiga vastamisi. See toiming pani manaja hoopis kiiremini oma sõnu ette vuristama. Olend lihtsalt seisis seal ja ei teinud Teet-Johannesest justkui väljagi, aga taipasin, et tal on võimatu koletise eest ära astuda. Nii nagu olend kiskus endasse udu ja läks sellest aina selgepiirilisemaks, kiskus ta endasse ka meie tuttavat. See toimus sekunditega. Ma ei saanud midagi teha, et seda takistada. Ühel hetkel oli ta selgelt meie ees, siis justkui sulas jõletu olevusega kokku ja kadunud ta oligi. Kas sai temastki järjekordne piinlev hing selle olendi sees?

Vedasin ennast selles kohutavas hingematvas ruumis Birgiti juurde ja ajasin teda püsti, et uksest põgeneda. Manaja põrnitses meid nurgast ja astus siis toa keskele ringi sisse tagasi ja jätkas oma võigast posimist. Olin ahastusest ja väsimusest kokku kukkumas, kui nägin, et mu teel järgmisest hallituslaigust miski vormuma hakkas.

Äkitselt see seiskus ja vajus siis järsult põrandasse tagasi. Tajusin, et ruumi paiskus kaks valguslaiku. Udu, mis ennist täitis ühtlaselt kogu ruumi, oli koondunud keskse eluka juurde ja valguslaigud läitsid kogu toa selle ümber. Nägin nüüd, et seintel olid hallituslaikude kohal filigraanselt verega kirjutatud sõnad, kummuli lükatud värvipurgid sisaldasid samuti paksu verd.

See ootamatu autotulede valgus lõi ruumis kõik pahupidi. Ilmselt mõjus see manajalegi löögina ootamatust kohast, et kaks seni rahulikult aknalaudadel piidlevat nahkhiirt lehvitasid nüüd närviliselt tiibu ja tuiskasid tuppa varjule. Toas moodustus koos lendajatega tuulispask, mis paiskas paakunud vere koos soolaringidega õhku. Nägin, et see, keda Teet-Johannes Ottoks nimetas, kukkus põlvili ja tõmbas endale keevitaja prillid pähe. Birgit pigistas mu kätt nii tugevalt, et tundsin valusalt ta küüsi oma katkikriibitud käel. Teda kohutas soolase vere lõhn. Tänu taevale, et tal polnud toimunud õudusest täit ülevaadet. Vähe sellest, et tema hirm koerte vastu võttis talumatu kuju, seisis meie ees tõeline kurjus.

Pigistasin silmad selle lendleva sodi ees kinni ja tajusin, et manamine peatus. Aknast suunatud külm kaugtulede valgus oli tumedatele olenditele sama vastumeelne kui mu telefoni taskulambi pimestus oli olnud klassiruumi nurgas varitsevale olendile. Teadmata, mis nüüd juhtuma hakkab, lausa hüppasin ukse lävele, rebides Birgitit enda järel. Kogusin end ja pöörasin veel pilgu ruumi – sünget elukat ei olnud enam toa keskel. Valgustatud toas, kus ikka tiirlesid pööraseks muutunud nahkhiired, ei märganud ma ka manajat. Tiibade lehvimine ja loomade kisa oli veel ainuke, mis ruumist kostus, kui koridoris meeleheitlikult väljapääsu poole tormasime.

VII. Kruusvalli saladus

See tundus tol hetkel uskumatuna, et meile tuldi vastu ja me pääsesime kindlast surmast. Auto tuled olid endiselt suunatud sellele neetud klassiruumile, kui me majast välja koperdasime. Õhus oli soojust ja värskust ning udu hoone ümbert täielikult pühitud. Pilkases pimeduses kangastus vaid üks selge objekt – meid ootav valgustatud auto. Seda roolis Jaak, kes vaatas kohkunud pilgul mu käsi ja Birgitit, kui autosse sisse istusime. Külavanem, keda ma nägin päeva jooksul muudkui laia naeratusega talguid korraldamas, oli nüüd surmtõsine.

Ma jõudsin veel juhile öelda napi “Aitäh!”, ent kui ta Valle kohta küsis, siis mu seest purskus kontrollimatu nutt. Sõnad ei tulnud enam suust. Ma ei suutnud muud kui pead raputades nuuksuda. Pingelangus oli meeletu. Juht keeras kärmelt teele ja võttis suuna Suurupi poole. Tundsin, et vastutulevate autode kriiskavad tuled lõikasid mulle pimestavalt silma. Aga iga helgiga tundsin end rohkem rahunevat.

Nähes, et ma olin end kogunud, alustas Jaak ettevaatlikult juttu: “Ütlesin Lilianile, et jäägu ta ikka teiste juurde, toon teid ise ära.”

Pika pausi järel jätkas ta siis: “Selle kohaga on midagi väga valesti.”

Sain vaevu aru, et lause oli mulle suunatud ja vastasin pikaldaselt: “Mhm.”

“Mis seal toas juhtus, kes seal akna peal olid?”

“Otto, Otto Kruusvall, on kõiges süüdi”, vastasin monotoonselt.

“Kruusvall? Ma mäletan teda. Aga see ei saa olla võimalik. Ta oleks pidanud juba ammu surnud olema. Ma olen kindel selles.”

“Jah?” olin sonimislaadses seisundis. Birgit mu selja taga istus kramplikult ja ainuke heli, mis temast kostus, oli iga natukese aja tagant äkilised sissehingamised nagu unustaks selle vajaliku toimingu vahepeal sootuks.

“Otto Kruusvall oli siin Muraste lastekodu majandusjuhataja, ta õpetas ka bioloogiat. Aga see oli seitsme-kaheksakümnendatel. Ta elas siinsamas. Lõpuks kui kõik siin nurgas hääbus, ei olnud tedagi enam näha. Ta oli juba siis 80-aastane. Ei, ta on surnud. Praegu oleks ta 110-ne,” oli Jaak siiralt imestunud.

“Ta oli. Ta haihtus päris lõpus,” see leevendav tõdemus ei võtnud mult täna kaela langenud igikeltsalikku raskustunnet ära, kuid olin tänulik, et sain seda siiski välja öelda. “Need elukad, need elavad siin metsades,” alustasin probleemi püstitusega.

“Need elukad… no ma ei teagi. Aga miks neid siis koguaeg siin näha pole?” oli Jaak kahtlev.

Kuulasin teda nii hästi kui olukord lubas. Sel hetkel jõudsid minuni kriibitud käte vigastused lainetava valusööstuna, mida küll turvatunne ja auto soojus mõnevõrra pehmendas.

“Ma nägin ühte skeemi… tundub, et ta valis kindla aja aprilli lõpust mai alguseni,” lootsin, et see selge fakt vähendab ta ilmselget ebausku. “See kõik on kuidagi seotud uduga.”

“Nii, et sa arvad, et need aknal olnud elukad on mingit moodi Otto käsitöö?” Mulle tundus, et ta ei ole tegelikult selleks kohutavaks tõdemuseks valmis ning sisimas keeldub seda kogu oma mastaapsuses tunnistamast.

“Jah, see on tema jõle pärand.”

Auto keeras Suurupi teele. Olime jõudnud tagasi laagriplatsile. Seal oli taas sagimist, aga mitte sellist toimekat nagu päeval talgutel. Meid ootas ees kiirabi ja politsei. Vaatasin kella, mis näitas 20:37. Nad olid meid seal tükk aega oodanud.

Plinkivate tulede ees sahmis rõõmsalt tuttav koer, kes muudkui katsetas, kellele saaks sülle hüpata ja kelle nägu limpsida. Lilian seisis ta kõrval ja kohe kui peatusime, pöördus ta auto suunas. Ta juba aimas halba. Jaak vaatas mulle kaastundlikult otsa ja astus autost välja. Mõistsin, et ta võtab selle raske kandami enda peale, et jubedat uudist talle avaldada.

Metsasalu kohal tiirles tuletorni valgus endise hooga, millega liitusid nüüd kiirabi vilkurid. See kainestas mind ja tõmbas reaalsusesse veidi rohkem tagasi. Väljusin autost ja abistasin ka Birgiti välja, kes tuikus nagu unes. Vaeseke. Ta isa lausa sööstis oma haige jalaga ta poole. Usun, et tal on võimalik silmanägemine lihtsa operatsiooniga taastada. Ehk ka kuulmine. Kui isa ta embusesse haaras, siis kuulsin, et ta ütles vaid kaks lauset: “Isa, ma lihtsalt hüüdsin sind appi. Seal oli nii kohutav.” Hakkasin juba auto ust kinni lööma, kui nägin istmel rullikeeratud joonistusplokki. Selle oli Teet-Johannes nähtavasti sõbranna taskusse ulatanud enne kui koletisega vastamisi läks.

Seesama joonistusplokk – mis mu voodil nüüd lebab, – ma tean, et see on juhtnöör edasiseks. See on mul ka ainuke füüsiline tunnistus toimunust. Mu telefon hävis. Võib loota, et ehk on koerpeletise keha seal hoones veel alles, kui tema näljased kaaslased sellele juba otsa peale pole teinud. Ja Valle, oh Valle. Kui uurijad tema säilmed leiavad, siis mis järeldusi nad teevad? Mis pures teda sellisel kohutaval kombel?

Teet-Johannese pärast on mul aga meel kõige rohkem murtud. Milline kohutav saatus teda tabas. Kas ta piinleb? Kuhu ta kadus? Ma tunnen lohutust ainult sellest, et ehk ta sattus kuhugi, kust on tagasitee. Aga see on hapu lohutus, sest oh õudust! Siis on tagasitee ka Otto Kruusvallil.

Jutt: Nõrga nõia ots (Kristi Reisel)

Erik kahlas põlvini lumes ja kirus. Metsaalune oli tihe ja tema vandumist ei kuulnud keegi.

„Kuradi sitapea ei märganud öelda, et see siin on PÄRIS !“ Ta rapsis jala taha kinni jäänud risu lahti ja rühkis edasi.

„Mine too metsast värsket verd,“ inises ta taluperemeest järgi tegeval toonil.

„Sama verd ei saa mitu korda kasutada …“ sisistas ta silmi kissitades.

Mida teadis see talumats nõiakunstist !

Või no jah, arvestades asjaolusid, teadis see peremees liigagi palju. Tema oli sellega siin pidanud viimased paar aastat kokku puutuma. Erik oli saabunud mõned päevad tagasi. Talus oli ka üks nõid varem käinud selle aja jooksul ja asja korda saamata lahkunud. Erik pidi nüüd kaitsma nõia kutse au ja nõid oli ta ainult osaliselt. Ta oli iseõppija, ilma väeta ja õpetuseta. Oma teadmised oli ta  kild killu haaval kokku varastanud või välja uurinud. Nõiad õpetasid ainult enda poegi, kui neid oli. Kui sa ei tahtnud end nõia orjaks anda, lootuses, et ta sind veidigi õpetab, siis pidid tegema näo, et tead kõvasti rohkem kui tegelikult teadsid. Seda oli Erik julgelt teinud ja siin lumes ta nüüd kahlas.

Ohh kuidas ta kahetses seda kõrtsikaupa, kus ta oli lubanud Mahediku talu peremeest libadikuga aidata. Vihane selle nähvitsast kõrtsipoisi peale, kes selle kauba vahendas. See kuradi patskaak ajas ta nii osavalt orki, et ta  pidi selle Mahediku talu tööotsa vastu võtma. Mitte, et see libadiku peletamine tavaliselt mingi suur tööots oleks olnud. Ta oli seda varemgi  teinud, aga see sigudik ei olnud olulisi asju pidanud vajalikuks mainida. Oleks pidanud kohe halba aimama, kui kõrtsipoisil silmad põlema läksid ja ta sõbralikult õllekapa ning seakoodi tema poole lükkas, kuuldes, et Erik on nõid ja vajab öömaja. Need silmad ei põlenud lugupidamisest vaid üleolekust, trotsist ja ahnusest. Enamasti inimesed pelgasid nõidu. Andsid süüa ja ulualust, aga ise hoidsid eemale. Ja süüa pakkusid tavaliselt keedust, mida teenijarahvas sõi.

Nõidadega ei seltsitud ega laterdatud. Nõiaga räägiti olulistest asjadest. Ja see, et see libadik on PÄRISELT olemas, oleks võinud jutu sees mainida. Erik oli mitmeid libadikke edukalt minema mananud, aga neid ei olnud seal ka enne olnud. Sool piirikivile, veri ja ebamäärane pomin. Tavaliselt oli sellest küllalt, et tasu kätte saada ja edasi liikuda. Libadikud olid nagu soovirvikud, keegi polnud oma silmaga näinud, aga kõik uskusid, et nad on olemas. Lihtne töö tavaliselt.

Enne kui Erik teda nägi ja sai aru, mis jama sisse ta sattunud on, oli ta rahulikult verd ohverdanud. Palju ohverdanud, kuna peremees oli umbusklik ja erinevat verd oli talus palju. Vere ohverdamine rahustas alati rahvast.

Ta isegi lõbutses sellega, et sulges loomadel ohverdamise haavad. See oli tegelikult ainuke mana, mis tema käes töötas. See oli tema kingitus pererahvale, et loomad ei pidanud peale vere laskmist surema.  Ta oli ühte nõia õpilast veidi orjanud ja see oli talle selle mana õpetanud. Erik korjas ürte ja tegi lihtsamaid manatöid tema asemel, sel ajal kui Mauno ühe talutüdruku juures lõbutsemas käis.

Haavade sulgemise mana oli vägagi kasulik. Erik oli seda palju kasutanud. Tihti lõi ta ise need haavad, mida siis managa ravis. Majarahvas muutus tavaliselt palju lugupidavamaks, kui nägi, et nõid on äkiline, aga helde oma löödud haavu kinni lappima. See toitis päris hästi ja sai nii kauaks taludes paigale jääda, kui talle sobis. Sulasena töötades oli ta nii palju peksa saanud, et talutöid ta oma tulevikus näha ei tahtnud. Eemale paigast, kus sind tunti ja ole kes tahad. Nõia ameti puhul ei küsitud küsimusi. Huvitav, kas see nõid, kes hakkama ei saanud, oli samasugune kui tema? Peremees oli öelnud, et ta kasutas palju verd. Rahvasuu pilkas, et kui nõid ei tea mida teha, siis valatakse palju verd. Erik oli palju verd kasutanud.

Ta oli öelnud Mahediku talu rahvale, et läheb metsa värsket verd hankima. Kõik talus kättesaadav veri oli juba kasutuses olnud, peale Eriku enda vere muidugi. Mehele ei meeldinud enda verd valada mingite tohmanite eest, kes teda vaid moona ja ulualusega varustasid. Algsest kaubast oli midagi hoopis muud saanud. See oli  muutunud põlvini lumes sumpamiseks metsas ja see oli asja helgem pool. Kusagil käis see libadik ju ringi. Võibolla selles samas tukas siin? Erik tõrjus selle mõtte. Libadikud ei rünnanud rändajaid. Nad võtsid vaimudele ja olenditele pühendatud karjast nagu pererahvas rääkis, ohvriandidest.

Ta rühkis Suurekivi koopa poole. See pidi kusagil siin lähedal juba olema. Erik oli talurahvale öelnud, et läheb metsa värsket verd hankima, kuid tegelikult oli tema sihiks Suurekivi koobas oma punase liivaga.

Noor kask lõi valusasti vastu selga ja lund kukkus kraevahele. Erik mõtiskles, kas ta üldse läheb sinna tallu tagasi. Midagi olulist tal seal talus ei olnud ilma milleta hakkama ei saaks. Tema nõiapaun muidugi oli maha jäänud, aga see oli pigem rumalatele mulje avaldamiseks, kui tegelik tööriist. Erik oli esimest korda üle pika aja oma mõtetega üksi ja külm lõi pea selgeks.

Mis siis valesti oli läinud? Peale selle, et ta ei plaaninud üldse seda tööd korralikult teha. Ta oli tahtnud seal ainult kevadeni elada. Olla selline tõre nõid, keda peljatakse tööle appi kutsuda. Keda sulasetüdrukud oma sõba alla lasevad ning perenaine paksema võikihi leivale määrib.

Kõigil silmis lootus, et tema viibimine talus toob head õnne ja peletab keda iganes. No ei peletanud.

Ta oli seda libadikku näinud. See oli päris. Erik ei olnud oma elu jooksul ühtegi muistset tugevat elukat näinud. Neist ainult räägiti. Ta isegi ei arvanud, et nad päriselt olemas on. Hea on pidada ametit, kui väge pole kunagi vaja kasutada. Siin oli.

Mitte see ei olnud hirmutav, et mõni olend päriselt olemas oli, aga tema käitumine. Seda see kõrtsipoiss nii õelalt muheles. Kurja küll, see libadik mitte ainult ei viinud asju ära, aga see TÕI TAGASI KA. Seda ühed elukad tegema ei peaks. Kui tuli soerdlane ja viis karjast kedagi kaasa, keegi ei kurjustanud. Soerdlased teevadki nii. Kui tuli vesilane ja viis võrgud ja kala kaasa, siis keegi ei nurisenud. Vesilased teevadki nii. Kui tulevad viljatallud ja vili muutub mustaks, siis nii on. Ohverda neile, et nad ei käiks üle sinu viljapõllu vaid käiksid mööda oma vanu radu.

Kõigil vaimudel või soerditel oli kombeks midagi võtta või nõuda. Mitte kunagi ei andnud nad midagi tagasi. Kui olid heas tujus, siis nad ei puutunud sind ja see oli kõik. See libadik siin võttis ja andis pererahvale pärast TAGASI. Kui ta noore ohvrimullika minema viis, siis ta tõi selle tagasi.

Roiskunud ja poolseeditud korjus oli taluõuele oksendatud. Erik oli seda korjust näinud. Maa oli külmunud ja matta oli raske. Peremees oli käskinud korjuse lume alla matta, et äkki tuleb libadik tagasi ja tahab korjust lõpuni süüa. Ei tahtnud.

Kui libadik õuele jäetud pühitsusruunidega saani oli ära viinud, siis toodi see paar päeva hiljem tagasi. Sellele olid rattad alla klopsitud ja istmik puha puruks pekstud, kuid see ilmus õue peale tagasi. Pererahvas ei kartnud mitte seda, et midagi ebaliku poolt ära viiakse. Nad kartsid, et see tuuakse tagasi. Tagasitoodud asju kardeti kui tuld. Nad olid hirmul ja mures, et mis nende andidega valesti on, et need ei kõlba. Mures, et aitadest ja sahvrist kadus toitu. Ja mures, et koerad vaikivad kui see toimub…

Erik ei olnud kindlasti mees, kes seda jama lahendada tahtis või oskas. Ta oli verd ohverdanud, pomisenud ja kaarna sulgedega manamist teinud. Kuid ise ta ju teadis, et ega sellest sellise eluka vastu abi ei ole. Pererahvale ta seda muidugi ei öelnud.

Nüüd liikus Erik visalt Suurekivi koopa poole. Naabrinaine Urve oli rääkinud, et sealne liiv oli ainus asi, mida libadik pelgas. Kõrtsipoisi vend oli naabri talust noori uttesid tulnud ostma ja tema kasukas oli Suurivi koopa liivaga koos olnud. Seal olla selline punane liiv. Libadik vaadanud seda ja jooksnud ära. Suurekivi kandis polnud libadikku kunagi nähtud.

Erik tahtis omada mingitki kaitset selle eluka eest ja kui see punane liiv seda pakkus, siis pidi seda kindlasti kasutama. Võibolla viibib ta koopas piisavalt kaua, nii et talus enam ühtegi elavat hinge ei ole ja libadik liigub edasi?

Kas ma põgenen praegu sellest talust või kavatsen veel sinna tagasi minna, esitas Erik endale ikka ja jälle sama küsimust. Ta tahtis leida koopa, mis ei meeldi libadikule. Seda uurida ja oma tegevused läbi mõelda. Hea oleks veeta veidi aega paigas, kus sa ei pea muretsema sellepärast, et kui öösel välja kusele lähed, siis sind ootab uudistav libadik.

Ei, otsustas ta enda sisemuses, saagu ise hakkama oma libadikuga, kes asju tagasi toob. See on liiga jube. Inimesed käitugu ikka nagu inimesed ja muud elukad nagu muud elukad. Ma olen sitt nõid, ilma väeta ja ilma teadmisteta. Mina sellise töö peale ei sobi. Redutan veidi koopas, teen ohvripuu juurde verejäljed ja lasen siit jalga. Paari päeva moon oli tal kaasas, las ootavad teda tagasi. Jõudu neile sellega.

Suurekivi hakkas lõpuks paistma. Üsna kinnituisanud oli see nõgu, milles ta oli, aga käiguava oli siiski näha. Erik astus koopasse ja raputas endalt lund maha. Koobas oli suurem, kui ta oli arvanud ja seal oli palju käike, mis viisid maasügavusse. Võibolla see ei olnudki nii hea mõte siia tulla, käis mehe peast läbi. Kes või mis mööda neid käike võis liikuda ja libadikule mitte meeldida, aga kas see talle meeldis? Ta tõrjus rahutukstegeva mõtte.

Koobas oli punasest liivast ja jõgi oli siia käike uuristanud aegade algusest. Jõe kuivades olid käigud kuivale jäänud ja neid kasutasid heinalised suvel hea ja jaheda ööbimiskohana, kui palavus tahtis liiga teha. Samuti talvel andis koobas kaitset tormide ja lakkamatute vihmahoogude eest. Koopasse tõid mitmed metsarajad ja siin käisid talumehed aeg-ajalt. Kui siin midagi kummalist oleks, küll nad eemale hoiaksid, mõtles Erik.

Ta tegi lõkke üles ühes käiguorvas. Seal oli lõkkepuid ja oli näha, et seal oli ka varem inimesi peatunud. Võibolla siiski ei ole nii jube koht. Kui talumehed siin ööbida julgevad, siis võib tema ka üsna rahulikult siin puhata. Ta vaatas laagriplatsile maha jäetud paari sületäit heinu ja koorepuru, mida laagrilised tihti koristada ei viitsinud. Ta nägi seinaorva korralikult ära pandud paari tekki ja paari nõud. Siin käidi korrapäraselt. Paari ööga ei tohiks midagi juhtuda. Oluline on endale mitte liigset tähelepanu tõmmata. See on ühe nõia parim omadus ja täna tahtis Erik olla hea nõid. Punasel liival, turvaliselt ja rahulikult, kohas kus elukad ei liigu.

Ta kohendas lõket ja jäi mõtlikult leeke silmitsema. Soojus rammestas keha.

„Kes sina selline oled?“

Erik oli hetkega ärkvel. Lõke oli madalaks põlenud, kuid andis veel veidi valgust. Tema vastas seisis noor naine. Riides nagu talunoorik, aga talunoorik ei saanud ta olla. Temas oli midagi teisiti, liiga käskiv ja teadlik oli see hoiak. Erik ei osanud vastata, mis see teisiti oli, aga tõmbus vaistlikult kössi.

Neidis uuris teda terava pilguga.

„Erik olen, uurin miks libadik neid koopaid ei salli ja tulin peitu tema eest,“ suutis ta vaid piuksatada. Selle pilgu ees ei olnud võimalik ei valetada ega keerutada.

„Ja miks sa arvad, et ta neid ei salli?“ küsis naine rahulikult. Ta istus ja hakkas tuld kohendama. Erik ei julgenud küsida, kas naine on nõid. Nõiad kannavad tavaliselt kõvasti amulette, naisel neid ei paistnud. Samas seda tegid ainult nõrgad nõiad. Tugevad nõiad ei vaja ei amulette ega muid kulinaid. Neil on vägi ja seda väge Erik tundis. See on nagu lõhn, sa ei näe seda, aga tunned, et see on seal.

Naisel ei paistnud kuhugi kiiret olevat ja ilmselgelt ei peljanud ta võõrast meest koopas.

„Vesta mulle oma lugu. Ma kuulen harva mitte siitkandi lugusid,“ lausus ta pead viltu kallutades ja meest silmitsedes. Tema heledad liivakarve juuksed ja hallid silmad olid nii tavalised siinkandis. Ta oli nägus, kuigi veidi teravate näojoontega. Põskedel olid armsad lohukesed. Samas pilk, mis oli nendes hallides silmades, kõneles millestki muust, kui kahekümnendast heinasuvest. Sealt vaatas vastu öö tarkus ja enesekindel teadmine, et talle allutakse.

Ja Erik jutustas, jutustas nii nagu ta ei olnud kellelegi kunagi jutustanud. Rääkis ära kogu oma elu ja unistused, ametid ja tegemised. See voolas välja ta suust ja hingest. Ta ei varjanud, ei jätnud rääkimata. Kõhus oli soe ja suus oli tunda vürtsköömne rüüpe maitset. Nii kergendav oli rääkida korraga ja seda ei olnud võimalik pidurada enne, kui jutt räägitud sai. Erik tundis, et nähtamatu pigistus lõdveneb. Ta oli rääkinud oma loo.

Nad vaikisid.

Tuli oli taas madalaks põlenud ja Erik viskas paar okasronti tulle. „Et sul külm ei oleks,“ lausus ta naise poole vaadates. See viha, mis neist tüünetest silmadest  leegina vastu lahvatas, ehmatas mehe paigale.

„Mis on ?“

Ta nägi, kuidas naine tema silmade all hakkas moonduma ja peale kägiseva hääle lõppemist vaatas ta tõtt libadikuga. Libadik vaatas teda vastu. Võttis kaks oksaraagu ja viskas talle kurjalt silma vaadates tulle. Erik vaatas lohukesi libadiku põskedel, mis olid järsku nii äratuntavalt inimlikud.

Uuesti väändumine ja kägisev hääl. Naine kohendas oma seelikut ja torutas huuli.

Mõlemad vaikisid ja vaatasid üksteisele otsa.

„Miks sa ära jooksid, kui enda koopa liiva nägid?“

„See poiss oli oma kindad siia jätnud, tahtsin need talle lepituseks viia, et  ma ei peaks ohvripaeltega lambaid võtma. Neid on rõve välja oksendada.“

„On sul see ammu?“

„Mitte eriti. Peale seda, kui mind mehele taheti panna ja ma metsa jooksin.“ Ta näperdas seelikuäärt ja vaatas maha. “Kohtasin libadikku ja pakkusin ennast talle. Lootsin, et see on kiire surm, aga tema hoopis lõbutses minuga ja läks minema. Peale seda muutun peale iga ohvriandi või pühendust ise libadikuks. Kui ohverduse tagasi annan, muutun tagasi. Kas sa tead, KUI PALJU on igasugu lollakaid altareid ja ohverduskivisid igal pool, nõiahakatis! Need lollakad seovad kedratud lõngast ohvripaelasid loomadele kaela, lootes et vaimud neid ei puutu. Idioodid ! Nad ise kutsuvad neid välja nii.“

Tema silmis oli vihkamine ja ahastus. „Mul läks kaks aastat, enne kui sain aru, et andi tagasi andes muutun inimeseks. Ma elasin kaks aastat libadikuna!“

„Kas libadik muutub inimeseks, kui ta saab anni tagasi anda?“

Naine kehitas õlgu „Mina muutun“.

Eriku süda peksis meeletult. „Libadikuna sa kuuled, mida teised vaimud ja olendid räägivad? Mäletad sa seda pärast inimeseks saades?“

„Jah, mis siis? Üks soovirvik mind õpetaski, et kui tahan inimeseks tagasi saada, pean inimeste anni tagasi andma. Nad on omadega päris sõbralikud. Inimesed on kohati vastikumad kui ebalikud. “

Erik võttis vöölt pussi ja lõikas endale käsivarde.

„Ma ohverdan selle vere sulle, oo libadik, tee mind enda suguseks …“ naine viskas teda pooliku haluga.

„Lollakas, sõnad peavad õiged olema ja ruunid ka.“

„Aga tuli?“ oli Erik segaduses.

„Silmside ja südamest tulnud and“ lausus naine tigedalt. Ta ninasõõrmed laienesid, kui ta vihaselt pahises.

„Kas sa tahad mind enda orjaks teha? Sa sellest ikka saad aru, et ma võin ju libadik olla anni tõttu, aga kui ma viimase anni tagasi annan, saan inimeseks. Ma võin ju kohe minna ja mõne ohvripaelaga lamba võtta, ja selle tagasi anda, ja ma olen inimene tagasi. Enne löön muidugi sinu maha. Või tahad libadikuga jõudu katsuda? Ma rebiks su pikkadeks ja väga peenikesteks ribadeks!“ Ta kissitas pahaselt silmi.

„Ma tahan seda mis sul on! Minust saaks suur nõid. Mida ma pean tegema, et sa jagaksid?“

„Tümakas, see on esimene altarikivi, mis sul tee kinni paneb. See ei ole asi mida tahta.“

„Ei, kui ma anni tagasi annan. Ja ma tahangi mingi aeg libadik olla ja õppida vaimudelt ja olenditelt. Küllap leiab ka nõiatarkust, kuidas vältida moondumist, kui ise ei taha.“ Erik vaatas lootusrikkalt naist. Lohukesed naise põskedel tukslesid, kui ta huult näris.

Naine mõõtis teda pika pilguga. „Kaaslast tahan ma endale küll, sellist nagu ma ise. Mul on villand üksi olemisest. Selline kohaneja ja õppija, nagu sina oled, sobiks mulle hästi.“

Naine lisas puid tulle „Ja kenakene oled sa ka … Ohverda mulle midagi, mida on kerge tagasi anda, ja maga minuga. Nii sain mina libadikuks, nii saad sinagi. Suudad sa libadikuga sugu teha ?“ Ta vaatas Erikule küsivalt otsa.

Erik vaatas neid taevakarva hallikaid silmi, mis olid järsku kuidagi nii suureks muutunud. Lohukesi põskedel ja armast, kuid veidi teravat nägu. Sääri, mis tulevalgel paistsid ja pehmust, mis põuest paistis. Oo jaa, selle neidisega ei ole küsimus, kas ilmasammas püsti läheb, pigem ei raatsi liiga kiiresti lõpetada. Kui libadik on see neidis, siis ta tahab teda hommikul ja õhtul, ja öösel mitu korda.

Erik noogutas vaikides ja neelatas. Ta tundis, kuidas veri liigub kiiremini kui mõistus ja sõlmis püksipaela lahti. Haaras puuoksa, vaatas naisele silma „Sulle,“ ja viskas oksa tulle.

„Oota, mis su nimi on …“

Naise silmades lahvatas heameel ja rõõm „Maar…“ ja ta hakkas moonduma.

„MAARI“ lausus libadik tema ees, kellel olid lohukesed põskedel.

Hommikul väljus koopast Erik koos kotitäie punase liivaga. Jah, ta võib Mahediku talust tasu sisse nõuda küll. See libadik neid enam ei tülita. Maari lubas talust kauge kaarega ringi käia. Kui on moona vaja, siis seda ei pea ta enam varastamas käima aidast. Erik hoolitseb selle eest edaspidi.

Ta laseb sulastel vana altari eemalt kummuli lükata ja kõik ohvri ja loitsupaelad loomade küljest ära korjata. Uued, tema tehtud tulgu asemele. Need on nii valesti tehtud, et ei tööta. Kui ka Maari või ta ise lähistele satub, ei moondu nad ja libadik on peletatud. Tasu on helde ja laseb neil rahulikult kevadeni elada. Oma nõiatarkuste varjamiseks puistab ta punast liiva uutele altaritele ja piirikividele. Väites, et see on tõhus kaitse libadike vastu ja tema loitsud muidugi …

Ta liikus ettevaatlikult, meeles pidades ohutisi, mida Maari oli talle maininud, et mitte altaritele ega ohverduskohtadele tahtmatult liiga lähedale sattuda. Ta teadis, et ei tohi sattuda lähemale, et tema vari puudutaks altari varju päikese käes. Eriku süda laulis, kui ta naise peale mõtles.

Nad olid veetnud tegusa öö nii libadikena kui inimestena armatsedes.

Jah, sellist kaaslasest ei oleks ta kunagi osanud tahta. Nõidadel, eriti viletsatel, ei ole tavaliselt kaasasid. Nõiad on harva paiksed ja peresid on neil harva. Maari … ta on nii … Erik ei kahetsenud hetkekski naise randme ümber sõlmitud juustest tehtud paela. Naise silmad olid üllatusest suured, kui ta hommikul tema juuksesalgu lõikas. Palmis selle, oma verega niisutas ja naise randme ümber sõlmis talle silma vaadates. Ta ei lükanud palmikut tagasi. Jah, see on tema naine. See on naine, kelle eest ta tahab hoolitseda ja koos olla. Kes iganes neile sünnivad, nendest tahab ta rõõmu tunda. Tema silmade ees tantsisid armsad lohukesed libadiku näol.

Magusast rammestusest kantuna Erik muigas. Nüüd, kui tal endal oli ligipääs nõiatarkusele, ei kippunud ta seda jagama. Ta tahtis, et see teda toidaks. Selle jagamine või õpetamine tundus mõeldamatuna. Nõiatarkust väärivad vaid need, kes … Erik ei osanud seda mõtet kohe lõpetada. Küll aga oli ta kindel, et ühelegi inimesele ta seda kergelt ei jaga.

Ta kõhistas naerda ja liikus talu poole. Pärastpoole läheb ta ja astub kõrtsist läbi. Vaja selle kõrtsipoisiga sotid ära klaarida. Tema siis naeris nõrkade nõidade üle … Nüüd saab temal lõbus olema.

Ja kui ta ka põrkab mõnele altarile või ohverdusele, siis … ta annab tagasi.

Ja see ei ole siis enam SEE libadik, kelle peletamiseks teda palgati …

Üle ilmapiiri - osa 8 (Osvald Soobel)

See on Osvald Soobli romaani „Üle ilmapiiri“ kaheksas osa. Päris uutel lugejatel soovitab toimetus alustada lugemist esimesest osast https://www.ulmeajakiri.ee/?jarjejutt-ule-ilmapiiri---osa-1

17. …paneb seisma pimeduse soojuse…

Lan istus Orkaani juhtimispuldi taga ning silus vurre.

“Ei oleks uskunud, et nad nii kiiresti valmis saavad. Juba homme teeme surveproovi, siis on Orkaan taas täiesti korras,” oli kapten rahul.

“Aga ikkagi, midagi võib vana roti kõrvu olla jõudnud,” tähendas Thun ta kõrval. “Too kodukatt täiesti ilmselgelt teab midagi, ta läks hirmust ogaraks, kui temalt “Rohelise tee” kohta küsisin.”

“Aga mis selle kodukati nimi oli? Kõhn?” küsis Lan mõtlikult.

“Mingi Fifi vist?” kortsutas Thun armi. “Nõnda vana rott teda kõnetas.“

“Filifjonka siis,” täpsustas Lan. “Ja kõhna nagu pliiats?”

“Jah, nagu poleks aasta aega süüa saanud. Aga katt mis katt. Ma ju olen neid näinud ja tean, kuidas välja näevad,” laiutas Thun käppi. Lan mõtles ja mängis pliiatsiga.

“No see oleks imelik ka, kui ta oleks ka tegelikult ehtne Muumioru Filifjonka. Aga kust ometi nad selle kodukati leidsid? Äkki on vana rott ise Gega mestis?” vangutas Lan pead. Pliiats kukkus ta sõrmede vahelt ja jäi puldile nuppude vahele pidama. “Mis sa arvad, mida ette võiks võtta?”

“Inimesi pinnida on kahtlane, äkki takerdume ise vana roti tegemistesse. Kai ei räägi, nagu sa ise ütlesid. Aga kodukatile on vaid veidi vaja haiget teha ja ta laulab kõik välja,” soovitas Thun.

“Asi on kahtlane. Eriti selle Kai pärast. Aga äkki on see Filifjonka Kai jaoks tähtis? Äkki õnnestub sellega Kaid kuidagi veenda? Mõjutada? Rumal lootus, aga proovida ju võib,” vastas Lan pliiatsit võttes ja seda jälle näppude vahel keerutades.

“Milles veenda?”

“Et ta suu peaks. Ta teab liiga palju ja meil on kokkulepe. Peab siiski selle katinääpsu siia organiseerima…”

Liis komberdas lauaäärtpidi, nägu valge, käsi rinna alla surutud ja kõõksus. Laual olid läbisegi pokaalid, tassid, klaasid, mõned upakil, teised külili rokastel taldrikutel. Laudlina oli kortsus ja plekiline. Üksikud viina- ja veinipudelid seisid nagu monumendid, mõni päris tühi, mõni poole peal, mõni peaaegu tühi. Üsna koogivaagna lähedal toolil magas Filifjonka, küünarnukid laudlina kortsude vahel ja koon käsivarre all peidus. Kook oli maitsev, väga õhuline ja magus. Aga Liis teadis, et see ei püsiks enam ta sees. Sülg imbus suhu ja rinnaalune muutus veelgi vastikumaks. Liis kõõksatas taas ning vajus raksatades Filifjonka kõrvale vabale toolile.

“Issand. Issand, anna mulle andeks. Anna mulle andeks,” kõlas vaikses peosaalis tüdruku hele, vaevukuuldav nutt. Keegi ei kuulanud teda, sest kõik olid Samuumi meeskonna juhatatud ruumidesse magama läinud. Vaid loomad magasid lava ees kõrvuti kui matsakad pätsid suuruse järjekorras: Liisu, Kai, Valli ja Eliise. Alissa oli laval trummikomplekti all keras.

Filifjonka tõmbles, muutus rahutuks, lausus segaseid omakeelseid fraase. Nende toonis kostis kasvav hirm ja paanika. Lõpuks ta võpatas ning avas silmad. Ta ei olnud enam kena ja uhke nagu ennist tantsupõrandal, ta oli hoopis kühmus, soeng oli sassis ja silmad hirmul. Vaatas segasel ilmel ringi kuni ta pilk Liisi nohikuprillidesse pidama jäi.

“Ma olen pattu teinud,” kaebas Liis tasa.

“Kuidas ometi? Sina ja pattu? Mina ei usu, sina oled küll siin viimane, kellelt pattu võiks oodata,” imestas Filifjonka ja toetas põse käele.

“Mida ma tegin… Ma pole abielus,” sosistas Liis prille lauale pannes ja salvrätikuga silmi pühkides. “Ta ei ole üldsegi minu tüüp!”

“Punkarist räägid või?” küsis Filifjonka otse. Liis virutas salvräti põrandale, see aga langes pehmelt ega kandnud neiu ärritust edasi.

“Äkki oleks pidanud pruudipärja tantsuringis Mai ja Cheni asemel keegi muu olema?” noris Filifjonka edasi. Liis ei vihastanud, ainult ta silmad täitusid uue annuse veega.

“Ei sina suuda pattu teha, sinus pole teratki seda kurjust, mis selleks vaja võiks olla,” nentis Filifjonka Liisi kätt silitades. “Nii ei saakski elada… Tegelikult tegin minagi seda pattu. Ah mis sest, me polnud samast rassistki. Isegi mitte samast maailmast! Mis on aga kurb. Tema jääb siia, mina lähen tagasi kodumaale ega näe teda enam kunagi…”

“Kellest sa räägid?”

“Admiralist ikka,” õhkas Filifjonka, sirutas end ja toetas koonuotsa kätele. Liis tundis korraks ebamugavust, samas ka üllatust, et Filifjonka üldse teda enda saladusse pühendas. Aga ikkagi – nii täiuslik, tore ja ilus naisterahvas, nagu Filifjonka… Ja saab millegi sellisega hakkama! Ta oli ennastki korralikuks ja viksiks pidanud, ent leidis ennast koos Filifjonkaga samast punktist – ebakaine ja pattuteinuna.

“Ja tegelikult… Ma ei tea nüüd, kas sinu tüüp või mitte… Mina valiks ka Peetri. Ta kaitses mind selle mõisamoori eest. Ja kui mõtlema ja meenutama hakata: kui tal põhjust on, siis kaitseb ta surmatunnini, ta ütleb, mida ta mõtleb ega karda. Ja mis peamine: ta ei taha halba,” rääkis Filifjonka. “Ta ei teeks kunagi midagi halba, midagi sellist, mida ta häbenema peaks.”

“Kust sina tead, millised need punkarid on? Nad räuskavad, lakuvad, sõimavad riigikorda, teevad pattu kellega tahes, kes ette jääb…”

“Kuidas ometi? Kas ta tegi midagi sellist? Mina küll ei näinud,” naeris Filifjonka. “Jah, purjus oli ta küll lõpuks. Aga ei mäleta, et ta midagi paha oleks teinud. No käitub ta küll nii nagu ta käitub ega armasta viisakussõnu, aga ta ei aja niisama tühja juttu ka. Ja ma ei mäleta, et ta oleks kedagi siin niimoodi selle patu tegemiseks taga ajanud, pigem käis see asi teistpidi.”

Liis hakkas uue hooga nutma, sest tõesti oli tema see, kes punkari pillimänguoskusi oli imetlenud ja teda korduvalt tantsima tirinud.

“Aga miks sa nutad?” küsis Filifjonka.

“Tead isegi. Tema mängib ansamblis, ta on laval, aga kes olen mina? Mul pole mingit lootust, sest baarides, kus ta esineb, on palju ilusaid tüdrukuid…”

“Mina nüüd küll aru ei saa, mida sa kardad või miks sul lootust pole…”

“Paks olen, kas sa ei näe siis?” turtsatas Liis oma nägu järgmisse salvrätti peites.

“Mis siis, Muumimamma on ka paks, ometi on temas seda sarmi ja headust rohkem kui kümnes saledas kõõtsus ja mümlas kokku,” imestas Filifjonka tüdrukut vaadates. “Tegelikult see särk on küll pisut lihtsa lõikega ega istu su seljas, see on vist üldse suure mehemüraka jaoks tehtud. Kui selle asemel üks kena jakk oleks, avara dekolteega, samas kumeruses su näoga, ulatuks paar tolli seeliku peale…”

“Selle seeliku peale või?” katkestas Liis peaaegu vihaselt.

“Kena seelik ju?” imestas Filifjonka. “Mis sellel viga on? Kulumata ja puha nahast…”

“Lühike ju!” vastas Liis peaaegu karjatades. Ta vaatas Filifjonka mõistmatut pilku ning selgitas: “Kas sa kujutaks ette, kui ma sellisega tänavale läheks, millise vastikustundega inimesed mind vaataksid?”

“Veidi pikem sobiks ehk tõesti paremini, võiks olla põlvede kohalt veidi kitsam ja siis säärte poole veidi laiem,” arutles Filifjonka ettevaatlikult. “Sobituks säärte kumerusega...“

“Miks sa mind narrid, mis ma sulle teinud olen?” ulgus Liis.

“Mis sa ajad? Mul pole see mõtteski!” oli Filifjonka nõutu. “Ma vist jälle ei tea mingit asja, ma olen ju teisest maailmast pärit.”

“Mu jalad on ju väga paksud,” nuuksus Liis. Sellega pidi Filifjonka nõustuma, sest see säärejooks oli tõesti volüümikaim, mida ta Maa naiste juures näinud oli. Kas just väga? No võib-olla, Filifjonka polnud Maa naisi kuigi palju veel näinud. Olgu siis selle mõõdu nimetuseks „väga.“

“Minu meelest oled sa küll terve, sile ja kena, ei ole küürus, ei ole kõver,” püüdis Filifjonka lohutada.

“Sa ikka ei tea sest midagi!” karjatas Liis nuttes ja nägu kätesse peites. Filifjonka ohkas, sirutas ennast ning tiris siis Liisi endale rinnuli sülle. Oli see vast raske tükk, ikka mitme Muumimamma suurune! Hiiglamasuur, nagu iga teinegi inimene muumimaalase pilgu jaoks. Aga ikkagi naisterahvas, habras ja ilus, vajas hoolimist ja armastust. Paksuse pärast põlatud? Peaasi, et ta ise ennast põlgama ei hakkaks…

Filifjonka kuulis teravaid samme ning nägi Kaid lähenemas.

“Nad on ikka naljakad küll,” muigas hirv Filifjonka süles nuuksuvat Mari õde vaadates. “Nii moodi see lugu siin maailmas on, kui oled paks, oled kohe ka inetu. Tavaliselt hirved ei räägi ega saa sõnadest aru. Aga minu puhul inimesed ei tea, et ma nende kõnet kuulan ja mõistan viimast kui sõna. Ja mida kõike ma olen enda kohta kuulnud!”

“Eelkõige on naisterahvas ikka täpselt nii ilus, kui ilusaks ta ennast ise peab,” ohkas Filifjonka Liisi õlga silitades ja tühjusse vaadates. Kai jälgis Filifjonkat ning märkas, et ta on hirmul, lausa paanika piiril. Mis teda vaevab?

“Kas sul on ka raske? Veinist? Patust?” küsis hirv hoolitsevalt.

“Sa kuulasid kõike pealt?” küsis Filifjonka.

“Jah,” vastas Kai silmi vidutades. “Liis istus siia toolile sellise raksuga, et ma ärkasin üles. Ma püüdsin uuesti magama jääda, aga te hoidsite mind oma jutuga ärkvel. Aga miski vaevab sind.”

Filifjonka silmad läksid suuremaks, ta vaatas hirmunult tühjusse.

“Ära karda, mina oskan saladusi hoida, palju hirmsamaid ja suuremaid saladusi kui mõni väike patt. Ainult Mari oli väga mures, kui sa ära olid,” rääkis Kai rahustaval häälel.

“Sul on tõesti vist palju suuri saladusi,” nõustus Filifjonka Kaile otsa vaadates. Ta silmad olid suured ja hirmu täis. “See patt… Seda pole üldse… Seda pole üldse selle kõrval, mida ma kardan…”

“Aga mida sa kardad?”

“Ma ei teagi. Midagi… Ma kardan admirali pärast! Tead, see lõhkise näoga komandör on kuri! Need teised kärbid ka, kes siin korraldamas käisid! Need… Vahetusmeeskonna omad!” pahvatas Filifjonka.

“Täiesti keskmised sõjalaevastiku hiidkärbid,” arvas Kai. “Aga sa oled rahutu. Sa nägid halba und.”

“Kust sa tead?” hingeldas Filifjonka.

“Sa tõmblesid enne ärkamist, pidid morsikannu küünarnukiga maha lööma,” rääkis hirv leebel toonil. “Äkki on su sees midagi, mis vajab välja päästmist? Kaile võid alati rääkida.”

“Ma kardan admirali pärast,” sosistas Filifjonka põrandale vaadates. “Ma lendasin tähtede vahel… Ma ei tundnud ennast päris endana, ma olin nagu kivist, külm ja elutu… Otsisin Maad ja leidsin selle. Maa oli külm punakas kõrb, Kuu oli kaheks tükiks ja taevasina oli peaaegu kustunud. Ja mitte mingisugust elu! Ja minus ei olnud ka elu… Ma olin nagu mingi monstrum! Ma olin… Nagu see sõjalaev!” ja Filifjonka koputas kannaga põrandat nii, et ta süles nutva Liisi lopsakad vormid vabisesid.

Kai vaatas mõtlikult maha ning küsis: “Ega sa kunagi varem midagi sellist ole näinud?”

“Ei, ei ole varem. Ainult mõni päev tagasi, kui me olime esimest päeva poistega muusikat teinud. Ma olin keset kõrbe käpuli ja samamoodi, nagu oleksid mul ihuliikmed olemas olnud ja nagu ei oleks ka, nad olid tuimad ja tundetud ega liikunud, nagu neis ei olekski elu olnud, mis siis, et nad olid minu küljes ja minu omad. Siis vahepeal tundsin, et ma oleks nagu mingi suur sõjamonstrum ja mu sees oleks palju pisikesi loomi, kes on tapale määratud… Samamoodi tundsin, nagu oleksin vahepeal ise sõjalaev, vahepeal jälle kõndisin seal sõjalaevas ringi ja nagu ma ei oleks olnud sõjalaev. Ma ei teagi kohe, nii kummaline ja segane. Aga mis kõige hullem: see ei olnud nagu päris uni ka! Kuidagi teist moodi oli, mitte selline tavaline uni, kus ma näen, et mul potililled närtsivad ja ma neid kastan või noh, kasvõi pesen lapiga põrandat,” jutustas Filifjonka ning vaatas, kuidas Kai kõrvad lääpa vajusid ning hirv pilgu maha suunas.

“Kas selles on midagi halba? Kas see võib mulle halvasti mõjuda?” muretses Filifjonka.

“Ma ei tea,” vastas Kai kohkunult. “Ma ei tea. Me peame su vist üsna kähku koju viima.”

“Miks?” küsis Filifjonka tasa.

“Sa kuidagi nagu ei sobi siia. Ei, sa oled viisakas ja soliidne, aga noh, siia maailma sa ei sobi kuidagi nagu,” kokutas Kai peale pausi. “Kas sa ise tahaks siin pikemalt olla? Nende kahtlaste kärpide ja sõjamasinate keskel?”

“Ega ikka ei taha küll. Ehkki ma olen teid armastama hakanud. Te olete sama toredad, kui mu naabrid Muumiorus ja Kuuselahe ääres. Aga mis see loeb sellele lõhkise näoga kärbile või neile rahajõmmidele, kellest Peeter rääkis ja kes ühtede taldu lakuvad ja teisi jalge alla trambivad,” nõustus Filifjonka, libistades pilgu üle Liisi, koogitaldriku ja nõudelaga. “Peetrit” kuuldes vabastas Liis Filifjonka haprad reied oma barokse figuuri alt, ajas end sirgu ja pani prillid ette.

“Kas sul on parem?” küsis Kai hoolitsevalt. Liis ei vastanud.

“Tegelikult, kui sa kardad, et sind saledamate tüdrukute pärast ära põlatakse… Ma kirjutan sulle paar retsepti. Sellist, kus lõhnatundmist pole vaja, aga on niisama paari kavala nipiga. Usu mind, need mõjuvad,” rääkis Filifjonka püsti tõustes ja laua najale toetudes. Liisi surutud kangus polnud ta reitest ikka veel lahtunud.

“Mis retsepte? Saleduspreparaate?” küsis Liis peaaegu tüdinult.

“Ei,” vastas Filifjonka tordilaua poole komberdades. “Näiteks seesama õhulise biskviidiga kreemikook su ees. Usu mind, et need aitavad. Köögis sa ju ometi oskad toimetada, ma ise nägin.”

Filifjonka võttis tordilaua juurest toolilt oma käekoti, istus laua äärde, otsis kotist märkmiku ja pliiatsi, rebis paar lehte ning asus kirjutama.

“Äkki peaks kohvi keetma? Liiga palju head-paremat veiniga läbisegi ei ole kõhule hea,” arvas Kai. Liis ei vastanud, vaid toetas küünarnukid lauale ja pea kätele. Kõik olid vait, Valli, Eliise, Liisu ja Alissa magasid endiselt. Vaikuses kostis vaid Filifjonka pliiatsikribin. Viimaks kostis kuskilt hääli. Uks avanes ja saali astus Kristo, kes sirutas haigeid liikmeid ning hädaldas: “Kas need kärbid magavadki sellistel partel, kurat võtaks? Nojah, ise on kerged kui kaltsud ega tea liikmete kangeksmagamisest midagi!”

Ta taarus lavale ning hakkas juhtmeid lahti ühendama ja kokku kerima. Ta tonksas ka Alissat. Rebaseplika ei tõusnud isegi püsti, ta roomas käpuli mõned meetrid Kristo jalust ära ning tõmbus uuesti kerra.

“Heh, siin hoopis!” kostis ukselt Peetri hääl.

“Pohmakas, mis?” küsis Kristo võimendit kohvrisse pakkides.

“Räme,” vastas Peeter Liisi kõrvale istudes. “Mis sa nutad, lilleke,” lohutas ta tüdrukut.

“Valli jõi kõik õltsi kah ära, pidanuks kasti või paar veel ligi võtma,” arvas Kristo. “Näis, mis nägu Valli on, kui sõrad alla saab.”

“Persse see õlu, kohvi tahaks hoopis,” vastas Peeter Liisi õlga silitades.

“No näed sa, Pilu ka nüüd naise leidnud…” irvitas Kristo.

“Türa see sinu asi on!” urahtas Peeter, vaatas siis Filifjonka poole.

“Aga kas mina pean jälle su taldrikuid ja trumme pakkima hakkama? Mis istud seal? Tunni pärast lendame välja, niimoodi Ra ütles!” rääkis Kristo pahuralt.

“Kurat, ma tahan kohvi!” ohkas Peeter end sirutades. Liis vaatas korraks tema poole. “Fifi, mis sa seal sehkendad, mine tee kohvi.”

“Kas sa daamide juures viisakam ei võiks olla?” küsis Filifjonka teravalt.

“Aga sina oskad meist ju kõige paremini kohvi keeta,” laiutas Peeter käsi. Filifjonka ohkas, pakkis paberilipakad käekotti, võttis kannu ning läks kööki. Peeter ringutas end nii, et pidi peaaegu koos tooliga selili kukkuma, tõmbus uuesti kägarasse, toetas küünarnukid lauale ja masseeris meelekohti.

“Ei või olla. Ei või olla!” kõõksus ta. “Pilu on sees. No ei või olla!” ja ta võttis laualt paar ettejuhtuvat tassi ning läks kööki. Seal segas Filifjonka juba kohvipuru kannu sees, Peeter keeras vee jooksma ning pesi tasse, jätkates ohkimist: “No ei või olla! Pilu veeti sisse! Ma ei taha teada, mis saab, kui see atleet veel sellest kuuleb.”

“Mis atleet? Mari ja Liisi isa või?” küsis Filifjonka kohvi kallates.

“Tema neh… Kust sina juba tead?” vastas punkar tasse kätte võttes.

“Kas ta ikka kuuleb sellest? Kelle käest?” küsis Filifjonka peaaegu kriiskaval häälel. “Mina olin siin nüüd ainus, kellele Liis kurta sai.”

“No polnud teda seal magalas minule kurtmas ju! Vajusin ära ega mõelnud sellele... Ei mäleta kah... Oli jah, pärast enam ei olnud... Okei... Muidugi kuuleb noh, ega ma ei karda. Molli on antud ja saadud omajagu, elame ja näeme, oeh. Aga polnud paha pidu, eksju?“ vastas Peeter ja viis pestud tassid peosaali tagasi. Peatselt võis teda näha Liisiga kõrvuti kohvi limpsimas. Kai kõndis Filifjonka poole, vaatas esmalt Filifjonkale otsa, siis keerasid mõlemad pilgu Peetri ja Liisi poole. Kristo turtsatas heatahtlikult.

Koridori poolt kostis veelgi samme. Kõige pealt saabusid Mari ja Tõnu. Nad olid küll väsinud, aga õnnelikud, avastasid kohe palava kohvikannu. Ra kõndis rahutult ringi ja pomises omaette, Mari ema hakkas musti taldrikuid kokku korjama. Kai vaatas Rad ning astus talle lähemale, kui Mai saabus ja murelikul ilmel Raga juttu hakkas ajama.

“No ma ei saa aru! Tuttuus ristleja oli, kuidas see võimalik oli?!” ütles Ra peaaegu karjatades ning laiutas käsi.

“Kas on juba midagi rohkem teada? Kas keegi jäi ellu?” küsis Mai murelikult.

“Admirali käest kuuled. Küll ta siia tuleb. Kas Lea käskis selle tehistšakra vähemalt sealt maha võtta? Üks selline oli tal ju Prootoni peal püsti!” ohkis Ra. Saali oli veelgi hiidkärpe saabunud, kõik nad olid murelikud ja sosistasid isekeskis. Lea libistas enese nõtke keha rahva vahelt läbi, sinna suunda, kust kohvilõhna levis. Ra jälitas teda ning maandus samuti kohvilauda.

“Lea, kas sa selle tšakra käskisid ikka Prootoni pealt maha võtta?” küsis Ra.

“Ma paar korda ütlesin seda Lanile küll, et ta edasi ütleks, minul ju Prootoniga otseühendust ei olnud,” vastas Lea uniselt. “Mis siis?”

“Sa veel ei tea mis?” sosistas Ra. “Meie uusim ristleja kukkus täna öösel Marsile sodiks.”

Lea võpatas, kohvitass jäi vaevu ta näppude vahele. “Ma ei tea, kas Lan käsu edastas, ta oli tüdinenud sellest arvutijamast seal Orkaanil ja vastas, et tal pole tšakrate ja esoteerika peale aega raisata.”

“Ja oligi siis nii, jah?” kostis selja tagant admirali käre hääl. Vana hiidkärp seadis endki kohvilauda, kallas viimase tassi. Filifjonka võttis kannu ning ruttas kööki järgmist laari keetma.

“Ja kurat ma käskisin neil arvuti kohe välja lülitada, kui see pull pihta hakkas, nemad ikka vastu, et ei pääse ligi, et kuidas me neist mööda saame! Ja panidki Marsile, sadasid puruks, 600 kutti surnud,” urises admiral pahuralt. Mari vaatas Kaile küsivalt otsa.

“Kellest nad mööda ei saanud?” päris Mai.

“No sama asi oli nagu meil Orkaanil, kõik kohad olid igasugu sinises mundris või paljaid jõehobusid ja lillelisi rohtlakatte täis, mõned kõhnad kodukatid ehk filifjonkad ka vahepeale. Ma ütlesin, et need on hallutsinatsioonid, õhk, mingu võtku arvuti vool maha ja juhtigu käsitsi orbiidile, aga mina ei tea, mis nad edasi tegid,” jutustas admiral Tah.

“Uus ristleja vist ei saanudki ilma arvutita enam hakkama, käsijuhtimine oli küll vist võimalik, aga seegi käis üle arvutivõrgu,” ütles Ra. “Nii et kui sealt vool maha võtta, kaoks ilmselt vähimgi kontroll.”

“On nad ka oma arvutitega ogaraks läinud,” ohkas admiral.

“Mis teha! Nemad seal Agno konstrueerimisbüroos arvasid, et kui ristleja juba niimoodi pihta saab, et arvuti vakka jääb, siis pole seal enam ka kedagi, kes seda käsitsi juhtida saaks,” laiutas Ra käppi. “Nemad on ikka meist kõigist kõige targemad.”

Mari vaatas hirmunult Kaile otsa, Kai keeras pea ära ja pilgutas silmi. Paar pisarat läikisid hirve palgeil ja Mari tundis kasvavat hirmu.

“Mari, mis sul on?” muretses Tõnu.

“Ah ei midagi, lihtsalt väsinud,” lausus Mari end kallima embuses sirutades. “Tahaks juba tagasi Maal olla.”

Lahkumishetk saabus kiiremini kui Mari oodatagi oskas. Ühel hetkel teatas Peeter, et muusikariistad on kõik juba Laptoni lastiruumis, pidulised olid kõik koridori kogunenud, ümberringi sagisid võõrad hiidkärbid – Samuumi vahetusmeeskond. Marilegi tundus nende komandör, armilise näoga Thun, juba esimesest pilgust antipaatne. Maril õnnestus pugeda Nemesise vööri esimesse pilooditooli, Kai võttis koha sisse ta kõrvale teise pilooditooli ning Valli puges istmete vahele, nii kaugele, kui mahtus. Filifjonka, Lea ja Mai jäid kuhugi tahapoole, kaugemal seina ääres läikisid Liisi prillid ja Peetri needid, vahepeal jõmisesid Tõnu isa, onu, vanaisa, ema ja veel paar sugulast. Nende hääled olid kõvad ja lõbusad, viskipudel käis käest kätte ja huultelt huultele.

Kui Kai oli veendunud, et ta jutt kabiini tahaossa ei kosta, kallutas oma hirvekaela Marile ligemale ning sosistas: “Filifjonka ajas selle ristleja hunnikusse.”

Maandumisšahti lennuluugid olid parasjagu avanemas, Mari oli tähelaeva püstmootorite toel juba üles tõstnud. Kai sõnu kuuldes tõmbas ta ehmatusega käigumootorite asemel püstmootorite kontrollereid, mispeale Nemesis tagasi põrandale prantsatas, vallandades laevasolijate suust kommentaaride tulva.

“Äkki sõidab keegi, kel pea selgem?” hüüdis Tõnu onu.

“Rahu, rahu, kõik on korras,” hüüdis Mari ning sosistas Kaile: “Ära enam mulle sellisel hetkel midagi sellist räägi!” ning tõusis uuesti õhku.

“Mida sa enne öelda tahtsid? Filifjonka ajas ristleja hunnikusse?” sosistas Mari, kui Samuumi luugid juba selja taha jäid ja Nemesis Maa poole suundus.

“Kas keegi kärpidest on sulle rääkinud hallutsinatsioonidest?” küsis Kai tasa. Mari mõtles hetke ning vastas: “Ei, mis mõttes? Saalis nad midagi neist hallutsinatsioonidest rääkisid et nagu jõehobud… Muumitrollid?”

“Jah. Lea luges Filifjonka verest geeni arvutisse ja kaotas arvuti üle kontrolli. Kontrolli ei õnnestunudki taastada, ilmselt nad jamasid selle arvutivõrguga seni, kuni ilmusid need hallutsinatsioonid. Pärast lülitasid arvuti voolu välja ja ka hallutsinatsioonid kadusid. Aga kõige hullem: Filifjonka nägi unes, et ta on kosmosemonstrum, samal ajal, kui need hallutsinatsioonid ilmusid. Ta jutustas mulle sellest peosaalis, vaid vähe aega enne teie tulekut. Ma nägin, kuidas ta ennist seal laua taga magas, rahutult, häälitses ja tõmbles. Ja ta jutustas, et nägi unes end kosmoses lendavat, nägi Maad, mis oli oranžikas ja elutu, taevas tume ja Kuu kaheks tükiks. Kas ei sarnane see vaade Marsi pinna ja Marsi kahe kuuga? Ma olen täiesti kindel, et kogu see arvutijama tähendas seda, et Filifjonka geen paljunes seal elektroonilises keskkonnas, muutes arvutivõrgu elektrooniliseks filifjonkaks. Ja siis, sobival hetkel, mil Filifjonka ise magab, lahkub vaim ta kehast ning võtab selle elektroonilise moodustise endale järele, äratab ta ellu. Ja Filifjonka näebki unes, et ta on kosmoselaev või mis iganes monstrum, mille arvutivõrgu see geen vallutanud on. Imelik vaid, kuidas see geen sinna ristleja arvutivõrku kandus, selleks pidi tal Orkaaniga arvutitevaheline andmeside aktiivne olema,” jutustas Kai tasa.

Mari kohendas end istmel ning vastas: “Ma kuulsin admirali sõimu kaptenisillas. Mul jäi mulje, et samal ajal, mil arvuti kokku jooksis, edastati Prootonile… vist tulejuhtimisprogrammi, nii et arvutiside oli töös küll.”

“Siis ongi nii. Ma olen kindel selles. Üks Lea tehistšakra oli ka Prootonil voolu all ja võrgus, selle kaudu võis Filifjonka vaim selle arvutivõrguga ühenduse saada… Kohutav lugu. Mis me teeme?” sosistas hirv hirmunult.

“Viime Fifi tagasi. Kohe homme ja kasvõi ilma loata! Ma ei tea, mis siis saab, kui kärbid sarnastele järeldustele jõuavad nagu sina. Lea usuks seda versiooni kindlasti,” vastas Mari.

“Aga täna?” pakkus Kai. “Paneme inimesed maha ja…”

“Ma ei suuda, ma olen väga väsinud,” vastas Mari. Atmosfääri ülakihid juba raputasid tähelaeva, Mari vaatas üle õla, piilus Tõnu sugulaste vahelt ning märkas Liisi. Esmalt mõtles ta, kas peaks Liisi koju Tartusse maha panema, siis avastas Mari, et ta ei tea üldse, kes Nemesise peal igal pool puhkeruumides ja lastiruumis on ja kuhu ta üldse lendama peab. Viimaks avastas ta radarit uurides, et Tsüklon ja Lapton on Tallinnale lähenemas. Marigi suundus nüüd sinna.

Ilm oli sompus ja Kose spordiplatsi asfalt läikis vihmaveest. Ilm oli jahe ja inimesed ning hiidkärbid pahurad ja väsinud. Liis oli Samuumi meeskonnale toiduks mõeldud paksu leopardi enesega kaasa meelitanud ja palus nüüd oma vanemaid.

“No mis sa ometi mõtled endast, piima ja silguga hakkad teda toitma või? Nagu kassi?” kõlas Mari ema noomimine. Atleet Andres vangutas naerusui pead. Filifjonka seisis keset uduvihma, hirmul ja kühmus, pühkis väriseva käega vurre. Tõnu vanemad, vanaisa ja onu olid viskist sooja saanud ja lõbusad.

“Mis me passime, lähme koju ära,” keelitas Tõnu isa.

“Ootame teised ka ära, näe, Lapton juba läheneb,” vastas Mari hallis taevas aimuvale tähelaeva siluetile osutades. Minuti möödudes seisis Lapton juba asfaldil ning lasi rambi koos poiste helitehnika ja robotiga alla. Peeter, Kristo ja Tõnu ruttasid aparaate laadima, vastassuunas marssis seltskond kärpe, admiraliga eesotsas, kõigil väsinud ja pahurad näod peas.

“Kuule, vabandust, mu tüdruk pani teie lojuse pihta,” naeris Mari isa. Liis tihkus Nemesise rambi hüdrosilindri najal nutta, leopard seisis nõutult keset asfalti nagu priske kollasekirju hüljes, kellel loibade asemel neli väikest jalakest.

“Hoidku omale, meil neid küll,” ohkas admiral Tah, “Tagasi me ometi ei hakka teda viima! Või tahate mõnda veel? Hobust? Antiloopi? Sebrat?”

“Kuhu meie ta paneme?” hädaldas Mari ema.

“Andke praegu minu hoolde?” pakkus Peeter. Leopard vaatas juhmil pilgul ringi, leidis Liisi üles ning läks ja nühkis põski tüdruku reite vastu. Tah lõi käega ning küsis: “Mis siis edasi? Kõik inimesed jõudsid tervelt siia? Keskid teist tahtsid 200 kilti sinna lõuna poole pääseda? Mari, kuidas sa ennast tunned? Viid nad Nemesisega ära? Mul pole aega, pean selle Prootoni värgiga tegelema hakkama ja… Ei taha kohe mõeldagi.”

Chen vaatas virilal pilgul puudelatvu, Mai toetus ta najale ning peitis nägu rinna vastu, Lea vaatas osavõtmatult ringi. Mari koperdas oma kingadel ning leidis: “Ma peaks midagi muud selga panema… Kohvi tahaks ka. Äkki peaks väikse pausi Tõnu juures?”

Pulmalised olid juba gruppidesse jagunenud, keskid Tõnu perekonnatuttavad ja sõbrad surusid Mari kätt ning läksid hoopis jala bussipeatuse suunas, Tõnu vanavanemad aga avastasid, et peaks oma tuttavatele külla minema. Peatselt saabus ka helitehnikat vedanud robot Laptoni alla tagasi ning Peeter hakkas leopardi meelitama.

“Tiri turjast, nad saavad sellest väga hästi aru,” soovitas Chen. Peeter tiriski paksu leopardi paar meetrit edasi, kallistas siis teda lohutuseks sellise harjumatu vägivalla eest, mispeale loom kareda keelega üle punkari näo tõmbas. Mari lasi Nemesise rambi üles ning hakkas esimesena, Filifjonkaga kõrvuti, Mesika tänava poole astuma. Hea meelega ei oleks ta kuhugi enam lennanud, ta tahtis vaid midagi juua ja soojas sängis välja puhata. Kai oli väsinud ja pahur, Valli taarus uimaselt ja uniselt ning kahetses, et oli õlle mekile liiga kergekabjaliselt andunud. Selja tagant kostis ioonmootorite vilinat ning Mari nägi Laptoni varju sombusesse taevasse hajumas – kärbid läksid omi asju ajama.

Tõnu, nüüd siis ilmselt ka Mari kodu, tundus külm ja hämar, samarõske nagu ilm õues. Filifjonka oli end tavapärasesse punasesse kleiti riietanud, ta tegi pliidi alla tule ning täitis kastruli veega. Istus siis akna alla ning vaatas nukral pilgul märga klaasi, halli taevast ja tilkuvaid lehti selle taga. Läbi klaasi kostis hääli – kusagil seal karjatasid Peeter ja Kristo Liisi leopardi.

“Kelle oma nüüd see seelik oli?” muretses Liis käsi vastu kintse surudes.

“Kere pihku see kunagi kuskilt jäi… Vaevalt ta seda tagasi igatseb, hoia parem omale, sulle see sobib,” vastas Tõnu.

Mari ema ohkas.

“See ei sobi mulle…” kaebas Liis.

“Päevita jalad veits pruunimaks või kanna tumedaid sukke, oleks kena küll,” katkestas Tõnu.

“Ära ole enda pärast nii mures,” lohutas Filifjonka.

“Aga sa ise oled mures?” küsis Mari Filifjonkale otsa vaadates ja ta kätt siludes. Käsi oli rahutu, nagu olnuks Filifjonkal külm, ta pilk oli ebakindel, juuksed kammimata ja kaelalehv lohakalt ripakil. Ta suunas pilgu uuesti õue, sombuse ilma poole. Ta oli nukker ja kühmus nagu lootuse kaotanud metsloom, kes on puuri langenud ning vaatab abitult varbade taga laiuva vabaduse poole.

“Ma… Ma muretsen admirali pärast. Need vahetuse kärbid olid kurjad,” kogeles Filifjonka.

“Nad ongi kõik sellised. Nii häid kärpe nagu Ra, Mag, Mai ja Lea ja kes nad kõik seal peol olid, ei ole just palju,” vastas Mari. Tõnu ema tõi kohvitassid lauale, hetk hiljem tundis Mari, kuidas kuum vedelik sisikonda soojendas.

“Kuidas siis on nüüd ennast naisena tunda?” küsis Tõnu ema.

“Küsiks seda ehk millalgi siis, kui ma puhanud olen. Aga sulle? Kas see pidu oli sulle natukene nagu ämmastav või?” küsis Mari vastu. Köögisolijatest käis läbi naeruturtsatus, vaid Filifjonka ei reageerinud, vaatas ainiti tühjusse akna taga.

“Fifil on pohmakas,” arvas Tõnu. “Võta kohvi!” ütles ta ning kallas Filifjonka tassi uuesti täis. Kai pani tühja tassi lauale ning vaatas ringi.

Mari isa vaatas kella: “Kui me piisavalt kiiresti siit ära saame, siis ei jää Liis vähemalt oma palvusest ilma. Oli ju laupäeviti kell kaks ka mingine asi seal kabelis? Mingid kallid autod on tihti tänaval ja…”

“Jah, aga ma pole sellel kunagi käinud,” vastas Liis. “Hommikuti olid vanemad inimesed ja laulukoor, lõuna aeg on noorte üritus. Aga ma pole seal kunagi käinud.”

“Miks sa siis ei ole käinud?” küsis Mari.

“Vaata, milline ma olen,” turtsus Liis vastu.

“Mis sa oskad laulda või?” imestas Tõnu.

“Asume siis teele?” pakkus Kai ukse poole astudes. Mari isa viskas kileka õlgadele, ema võttis vihmavarju. Tõnu tõttas Mari kõrval. Filifjonka jäi akna alla nukrutsema, Valli esikusse magama.

“Tegelikult ka, oskad sa tõesti laulda?” küsis Tõnu uuesti. Liis vaikis tusaselt.

Mari ema vastas: “Ta laulab tõesti kirikukooris, nad on linnaüritustel esinemas ka käinud.”

Nemesise kabiinis oli soe ja kuiv. Mari tõmbas juhiseid enda poole, männid, tänavad ja majad vajusid halli uttu.

“Mis küll selle ilmaga nüüd juhtus,” lausus Mari nukralt radarit jälgides.

“Saad ju selle järgi ka lennata,” vastas Tõnu ekraani uurides. “Ilma et kellegagi kokku põrkaks.”

“Jah, aga me ei näe midagi, mulle meeldiks, kui ilm ilus oleks,” vastas Mari. Ekraanil paistsid paar lennukit lennujaama ümbruses, mõned liikusid veel, ent kõrgel ja kaugel.

“Kus Lapton on?” küsis Tõnu.

“Ammu ulatusest väljas, ulatust saab küll ka suurendada, aga pole vaja,” vastas Mari. “Huvitav, mida see siin teeb, tuleb justkui siiapoole?”

“Mis see on?” küsis Kai kaela küünitades.

“Mingi… Ilmselt ründelennuk, Orkaani teisest lahingugrupist,” vastas Mari. Kai vangutas pead. Seda teadsid vaid kärbid ise, mis asju nad Maa atmosfääris ajasid.

“Võibolla admirali saadetud, suhtlevad midagi riigi eriteenistusega, Tah rääkis,” arvas Mari. Liis oli nägupidi isa põlvel ja nuttis jälle, vaikselt oli kuulda atleedi lohutav sosin: “No ära nüüd, Liisike. Meil ei oleks teda kuskil hoida. Kuidas sa temaga välja oleksid saanud? Kui ta sellest kitsast trepist alla kukuks, murraks ta kindlasti kaela, seda sa ju ometi ei taha.”

“Te, jah, pole mul kassigi lubanud võtta, mis veel sellest nunnust leopardist rääkida,” pahvatas Liis.

“Kass jääks seal auto alla või teised kassid kisuks ta ära,” ohkas isa.

“Jah ja leopard murraks kaela!”

Mari vaatas üle õla ja turtsatas. Selline kahekõne sobinuks põhikooli lapse ja ta isa vahele, aga praegu jonnis seal hoopis oma sajakilone nahkses miniseelikus neiu, kel aastaid varsti juba 19. Aknast paistev valgus muutus heledamaks ja hakkas vahelduma, korraks nägi Mari sinist taevast, hetk hiljem sööstis Nemesis järgmisse valgesse pilvevalli. See oli õhem kui eelmine, lõpuks lauspilvisus lõppes ning Mari laveeris suurte pilverünkade vahel.

“Hea, et vähemalt siin ilma peab,” ütles Mari ema rõõmsalt. All paistsid juba Tartu majad.

Nemesis mahtus napilt õuele, sinna, kus kunagi olid olnud kaks väiksemat maja ja vana kuur. Liiv rohututtide vahel oli märg ja vihmapiiskadest jäetud kraatritest kirju. Pilv läks päikese eest ära ning Mari tundis käsivartel palavust – suvi oli ikka alles ega olnud muutunud selliseks rõskeks sügiseks nagu ennist Tallinnas.

“Kas tulete ka läbi?” küsis Mari ema silmi kissitades.

“Ei tea… Puhata tahaks. Filifjonka tuleb nüüd koju viia…” vastas Mari tähelaeva vaadates. “Ja ehk siis saab mu kosmoseajastu ka ühele poole.”

Isa ja ema läksid trepist üles, Liis võttis isa käest võtme ning ruttas aiaväravast välja. Mari vaatas õele järele ning pani ka tähele, et õe jalad on liiga kahvatud, päikesepaistel lausa pimestavvalged, eriti musta seeliku kõrval.

Aiavärav oli külm ja märg, tolm Tõnu majaesise sillutisel oli muutunud vastikuks õhukeseks porikihiks, mis Mari kingade külge kleepus. Vähemalt Kai turi oli soe, kuiv ja pehme, kui sõrmed silitamise käigus läbi vihmamärja väliskihi suruda. Tõnu majagi oli seest soe, sest tuli oli pliidi all.

“Kus Filifjonka on?” küsis Mari, kui leidis pliidilt kuivakskeenud kastruli. Tõnu ema oli teises toas ja pakkis pesu.

“Ma ei tea… Õue ta vist läks, tahtis teed keeta. Nagu ikka, väike nuga käes, et oma rohtusid lõigata,” vastas naine.

“Millal?” küsis Mari. Kai vaatas küsivalt Tõnu emale otsa.

“Ma ei teagi… Pole kella vaadanud, olen siin vaid toimetanud,” imestas Tõnu ema. “Kas teie unustasite siia midagi, et pärast veel üle lendasite?”

Kai ja Mari vaatasid teineteisele arusaamatult otsa.

“Kuulsin mürinat ja mõtlesin, et juba tagasi. No ei saanud nii olla… Kas midagi on valesti?” küsis Tõnu ema triikimislauda kokku pannes.

“Meie lendasime ainult otse… Kus Filifjonka on?” sai Mari sõna suust välja, Kai vaatas kangestunult ja mõtlikult maha.

“Ei tea,” sosistas Tõnu ema, silmad suured peas.

Mari tormas aeda, ruttas peenarde vahel ja mööda muru kuni leidis autovärava lähedalt rohust väikese noa. Tõi noa tuppa ning vaatas ringi. Filifjonka saapad ja sussid olid esikus reas, nael, mille otsa Filifjonka oma põlle armastas riputada, oli tühi.

“Ta on röövitud.” Mari tormas tagasi õue.

Tõnu oli maja ees ja silitas Kaid, aiaväraval kõõlus loppis näoga Peeter.

“Kas sina ei näinud mingit kärpide lennumasinat siin liikumas?” küsis Mari.

“Kuule mingi väiksem käis siin küll. Enne kui jaole sain, läksid minema, ei näind, kes nad olid,” vastas Peeter, kulm kortsus.

“Ründelennuk!” hüüdsid Mari ja Kai kui ühest suust. Mari pidi Peetri aiaväravaga peaaegu selili lükkama, poisid jäid nõutult järgi vaatama, kuidas Mari tänavanurga taha kadus. Kai järgnes, kuidas jaksas, võttis tagumiku võdisedes kurvi, see vaatepilt pani Peetri turtsatama.

Mari lõi rihmad kinni, tõusis õhku ning võttis kursi lõunasse, Kai ähkis ta kõrval istmete vahel. Ta polnud ammu nii kiiresti jooksnud. Kui seda jooksmiseks sai nimetada.

“Mis teha?” küsis hirv.

“Ma ei tea. Kes oleks võinud ta niimoodi röövida? Kindlasti mitte admiral,” arvas Mari altkulmu aknast välja vaadates.

“Ise ütlesid, et ründelennuk, Orkaani teine lahingugrupp, mäletad, me nägime teda radaril,” meenutas Kai.

“Lani korraldus siis,” järeldas Mari.

“Helista talle, mis asja ta tahab ja teeb.”

Mari vastas: “Too siis mu lennuprillid köögist ära, siin ei ole mikrofoni.”

“Aga võta kommunikaatori abil ühendust.”

“Mul on mälu kutu, koodid läksid kaduma, kui Filifjonka jaaniööl laulis,” vastas Mari. Kai vaatas arusaamatult.

“Midagi juhtus selle aatomipatareiga. Ra ka imestas, et pole sellist asja kunagi näinud,” selgitas Mari kurssi korrigeerides.

Kai ohkas ning läks kööki, et naasta kolmel jalal longates, neljanda sõra vahel hoidis ta Mari lennuprille.

“Filifjonka laulis ja sul läks kommunikaator katki?” küsis Kai prille Marile ulatades. Mari lülitas nende voolu sisse ja pani pähe, seadis mikrofoni.

“Jah, kas ma ei rääkinud sulle? Laulis sedasama laulu, mis peol kõige esimesena, aga ma tundsin siis sellist kirgast valgust ja õndsust, ei oskagi kohe seletada. Kui toibusin, siis kommunikaatori dosimeeter lõugas, ehkki radiatsiooni ei olnud, hämaras metsa all oli mingi kummaline helendus,” jutustas Mari. Kai vaatas maha ja mõtles, Nemesise all möödusid juba Poola põllud.

“AKT3717 Nemesis,” kostis Mari kõrvus Lani kuiv, emotsioonitu hääl. Mari lülitas kabiinikõlari sisse ja vastas: “Mari on kuuldel.”

“Kas tulete Orkaanile?” küsis kapten.

“Seda ma veel vaatan…” lausus Mari, Kai torkas oma koonu Mari näo lähedale mikrofoni ligi ning küsis karmilt: “Kus Filifjonka on?”

“Teie Filifjonka on siin, meie käes,” vastas Lan emotsioonitult ning sisistas kurjalt peale pausi: “Teie asi on vait olla. Kui meil vähegi tekib tunnet, et admiral midagi “Rohelisest teest” teab, siis selle Filifjonka kõri läheb kah!”

Mari võpatas ja Nemesis õõtsus, Mari rabas lennuprillid peast ja viskas puldile ning küsis Kailt: “Mis rohelisest teest?”

Kai vajus istuli, ta silmad valgusid vett täis. Ta kogus end veidi ja jutustas: “Lan plaanib võimupööret. Ja midagi veel, kas vist Ged rünnata. Viki rääkis.”

“Mulle tahtis ta samuti midagi rääkida, aga ei riskinud ja hakkas varjama, et Monstrum tootis relvakütust või mis,” meenutas Mari.

“No mis te sosistate?” kostis kõlaritest.

“Küll me midagi välja mõtleme,” vastas Kai nutuhäälel, sirutades nina lennuprillide mikrofoni poole. Mari lülitas prillide voolu välja ja küsis: “On sul häid mõtteid?”

“Aatomipatarei, ütlesid sa. Ja Filifjonka laulis midagi nagu Maaema rõõmuks?”

“Kuule jah, ta küsis, et kas meie ei tundnud, kui Kõigi Loomakeste Kaitsja vastas ta laulule,” tuli Marile jaaniöö kummastav kogemus selgemini meelde.

Kai mõtles veel hetke ning küsis: “Kas kommunikaatoris selle kärpide üldaja hetk on mälus, millal see asi juhtus?”

“Võta juhtimine üle, ma pean ise vaatama,” vastas Mari kommunikaatorit kleidi vahelt välja õngitsedes. Kai keeras teise pilooditooli seljatoe pikali ning ronis kangide taha. Mari läks arvuti juurde, toksis kommunikaatorit ja uuris dosimeetri graafikut ja ajahetki, üritas siis kärpide arvutivõrgust midagi leida. See oli raske, sest Orkaani süsteemid olid kummalise viiruserünnaku tõttu informatsioonist lagedad, Mari ei leidnud ei Lea ega Ra tööde kohta mingeid viiteid.

“Saaks kuidagi Raga kontakti,” arutles Mari.

“Mis sa sellega saavutada loodad?”

“Ta rääkis mingi lennuki kummalisest allakukkumisest Pluutol, kaebas, et poolestuva kütuse reaktoritega on viimasel ajal jamasid ja tema peab seda uurima. Vist toodi ka mingi lennuk talle uurida,” meenutas Mari kõnelust Pingviinis, kui nad pulmamaja juurest maale talu poole lendasid.

“Kas õnnetused ja nende põhjused pole kõigile pilootidele kättesaadavad?” küsis Kai. “Äkki Samuumilt saab informatsiooni?”

“Mis sa sealt saada loodad?” küsis Mari arvutiga töötades. “Dosimeetri kõikumise ajahetke sain kätte…”

“Võrdle seda ajahetke õnnetusteregistri ajahetkedega, kui need kätte saad,” palus Kai. Samuumi arvuti oli töös ja info oli kättesaadav ning Mari leidis vajaliku registri kiiresti üles ning sisestas otsingusse kommunikaatorist võetud üldaja hetke.

“Kuule, siin on küll üks intsident Agno grupi lahingulennukitega,” luges Mari. “Kukkus Pluutol puruks reaktorihäirete pärast… Teine pääses napilt allakukkumisest, arvutimälu sai pihta, totaalsed juhtimishäired… Kuule, see ajahetk on täpselt sama, mis minu kommunikaatori dosimeetrihäirel!”

Tähelaev õõtsus, Kai hingeldas, keeras pilgu kõrvale ning palus: “Juhi nüüd sina! Ma tunnen midagi kahtlast!”

Mari ronis istmesse ning haaras kangid, uuris kaarti ja vaatas aknast välja. All paistis mägine maa, ilmselt Balkani kant. Kai kössitas istmete vahel, vaatas kord maha, siis vesiste silmadega üles, akna kohal kõrguvasse sinitaevasse. Ta sõõrmed tõmblesid ärevalt.

“Mis meil sellest abi on? Kuidas me Filifjonka tagasi saame?” küsis Mari virildudes.

“Me ei saa teda niimoodi tagasi, Lan lihtsalt ei anna. Ma ei tea, mis nüüd saab,” kostis hirv hingeldades. “Aga ma vist tean, mida tuleb teha. See lihtsalt peab juhtuma. Lülita see mikrofon sisse!”

“Miks ometi?” küsis Mari värisevakäsi lennuprille võttes ja nuppu vajutades.

“See lihtsalt peab…” kogeles Kai. Kõlarist kostis Lani tuim hääl: “3717, ootame teid lastiruumi…”

“Lan raisk!” kiljus Kai. “Lase sel sündida! Tapa Filifjonka! Ma räägin kõik admiralile ära!”

Mari võpatas, tähelaev kaldus korra maa, siis uuesti taeva poole ja kõikus. Mari pigistas juhiseid ning küsis aeglaselt: “Mida sa räägid ära? Mida sa ütlesid?!”

Kai vaatas vesiste silmadega rahutult ringi, Mari lõi hirve täiest jõust, karjudes: “Mida sa tegid, kas sa ei tea siis, et see narts tapabki ta ära!”

Kõrvus kohises veri, meelekohad tuikasid, Orkaani majakas oli kursiradarilt hälbinud. Mari keeras ja kallutas, liiga palju, sest majakas kadus teisele küljele, ekraanilt välja. Silm ei seletanud numbreid. Sisikond keeras, Mari neelatas mitu korda, avastas siis, et tähelaev on hakanud kiiresti langema, tõmbas siis üles tagasi ja hingeldas. Silme eest möödusid hetked Filifjonkaga, ta kodu, hetk, kui Mari teda tolmusena ja verise ninaga teepervel nägi ja hiljem, kui ta koos admiraliga vaarikapõõsaste vahelt nähtavale ilmus. Siis kangastus talle Lani külm ja emotsioonitu pilk, sisikond hakkas uuesti keerama. Ta ei teadnud, kui kaua ta niimoodi laperdas, ta ei suutnud kursinäite lugeda. Viskles Nemesisega siia ja sinna, otsis horisondilt Orkaani majakat. Ta ei leidnud seda. Ühel hetkel nägi ta paljusid transpondereid, mõni lähenes, mõni eemaldus, mõned tõusid kosmosesse. Xid, BD-d, NAd… Neid oli palju. Mari pühkis higist kätt vastu istmepolstrit ja proovis Nemesist rahulikumalt keerata, leidmaks Orkaani majakat. Lõpuks saatis ta otsingu sfääriradaritele, ent ei leidnud Orkaani ikka.

“Nemesis või?” kostis äkki Ra hääl. “Kes lendab?”

Mari võttis lennuprillid ühes mikrofoniga lähemale ning hingeldas: “Mina… Mari.”

“Mis sul viga on? Pane automaadi peale! Tõesti, mis sul on? Kuhu sa lähed?” muretses Ra.

“Orkaanile…” sosistas Mari pead istmevahe poole kallutades ja oksendades.

“Orkaani ei ole enam! Pole mõtet minna. Reaktorihäire,” vasta Ra. Laptoni distantsinumber eesmisel sfääriradaril vähenes hirmuäratava kiirusega, hetk hiljem välgatas miki üle Nemesise esiklaasi ning Laptoni signaal oli hüpanud tagumisele sfääriradarile.

“Filifjonka,” kõõksus Mari. “Nad tapsid ta.”

Eespool paistsid meri ja saared, Mari kallutas paremale ning nägi linna rannikul laiumas. Ta tõmbas tugevalt külje poole. Uskumatult kiiresti oli Nemesis juba sadamakraanade vahel, Mari vältis napilt kokkupõrkeid, käivitas püstmootorid ning aeglustas käiku. Iste kõikus, kõlarist kostis Ra murelik hääl: “Sa juba tead… Kahjuks jah, Filifjonka jäi ilmselt Orkaanile...”

Mari lasi telikud alla, põikas napilt kirikutornist mööda ja vältis uhkeid sajanditevanuseid karniise. Puldil vilkusid punased tuled ja piiksusid häiresignaalid, radarid näitasid kokkupõrkeohtu.

“Ära kuku alla!” kostis Lea südantlõhestav hääl. “Ma proovisin Filifjonkat päästa, aga ründelennuväe piloodid peksid mu sealt eemale, ma ei saanud ligi!”

Nemesis ei kukkunud alla, vaid laskus küllaltki raske prantsatusega mingisuguse vahemereäärse linna mingisugusele väljakule. Mari lasi rambi alla ja avas rihmad, komistas siis Kai otsa, kes endiselt istmete vahel lebas. Tähelaev kõikus endiselt, ehkki oli kindlasti maa peal, Mari taarus rambil, kukkus siis valusalt käpuli ning roomas päikesest palavale kivisillutisele. Nii palju siis pulmast ja Maale kolimisest. Lan kõrvaldab admirali ja teeb ei tea mida. Ja tappis Filifjonka. Mari oksendas suvises riideis tõmmude inimeste imestavate pilkude ees, vajus külili sillutisele ning kaotas teadvuse.

Filifjonka lohises kahe turske hiidkärbi vahel. Üks Tõnu isa kaloss ta jalas oli juba ninast katki kulunud.

“Mul ei ole midagi viga, laske mind lahti!” karjus Filifjonka. “Ise andsite mulle suraka!”

Kärbid ei teinud välja ega muutnud sammu, läksid mööda kalke koridore gaaslahenduslampide elutus valguses. Filifjonka püüdis korra varvastega uksepiita, ent see ei aidanud.

“Korja oma mõrtsukakäpp mu randmelt!” kriiskas ta ja ründas ühte kärpi küünte ja hammastega. Teda löödi halastamatult, koon võeti pihku, keel jäi hammaste vahele. Koridorid vaheldusid ruumidega, kõikjal kalk metall ja külmad lambid ning kärbid, kes kõik ajasid oma asja ega teinud Filifjonka õnnetusest väljagi.

Lan vaatas Filifjonkat pikalt, käed seljal, Thun seisis ta kõrval, lõhkine kulm kortsus.

“Mis te ta ninast pigistate?” küsis Lan.

“Ründas. Ja mitte õrnalt,” vastas ründelennuki piloot verist rannet näidates. Lan pöördus ning küsis Thunilt: “Kas sa tõesti arvad, et see on katt?”

“No kes siis veel? Maal selliseid ju ei ela,” laiutas Thun käppi.

“Katlastel on neli sõrme. Üldse on gelastel kõigil neli sõrme. Sellel aga viis nagu maalastel,” selgitas kapten Lan. “Ja see silmavaade.”

“No ma ka ei tea… Millal me viimati katte nägime? Sellest on ikka ilmatuma aeg möödas,” urises Thun.

“Ja kes ta siis on? Kust ta välja võeti? Sellesamuse Filifjonkaga, kellest Ra ja Mari ja kes nad kõik seal udutasid, on ta vägagi sarnane. Ja mida peaks ta “Rohelisest teest” teadma?” arutles Lan vurre sügades.

“No ta ehmatas end ogaraks, kui ma temalt seda küsisin,” lausus Thun.

“Las ta ise räägib, laske ta koon lahti,” ütles Lan. Filifjonka sai taas valutavaid huuli lakkuda, teda hoidvad kärbid koondusid ta selja taha, koonu ja hammaste ulatusest välja.

“Ma tõesti ei teadnud, et sellest nii suur pahandus tuleb,” halas Filifjonka. “Kas tõesti ei tohi siin rohelist teed keeta?”

“Mida sa sellest tead?” urahtas Thun.

“Peterselli läheb vaja, piparmünti ka…”

“Kuule, komandör, kas sa kujutad ikka ette, millisest teest jutt käib?” naeris Lan.

“No palju erinevaid teid on? Ikka need, mida mööda kulgetakse. Mis siis veel?” urises Thun.

“Kas sa taimede leotamisest keeduvees ei olegi kuulnud? Sellisest joogisordist?” imestas Lan, Filifjonkat hoidvad kärbid hoidsid naeru tagasi. “See katinägu ei tea “Rohelisest teest” mitte midagi.”

Komandör Thun vaatas juhmilt kaptenile otsa ning urises: “Me ju joome nagu teisi asju. Pole eriti taimigi, mida keeduvees leotada. Aga mis siis sellega siin nüüd peale hakata?”

“Hea küsimus. Põnev leid igatahes. Peaks uurima…” arutles Lan ringi keerates ja hajameelsel ilmel lampe vaadates. “Ma õige küsin Kai käest,” ütles ta viimaks kuivalt ning astus kaptenisilla uksest sisse. Filifjonka seisis värisevatel jalgadel kahe hiidkärbi vahel, Thun vaatas teda juhmil, ehmunud ilmel. Filifjonka puuris oma läbitungiva pilgu otse komandöri silmesse.

“Kuradi kähku vastas, ma ei pidandki teda ise välja kutsuma,” imestas Lan tagasi koridori ilmudes. “Asi on lihtne. Biolabor! Las uurivad. Viige ta labori hukkamiskambrisse!”

Filifjonka karjatas: “Ei! Halastage mulle!” ning hakkas meeletult rabelema. Tursked kärbid viisid ta toorelt minema, Lan vaatas Thunile otsa ja vangutas pead, Thun krimpsutas kulmu ning vaatas sinnapoole, kus Filifjonka südantlõhestav kriiskamine kaugenes.

“Mis asi siin toimub?” imestas Lea oma tšakrakaarti uurides.

“Kas sa said selle imeliku jaaniöö sähvatuse järelkajale jälile?” küsis assistent ekraani poole küünitades.

“Ei jah, selle sain varem paika, see signaal tuli Pluutolt, mahajäetud Ahari baasist, signatuur oli Maa omale peaaegu sarnane, kahte nii sarnast signaali pole ma veel püüdnud ega süstematiseerinud,” jutustas Lea. “Aga siiasamasse, väga lähedale on üks kaunis tugev signaaliallikas tekkinud. Vot see on huvitav. Ee, see läheneb!”

“Mis siin toimub?” küsis assistent ärevalt.

“Ma ei tea…” lausus Lea ujedalt. Uks avanes ning sisse astus Lan.

“Ah et tegeleme jälle mingite raadiohäirete mõõtmisega?” nõudis kapten, käed seljal.

“Ära arvusta asju, millest mõistus üle ei käi,” sisises Lea.

“Fuuria projekt seisab ja sina ajad mingit esoteerikat taga. Kas ma pean uut laboranti otsima hakkama või? Kaua sa kavatsed sellega jamada?” tõstis Lan häält.

“Eks otsi! Kui juba sinu strateegiadivisjon asjaga hätta jääb – usu mind, sa ei leiagi kedagi, kes su soove täita saaks. Ma julgen juba väita, et rohtlakattide muutmisest lojaalseteks ullikesteks jäävad nad väga kaugele, kui mu käsilolev projekt peatada,” ütles Lea teravalt.

“Mis seda takistama peaks?” küsis Lan üleolevalt.

“Taevased jõud, vot mis!” haukus Lea.

Lan itsitas tükk aega, Lea vaatas jälle ekraani ning küsis: “Mis kirikut või ohvrikivi te siin mööda laeva veate?”

“Mis asja sa nüüd ajad?” turtsatas Lan.

“No näed, selline signaal on seni tulnud kirikutest ja muudest kultuspaikadest, nüüd on üks selline siia tekkinud,” ütles Lea ekraanile osutades.

“Ah jäta see jama, kellegi kommunikaatori patarei kiirgab… Tegelikult tulin ütlema, et saad ka lõpuks oma põhitööd teha, meile jäi pihku senitundmatu eluvorm. Kohe tuuakse ta sulle siia peegelkongi,” tegi Lan asjalikumat juttu.

“Mis? Mida? Ega ometi… Filifjonka?” ahhetas Lea. Samal hetkel peegelkongi luuk liikus ning klaasi taha heideti Filifjonka, kes hakkas kiljudes vastu kongiseinu pekslema.

“Laske ta kohe vabaks! Rahustage kohe maha, enne kui on hilja! Te ei tea, mis te teete!” kriiskas laborant Lea, Lan vaatas teda nõutul ilmel.

Lea tiris Lani arvuti lähedale ning karjus: “See signaal, see tuleb temast, Ra arvas, et see võib…”

Selleks hetkeks oli Filifjonka rahunenud ja kägarasse kongi põrandale langenud, ta põimis palveks käpad. Punkt Lea arvutiekraanil hakkas heledamaks paisuma, signaali parameetreid kajastavad tulbad tõusid. Ruumi valgus lõi heledamaks, tuhmus hetkeks, lõi uuesti veel heledamaks. Lan ja Lea assistent vaatasid jahmunult ringi, samal hetkel kustus valgus ja ekraan lõi virvendama. Hetk hiljem lõikas luust ja lihast läbi evakuatsioonisireen, süttis avariivalgus, monotoonne hääl kordas: “Reaktorihäire! Laev viivitamatult maha jätta ja eemalduda võimalikult kaugele.”

“Reaktor! Jookseme!” karjus Lan Lead käppapidi koridori kiskudes.

“Filifjonka! Päästke Filifjonka!” kriiskas Lea Lani haardest lahti tirides ning läbi hämaruse, vastutulvava põgenevate hiidkärpide voo, tagasi laboratooriumi poole püüeldes. Ta kukkus ning vaatas juhmil ilmel õrna helendust seinaäärtes ning temast ületalluvate kärbikäppade varvaste ümber. Lea ajas end püsti ning püüdis selle koridori ust, mille kaudu pääses “hukkamiskambriks” nimetatud uurimiskongi ukse ligi. Keegi tiris teda käppapidi vooluga kaasa, sõimates: “Kuhu sa trügid, kas evakuatsiooniõppused on vahele jäänud või ei tea, kus tähelaevad on?!”

18. Orkaan tormis

Maa kosmonaudid toimetasid suure orbitaaljaama küljes ega lasknud ennast häirida mõnesaja meetri kaugusel samal orbiidil seisvast päästemoodul Fööniksist. Viki vaatas rahulikult inimeste toimetamist, nende algelist kosmoselennukit, mis oli orbitaaljaama külge põkatud ja mille väliskate tuli pärast igat lendu välja vahetada. Nad teadsid, et see väeti lennuk viib nad turvaliselt alla koju, perede juurde tagasi ja kosmoseagentuur maksab neile heldelt palka selle pingelise töö eest.

Viki kössitas mõõtmatult täiuslikuma kosmoseaparaadi kabiinis. Aga teda ei oodatud enam kuskil. Ja kui oodati, siis vaid selleks, et reetmise eest kõri läbi lõigata. Kristallkärp sätendas puldil nuppude vahel.

Tema on Viimane. Viimane peaks olema ühtlasi ka vägede käskija. Aga Vikil ei olnud mingeid vägesid. Ainult Monstrumi päästemoodul, millel küljes kaks võimsat kahurit. Ent nendest oli kärpide ristlejate ja lahingueskadrillide vastu vähe abi. Ehkki Viki ei suutnud leida Orkaani signaali ja nii mõnestki kärpide omavahelisest raadiokõnelusest jäi kõrvu reaktorikatastroof Orkaanil, ei muutnud emalaeva hukk Viki jaoks midagi. Tal oli õnne, et ta Argeeli orbiidil Lani poolt leidmata jäi, ta oli segaste ilmutuste ajel leidnud Kristallkärbi. Ja nüüd istus ta siin, Maa orbiidil, kahe kahuriga terve kärbiarmee vastas. Kui nad vaid ta avastaksid, teeks kärbid talle minutite jooksul otsa peale.

Aga kärpidel ei olnud praegu aega, nad olid äsja Orkaanilt põgenenud, sagisid sihitult, seadsid end orbiidile, siis jälle läksid ristlejatega põkkama, keesid nagu tigedad herilased. Maa lähikosmos oli neist lausa paks. Ja Viki ei kuulnud emalaevaga juhtunust mitte midagi huvitavat. Ta ei saanud aru, kas laev oli plahvatanud või reaktor oli niisama laiali vajunud ja teemandiitsoomuse sees kõik elava hävitanud. Tundus, et keegi ei olnud veel seda uurima läinud. Viki peast käis läbi mõte minna Mari juurde, põgeneda Tõnu vanavanemate tallu, kärpide eest varjule, end ära peita. Ta kiirendas, jättis kosmonaudid orbitaaljaama kallale omi toimetusi toimetama ning laskus atmosfääri. Kopeeris arvutisse juhusliku Maa reisilennuki transponderi signatuuri ning laskus Aafrika džunglite kohale. Ükski kärpide alus ei jälitanud teda, üheski raadiokanalis ei olnud kuulda jutte sissetungijast ega kõlanud käske jälitama asuda. Kärpidel ei olnud mahti kosmost jälgida või ei olnud nad Fööniksi ilmumist märganud.

Nüüd seadistas Viki peenemaid spektrograafe ning sensoreid ja kammis seda piirkonda, kus Orkaan seisma pidanuks. Aga sealt ei tulnud midagi, ei Pluuto raadioseadmete sagedusi ega radioaktiivset kiirgust, mis oleks võinud tuumaplahvatusele vihjata. Ainult mitmesugused maalaste raadio- ja elektrijaamad. Nüüd peaks emalaev juba ka näha olema… Viki seadis teleskoopi ning nägi läbi virvendava õhu kõrbes seisvat Orkaani. Ikka ei näidanud ainuski seade radiatsiooni tõusu, samuti ei tulnud Orkaanilt ainsatki elektromagnetsignaali. Kuidas see sai olla – emalaev täiesti pime ja ühtki kärpide väiksemat alust lähikonnas ei valvanud? Miks nad ometi põgenesid emalaevalt? Seda pidi lähemalt vaatama minema. Ja kui ka kärbid ootamatult Orkaanile naasevad, võis üritada end paksude lihaantiloopide hulgas varjata…

Enamik emalaeva luukidest olid avatud, robotid seisid lastiruumi seinaäärtes, need kohad, kus muidu seisid tähelaevad, olid tühjad. Koridorides mustas pimedus. Viki neelatas mitu korda, kui emalaeva avatud hiiglaslikud lastiruumiluugid Fööniksi akende eest päikese varjasid. Äkki on emalaev hoopis korras? Viki hingas selle rumala mõtte peale sügavalt sisse, korjas Kristallkärbi ja muud isiklikud asjad Marilt saadud käekotikesse, heitis selle endale kaela ning avas Fööniksi põhjaluugi.

Õhk oli kuiv ja palav, põrandal keerles liivatolm. Viki ruttas pimedasse koridori, koperdas laialipillutud kola otsas ning vaatas ruumidesse, millesse koridoriavast üha vähem valgust jõudis, sõltuvalt sellest, kui kaugele Viki läinud oli. Emalaev oli maha jäetud ja täiesti vooluta, hiiglaslikus elektriskeemis ei liigatanud ainuski elektron. Viki teadis, kuhu ta läheb, ta tundis emalaeva sisemust, ta oskas kaptenisilda minna. Selleks oli vaja pikalt pilkases pimeduses käia, kuni kaptenisilla akendest paistev valgus nähtavale ilmus. Kaptenisild oli hämar ja segamini, sahtlid valla ja põrand sodi täis, arvutiketastest paberite ja pliiatsiteni. Viki vaatas seda laga, siis peajuhtimispulti ja reaktoripaneeli. Tema ees põrandal vedeles ka taskulamp.

Kas nüüd, või mitte kunagi, mõtles Viki lampi haarates, ta süütas selle ja tormas väikse ukse kaudu koridori, kust viisid uksed energiakeskuse paneelideni. Ta tõmbas luugid lahti ning kiskus järjest välja raadiosaatjate, majakate ja transponderite kaitsmed. Nüüd võis avariivoolu lülitamise peale mõelda. Kaitsmed läksid kenasti paika, nioobiumakud näitasid õiget pinget ning avariireaktor läks tõrgeteta tööle. Peaarvuti ekraanid lõid helendama, süsteem nõudis installimist. Ka reaktoripaneeli ekraanid toimisid, näidikute järgi oli reaktor korras ja töövalmis.

Filifjonka tundis kõva põrandat külje all. Ta ei näinud midagi. Kas see oligi surm? Teda kästi viia hukkamiskambrisse, ta heidetigi mingisse kummalisse hallide klaasseintega ruumi, kus ei olnud ei verist pakku, poomisnööri ega kuulidest räsitud liivakotte seina ääres. Ta oli anunud Kõigi Loomakeste Hoidjat, kuulnud kärpide kriiskeid, koledat metalset häält, läbilõikavat sireeni. Kas keegi teda ka tapma tuli, seda Filifjonka ei mäletanud. Ta ajas end värisedes käpuli ning üritas roomata. Tõnu isa kalossid olid suured ja ebamugavad ega tahtnud jala otsas püsida, põll jäi põlvede alla. Filifjonka leidis seina ning ajas enese seina najale püsti. Kus ta on? Ta pigistas silmad kinni, pilgutas neid ega näinud midagi peale pilkase pimeduse. Kompis siis klaasjat seina ning hakkas astuma. Siis ta nägi justkui nõrka helendust põrandal, nägi selgesti ukseava, seda, et helendus jätkus kuskil nurga või uksepiida taga. Jah, ta teadis äkki neid koridore, ta oli neid kuskil näinud. Kas unes? Filifjonka pilgutas silmi ja pani need kinni, aga vaevuaimatav valgus ei kadunud. Mis kummaline seisund see oli, kuhu imelikku kohta ta oli sattunud? Kas selline ongi siis surm?

Filifjonka sirutas käed ette ning hakkas ettevaatlikult, silmad kinni, astuma. Ühtäkki teadis ta, et ta peab pöörama, siis veel korra… Sealpool olid sõjalennukid, seal relvaladu, selja taha jäi köök. Ta oli siin justkui varem käinud? Millal ometi? Kas unes? Jah, Filifjonka oli mitmel korral kummalisi unesid näinud, millest ta aga kuigi palju ei mäletanud. Ometi tulid need koridorid kusagilt ta mälusopist esile. Ja seal kaugemal, mitme koridori taga, on suured uksed, kust saab välja. Kust Filifjonka seda ometi teada võis? Pilt pudenes ja muutis kuju, lõpuks Filifjonka ei aimanud midagi, ta lihtsalt astus, silmad kinni ja käed ette sirutatud. Ta käis nii õige pikalt ega puutunud ainsatki seina kuni komistas ja kukkus millegi pehme ja siidise otsa. See niuksatas ehmatusest.

“Kes sa oled, kas Kai?” sosistas Filifjonka, tundes käte all suurt ja karvast, rasvast pehmet loomakeha.

“Kai? Ei, Gema,” vastas hele, tasane ja kähisev hääl.

“Kas sa oled ka surnud?” küsis Filifjonka püsti tõustes, kummardudes ja siidist karva edasi patsutades, kartes seda kaotada. Äkki tundis ta looma kaela ja seda katvat õhulist lakka.

“Ei ole… Loodetavasti,” vastas loom ebalevalt.

“Kust siit välja saab? Kus me oleme üldse?” päris Filifjonka.

“Kosmoselaevas. Kärpide kosmoselaevas. Aga kärbid põgenesid millegipärast,” vastas loom.

“Sealt peaks välja saama?” arutles Filifjonka oma teed astuma hakates. Ta kuulis selja taga sahistamist ja sõrgade kõpsuvaid samme ning tundis looma lopsakat keha korra enda reie vastas. Loom ei tahtnud temast maha jääda.

“Seal peaks olema uksed, kust saab välja,” ütles Filifjonka valgust aimates ning valguse suunas jooksu pistes. Gema oli vist väga paks, sest ta sammud olid harvad ja raksed ning kaugenesid kiiresti Filifjonka selja taga. Filifjonka tundis kuuma kõrbeõhku, päikesevalgus tundus eriliselt ere ja silmipimestav. Siin oli tõesti hiiglaslik ruum, ent see oli selili ja hiiglaslikud mitmeosalised uksed olid paarikümne meetri kõrgusel pea kohal. Ehkki nad olid avatud ja neist paistis kutsuv sinitaevas ja vabadus, olid nad kasutud, kuna ei aidanud Filifjonkat kuidagi, Filifjonka karjatas pettunult ning vaatas ringi.

Gema oli ka valguse kätte jõudnud. Ta oli peaaegu nagu merisälg, ent väga paks ja ei olnud lilleline, vaid kuldpruun. Siis nägi Filifjonka seina ääres sildkraana remondiredelit ning lootis selle abil üles jõuda, välja siit kummituselaevast, välja looduse rüppe. Peagi avastas ta, et redel ei vii kuskile. “Orkaani” lastiruumis kajas vangistatud muumimaalase hale karje.

“Li!” kiljatas Gema rõõmsalt. Kõrvaltkoridorist oli ilmunud veel üks paks, merisälu moodi loom, see oli sinakashall ja oluliselt peenem kui Gema. Tema järel astus nõtkelt suurem ja uhkem, ilus ja sale loom – temas paistis tugevust, tema oli meessoost.

“Mak Klen,” tutvustas end valge loom. “Kas teie pole kärpe näinud?”

“Ei,” venitas Gema kartlikult ringi piiludes ja oma ilusaid ripsmeid pilgutades. “Nad põgenesid vist.”

“See oli mingine häiresireen, seepärast nad põgenesid,” arvas Li. “Siin vist pole enam midagi ohtlikku.”

“Kolm korrust allpool nägin kahte leopardi, aga need olid nii paksud, et ei püüaks Gematki kinni,” ütles Klen.

“Äkki pääses siin mingi kole haigus valla, äkki sureme ära?” pakkus Gema.

“Parem haigusse surra kui kärbi poolt tapetud saada,” lausus Li ringi vaadates. Ta leidis redelil turniva Filifjonka ning küsis: “Kes see on?”

“Mingi täitsa imelik, ma pole sellist enne näinud… Ta pole vist Geltki, kuskilt teiselt planeedilt,” jutustas Gema. “Kartis et on surnud, talle on vist koledasti liiga tehtud.“

“Mis me teeme?” küsis Klen. Filifjonka karjus veel korra südantlõhestavalt ning hakkas alla ronima. Li vaatas ringi ning ütles unistavalt: “Meil on võimalus seda laeva tundma õppida…”

“Aga me tunnemegi seda, ma nägin seda nagu unes, viimse nurgani, seni on kõik olnud nii, nagu unenäos,” rääkis Gema.

“Sina ka? Mina kah!” imestas Li.

“Ma ei tea, mis see oli, uni see ka ei olnud. Selline tunne on, et võtaks selle kosmoselaeva siit ja lendaks Gele koju,” lausus Klen, vaadates Fööniksit, mis uhkes üksinduses keset lastiruumi seisis. “Imelik, unes ma seda masinat ei näinud. Kohe kuidagi ei meenu,” imestas Klen, meenutades kummalist ööd, mil ta ei saanud aru, kas ta magas või oli ärkvel ja kui ta lauda lähedal ringi jalutas ning mitmesuguseid kummalisi olendeid nägi.

“Ma ei tea… Ma vist nägin tookord ka täpselt sellist olendit, nagu see,” leidis Klen Filifjonkat vaadates. Filifjonka oli alla jõudnud, istus seina ääres ja nuttis.

“Aga lendame sellega Gele, enne kui kärbid tagasi tulevad,” otsustas Gema Fööniksi poole astudes. Ta ei märganud, et vahepeal olid süttinud lambid. Nüüd ehmatas teda ülalt kostev elektrimootorite undamine, suured luugid pea kohal sulgusid järjest valjude mürtsatuste saatel, varjates ereda päevavalguse ja sulgedes seltskonna hämarasse ja kalki tehiskeskkonda. Gema ohkas nukralt: “Aga kui need kärbid nüüd äkki ilmuvad… Nugadega…”

“Lepi sellega, et nad võivad iga hetk tulla ja võta igat uut päeva kui kingitust ja ole Ge-emale tänulik,” soovitas Li.

“Aga mis me nüüd teeme?” küsis Klen.

“Peame koonduma,” arvas Li. “Meid on siin kindlasti veel palju.”

“Jah, ma nägin mingeid antiloobi moodi loomi, suuremaid, väiksemaid, ühed meie moodi loomad olid ka, aga hästi suured ja jämedate koonude ja võimsate jalgadega,” jutustas Gema Maa hirvedest, kitsedest ja hobustest.

“Ma kaotasin Gine ära,” kaebas Li. “Ta on kohutavalt paksuks läinud.”

“Paistab, et me kõik oleme, nood antiloobid ja muud loomad olid ka väga paksud,” imestas Gema. “Ja mina…”

“Nad nuumasid teid selleks, et kui olete piisavalt paksud, siis ära süüa,” oletas Klen. “Samas sina, Gema, oled küll isegi nuumatud looma kohta liiga paks, sa peaks ammu ära söödud olema, kui sind söömise pärast nuumati.”

“Need antiloobid olid ka liiga pekkis mu meelest… Äkki armastavad kärbid pekki?” arutles Gema nukralt maha vaadates.

“Nad armastavad meid kindlasti tappa, kui tagasi tulevad! Me peame mõtlema, mis edasi teha,” otsustas Li koridori poole vaadates. Seal olid süttinud tuled. “Kas nad ongi tagasi?”

“Ei usu,” vastas Gema pead uhkelt selga heites ja otsustavalt koridori poole astudes.

“Aga tema?” küsis Li Filifjonka poole astudes. Gema ja Klen peatusid ning vaatasid üle õla. Li vaatas Filifjonkat ohutust kaugusest ning küsis: “Kes sa oled? Miks sa nutad?”

Filifjonka tõstis oma märjad silmad ning vaatas Lile otsa. Li nägi neis silmis tarkust ja headust, mingit seletamatut imelikku õndsust. See tuli nagu tuttav ette… Jälle see kummaline öö! See habras katisarnane olend tekitas temas sama tunnet, mida ta oli tundnud sel ööl, mil ta Ginet nägi ja koos Ginega emalaevas seiklemas käis. Mis küll ometi toimumas on?

“Kas sa oled merisälg?” küsis Filifjonka.

“Merisälg? Kes see on?” imestas Li lakka raputades.

“Merisälg…” lausus Filifjonka tõustes, arglikult Lile lähemale astudes ja ta turja silitades. Li oli ilus, siidine ja pehme. Väga paks, vähemalt kahe merisälu paksune, aga ikkagi kena ja armas. Ja Gema kõrval siiski sale. Silmad olid teist moodi ja jalad olid teist moodi: kolm sõrga, neljas, väike, ei ulatunud maha. Hõbedasi kabjaraudu ei saanud kuhugi naelutada ja ka sinakashallis karvas polnud ainsatki lille. Filifjonka veendus lõplikult, et tegemist ei ole merisäluga.

“Kes sa siis oled?” uuris Filifjonka.

“Maje. Rohtlakatt,” vastas Li minekule seades. Klen ja Gema olid juba teele asunud ning kaugele koridori jõudnud. Filifjonka kõndis Li kõrval, imetles nõtket sammu ja laka õõtsumist, saledat koonu ja uhket pead.

“Sa oled väga ilus,” leidis Filifjonka.

“Aitäh,” sosistas Li. See oli nii kummaline ja ootamatu, et talle nii öeldi. Ta ei oleks osanud seda uneski näha! Tema ja ilus! Filifjonka märkas Li nukrust ega osanud arvata, et see sellest tuleneb, et Lile nii vähe on “ilus” öeldud. Filifjonka oli kärpide poolt vangistatud, samamoodi olid ka rohtlakatid kärpide vangid. Sale Klen lonkis nukralt, Gema tatsas kohmakalt nagu kuldpruun murumuna. Keegi neist ei paistnud õnnelik. Filifjonka oli kuulnud ka arutelu nuumamisest, tapmisest ja söömisest. Mis kohutavad elukad need kärbid küll on, et nad on suutelised nii ilusaid olendeid toiduks tapma? Millise pilguga Filifjonka kärbile otsa peaks vaatama, kui ta mõnd veel kohtab? Kas admiral on kah samasugune? Ja mis üldse edasi saab?

Klen ja Gema olid kaptenisillani jõudnud, selle uksed olid avatud, seest kostis rahulik arutelu. Sinna oli palju rahvast kogunenud, Filifjonka nägi kõigis värvitoonides pakse hirvi ja kitsi, palju oli ka rohtlakatte. Nemadki olid valdavalt paksud, mõni paksemgi kui Gema, mõni ka sale nagu Klen. Kõigil neil olid kollased lakad ja armsad, arukad silmad. Li puges rõõmsalt teistest mööda ettepoole, kus lebas üks temaga sama värvi, sinakashall ja hästi paks rohtlakatt. See oligi Gine, Li õde.

“Aga põrutame kohe Gele, kas nii on võimalik teha, et kärbid siia sisse ei saaks tungida?” küsis Gine.

Kaptenisilla arvutite ja pultide vahel tegutses üks pruunikirju matsakas kitseke, kes palus teistel eemale hoida ning seletas: “On küll võimalik, laske mul teha. Näete, see seal on püha Kristallkärp. Uskuge, ma suudan teid juhtida, usaldage mind. Aga kannatage. Kui me praegu siit lendu üritaksime tõusta, oleks kärbid kosmoses ristlejatega meil kohe kallal, siia tehtaks dessant ja nad tapaks meid kõiki. Ma pean arvutisüsteemi korda saama, kõik sissepääsud blokeerima. Siis vaatame, mis olukorras peareaktor on, mis seal juhtus, miks kärbid evakueerusid. Siis ma loodan, et siin leidub Fuuria seeria hävitajaid. Kui neid tõesti siin on ja kedagi teist lendama õpetada, oleks meil kaunis tugev õhuvägi olemas.”

“Väiksed lennukid on kuuendal tasandil,” teadis Gine rääkida. “Ja neid on palju, ligi kakssada tükki!”

“Kust te küll ometi seda kõike teate?” imestas Viki kiiresti arvuti kallal töötades. “No ei saa olla, et üks teist ütleb, kus viimased tähelaevad seisavad, teine teab, kus on hävitajad, kolmas väidab, et oskab tõkkekahurist lasta.”

“Aga ma ju oskan, mis siis, et ma olen kogu elu vaid laudas lebanud ja rasvunud,” vastas üks pruunilapiline hirv.

“Mina ka,” toetas teda arglikult üks paksem, ilusa marmoritekstuuriga tumepruun hirv. Filifjonka ei saanud millestki aru, Li ja Gine imestasid, et nemadki teavad, kus on tõkkekahurid ja kuidas neid kasutatakse, kui nad nendele mõtlema hakkasid. Nad polnud neid ega nende pulte elusees näinud ega isegi mitte kaugelt mööda käinud, ometi nad teadsid. Filifjonka ei teadnud ega saanud millestki aru, ta nägi lauda igasuguste ketaste ja asjadega, Kristallkärbi sädelust keset prahti, mugavat tooli laua taga. Ta puges ebaviisakalt priskete lojuste vahelt läbi ning leidis, et temal on õigus sinna mugavasse tooli mõnulema heita.

“Aga proovime need kahurid järgi?” küsis kolmas hirv.

“Ja need lennukid,” nõudis Gema.

“Oodake, kahurid ei saa voolu, kuni ma pole peareaktorit tööle saanud,” vastas Viki üldtranslatsiooni kõrvaklappe ja mikrofoni pähe sättides. Reaktori juhtarvuti oli korras ja ka reaktor oli korras, kui näite uskuda. Viki lasi esmalt automaatsel kontrollil töötada, siis võttis iga varda, juhtvarda, kütusevarda, tuumaploki, pumbaahela korpuse ja muud elemendid eraldi ette ja lasi arvutil teha kõrgsagedus,- mahtuvus,- ja struktuurikontrolle, uuris radiatsiooni andmeid, osakeste hulka. Kõik oli normi piires, nagu ei oleks midagi juhtunud. Kütusevardaid oli hiljuti vahetatud. Ainus ülimalt kummaline asi oli arvutisse salvestunud võimsusgraafiku lõpp enne reaktori seiskamist, mis näitas osakeste arvu hüppelist langust, siis järsku radiatsiooni tõusu, aktiivtsoon oli mõne sekundi vältel mitu korda mitmekordselt suurenenud ja vähenenud, juhtvardad olid korduvalt liikunud põhja ja täiesti välja. Hetkeks oli ka temperatuur ja radiatsioon üle kriitilise piiri käinud, see võis olla aktiveerinud avariiseiskamise. Viki uuris veel korra ülekuumenenud sektsiooni struktuuri, ent arvuti ei näidanud seal ei mõrasid ega deformatsiooni. Nojah, sealne musterkristall kannatas veel vähemalt poole kõrgemaid temperatuure, seal ei saanudki midagi juhtunud olla. Kas tõesti arvasid kärbid, et reaktor plahvatab ja nad kõik põgenesid? Ilmselt küll, sest kui juba reaktorihäire anti, vaevalt siis kedagi enam huvitas, et kas see ka päriselt plahvatab. Selline temperatuurihüpe võis küll olla automaatikale veenev põhjus evakuatsioonialarmi käivitamiseks, mõtles Viki. Aga mis ikkagi selle anomaalia põhjustas? Juhtsüsteem läks lolliks või? Ei, see oli käitunud täiesti loogiliselt, aga kütuse käitumine ei allunud nagu loogikale, järeldas Viki graafikuid uuesti üle vaadates. Kas kütus oli ebaühtlane? Kusagilt mõrane? Ei, arvuti näitas, et viimse kui varda struktuur on ühtlane. Viki ohkas ja keeras lüliteid. Radiatsioon tõusis, temperatuur tõusis, kontaktorid rakendudusid ja jõuahelad läksid voolu alla. Orkaani peareaktor töötas taas.

Filifjonka ees lõid ekraanid helendama. Tema ei osanud midagi arvata kursiradarist, asendinäitudest ja võimsustulpadest. Emalaev ootas, et keegi temaga lendaks. Viki oli teise puldi taga ning uuris passiivradarite näite, jälgis hiidkärpide tegevust. Paistis, et nad olid üsna hiljuti põgenenud, harjumuspärast patrullimist Viki ei märganud, osa lahingulennukeid tiirles niisama orbiidil, tähelaevad toimetasid ristlejate lähedal – ilmselt viisid põgenikke sõjalaevadele. Lapton seisis Eestis, Nemesise transponder kulges ka sinnapoole.

“Nüüd vaatame seda kuuendat tasandit,” kutsus Viki koridori rutates. “Minu mälu järgi olid seal raketišahtid ja kütuse ja relvamoona laod. Aga kui seal Fuuriaid hoiti… Põnev.”

Salk rohtlakatte ruttas Viki juhtimisel Orkaani salastatud osadesse ja nad leidsidki strateegiadivisioni raketišahtide lähedalt lennuväljad ja hulga Fuuria seeria lahingulennukeid.

“Et siis need raketišahtid on petekas,” leidis Viki. “Tegelikult pidi siin paiknema siis kärpide salajane löögirusikas – Fuuria proovigrupp! Kas te teate, kes nendega lendama pidid hakkama?”

“Kärbid ikka?” pakkus Gine, silmad imestusest suured. Viki vaatas Gine kihvu ning kompis keelega neid kohti, kus temalgi kunagi kihvad olid olnud. Libistas pilgu mööda Gine kaela ja rinda allapoole kuni nägi ta kolme sõraga kohmakat käppa tüseda keha raskust trotsimas. Viki vaatas enda käppa ja pigistas kolm sõrga rusikasse. Kas ta tõepoolest ei olegi rohusööja, vaid hoopis katlane? Viki katsetatud Fuuria, mis jäi Monstrumile, ühildus tema närvisüsteemiga. Kas need Fuuriad siin on täpselt samasuguse skeemiga? Aga nad olid rohtlakattide tarbeks tehtud, nagu Viki Rohelise tee plaanist lugenud oli.

“Teie pidite lendama,” lausus Viki tasa. “Teie. Pärast seda, kui teie mälestused ja vaim teie peadest kustutatud on ja asemele on programmeeritud tundetu ebamäärane olemus, mis suudab ainult kärbi käsku täita. Nagu näha, pole kärbid sellega hakkama saanud. Teie õnneks.”

Rohtlakatid vahtisid jahmunult üksteisele otsa ega osanud midagi arvata.

“Ah seda nad tahtsidki, kui nad selle vastiku kupli mulle pähe toppisid ja õudse peavalu korraldasid. Nad tapsid mind peaaegu. Ja mitu korda,” kaebas Li.

“Mind ka,” sosistas üks väheldasem kahvatupruun rohtlakatt.

“Mind ka,” kostis kaugemalt.

“Siis tule siia,” kutsus Viki Lid ühe Fuuria juurde. Selle klaas tõusis üles, Li ronis vastumeelsel ilmel asemesse.

“Näe, haaratsid käivad siit, siit läheb süsteem tööle,” seletas Viki üle kabiini ääre küünitades ja sõraga osutades.

“Ma tean. Ma tean. Ge-ema nimel, ma tean,” sosistas Li kuulareid ja mikrofoni pähe kinnitades ja lülitusi tehes. “Kuidas ometi ma tean seda?”

“Ma ei tea, kuidas sa tead, aga kui sa tõesti tead, siis proovi. Kuidas sa end tunned?”

“Mingi väga imeliku lendava asjana… Jumal küll, ma olen sellega unes lennanud, ma olengi nagu unes,” kostis Viki kõrvaklappides Li hääl. Lennuki klaas oli juba kinni langenud, lennuk ise põrandast lahti tõusnud. Lennušahti luugid hüppasid lahti ning Li sööstis Maa taevasina poole.

“Kutsu teised ka, nad ei teagi, mis tunne see on!” kostis Viki kõrvaklappides.

Teisedki teadsid miskipärast ja tegid tutvust vastsete lahingumasinatega. Kahvatupruun rohtlakatt lendas välja, Gemagi mahtus napilt haaratsite vahele ja lendas. Kõik lennukid olid täielikult komplekteeritud ja varustatud, täies lahinguvalmiduses. Lanil olid puudunud vaid piloodid… Gine ei jõudnud Fuuria kabiini ronida, ta sai vaid kabiini kõrval istuda, käppadega äärele toetuda ja sisse vaadata. Viki vaatas ta kogu, mis oli Gemast märgatavalt jämedam ning jõudis järeldusele: “Sinust lendajat ei ole. Võta parem need hirved ja minge nende kaitsekahurite peale. See pane ka pähe.”

Viki seadistas ühe peakomplekti ning andis selle Ginele.

“Hirved?” küsis Gine arusaamatult.

“Need minu moodi, aga suured ja ujedad.”

Lapiline hirv ei olnud väga uje, ta oli liftišahti juures oodanud ning kibeles kaitsekahurite pultide juurde.

“Näita siis, kuidas see käib,” nõudis Viki.

Lapiline hirv vastas “Nii!” ja keeras istmeseljatoe lapiti ning ronis moodustunud asemesse.

“Sihik tööle, riivid maha ja tuld,” ütles hirv lülitusi tehes ja kangi pihku haarates. Ta jälgis sihikuga ühte Fuuriat, see põikas kohe kahuri tuleulatusest välja, justkui oleks tundnud, et teda sihiti.

“Kust te seda kõike teate?” imestas Viki.

“Ei ütle,” hooples lapiline hirv maha ronides.

Viki vangutas pead ning astus kaptenisilla poole tagasi. Gine ja hirved olid tal sabas ja ootasid korraldusi. Viki uuris peaarvutit ning avastas: “See on üleslaadimisega nii kaugel juba, et me saame lahingside koodi juba välja mõelda.”

Ta klõbistas klaviatuuril, ütles: “Nii. Läks!” ja ruumis kostis Li hääl: “Tulge ka lendama, te ei kujuta ette, kui imeline see on, päriselt ka! Gema, ära tulista nüüd!”

“Mis te tulistate juba üksteist?” nõudis Viki.

“Ei, ma leidsin sellise relvade seadistuse, kus nad ei tulista, aga loevad pihtasaamisi, mis siis, et nad teist lennukit ei vigasta,” vastas Gema.

“Et siis avastasite treeningrežiimi… Nagu mingi spontaanne lennukool! Kas ma näen und või?” imestas Viki kuuenda tasandi poole ruttavaid rohtlakatte vaadates. “Nagu Ge-ema isiklikult tooks mulle väed kandiku peal kätte. Kuule sina, süsimust, hästi paks! Sina ka, kollakasvalge!”

Kaks paksemat rohtlakatti eraldusid teistest ja vaatasid Vikit küsivalt.

“Teie ei mahu lennukisse, võtke need peakomplektid ja minge kahuripultide gruppide juurde, ajage hirved kahurite taha. Esialgu hakkate minult käske ja suundi saama, kuhu tuld suunata, keda katta. Ehk saate aru?” rääkis Viki.

Rohtlakatid vaatasid teineteisele otsa ning ruttasid külg külje kõrval teisele poole, kus asusid kahuripuldid. Osad sektorid olid veel katmata. Kuidas siia mingigi süsteem tekitada… Mida ma siin üldse teen, mõtles Viki arvutiga töötades. Neil pole mingit lahingukogemust ega ettekujutust sõjapidamisest, see, et nad sihtida ja tulistada oskavad, ei tee neist veel sõdalasi. Ja Viki on üksi neid karjatamas, samas kärpide poolel on nende vastas terve staabitäis kapteneid ja muid juhte. Lootusetu. Aga Viki oli pähe võtnud, et ta ei anna Orkaani tagasi. Vähemalt seni, kuni “Roheline tee” ellu kavatsetakse viia.

Passiivradar hakkas tööle, Viki nägi juba mitutkümmet Fuuriat emalaeva lähikonnas, üksteist treeningrežiimil taga ajamas ja üliohtlikke manöövreid sooritamas. Lennukikesed keerasid mitte täisnurga, vaid lausa teravnurga all, tegid välkkiireid viraaže ja vältisid teineteist. Nende jälgimine radariekraanil oli peaaegu võimatu. Kuna kohmakad püstmootorid olid asendatud uudse levitatsiooniahelaga, oli Fuuria Xist palju väiksem ja kergem, ta väljageneraator, mis säästis pilooti ülekoormustest, oli palju võimsam. Tänu sellele oli nende manööverdusvõime tohutu, Xiga oli võimatu neid kätte saada. Eriti, kui rohtlakatid puldis olid.

Ilmaradar hakkas tööle. Põhja – Aafrika kohal oli selge, Vahemere kohal ka. Aga kaugemal keerles võimas tormitsüklon, mis jõudsalt põhja poole kerkis. Millal kärbid emalaeva kontrollima võiks tulla? Nad leiavad selle niikuinii… Aga mõneks ajaks võiks peitu pugeda. Kuhu? Küllap kärpidele peatselt selgeks saab, kes Orkaani varastas… Ei, lahing on vältimatu ja Viki ei ela seda üle. Ta astus otsustavalt Filifjonka juurde peajuhtimispuldi taha, käivitas püstmootorid, lisas võimsust ja keeras kange. Põrandat läbis värin, kõrb akna ja Orkaani esiosa taga hakkas liikuma.

“Mida sa teed?” küsis Filifjonka.

“Näed seda keerist? See on tsüklon, kui me sinna sisse jõuame, siis kärbid ei leia meid mõnda aega. Aga mina pean luugid krüpteerima, et nad sisse ei saaks tungida ja see võtab aega,” vastas Viki maandumistaldu üles tõstes ja kiirust kogudes.

“Kas sa varastasid selle laeva?” küsis Filifjonka teravalt.

“Võib ka nii öelda. Jah, me oleme suures ohus. Aga meil on lootus. Nemad seal igatsevad koju Gele naasta,” vastas Viki koonuga kahe rohtlakati poole osutades. Nad olid paksud ja kaitsetud, aga õnnelikud, et said teineteisega suhelda ega pidanud laudaboksis istuma.

“Nad on pikki aastaid istunud vangis eimillegi eest ja kartnud iga päev, et kärp tuleb ja lõikab kõri läbi. Ja nüüd on neil lootus!” ütles Viki, silmad pisarais.

Filifjonka vaatas jahmunult segikeeratud kaptenisilda ja üksikuid matsakaid loomi.

“Millesse te mu ometi tirinud olete!” karjatas Filifjonka heitunult.

“Kas mitte kärbid sind siia ei tirinud? Mis nad sinuga teha tahtsid?” küsis Viki.

“Midagi kohutavat… Hukata,” lausus Filifjonka tasa.

“Vaevalt sa tahad surma saada. Sul on ka lootus.”

Filifjonka vaatas kangestunul silmil lähenevat tormitsüklonit, keeras siis pilgu Viki poole.

“Lootusetu,” halises Filifjonka, meenutades tähtsamate kärbikaptenite ja admirali kindlameelset pilku. Sel võõral paksul kitsekesel on lootusetu üritada kärpidega sõtta astuda.

“Lootusetu,” kordas Filifjonka nutma hakates, kui oli sekundi enese väljavaadetest mõelnud.

“Ei ole, paneme vastu!” ütles Viki. “Võta see ise, ma pean arvuti kallale minema jälle.”

“Mida? Mina?” karjatas Filifjonka.

“Jaa, sina, ära karda,” vastas Viki Filifjonka käsi Orkaani kangidele tirides ja neid seal hoides. “Näed, see on tõusunurk, see hoia nullis. Ettevaatlikult, tasakesi… Näe, liigub. Nüüd anna tagasi… See siin on kiirus, punasest piirist allpool kaob tõste ja me kukume alla, roheline vahepeal on helibarjäär, sealt edasi reedame end lööklainega. See on püstlood, see peab keskel olema, see on pööramine, see kallutamine… Nii, ettevaatlikult, nagu tantsiksid suure ja paksu mehega. See on kompass, hoia kurss 14 peal. Saad hakkama küll,” õpetas Viki, minnes arvuti juurde.

“Sa pole katt, sul on viiesõrmelised käed, nagu maalastel,” ütles Viki, kui oli tükk aega arvutiga töötanud. “Kes sa oled?”

“Filifjonka,” vastas Filifjonka areldi.

Viki võpatas ja vaatas olendit emalaeva puldi taga. Filifjonka oli närvis, vaatas vaheldumisi aknast välja, siis enda ette ekraanidele. Saledad sõrmed olid kramplikult ümber kangide põimunud. Filifjonka. Sellest rääkisid muinasjutud, teda ei saanud olemas olla. Kas tema ongi see, kes pole meie ilmast? Viki meenutas kunagi loetud muinasjutte ja pilte. Jah, kedagi sellist ta nagu mäletas ka dušijooniste pealt, seni oli ta pidanud piltidel nähtud olendit muinasjuturebaseks. Selliseid mõtlesid inimesed sageli oma muinaslugudesse välja. Aga Filifjonka! Filifjonka, kes uskus katastroofe!

“Me lendame otse tormi sisse,” kaebas Filifjonka. “Ma ei oska keerata.”

“Sinna me lähemegi. Siis ei ole meil radareid vaja, kärbid ei leia meid, välgud näitavad meile teed,” vastas Viki.

“Kuidas ometi? Välgud?”

“Jah, välgud, elektromagnetlainetus läbib pilvi ja vihma ja peegeldub maapinnalt, sellelt ekraanilt hakkad maapinda nägema,” seletas Viki. Filifjonka muidugi ei saanud midagi aru.

Akna taga läks pimedaks, vaid välgud valgustasid kaptenisilda.

“Küll alles põrutab. On aga vihane tsüklon. Ja tõuseb kiiresti põhja poole, me võime selle varjus koguni Tallinna, Mari ja Tõnu juurde jõuda,” ütles Viki ja keeras taas kärpide raadioside lahti. Seal kajas vaid sõim, kõik otsisid üksteist, admiral käsutas laevastikku rivvi ja nõudis ettekandeid, et millised kärbid ja kust millistele tähelaevadele olid evakuatsiooni käigus sattunud. Orkaani kadumisest veel juttu ei olnud.

“Kas sa tunned Marit?” imestas Filifjonka, keerates pilgu ekraanidelt.

“Mari oli mu parim sõber,” lausus Viki nukralt. “Kas sina ka tunned teda?”

“Jah, eile oli tema pulm. Nad abiellusid,” vastas Filifjonka aknast välja vaadates ja järjekordse välgu pärast võpatades.

“Ja mina ei näinud seda,” nuttis Viki. “Ma jäin ilma. Vaat, mida tähendab katastroof.”

“Ma tean, mida tähendab katastroof,” nõustus Filifjonka tõusunurka korrigeerides. “Kas sa viid mu Mari juurde tagasi?”

“Jah, kindlasti tule ka Mari juurde,” kutsus Viki.

Mari lebas Tõnu voodis, näost valge, helesinine lumivalgekesekleit porine ja tolmune. Toas kössitasid mõned hiidkärbid, Alissa, Tõnu ja Tõnu ema. Perearst tupsutas Mari nägu ja küsis: “Kus ta näo katki kukkus?”

“Ma tõesti ei jõudnud enam,” vastas Alissa. “Ma kukkusin koos temaga siia majatrepile maha.”

Arst vaatas umbusklikult rebasetüdrukut, siis hiidkärpe.

“No minu andmetel juhtis ta viimati tähelaeva. Ja sai teada, et Filif… Noh üks ta väga lähedane sõbratar on tapetud,” jutustas Ra. “Mulle tundus, et ta kaotas seepeale võime laeva õhus hoida, viskles taevas ja maandus Napolisse. Ja niimoodi kohe pärast pulma… Selles ilusas kleidis, mis teilegi meeldis, see naine muide abiellus eile.”

“Jah, ma olin veel veinist uimane ja magasin “Nemesise” puhkeruumis. Ta maandus nii raskelt, et ma kukkusin koikust maha. Kui puhkeruumist välja sain, siis juba “Nemesis” seisis turuplatsil, ramp lahti. Mari lamas külili rambi ees kividel ega liigutanud, tumedajuukselised inimesed uurisid teda ja vaatasid laeva sisse,” jutustas rebaseplika. “Ma siis tõstsin ta laeva tagasi ja lendasin siia. Siin võtsin ta õlale ja tõin sealt platsilt siia. Aga väsisin ära ja kukkusin siin ukse taga kivitrepil.”

Arst vaatas kummalise olendi tüsedat figuuri ja helesinist kleiti, mis oli peaaegu samasugune, nagu voodis lebaval noorel naisel ja imestas: “Kas sa tõsimeeli suutsid selle naise sealt kosmoselaevade juurest üksi siia kanda?”

“Peaaegu,” sosistas Alissa maha vaadates.

“Miks sa kedagi appi ei kutsunud?”

“Ma arvasin, et nii saab kiiremini,” lausus Alissa.

“Ei-noh, küll need rebaseplikad võivad alles üllatada,” kriiskas Gi.

“Ja-jah… Ja pillasid ta näoli trepile?” nõudis arst.

“Ei, mul lihtsalt jalad vajusid alt. Aeglaselt,” seletas Alissa.

“Siis ehk ajupõrutust ei ole… Kas ta vahepeal meelemärkusele ei tulnud?”

“Ei tea, ma juhtisin laeva,” vastas Alissa.

“Oksendamine. Teadvusekaotus. Ja lähedane sõbratar? Pärast pulma?” küsis arst tulnukkärpide silmi vaadates.

“Jah, väga lähedane sõbratar,” sosistas Mag.

“Siis võib olla see masendusest. Pidu, vägijoogid ja siis selline asi. Magamatus ka. Inimene ei pea sellele lõputult vastu,” oletas perearst.

“Mis me teeme?” küsis Tõnu.

“Kui teadvusele tuleb, siis lohuta ja hoia. Sellises olukorras inimene tahab lähedust,” soovitas arst.

Uks paukus, esikust kostis Peetri “Õõh!”

Hetk hiljem oli punkar juba toas, neediline tagi läbimärg.

“Kas juba jälle sajab?” imestas Tõnu ema. “Alles jäi järele!”

“Sajab. Ja mitte vähe! Ilmateade hoiatas tormi ja trombide eest! Lõunatsüklon!” teatas Peeter. Samal hetkel väreles miski. See oli välk.

“Mul ei ole vihmavarju,” kaebas arst.

“See lendaks sul minema,” vastas Peeter. “Täna võivad Virumaal katused ka lennata!”

“Milleks veel seda vaja on!” oigas Tõnu ema. Õuest kostis kohinat ja puud teiselpool tänavat mattusid paduvihma varju. Ilm muutus järsult pimedamaks.

“Ehk sooviksite teed?” pakkus Tõnu ema köögi poole minnes. Peatselt istusidki kõik ümber laua, igaüks oma mõtetes. Kärbid muretsesid emalaeva pärast, inimesed Mari tervise pärast. Mari keeras voodis külge. Tõnu ei saanud aru, kas kallim on teadvuseta või lihtsalt ei tahtnud rääkida, ta puges Mari kõrvale ning kallistas ja silitas teda. Valli lebas elutoas ja oli ka pahur ja masenduses, osalt ikka veel pulmaõllest, osalt sellest, mis Filifjonkaga juhtus. Ja ilm läks päris kurjaks, torm surus puud maadligi, ähvardades need viimseni maha murda, vihm pressis köögiakna pragudest sisse ja nirises aknalaualt põrandale, õu oli välkudest valge. Piksemürinal polnud ainsatki pausi.

“Kuulge, kas mitte maa ei värise?” muretses Tõnu ema.

“Imelik kurat jah,” vastas Peeter kohkunult.

“Nii pimedaks see ka minna ei saa! Mis toimub?!” küsis arst hirmunult.

“Põrutab jah vihaselt,” nentis Gi aknast välja vaadates. “Aga tõesti, nii pimedaks ei saa pilved minna… Kurat, maa väriseb tõesti!”

Ra jooksis õue ja avastas imestusega, et paduvihm oli lakanud, õues hõljus vaid vihmaudu. Välgud sähvisid ja taevas mürises, välkude vahepeal paistis selline pimedus, et Ra hakkas maailmalõppu kartma. Viimaks märkas ta ühtlaselt heledamaks paisuvat sinakat valgust, vaatas taevasse ja nägi läbi pilvevaniku hiiglaslikku sinakat valguskera möödumas. Tõusis õõvastav mürin, Lasnamäe poolt lähenes midagi tumedat ja kandilist – hetk hiljem vihises mõnekümne meetri kõrguselt üle puulatvade Orkaani üks maandumistaldadest. Ra lidus kööki ja kuulutas: “Kutid, see on Orkaan!”

“Misasja?” kriiskas Gi.

“Vaata, vaata!” käskis Ra akna alla tormates. “Näed, seal läheb kaheksas püstmootor… Nüüd tulevad kümme ja kaksteist. Kohe läheb jälle valgeks!”

Gi nägi korra pilvede vahelt ka teemandiitsoomust vilksatamas, hetk hiljem läks väga valgeks, sest vaatevälja ilmusid emalaeva käigumootorite düüsid.

“Masin on korras!” hõiskas Gi. “Kes sellega lendab?”

“Peab Laptonile minema ja uudiseid kuulama,” arvas Ra. “Lea on ka seal…”

“Ja minu remondikutid ka… Kutid, varsti saame tagasi!” rõõmustas Gi.

“Äkki on Filifjonka ka elus,” sosistas Mag.

Õuest kostis ulgumist, midagi väikest ja musta kihutas õige madalalt üle.

“See ei olnud Xi!” väitis Gi. “Mis asi see veel oli?”

Järgmine lennumasin lähenes ulgudes, seekord kõrgemalt ja aeglasemalt.

“See on Fuuria,” lausus Ra, kui oli lennumasina siluetti korraks välgu valgel näinud. “Veel üks “Fuuria.” Veel üks. Jälle üks!”

“Neid oligi ju üks!” kriiskas Gi. “Ja seegi lendas koos Monstrumiga õhku!”

“No need on Fuuriad, tee mis tahad! Ja neid on palju,” vastas Ra, puurides pilgu emalaeva varjavaisse pilvedesse. Seal veikles veelgi väiksete lennukite siluette. Ra ja Gi vaatasid teineteisele otsa, kulmud kortsus.

“Paneme kurat Laptonile! Vaatame, mis asi siin toimub, mis signaalid levivad, mida admiral räägib!” kriiskas Gi ukse poole vongeldes. Õues oli veidi valgemaks läinud, paduvihm jätkus uue hooga, ainult tuul oli raugenud. Laptoni sisemus oli mõnus ja kuiv, remonditöölised istusid niisama, lobisesid ja heitsid nalja, Lea istus nukralt kabiinis, kohvitass käppade vahel ja selg kühmus, nagu oleks ise õues vihma käes käinud.

“Noh, kas raadioside töötab? Mis räägitakse?” küsis Ra end raputades ja istmete vahele astudes. Lea tõstis pilgu ning lausus: “Ma peaaegu oleks ta päästnud… Ma ei julge Mari ega Kai silma alla sattuda…”

Lea ei olnud senimaani vapustusest üle saanud, ta ei olnud midagi vaadanud ega kuulanud. Ra hüppas pulti, pani juhtimissüsteemid tööle ning keeras raadio lahti. Ei midagi uut, admiral nõudis ja Lan hädaldas. Üks suur tohuvabohu. Radar näitas aga palju uut. Lähikonnas kihutas ringi ligi sada võõra signatuuriga, aga Pluutolt pärit lennukit, maapinnaradar näitas loodes, kolme kilomeetri kaugusel, võõrast moodustist.

“Vot nii on lood hoopis. See on Orkaan!” osutas Ra ekraanile. “Kes selle siia tõi – ei tea, kes lendavad – ka ei tea! Mis siin toimub üldse?!”

“Ei tea!” vastas Lea, silmad suured peas. Gi laiutas käppi.

“Anname admiralile teada?” pakkus Gi.

“Eks jah,” vastas Ra mikrofoni võttes. Ta tähelepanu köitis nüüd radariekraan, ta pillas mikrofoni käest.

“Kolm tulevad õige madalalt siia!” hoiatas Ra radariekraani vaadates. “Ei, ei tule päris siia… Kurat, Tõnu maja peale hoopis?”

Ra hüppas maha ning ruttas väljapääsu poole, Gi ja Lea lidusid talle järele. Kolm Fuuriat ilmusid majade kohal nähtavale, aeglustasid käiku ja laskusid mändide taha.

“No mis kurat siin ometi toimub?!” karjus Ra neljakäpukile laskudes ja paarishüpetega jooksu pistes. Fuuriad olid maandunud Tõnu aia taha, Ra nägi ühte prisket, sinakashalli rohtlakatti, teise lennuki klaasi alt ronis välja Filifjonka, kes põlle seadis, tema alt ilmus välja… Viki!

“Viki kurat!” kriiskas Ra pantrihüppega Fuuria korpusele maandudes, “Viki, kurat sa oled elus!”

Ra roomas klaaskupli vahelt läbi, kallistas Vikit ja silitas ta pealage, takistades antiloobil lennukist välja ronimist. “Viki, raisk! No on see vast pidu! Sa oled elus!”

Gi ja Leagi olid kohale jõudnud ja vaatasid kolme lennukit, suud lahti. Kaks rohtlakatti seisid valvsalt, üks kollakasvalge ja teine paksem, sinakashall – Klen ja Li. Filifjonka kohendas kleiti, Lea läks ta juurde ja halas: “Fifi kallis… Sa oled elus… Ma ei tea kohe…” ja kallistas muumimaalast pihast. Filifjonka lükkas ta kõrgilt eemale.

“Viki, tule räägime, siin on üks, kellel on väga halb ja kes sind väga igatseb!” kutsus Tõnu ukse pealt. Viki sai lõpuks lennuki pealt minema ning ütles rõõmsalt: “No lähme ja räägime, siin on märjavõitu. Li ja Klen, nemad on ohutud.”

Li ja Klen olid piiranud Lead ja Gid, valmis neile hambaid kõrri lööma, nüüd nad pöördusid ja järgnesid Vikile, Tõnu maja trepist üles. “Või et läbirääkimised,” lausus Li.

“Läbirääkimised?” küsis Gi. “Kas vähemalt teie oskate öelda, mis teoksil on?”

“Kus Mari on?” küsis Viki.

“Mine ärata ta üles,” vastas Tõnu Vikit tuppa juhatades. Mari oli endiselt külili voodis ega tahtnud millestki kuulda. Viki ronis voodisse, nuhutas tüdruku põske ja sosistas: “Mari!”

Mari tõmbus kerra, püüdis Vikit voodist maha suruda. Li tundis enda kammitsaistpäästja ära ning lakkus Mari põske. Mari keeras end selili, pilgutas mõistmatult silmi, suutmata neid uskuda.

“Viki!” kõlas hele karjatus Tõnu toas ja Mari pidi vaese antiloobi kaela peaaegu murdma oma kallistustega.

“No see uudis toob nüüd küll Mari tuju tagasi!” rõõmustas Tõnu ema.

“Üks uudis veel!” vastas Gi köögi poole minnes. Seal kössitas Filifjonka, vaadates altkulmu aknast välja, Mag ja Lea palusid talt terve kärbisoo nimel andestust.

“Ma kuulsin ka seda, mis juhtus,” ütles Gi. “Ja no mina ei tea enam, kuidas me oma suhted üldse silutud saame. Peale pulmapidu! Täiesti ootamatult otsustatakse külaline laborisse lahkamislauale röövida! No ei ole sõnu! On, mis on, Fifi, aga tule nüüd, siin on pruut ise, kes sinu pärast on end musta masenduseni muredesse matnud. Tule, mine ja kallista teda, temale pole paremat uudist, kui see, et sa elus oled!”

Gi läks ja tiris Filifjonka toolilt püsti ja juhatas Tõnu tuppa. Mari süles olid juba Viki ja Li kaelad, nüüd ilmus Li kõrvale veel üks terav, värisevate vurrudega koon ta nägu limpsima. See ei olnud rohtlakatt… Filifjonka! Ja ta oli elus! Marile meenus taas, et ta on alles abiellunud ja peaks rõõmus ja õnnelik olema. Elus Viki oli tema kalleim pulmakink, elusa Filifjonka nägemine rahustas teda veel rohkem. Alles oli ta mõelnud, et mõlemad on hukkunud ja ta oli lohutamatult nutnud ja süüdistanud ennast, et temal on ka süüd Filifjonka mõrvas, et mingisugused Ge hiidkärbid on Filifjonka – tuhandetele tuntud muinasjututegelase – armetult tapnud, rahuldamaks oma nüri teadmistejanu. Ta poleks elu lõpuni seda enesele andestanud. Aga nad olid elus… Viki, kes oli kaua kadunud olnud, oli ka elus.

“Nii, nüüd hakkame mõtlema, mis me edasi teeme,” ütles Ra. “Kes Orkaani siia tõi? Kes Fuuriatega lendavad? Rohtlakatid?”

“Meie jah,” vastas Li.

“Filifjonka lendas, mina taastasin süsteemi,” vastas Viki voodist maha ronides, Filifjonka vaatas ärritunult Mari embusest ning teatas kriiskaval häälel: “Tema käskis! Mina emalaeva ei varastanud!”

“Jah, tema hoidis kurssi, kuniks mina arvutiga asjatasin,” selgitas Viki. “Iseasi, kas nüüd mahajäetud emalaeva käimapanemist ja temaga lendamist nüüd varguseks võib pidada. Mis teil seal üldse juhtus?”

“Reaktorihäire, evakuatsioon,” laiutas Gi käppi.

“Kuidas sa ta käima said? Kontrollisid ka enne või?” küsis Ra.

“Loomulikult kontrollisin,” naeris Viki, “aga mina ka ei tea, misasja teil see reaktor tegi seal, uurisin seda logi igat pidi ega osanud muud näha, kui et kütuse kvaliteet kõikus nii, et vahepeal olid nad kui tuimad raudpulgad, vahepeal üle kriitilise massi plutooniumilaeng, juhtvardad saagisid edasitagasi, algusest lõppu. Igatahes käima ta läks ja käib siiamaani.”

Ra ja Mag vahetasid jahmunud pilke, Leal jäi suu lahti, Gi krimpsutas kulmu.

“Mis siis ikka,” lõi Gi käsi kokku. “Paneme kutid kohtadele tagasi ja elu läheb edasi! Aga mis me Vikiga teeme?”

“Pea nüüd hoogu, nüüd olen mina see, kes ütleb, mis edasi saab,” vastas Viki kotikesest Kristallkärpi võttes ja seda Tõnu kirjutuslauale pannes. “Ja mina ei tea täpselt, mis edasi saab, igatahes Orkaani ma teile tagasi ei anna…”

“Oot-oot?” kortsutas Gi kulmu, Ra hoiatas: “Siis see võetakse sult tagasi, tehakse dessant ja lõigatakse teil kõrid läbi…”

“Siis ma ajan selle vähemalt sodiks,” hoiatas Viki.

“Me ei lase siia kedagi dessandile ega lase teid ka sealt platsilt õhku tõusta,” teatas Klen.

“Viiskümmend Fuuriat on pidevalt õhus,” ütles Li.

Hiidkärbid vahetasid jahmunud pilke, Mari vaatas Vikile otsa, Filifjonka vaatas maha. Rohtlakattide poosist paistis ainult julgus ja otsustavus. Nemad olid valmis Viki silmapilgutuse peale kärpe ründama ja rüselus oleks suure tõenäosusega lõppenud rohtlakattide võiduga, kuna kärbid olid relvitud ja rohtlakatid olid väga väledad ja teravate kihvadega metsloomad.

“Jah, ma tean, et olen enese niikuinii nurka mänginud, mul pole pääseteed,” rääkis Viki. “Aga ilma Orkaanita ei saa te Ge kaitseliinidest läbi, sest ristlejad ei pea Uni, Gudu ja Ge enese pinnal paiknevatele kahuripatareide tulele vastu, see-eest Orkaan on paremini soomustatud ja ette nähtud kuni saja meetri sügavusi punkreid hävitama otse orbiidilt, läbi atmosfääri tulistades…”

“Misasja?” kriiskas Gi, “mida me veel seal Ge orbiidil tegema peaksime?!”

“Mida?” kirtsutas Lea koonu.

“Kas te siis ei teagi midagi? Ülehomseks oli plaanitud lahingurivistus ja minek,” rääkis Viki.

“Millest sa räägid?” pahvatas Mag.

“”Rohelisest teest,”” vastas Viki. Ra vaatas maha, vangutas pead ja lausus: “Seepärast siis oligi Lanil muudkui paanika nende lahingulennukitega. Imelik, et admiral midagi rääkinud ei ole.”

“Admiral?” imestas Viki.

“Admiral Tah,” ütles Gi. “Kas sa siis ei tunnegi teda?”

“Tunnen ikka, aga mul jäi mulje, et ta on taandunud?” vastas Viki jahmunud ilmel.

“Miks ta peaks taandunud olema?” naeris Ra.

“No “Rohelises tees” pole teda kuskil mainitud,” vastas Viki maha vaadates.

“Pole mainitud?” küsis Mag.

“Mis rohelises tees?” küsis Lea.

“Operatsiooniplaan “Roheline tee,”” vastas Viki, “esmalt ettevalmistustsükkel, kus lisaks Orkaani ehitusele oli muuhulgas ka Monstrumi loomine relvakütuse tootmiseks, Fuuria klassi lahingulennukite arendamine, edasi siis aktiivne plaan Ge kaitserajatiste mahasurumisega, dessant pinnale, milles osalevad mitu ründelennuväe diviisi, põhjas tugipunkti loomine…”

“Lõpetage ära, ma pole sellest midagi kuulnud!” kriiskas Gi käppi laiutades.

“Ja mina mõtlesin, et lõpuks ometi on rahu ja saame Pluutol omi asju ajada,” ohkas Mag kahe käega peast haarates. Li ja Klen vaatasid kärpe imestusega.

“Kaitselahingud on nohu, kui võrrelda ründelahingutega. Ma ka lootsin, et sõda sai läbi, aga näe, hoopis hullemaks läheb… No kui Viki Orkaani ka sodiks sõidab, nagu ta lubab. Võib veel üsna kindel olla, et Lan ründaks ka ilma Orkaanita ehk et viiks meid otse surma,” arutles Ra.

“Admiral?” küsis Lea.

“Admiral katkestaks selle pulli ära kindlasti, tema oskab asja mõistusega võtta…” rääkis Ra, Viki katkestas: “Ge vallutamisel pole mõistusega midagi ühist, see tähendab teile põlvede pikkust sõda, olelusvõitlust.”

“Kas admiral üldse teabki sellest midagi?” kriiskas Gi. Ra kergitas kulme, Gi jätkas: “No vähemalt nii palju, kui ma remonditsehhis neid näind olen, ei paista Tahil küll mingit peatset rivistusest kavas olevat, tema muudkui nõuab, et tähelaevad korda tehtaks, Lan surub aga lahingu- ja ründelennukeid remondijärjekorda…”

“Tõesti! Aga küsiks admiralilt otse, et mis toimub?” küsis Ra kommunikaatorit võttes.

“Pea nüüd,” sosistas Gi, “äkki…”

“Mis on? Kardad midagi?” naeris Ra.

“Kui on asjad nii, nagu ma kardan, võib Lan sidet pealt kuulata hmm. Kuulge, see värk on väga kahtlane! Viki, kas sul seda “Rohelist teed” kuskil mingi faili kujul ei ole?” küsis Gi.

“Faili kujul ta mul ongi,” vastas Viki.

“Saadame siis teatena?” pakkus Gi.

“Kui juba faili kujul, siis äkki saadad mullegi üle? Otse, kommunikaatorilt kommunikaatorile?” küsis Ra. “Tahaks isegi seda imeplaani näha.”

Li ja Klen vaatasid arutelu nõutult pealt, Filifjonka ja Mari istusid tusaselt kõrvuti voodil, Ra luges värskelt kommunikaatorisse ilmunud teksti.

“Kas te ei kavatsegi meid orjastama ja tapma tulla?” küsis Li pärast vaikushetke. “Minu hõime, kes veel vabalt Gadila rohtlates uitavad?”

“Milleks ometi? Meil on palju rohkem palju priskemaid loomi, keda süüa,” imestas Lea.

“Miks te meid siis vangistate ja nuumate?” küsis Li.

“Mina ei vangistaks ega nuumaks teid üldse. Seda peate te Lanilt küsima, kui võimalus avaneb,” lausus Lea nukralt maha vaadates.

“Teade läks ära, admirali kommunikaator võttis vastu. Jääme siis ootama, kas admiral ka sellest üllatub,” ütles Ra Mari kõrval voodis istet võttes. Saabus vaikushetk, vaid koridori poolt oli naiste jutuvada kuulda – Tõnu ema saatis parasjagu perearsti ära.

Admiral Tah oli Samuumi konverentsisaalis – samas saalis, kus äsja oli pulm lõppenud – ning õpetas Thuni juhitud vahetusmeeskonnale ristleja ehitust ja kommunikatsioone. Tahi meeskond lendas tähelaevadel Pluuto poole, et pärast ligi kahekümneaastast kitsas kosmoseristlejas elamist puhata… Natukene vähemkitsamates tingimustes Pluutol.

Lan istus Samuumi kaptenisillas valves. Olukord tegi teda tusaseks, sest äsja oli saabunud teade, et Orkaan on kõrbest kadunud. Vähemalt sõjavägi oli kuidagi hädapäraselt rivvi saanud, lähikosmos oli taas kontrolli all. Mis juhtus? Selge oli see, et emalaev siiski ei plahvatanud. Kas keegi reetis teda, korraldades emalaeval valehäire? Kes emalaeva varastas? Ehk ikka keegi omade seast, ehk ikka ei kasutatud evakuatsioonist tingitud peataolekut selleks, et kärpide sõjalaevastiku nina eest läbi lipsata ja emalaev ära võtta. Ge sõjajõud olid küll praktiliselt purustatud, aga kavalust ja alatust võis gelastel veel kauaks jätkuda… Või hoopis Tah juba teab kõike ja mängib teda üle? Kes mängib Lani üle? Kai… Kas Kai on oma kärsa kinni hoidnud?

“Kapten, vektoril 12D3-4F94-EC4A väljus midagi hüperruumist,” teatas radarioperaator.

“Mis asi see on?” küsis Lan.

“Ei näe… Teleskoop ei näita midagi. Signaal on väga nõrk,” kandis operaator ette.

“Jälgige, äkki on häire, kosmoselaev võiks ikkagi nähtav ja tuvastatav olla,” vastas Lan.

“Enam ei jälgi, kaotasin selle radarilt,” vastas operaator.

Lan ohkas, sisises, kõndis käpad seljal ringi, sättis mikrofoni ning käskis: “Eskadrill 21C4, suunduda vektorile 12D3-4F94-EC4A, kontrollida, kas lähikond on puhas!”

Kuus Xid laskusid madalamale ning suundusid kapteni antud vektorile.

“21C4-2 kannab ette, märkasin midagi vektoril!”

“Kas saad salvestise saata?”

“Liiga nõrk oli, arvuti ei registreerinud midagi!”

“Jätkake samal vektoril.”

Hiidkärp lahingulennuki kabiinis keeras ärevalt kange, jälgis lennuprillidel jooksvaid koordinaate, vaatas läbi klaasi kosmosesse. Midagi oleks nagu tähtede taustal liikunud, samal hetkel ilmus radariekraanile helendav punkt.

“Ma näen seda!”

“21C4-3, tõmba kõrvale, see tuleb vastassuunas!”

“See paistab läbi!”

“Valehäire! See oli rauatolm!” teatas radarioperaator, kui oli kosmosesse ilmunud objekti uurinud.

“Kust see tuli?” küsis Lan.

“Ei tea,” vastas operaator.

“Jätkake siis vastasvektoril!” käskis Lan.

“Mis see olla võib?” küsis operaator kohkunult. Lan vaikis, minutid kulusid. Lõpuks kostis krapist ühe lenduri hääl: “Ma näen midagi tähtede taustal, must romb, kaugus teadmata, radar ei näita midagi!”

Must objekt lähenes kiiresti, Xi lendas sellest üle, radar võttis nüüd selja tagant nõrga signaali üles. Piloot hakkas vektorit võtma, aga signaal kadus taas.

“Umbkaudu 12D3-4FA0…” alustas piloot, nägi hetke jooksul tugevat radarijälge, mille arvuti kohe registreeris ning teatas innukalt: “12D3-4FA1-EC4D!”

“Mis see on?” nõudis Lan.

“Midagi musta,” vastas piloot. “Üritan tagasi pöörduda ja vaadata.”

Veel kaks Xid lähenesid tundmatule, ühe piloot teatas: “Nägin midagi sinist… elektromagnetiline aktiivsus vektoril 1823-51AA-EF12!”

“Mida sa nägid?” küsis Lan, krapist kostis vastus: “Midagi sinist, võis olla mootor… Mitte tavaline ioonmootor, arvuti ei registreerinud muud kui elektromagnetilist aktiivsust.”

“Vektoril 1823-51AA-EF12 seisab Taifuun!” teatas radarioperaator, Lan lülitas raadio lahingsidele ning hoiatas: “AKT Taifuun, teile läheneb midagi vektoril 1823-51AA-EF12!”

“Kapten Xeng kuuleb, meie ei näe midagi!” vastas Taifuuni kapten võimsust tõstes ja käigumootoreid käivitades.

“Jälgige hoolsalt, pange kaitsekahurid valmis!” käskis Lan.

“Ikkagi ei näe midagi!” turtsatas Taifuuni kapten, radarioperaator jälgis ekraane, hüüatas äkki “Tuleb!”

Samaaegselt käivitus kokkupõrkealarm ning silmapilk hiljem raputas ristlejat võimas plahvatus. Kokkupõrkealarm asendus vigastustealarmiga.

“Viivitamatu täislahinguvalmidus!” möirgas kapten Xeng, lahingsides kajas Lani hääl: “Oleme rünnaku all, täislahinguvalmidus! Kuuenda ja neljanda šahti grupid, suunduda vektorile 12D3-4FA1-EC4D ja otsida ja hävitada musti radarile märkamatuid objekte!”

“Mis asi see oli?” küsis Samuumi radarioperaator kohkunult. Lan vastas: “Ei tea. Teleskoop Taifuunile!”

Operaator tegi, mis kästud, ekraanile ilmus ristleja Taifuun. Lan küsis: “Xeng, kuidas teil on?”

“Esimene tähelaevade lennušaht ja töökojad vaakumi all, samuti ka põkud 4 ja 2, laipu pole veel lugenud,” vastas Taifuuni kapten.

“Olete kehvas olukorras, vaatleme teid teleskoobiga. August paistavad tähed, purustused on läbivad,” teatas Lan. “Kas plahvatuse spekter on käes?” küsis ta operaatorilt.

“Tuumaplahvatus,” vastas operaator.

“Mis asi see ometi on?” lausus Lan vuntse sügades. “Mina ei tea tuumaraketti, mis võiks kosmoses plahvatades ristlejat niimoodi läbistada.”

“Näeme teda! Me näeme teda!” kostis lahingsides ühe Xi piloodi hääl. “Rünnake siis!” kostis teine piloot. Piirkonda oli kammima suundunud kokku 36 lahingulennukit.

“Sihtimisradar ei võta teda!”

“Nüüd võtab!”

“Jälle metallitolm, ärge laske end segada!”

Vektori lähedal sähvatas ere plahvatus, üks Xi kadus sidest.

“Kuulipildujatuli!” hüüdis keegi, teine vastas: “Millised kuulid võiks teemandiiti läbida?!”

Järgmine Xi kadus sidest, Samuumi operaator uuris spektreid ning lausus: “Termotuumaplahvatused.”

“Xi saab tekitada vaid annihilatsiooni- ja ahelreaktsiooni plahvatusi, kuna tal on tuumalõhustumisel töötav reaktor,” pahvatas Lan. “Sealt ei saa tulla termotuumareaktsiooni spektrit!”

“Aga ta tuleb,” oli operaator kindel. Järjekordne plahvatus ja kaotatud lahingulennuk.

“Ma näen teda, 21D1-2 kannab ette, jälle Taifuuniga samal vektoril!” hüüdis üks pilootidest. “Pikk, nurgeline süsimust ese, mustem kui kosmos, kaks sinakat mootorit ülestikku,” luges piloot, kes oli tundmatu objekti silmsidesse saanud ja lendas selle järel.

“See on tuumarakett, hävita see, me ei ela teist sellist tabamust üle!” nõudis Xeng, piloot vastas: “Ma ei näe teda sihtida, radar ei võta üles!”

Xi piloot hakkas silma järgi turmtuld andma ja laveerima, pikkade närvesöövate minutite ja kahurite energia raiskamise järel õnnestus tal rakett ikkagi puruks lasta.

Maa lähedal, vektori 12D3-4FA1-EC4D lähedal käis suurem möll, mõni piloot kandis ette musta rombi nägemisest, mõni üritas tundmatule ka järele võtta, ent pidi kohe kas mürsu- või metallitolmu pilve eest kõrvale põikama, kaotades ka tundmatu taas silmist. Veel paar lennukit olid hukkunud, üks oli kaotanud ühe relva- ja tüürmootoriploki ning suundus Samuumi maandumisšahtide poole.

“Nii kui näete, nii tulistage!” käsutas Lan, “täna me tühja lastud kassettreaktoreid ei loe!”

“Kes meid ründab?” küsis admiral Tah, kes oli lahingusõnumeid kuuldes Samuumi kaptenisilda ilmunud.

“Tõesti – ei tea!” vastas Lan kohkunult. “Mingi must asi, tulistab meid termotuumamürskudega, laseb nähtamatute tuumarakettidega… Väga ohtlik!”

Admiral istus mõtlikult toolile ja sügas kulme.

“Kohe tuleb üks pihta saanud lennuk meile šahti,” teatas Lan.

Admiral vangutas pead ning küsis: “Sa osalesid ju ka Kristallkärbi operatsioonis ehk rünnakus vaenlase väravasse? Ma ei mäleta, kus sa seal olid.”

“Juhatasin ühte viiest üksusest, mis Ge atmosfääris opereerisid, minu üksuse ülesanne oli Meeria ründamisel anda õhust tuletoetust pinnapealsetele üksustele,” vastas Lan.

“Seega sina ei tea, mida te hävitama läksite,” ütles admiral. “Kui sa just hiljem pole viitsinud uurida.”

“Ega ei ole uurinud küll,” nõustus Lan. “Operatsioon oli ju edukas, vaatamata oma ohtlikkusele. Saime kõvasti rohtlakatte ja antiloope, sihtmärgid pühkisime Ge pinnalt…”

“Luure tegi selgeks, et seal arendati valgustneelavaid ja radaritele nähtamatuid kristalle, annihillatsioonlõhkepäid ja väikse kiirgusjäljega mootoreid. Ehk et arendati sõjatehnikat, mida oleks raske avastada. Kuna oli võimatu seda tehnoloogiat varastada, pidime me selle hävitama. Otsima üles ja tapma konstruktorid, ohverantiloobid ja koguni mõned laanekatid, kes asjaga seotud olid. Ehk et pidime hävitama selle arenduse. Ei, me ei käinud seal selleks, et püüda rohtlakatte, keda Fuuriaid juhtima panna,” jutustas admiral.

“Kuidas sina selles osalesid?” küsis Lan. Operaator kandis ette järjekordse Xi kaotamisest.

“Mina juhtisin orbiidil varustusüksust, mul oli ligipääs ka infole,” vastas admiral.

“Sa siis tahad öelda, et…”

“Jah, ma kahtlustan, et nad on seal midagi ikkagi valmis saanud,” ütles admiral tõsiselt.

“Kui palju neid veel tulla võib… Orkaan on kah maas, laborid igal pool tähelaevadel laiali,” ohkas Lan, mõeldes juba teoreetilisi lahendusi, kuidas radarile nähtamatuid objekte mingil muul moel, näiteks tähtede taustal, sihtimissüsteemidele nähtavaks teha.

“Igal juhul tõsta valvet, lisa jälgijaid, arvuteid ja radareid,” soovitas admiral Tah.

“Meie omad said talle pihta!” kuulutas operaator, “ma registreerisin kaks annihillatsioonisähvatust, neid saavad tekitada ainult Xide plasmalaengud, kui need midagi tabavad.”

Admirali kommunikaator piiksus, ilmunud oli värske teade, mida Tah lugema asus. Lan jälgis ainiti luure- ja jälgimisteemalisi ettekandeid. Rohkem salapäraseid vaevutajutava signaaliga objekte hüperruumist ilmunud ei olnud. Vähemalt oli Orkaan üles leitud – see seisis Tallinna lahe ääres, maandumistaldupidi meres. Laptoni ja Nemesise raadiod ei vastanud, laevade transponderid näitasid asukohaks harjumuspärase spordiplatsi Tõnu maja lähistel. Kas siis Laptoniga evakueerunud seltskond oli Orkaani ära toonud… Miks nad siis selle Tallinna viisid? Miski siin ei klappinud…

“Soojusjälg Maa päevapiiri lähedal, atmosfääri ülakihis, vektoril 12F1-5002-EC11, jälge tekitav objekt pole radaritele nähtav!” kuulutas operaator. “Te saate ta soojusjälje järgi kätte! Edu rünnakuks!”

Lan ohkas kergendatult.

Äikesest värske õhk levis Nemesise kabiinis, Mari põlvitas Kai kõrval, kes ikka veel kabiinipõrandal lebas nagu ta langenud oli, kui Mari teda Napolis lõi. Filifjonka seisis eemal uksel.

“Kaieke, anna andeks, et ma lõin. Kõik on hästi, ta on elus!” meelitas Mari. Hirv liigutas vaid korra kulmu. Mari uuris ta ilmet ja püüdis tuju aimata. Paistis, et hirv on sügavas masenduses.

“Nad on elus ja terved,” ütles Mari uuesti. Kai hingas korra sügavalt.

“Fifi, tule heida talle selga, siis ta saab ehk aru,” palus Mari. Filifjonkale meeldis Kai, temagi oli hirve pärast mures ja kui kallistus seda muret leevendaks… Filifjonka heitis Kai külje peale, haaras ta kaela ümbert ning nuhutas ninaotsa ja kõditas vurrudega. Algul proovis Kai pead ära nihutada, ent kael ei paindunud kuigi kaugele. Lõpuks tundis ta ära, et kes teda kallistab, ta keeras enese mõistmatul ilmel kõhuli.

“Kai, kõik on korras,” ütles Mari hirve ees põlvitades. “Sa ei tea, mis vahepeal juhtunud on.”

Kai pilgutas silma, silmanurgast jooksis veenire. Mari ootas süüdistusi ja etteheiteid, ent neid ei tulnud. Filifjonka silitas hirve turja.

“Ma mõtlesin, et sa lõid asja pärast. Ma mõtlesin, et see narts tegigi, mis ma käskisin,” nuuksus Kai katkeval häälel ja väristas sõõrmeid.

“Õhk on nii värske. Kas me oleme elus? Kas me oleme Muumiorus?” küsis hirv.

“Ei-ei, see oli äike, tibutab veel siiamaani. Keegi ei ole surnud, isegi Viki ilmus välja,” jutustas Mari. “Aga see “Roheline tee” teeb meid murelikuks.”

Kai sirutas kaela ja vaatas vihmamärga klaasi ja spordiplatsi palistavaid mände. Siis vaatas Filifjonkale otsa ja küsis: “Kes sinu ära tõi?”

Filifjonka mõtles hetke, meenutas enese läbielamisi emalaeval, kus ta enam ei saanud aru, kumb oli hullem – kas kärpide vägivald ja tapmisähvardus, hukkamiskambrisse heitmine või siis tunnid peajuhtimispuldis, krambist surnud käpad ümber “Orkaani” kangide.

“Ma… Ise lendasin. Jah ega ma oska, Viki tõusis õhku ja laskus, siis juhtis tema,” ütles Filifjonka lõpuks uhkelt.

“Millega?” kortsutas Kai kulmu.

“Selle kõige suuremaga,” vastas Filifjonka.

“Viki virutas Lani tagant Orkaani ära, tegeles arvutiga ja pani Filifjonka selleks ajaks kangide taha,” naeris Mari rambi poole astudes. “Lähme, küll Viki ise jutustab.”

“Kas me oleme ikka elus ja terved?” muretses Kai.

“Mina küll väga terve ei ole,” vastas Liisu puhketoa ukse vahelt välja astudes. “Vein pole ikka minu jook.”

Õhk oli värske ja jahe, veeojad vulisesid üle asfaldi, pilve vahelt piilus õhtupäike, mis pani märja rohu ja puulehed sätendama. See paistis nagu lootus, et kõik saab korda. Aga kõik tundus täiesti võimatu, olukord oli väga imelikuks ja keeruliseks muutunud. Üksik Fuuria kihutas üle latvade ja maandus Tõnu maja juurde tänavale. Tänav oli juba väikestest lennukitest blokeeritud, üks autojuht istus just pahural ilmel masinasse tagasi ning hakkas autot ümber keerama. Äsja maandunud Fuuriast ronis maha kuldpruun ja väga paks rohtlakatt, kes rahutult teisi lennukeid uuris ja ringi tatsas. Tal oli väga armas nägu ja ilusad, pikkade ripsmetega silmad.

“Filifjonka? Kus Viki, Li ja Klen on?” küsis rohtlakatt, tegemata Marist, Kaist ja Liisust välja.

“Toas,” vastas Filifjonka, pöördus siis Mari poole: “See on Gema, väga tore säluke, sa ju lubad teda külla?”

“Muidugi,” vastas Mari looma silitades. Ent Gemat ei paistnud külaskäik huvitavat, ta volksas nii kiiresti, kui jaksas, tuppa, vakatas korraks kärpe nähes ja rahunes samal hetkel, nähes ja tundes, et Li, Klen ja Viki ei ole ohus.

“Viki, mis me teeme? Öö poolt läheneb meile palju kärpe!” hädaldas Gema.

“Et siis läheb lahti,” lausus Viki kurvalt, vaadates järjest Rale, Gile, Leale ja Magile silma. “Lööge nad tagasi, kui perimeetrisse jõuavad ega kavatse taanduda.”

Gema keeras ringi ja kadus uksest välja, loetud sekundite järel üks Fuuriatest lahkus.

“Mis me nüüd teeme?” küsis Ra ehmunult. “Kutid saavad ju surma!”

“Kurat!” kriiskas Gi. “No ei saa nii vara kohe nugade peale minna! Kuidas see ära hoida?”

“Ilmselt Lan teab, mis siin toimub, äkki oleks kavalam Vikil alla anda?” pakkus Mag.

“Viki ei anna alla,” vastas Ra Viki eest, “nii palju ma teda tunnen.”

“Kurat küll!” urises Gi kommunikaatorit võttes ja Lani numbrit valides.

“Lan kuuled või? Jah! Ära jama, kutsu kutid tagasi!” käskis Gi. “Meie või? Istume maas ega lasta kosmosesse tõusta, selle eest hoolitsevad Fuuriatega rohtlakatid, kes su eskaadrit kohe tervitama jõuavad! Ilma naljata, ma räägin! Uuri ja luura väheke, siis näed!”

“Räägime konkreetsemalt,” ütles Viki kommunikaatorit Gi käest haarates ja sellesse rääkides: “Lang Viki olen. Jutt on lühike: rohtlakatid tagasi Gele ja “Rohelisele teele” kriips peale! Muidu hävitan Orkaani. Ja oma eskaader kutsu atmosfäärist tagasi, kui sa seda kaotada ei soovi!”

Lan turtsatas, lõi kommunikaatori kinni ning kuulutas: “Lang Viki on välja ilmunud ja Orkaani varastanud!”

Tah ajas enese sirgu, lõi kah kommunikaatori kinni ning vastas: “Lugesin jah. Ja nüüd räägi mis asi see “Roheline tee” on. Ja miks mina sellest midagi ei tea.”

“Sul pole vajagi seda teada,” vastas Lan Thunile pilguga märku andes. Thun ja radarioperaator hüppasid admiralile kallale, väänasid tal käed selja taha ning hakkasid minema lohistama.

“Või et roheline tee võimule!” möirgas admiral uksevahelt.

Gema süda põksus ärevusest, keel kompis kihvade teravust. Alles oli ta õppinud tundma oma küberneetilist lisakeha, keha, millel olid tiivad ja relvad ja mis allus täielikult ta tahtele. Ta oli nautinud lendamist, mida see lisakeha võimaldas, lennanud päikeses ja vihmas, nautinud uut omapärast vabadust. Aga nüüd lendas ta ööpimeduse poole, tagapool salk sõpru, kes teda usaldasid. Ta oli juba kunagi ammu Gel, mil ta veel ilus ja sale oli, olnud lugupeetud ja hinnatud, mitu korda oli ta talvel jahti juhtinud. Tore oli tunda, et teda polnud unustatud, et teda usaldatakse jätkuvalt.

Eespool sähvatas rida plasmalaenguid, Gema põikas kõrvale ning teatas: “Meid rünnatakse! Lähme kohe kallale!” ning hetk hiljem puhkes kusagil Venemaa avaruste kohal metsik õhulahing Fuuriate ja Xide vahel.

“Aga see must suur lennuk!” hüüdis keegi rohtlakattidest.

“Mina ei näe,” vastas Gema.

“Seda nägigi ainult silmaga!”

“Äkki oli maalaste oma… Kui ta kurja ei teinud,” vastas Gema järjekordset Xid tabades.

Lan kõndis üksi Samuumi kaptenisillas ringi ning mõtles. See nüüd küll hea ei olnud, et Tah asjast nii vara teada sai. Kuidas selgitada olukorda nüüd ülejäänud kärpidele? Orkaan Viki käes? Ehk saab ristlejate turmtulega Fuuriad eemal hoida ja emalaevale dessanti korraldada. Vaevalt nüüd Vikist ja paarisajast puurinuumalt vabanenud rohtlakatist arvestatavat vastast on. Mis siis, et neil on Fuuriad…

Lan lülitas radarioperaatori side kõrvaklappidest kõlarisse ning kuulis hädakisa: “Sattusime varjupiiril lahingusse mingite väikeste lennukitega, mida me ei taba, musta lennuki kaotasime silmist! Me ei pea vastu, nad on väga vilkad! Meie pole ainsatki tabanud!”

Lan võpatas ja pöördus komandopuldi juurde tagasi ning avastas, et kuuenda šahti lennukitest oli side vaid kahega, neljanda šahti grupist olid kadunud viis lennukit. 21 laipa loetud minutitega…

“Tulge sealt kohe tagasi! Kuues ja neljas šaht, viivitamatult tagasi kosmosesse tõusta!” käskis Lan. Aga kuidas ikkagi Orkaan tagasi saada? Nokkida Fuuriad kuidagi ükshaaval maha? Lüüa nad kahe ristleja turmtulega Orkaanilt eemale ja katta dessanti emalaevale? Atmosfääris? Ristleja soomus ei kannatanud lööklaine ja annihilatsiooniplahvatuse koosmõju, see oli lihtsam ja hapram kristall kui lahingulennukite soomus. Selline tüürmootorite toel ristlejaga atmosfääris opereerimine võib lõppeda sama õnnetult, kui see lõppes Ge emalaeval Argeeli atmosfääris. Oodata, kuni Viki kosmosesse tuleb? Tuleb kindlasti, aga millal? Millal koduigatsuses rohtlakatid teda selleks sunnivad? Niikuinii tahavad nad Gele tagasi…

Rohtlakatid pöördusid edukalt lahingult tagasi, hinges võidurõõm. Vanatüübilised Xid olid armetult puruks lastud, Fuuriate hulgas polnud isegi mitte õrnu vigastusi, kaotustest rääkimata. Põhigrupp suundus tagasi Orkaanile, Gema laskus Tõnu maja poole. Klen lendas talle vastu. Seal all, maalaste hulgas oli kummaline olla. Filifjonka kallas teed vihmamärjale lauale asetatud tassidesse, põõsa juures külitasid ja istusid hirved, Maa inimesed ja kärbid, kes polnud sugugi vaenulikud ega õnnetud, mis siis, et nad olid nagu pantvangid. Peaaegu võimatu oli aru saada, kes on kustkaudu kellele lähedane. Mari näis Rad ja Magi väga armastavat, samas oli ta kiindunud ka Filifjonkasse, kelle kallal kärbid olid midagi koledat plaaninud. Ja kõige õnnelikum paistis ta olema Viki pärast.

“Aga joome teed, kuidagi tuleb see sasipundar lahendada,” kutsus Mari.

“Kurat, ma ei saa aru, palju kutte praegu surma sai,” vandus Gi laua poole loivates.

“Sa ju ütlesid Lanile, et nad tagasi kutsutaks,” vabandas Viki, kes asetas Kristallkärbi keset lauda vihmaloigu sisse.

“Palun viige mind koju,” sosistas Filifjonka. Ta oli endiselt hirmunud ja hoolitsemata.

“Aga siin on ka ilus,” arvas Li terava koonuga vibutades ning õhtutaevast ja männivõrasid vaadates. “Mis siis, et siin on kuidagi raske olla.”

“See planeet on kümnendiku jagu raskem, sellest ka gravitatsioon on suurem kui Gel,” selgitas Ra märjale toolile ronides.

“Aga kas kellelgi on mingit mõtet, et kuidas edasi minna?” küsis Lea. “Suurim probleem: kuidas saada tagasi Orkaanile?”

“Suurim probleem on see, kuidas sundida Lani seda “Rohelist teed” enesele igaveseks sabavahele toppima!” vastas Gi teravalt. “Orkaaniga on lihtne: rohtlakatid Gele tagasi ja rohkem pole neile emalaeva vaja.”

Viki kössitas ja mõtles, Kai vaatas teda, pea viltu. Valligi oli välja ilmunud ja näksis muru. Äkki kostis tänava poolt teravat klobinat, mis hetk hiljem muutus müdinaks vihmamärjal rohul, see lähenes murdsekundi ja katkes. Üle võrkaia volksas kollakaspruun sale keha, mis maandus Li kõrval ning pööras, peaaegu nagu voolas ümber Li trullaka keha.

“Milk!” niuksatas Li peaaegu minestades, tundes ja nähes kallima tantsu enese ümber. Hetke pärast tantsisid juba mõlemad rohtlakatid teineteise ümber, nühkides õlgu ja külgi teineteise vastu, päid lõua alt läbi, kollased kohevad lakad ja sabad voogamas. Kõik vaatasid neid imestusega, Gema lebas nukralt sirelipõõsa all, südames kadedus ja tärkav lootus… äkki kuulis ta kõrva äärest sahinat ja kellegi kare keel libises üle ta põse.

“Iones!” kiljatas Gema istuli tõustes, lauasolijad suunasid enda pilgu sirelipõõsa alla, kus käis teistlaadi tants ja nühkimine ümber Gema, kes ei saanud enese jämedat keret jalgele veetud. Kärbid, inimesed, hirved ja Filifjonka vahetasid arusaamatuid, jahmunud pilke.

“See siin on Mari, kes mu korra tapalaualt päästis… Need kärbid pole kuigi agressiivsed, ehkki see kondine ütleb vahel teravusi, see kurblik kodukatt ei olegi katt, vaid hoopis Filifjonka,” tutvustas õnnesegane Li laua poole tuikudes. Seltskond vaatas jahmunult Li kõrval läheneva võõra rohtlakati metsloomasilmadesse. Nende pilk oli teistsugune kui seni nähtud, kärpide vangistatud rohtlakattidel, Mari aimas kohe, et see isend ei pärine Orkaani salalautadest. Teisel, veidi väiksemal rohtlakatil oli samasugune ilme. Mõlemal paistis kriime ja arme, nende kehad polnud nii siledad ja läikivakarvalised kui Lil, Gemal ja teistel vangis nuumatud rohtlakattidel. Nad ei saanud olla Orkaanilt tulnud, nad pidid pärinema otse Gelt. Nad astusid laua äärde, vaatasid Kristallkärpi ning langetasid pead. Viki vaatas neid pikalt ja küsis: “Kust te tulete?”

Üksik männiokas kukkus Kristallkärbi kõrvale.

“Gelt,” lausus must rohtlakatt.

“Ründasime ristlejat. Teine rakett lasti puruks, sattusime tule alla ja saime pihta,” jutustas kollakas rohtlakatt. Kärbid vahtisid neid jahmunud ilmel, suud lahti.

“Millega te tulite? Millega te ründasite?” küsis Viki aeglaselt. Ra kuulas, kulm kortsus, Gi vaatas krimpsus näoga kaaslastele otsa, Leal ja Magil olid suud jahmatusest lahti. Jälle üks männiokas kukkus Kristallkärbi kõrvale. Filifjonka ei osanud muud teha, kui lisandunud külaliste tarvis teetasse juurde tuua.

“Gooniga,” ütles Milk tasa. Jälle sadas lauale männiokkaid, paar käbi kukkus rohu sisse. Filifjonka vaatas korra üles, karjatas ja hüppas tagasi. Midagi suurt ja oranži sadas puu otsast alla ning maandus pehmelt käpuli murule ja peaaegu nagu põrkas kohe püsti ja keeras end kärpide poole. Ta meenutas Filifjonkat, ent oli palju suurem ja tüsedam, käsivarred ja sääred olid karmima karvaga, koon lühem ja juuksed kahvatukollased. Rohkem nagu karu moodi, umbkaudu korpulentse daami suurune. Kärbid tõmbusid teineteisele lähemale, näod hirmul, tulnukas vaatas neid liikumatult, ainult kleidiaugust väljaulatuv kohev saba vonkles.

“Kas viisakamalt ei võinud ligi astuda, ajasid siin laua männiokkaid täis, paar tükki kukkus tee sisse ka!” tõreles Filifjonka lauda puhastades.

“Aga sealt oli kõik palju paremini jälgitav, sealt olnuks kõige parem kärpide ja selle väga paksu rohtlakati vahele viskuda. Tema on kõige abitum,” vastas Kariine lõdvestudes.

“Milleks seda veel vaja oli?” imestas Filifjonka.

“Igaks juhuks, tavaliselt hiidkärbid ja rohtlakatid nii hästi ei lävi,” vastas Kariine. Ta astus ümber kärpide, laskmata neid hetkekski silmist ning istus Mari kõrvale laua äärde. Kummaline oli vaadata, kuidas selline paks karutüdruk astub nõtkelt ja hääletult nagu suurkiskja. Aga ta oli ilus ja armas, peaaegu nagu Filifjonka, ent lihtsam, mitte nii daamilik.

“Aga ma vaatan, et teil on siin väga imelik sõprusring. Kärbid ja rohtlakatid, kes üksteist ei tapa… Eriti imelik on leida siit eest Viimane ja Püha Kristallkärp. Väga kummaline kokkusattumus,” lausus Kariine.

“Laanekatt, nagu ma aru saan?” küsis Gi lõpuks. “Ma ei suuda kuidagi välja mõelda, kuidas sina siia said sattuda?”

“Väga lihtsalt. Šamaan käskis. Sai ilmutuse, et Viimane on leidnud Kristallkärbi. Käskis siis minul tulla ja pimeduse soojus seisma panna. Peaaegu oleksin hakkama saanud, aga te saatsite terve polgu lennukeid mulle kallale, lõpuks saite mulle pihta ka,” jutustas Kariine.

“Millele pihta? Goonile või?” küsis Gi.

“Jah.”

“Mis asi see selline on?”

“Tähtedevaheline strateegiline pommitaja.”

Kärbid vaatasid üksteisele küsivalt otsa, Filifjonka kallas teed.

“Ja kuidas sa lõpuks just selle koha üles leidsid?” küsis Ra.

“Noh, me kaotasime õhku, tulime atmosfääri. Kärbid said meid peaaegu kätte. Siis tulid väiksed lennukid ja päästsid meid. Lendasime nende järgi, leidsime selle suure emalaeva siit, siis ka selle koha ja väga üllatav oli avastada, et nende lennukikestega lendavad rohtlakatid,” jutustas Kariine. Viki vaatas teda huviga. Lõpuks küsis Kariine Vikilt: “Kust te teadsite, et ma tulemas olen?”

“Ega me ei teadnudki,” vastas Viki. “Me arvasime, et kärbid tulevad meid ründama, minu omad lendasid vastu… Seda ma küll ei teadnud, et nad hoopis sind taga ajasid.”

“Kas Goon oli see süsimust?” küsis Gema. “Aparaadid ei näidanud seda, see oli kui viirastus.”

“Jah, see oli meie laev,” vastas Kariine teed limpsides. “Teie radarid lihtsalt ei näe seda.”

“Kus see praegu seisab?” päris Gi.

“Jõe ääres ühes kohas,” vastas Kariine.

Ra kommunikaator helises, kärp tõstis selle kõrva äärde ning ütles: “Jah, Lan? Gi? Gi on siin, Pirital. Jah, kogu remonditsehhi kaader on Laptonil.”

Ta võttis kommunikaatori sülle käppade vahele ja rääkis: “Lanil on Samuumiga midagi lahti, otsib elektroonikuid, kes ristleja skeemi teaksid, nõudis, et remondipersonal viivitamatult Samuumile toodaks. Mis teeme?”

“Teie ei lähe siit küll esialgu kuskile,” vastas Viki. Ra rääkis kommunikaatorisse: “Istun siin maas ja kui lendu üritan tõusta, lastakse kohe alla!” ning lülitas kommunikaatori kõlari sisse.

“Aga mul on vaja ristleja lahingukorda saada! Kas saadan lahingulennukid appi?” prigises valjuhääldis Lani hääl.

“Ära parem saada, need lastakse ka alla,” vastas Ra muigvelsui. “Küsi parem admirali käest, kas tal remondikutte ei ole, Samuum on ju admirali laev.”

“Vana peer unusta ära, praegu ütlen mina, kuidas asjad käima peavad ja mul oleks kohe parimaid kutte vaja!”

Lea toksis oma kommunikaatorit ning kaebas tasa: “Ma ei saa admirali kätte.”

“Kuule, kus admiral on üldse?” noris Gi Kristallkärbi kõrval lebava kommunikaatori suunas. “Miks ta kommunikaator ei vasta?”

“Admiral unustage ära, temast jäi vaid paha hais… Kas saadan lennukid või ei saada?” küsis Lan uuesti.

“Ära saada. Siin tuleb hoopis läbi rääkida,” ütles Viki kommunikaatorisse.

“Sinuga tulevad ainult läbilõikamised, mitte läbirääkimised!” kostis kommunikaatorist vihane sõim. Ra vajutas selle kinni.

“Eks tulgu ja proovigu,” vangutas Viki pead. “Kui palju tal lennukeid ongi?”

“Justnimelt – palju TAL lennukeid on. Kui ta on omavoliliselt Tahi kõrvaldanud… Ei taha kohe mõeldagi,” urises Gi taevasse vaadates. “Samas – me leiame end niimoodi ühelt poolelt!”

“Kes meie?” küsis Kariine.

“Meie, siin laua taga. Mina allun admiralile. Ja kui admiral mässuga kõrvaldatud on, siis olen ma Lani vastu nagu teiegi,” seletas Gi. “Kas teistel kärpidel on vastuväiteid?”

“Nõuame selgust, mis juhtus admiraliga!” vastas Mag.

“Mina näen siin esialgu kolme poolt,” vastas Kariine.

Õhtu oli külmaks ja rõskeks muutunud, välisuks kägises ja Tõnu ema hüüdis: “Tulge tuppa sööma!”

Tuba oli soe ja kuiv, Filifjonka oli vahepeal kööki jõudnud ning asjatas teekannuga. Köögis ja esikus seisis mitu termokonteinerit pulmast järelejäänud toiduga, seepärast oli igaühel selles segastes suhetes seltskonnas, vaatamata selle seltskonna suurusele, lootust midagi hamba alla saada. Köök osutus muidugi kitsaks, eriti, kui Kai ja Gema ennast sisse pressisid. Valli ei lootnudki millegi peale, tema läks tuppa ja heitis Tõnu voodi ette maha. Kärbid istusid peaaegu puntras lauaotsas, Kariine Mari ja Tõnu kõrval seinaääres. Kui õues oli laanekatt tundunud lihtsalt paks, siis siin, köögis, paistis ta lihtsalt väga suur ja võimas ja see ei olnud pekk, mis ta suureks tegi.

Gi näris jahtunud liha ning arutles: “Äkki saaks kuidagi Lani veenda, see loll võib täiesti vabalt rünnaku korraldada. Ja seda täiesti suvalisel hetkel, kasvõi kohe.”

“Kuidas sa kujutad ette Lani veenmist?” naeris Ra. Gi lõi käega ja krimpsutas koonu.

“Äkki õnnestuks kuidagi mingi vastupanu organiseerida, meie, kärpide hulgas?” pakkus Lea.

“Läheb raskeks, Lan kontrollib ju kõiki sidekanaleid, side käib läbi Samuumi. Õieti ei kujutaks ma seda üldse ettegi. Vaevalt et enamik üldse teab, mis juhtunud on. Kas meiegi seda teame?” arutles Ra.

“Aga lähme Laptoni peale ja kuulame pealt, uurime uudiseid?” pakkus Gi tõustes.

“Te ei lähe kuhugi,” lausus Kariine häälel, mis vastuvaidlemist ei kannatanud.

“Kas te siis ei taha teada, mis toimumas on? Kas teil Orkaanil on üldse kedagi, kes vähemalt üritaks sidekanaleid pealt kuulata? Viki nukrutseb siin ega kuula midagi!” rääkis Gi.

“Meil on mitukümmend lennukit pidevalt õhus,” kiitles Li.

“Loodate siis rünnaku tagasi lüüa, kui seda radaril näete?”

“Me juba tegime seda korra ja ilma kaotusteta. Me ei lase teid minema.”

“Las nad lähvad,” otsustas Viki tasa, noogutades ukse poole. Tema sõna oli Kariinele ja rohtlakattidele seaduseks, kärbid tormasid uksest välja.

Filifjonka käed värisesid, ta tilgutas teed laudlinale, pani kannu keset lauda, istus Kariine kõrvale ning kattis silmad käppadega. Viki vaatas nukralt Kristallkärpi, Kai pilk oli maha suunatud.

“Me saame kasvõi kohe minna ja siin elada,” meelitas Iones Gemat. “Unustame need lennukid ja lähme!”

“Aga Gele?” küsis paks rohtlakatt, endal silmad märjad.

“Kuulsid ju ise, meid tapetaks, kui me üritame selle emalaevaga planeedilt lahkuda,” vastas Iones. “Kas ongi nii?” küsis ta nüüd Viki käest. Viki ei vastanud, vaid vajus veidi rohkem kühmu.

Mari vaatas neid pikalt, üritades olendite tuju aimata. Jah, Gema ja Li näisid pettunud, Milk ja Iones apaatsed nagu lõksulangenud metsloomad. Ehkki nad olid vabad ja võisid minna kuhu iganes, neil oli tähelaev, mida kärpide radarid ei näinud. Mis neil ometi viga on, miks see väiksem must isane paksu Gemat ära kutsus? Laanekattki oli kühmus ja osavõtmatu, võimsad käpad laual lohakil ja pilk teetassis käppade vahel. Filifjonka võttis käed jälle silme eest ära ja pani lauale, vaatas värisevaid sõrmi.

“Mis te teinud olete, mis toimumas on?” küsis Mari aeglaselt. Ta südames kasvas hirm.

“Ei midagi muud… Me tahame vaid ellu jääda,” vastas Viki katkeval häälel. “Me peame Lani käest minema saama!”

“Me oleme hukule määratud,” lausus Kariine. “Kui me ka siit minema saame, suruvad tsivilisatsioonlased meid maha. Kui meil relvakütus otsa saab.”

“Aga Põhjariik?” küsis Li.

“Kas kärbid on kõigi rohtlakattidega nii teinud, nagu Gemaga?” küsis Milk rohtlatütre lopsakaid vorme takseerides.

“Jah,” sosistas Li, meenutades oma õde Ginet, kes oli veelgi paksemaks nuumatud. Milk hingeldas ja vaatas ringi ning küsis: “Mis me teeme siis?”

Aknast paistis sähvatus, hetk hiljem kõmatas pauk ja undamine, paar väiksemat plahvatust. Kostis ioonmootorite vingumist, Mari küünitas akna poole ning nägi kaht Fuuriat suveöises taevas kõrgust võtmas. Tool ja põrand võpatasid, õuest kostis plahvatusemürin.

“Jälle üks Xi kukkus alla,” nentis Viki.

“Kas sa seda kuidagi lõpetada ei saa?” sosistas Kai.

“Lan ju ütles, et tema ei tegele läbirääkimistega, tema tegeleb vaid läbilõikamisega. Kõride läbilõikamisega. Sa tead isegi, et rahu majja saamiseks peab meie veri voolama,” vastas Viki.

“Kas te mul vähemalt Filifjonka lasete ära viia?” küsis Mari. Viki ei vastanud.

Uks lendas kolinal lahti, kostis ähkimine: “Nad võinuks seda teada, et Xid on tehtud Ge ründamiseks ja atmosfäärilahingute pidamiseks! Neil on katapultistmed ja langevarjud!”

Köögiuksele ilmus admiral Tah, Kariine urahtas, hüppas üle laua ning enne, kui keegi silma pilgutada jõudis, rippus admiral kaelasoonipidi laanekati küüniste vahel. Paistis, nagu Tah ei tunnekski valu, tal olid käpad vaheliti, jalad peaaegu kaenla alla tõstetud ja saba ripakil, vaatas karmil pilgul Kariinele otsa. Köögis levis salapärane kibe lõhn, mis ajas silmad veele.

“Üks kõvem küünepigistus ja Tõnu peab oma maja ära põletama ja sina oma kleidi; peale selle pead veel end täiesti kiilaks ajama ja mitu päeva küürima,” lausus admiral. Keegi ei osanud midagi öelda, Kariine vurrud ja ülahuul tõmblesid, silmad hiilgasid.

“Ilma naljata, keemiarelv on mul korras, alles sai testitud, pealegi ei pea ma selle vallandamiseks isegi mitte mõtlema, piisab vaid korralikust adrenaliinisööstust, selle vallapäästmiseks aitab sellest, et sa mind praegu tapaks. Mul pole midagi kaotada,” ütles valu trotsiv admiral.

“Mis sa teed, pane ta kohe maha!” kiljus Filifjonka, kes sai parasjagu šokist üle. Mari juurdles, mis keemiarelvast jutt on, sest admiral oli täiesti paljas, tal ei olnud ainsatki vööd ega lennurihma.

“Väga halvad lood, juttu on palju,” ütles admiral, kui oli maha potsatanud. “Alustuseks näita, Tõnu, kus teil see duširuum on, Mina pean end põhjalikult kasima, nagu te ehk isegi tunnete.”

“Nad on kärbid… Ega nad ometi veel…” krimpsutas Tõnu nina, kui oli admiralile pesemisvõimaluse kätte juhatanud.

“Ma pole selle peale kunagi mõelnud,” vastas Mari.

“Ge väiksemad kärplased haisevad küll, kui vaja,” vastas Kariine Filifjonka kõrvale tagasi istudes.

“Nagu tõhk või skunks, aga ta pole kassisuurune, vaid mitmekümnekilone,” ohkas Tõnu. “Juhtub siin veel, mis juhtub, aga seda poleks ma teile kellelegi tõesti andestanud, kui te siin sellise pommi oleks lõhanud!”

“Ja sina… Tahad admirali tappa!” ütles Filifjonka jahmunult.

“Kärbid on me suhtes vaenulikud, kuulsid ju ise, et tahavad vaid kõrisid lõigata. Näed ise, kui paksuks nad on Gema ja selle hirve siin söötnud, et oleks rohkem liha ja rasva,” vastas Kariine. Tõnu tegi akna lahti, eelistades Tahi haisule sääskede trotsimist.

“Kust ta siia sai?” küsis Iones. “Tähendab, et kärbid suudavad teie lennukitest ikkagi mööda tulla?”

“Äkki tuli “Laptonilt?”” pakkus Viki.

“Siis poleks Ra mures olnud. Ta tuli kosmosest,” vastas Mari küünarnukkidega lauale nõjatudes. Kõik paistsid kurnatud olevat, Iones vidutas silmi, Gema tukkus põrandal, kael püsti.

Admiral naases kööki, pühkides end käigupealt pesuruumist leitud rätikuga.

“Et siis mäss laevastikus, Lan haaras võimu,” teatas ta. “Mis teie teate? Lan midagi otsinud ja nõudnud ei ole?”

“Ra, Gi, Lea ja Mag olid siin, Lan nõudis viivitamatult Gi meeskonna viimist Samuumile, et hädasti oli vaja,” jutustas Mari.

“Ega nad kirevase päralt ei läinudki?” kergitas Tah kulme.

“Ei-ei, nõudsime admirali käsku ja nii edasi, tema vastu, et admiralist on vaid paha hais, et remondikaadrit on hädasti vaja. Me siis vabandasime, et rohtlakatid Fuuriatega Viki juhtimisel hoiavad meid maas, et ei pääse kuskile. Paistis nii, et siin, Laptoni ja Nemesise peal ollakse sulle lojaalsed,” jutustas Mari edasi. “Mis siis teie poole peal juhtus?”

“Noh… Asjatasime seal Samuumi peal, siis tuli teade võõrast vaevumärgatavast tähelaevast, mida me taga ajasime ja mis Taifuuni pihta raketi tulistas… Lan korraldas kaitset, Mina õpetasin vahetusmeeskonda. Siis tuli see jabur fail mulle kommunikaatorisse! Suurejooneline vallutusplaan, kõik luureandmed Ge baasidest, orbitaalkahuritest, positsioonidest Gudul ja Unil. Kõigil ülemjuhtidel oma osa täita, välja arvatud minul. No ikka väga grandioosne plaan, nagu Hitleri märg unenägu! Ma mõtlesin, et see mingi nali on, mille te pohmas peaga peale pulma kokku kirjutasite, pulli pärast küsisin siis Lanilt, et mis on. Ja tema koos Thuniga mulle kohe kallale, käpad selja taha ja kinni! Ja raisk, nad võtavadki seda tõsiselt! Me peame suutma selle kuidagi ära hoida!” rääkis admiral.

“Kuidas sa tulema said?” küsis Mari.

“Lasin neile seal siis ühe käredama kärtsu ja jätsin nad mu lennurihmu nuusutama. Võtsin esimese lennuki, mis kätte sattus ja tulin tulema. Ja saatsid veel hävitajad mulle järele! See vandenõu on ikka kaunis ulatuslik, mulle tundub! Aga järgi nad mulle ei saanud, atmosfääris tuli neil tegemist vaenulike Fuuriatega, kellel omakorda läks aega arusaamisega, et üks Xidest ei kavatse rünnata, vaid läbi lipsata, seepärast ma nii lähedale jõudsin ka enne, kui mind alla lasti. Ja see ilma lennurihmadeta katapulteerumine… Hea, et langevarju tropid käppi küljest ei rebinud.  Käpad on nüüd jupp aega valusad, ärge järgi tehke,” jutustas admiral teed rüübates. “Aga ristleja juhtpuldi võtiskeemi rabasin kaasa ja see sadas nüüd koos lennukiga siia jõekääru puruks! Neil ei ole seal praegu kedagi, kes seda otseks oskaks seada… Aga kas siin on kellelgi aparaati, kust seda “Rohelist teed” lähemalt lugeda saaks?”

“Mis su oma kommunikaatorist sai? Kus su lennurihmad jäid?” päris Mari.

“Samuumile jäid. Uskuge mind, te ei taha koos nendega kinnises ruumis olla. Kes muidu Fuuriatega lendab?”

“Meie,” vastasid Li ja Gema. Tah pööritas silmi.

“Ja sinu ristlejat tulistasin mina,” urahtas Kariine. Admiral vaatas pikalt katlastele silma ja lausus: “Esmalt siis vandenõu. Ja nüüd oleme veel sõjas?”

“Võib ka niimoodi öelda,” nõustus Viki.

“Aga miks te sõjas olete? Mis te tahate?” küsis admiral.

“”Rohelise tee” peatamist. Rohtlakatid tahavad koju tagasi,” vastas Viki.

“Mina väidan, et ma ei ole sõjas, kuna ei toeta plaani “Roheline tee” ega anna admiralina ka luba selle elluviimiseks. Kui võimalik. Aga hetkel paistab, et see ei olene minu tahtest. Küll aga on meil ehk võimalus see peatada. Hakkaks sellega kohe pihta?” pakkus admiral.

“Sinult me seda nüüd küll ei küsi, millal me millegagi pihta hakkame,” hoiatas Kariine.

“Ega ma seda ootagi. Soovitan lihtsalt ja teatan, et see ristleja, mida te tulistasite, on kaunis täbaras seisus, teine, millelt juhtskeemi ära tirisin, on praegu juhitamatu. Aga mida kauem jokutame, seda tõenäosem on, et nad saavad selle korda.”

Kariine ja Viki vaatasid teineteisele otsa.

“Räägiks õige taktikalisest olukorrast ka? Minult pole teil just palju karta. Ja ma olen… Pehmelt öeldes huvitatud, et te selle “Rohelise tee” tal sabavahele ajaksite. Muidugi poleks paha, kui te eluga pääseksite. Viki, kuidas sul peakahurid on? Mehitatud? Ründelennukid on viimseni evakueeritud nagu ma tean, vaid mõned Xid jäid Orkaanile, peale selle siis teadmata hulk Fuuriaid, nagu me nüüd näeme,” arutles Tah sõrmega lauda toksides.

“Mis sul meie taktikast?” nõudis Kariine.

“Mu vaist ütleb, et te ei saa nendest kuigi lihtsalt jagu ja meil tuleb koostööd teha.”

“Ja miks oleks vaja ründelennukeid?” küsis Milk.

“Ilma ei tuleks te lihtsalt Ge kaitseliinidest läbi. Emalaeva peakahurite tulesagedusest jääb vajaka, lahingulennukite annihillaatorid ei tulista orbitaalkahurite kaitseväljadest läbi, vaja läheb rakette ja juhitavaid pomme, mida saavad kohale toimetada vaid hea manööverdusvõime ja tulevältimissüsteemiga ründelennukid, mis saavad neid rakette välja tulistada nii lähedalt, et kaitsekahurid ei jõua reageerida…”

“Milleks üldse midagi rünnata on vaja?!” karjatas Li. “Viki tuleb kui Kuningas, Kristallkärp paremas käes, nii nagu Raamatus kirjas, läbi saab ju ka rääkida…”

“Videokõnega,” oletas Kariine.

“Et et siis mõtlete nagu, et Ge inimestele selline etteaste mõjub? Ge tsivilisatsiooniinimestele?” küsis Tah, kulmud kõrgel. „Kas ja kui palju nad Ge raamatu õpetusest lugu peavad?“

“Neile ei lähe see karvavõrdki korda,“ lausus Iones.

“Jah, neid huvitab ainult raha,“ kinnitas Kariine.

“Uskuge mind, nad on seal valmis, nad teavad “Rohelist teed,” nad tulistavad teid igaks juhuks puruks, kui lähikonda jõuate ja imestavad vaid, et kuhu jäid ründelennukid ja ristlejad,” nentis Tah.

“Gema… Lähme ära! Siin on ka hea,” sosistas Iones.

“Kuhu sa niimoodi kibeled? Miks siin parem on?” imestas paks rohtlakatt. Li vaatas Milkile küsivalt otsa.

“Me saame surma! Kariine, räägi!” hädaldas Iones.

“Selles on sul muidugi õigus, et niimoodi viiksime me tsivilisatsiooni jahimeestele hulga rammusaid sihtmärke, kelle peale ei pea isegi seda raiskama,” vastas Kariine ja võttis taskust nanotraadiga ühendatud kartetšikuulid ning pani need lauale. “Ainult jookse järgi ja suska noaga.”

“Me lööme nad sealt välja,” arvas Milk.

“Mina arvan ka, jahimehed pole ehk probleem, kui meil sellised relvad on. Oleme juba järgi proovinud,” ütles Kariine.

“Mis jahimehed? Põhjainimesed on hakanud teid küttima või? Mul on küll jäänud mulje, et teie pool mõistusega olendid teineteist ei tapa ega aja taga? Oli vist selline see Põhjariigi seadus?” imestas admiral.

“Mis see Põhjariik… Jah, tsivilisatsiooniinimesed käivad süstemaatiliselt seal küttimas. Ekvaatoriföderatsiooni kodanikud, kui täpne olla,” rääkis Kariine.

“Mis alusel?!” imestas Tah, “Kas siis Põhjariigiga on mingine leping?”

“Põhjariiki praktiliselt enam ei ole,” ohkas Kariine. “Nad lihtsalt käivad, tapavad ja teevad omal maal musta äri.”

Tõnu seisis uksepiida najal ja võitles unega, Filifjonka oli laua taha magama jäänud. Akna taga oli täiesti pime. Mari vaatas äraoleval ilmel kööki kogunenud segastes suhetes seltskonda.

Tah mõtles natuke ning ütles viimaks: “Aga paneme siis Põhjariigi uuesti kehtima? Siin on laanekatt, siin on rohtlakatid, siin olen mina, kärpide sõjalaevastiku ülemjuhataja. Kuidas teil on, kes te Gelt tulite? Kui lähedal te olete hõimupealikele?”

“Mu katt on hõimupealik,” vastas Kariine, vihjates oma kaasale.

“Milk?” küsis Iones. “Sa oled kindlalt tugevaim ja kogenuim Gadila rohtlast?”

“Puudu on vaid põhjainimeste esindaja. Põhimõtteliselt on meil legitiimsus siis olemas. Kui mitte päris riigi väljakuulutamiseks, siis vähemalt võime ajutise võimu kehtestada. Ja põhjamaal ehk tunnustatakse ka Vikit kui Viimast?” tegi admiral ettepaneku.

Katlased ei vastanud, Viki suunas pilgu mõtlikult maha. Kai liigutas kõrvu.

“Aga mõelge selle peale, see on minu soovitus praeguseks olukorraks, “Roheline tee,” aga teistmoodi. Ja üks taktikaline soovitus – proovige Samuum hävitada – siis kaotab Lan mingiks ajaks kontrolli sideühenduste üle ja ma saan tema salaja luuret teha ja valmistuda teda ründama. Kanal 128 on minu kanal siitmaalt, ootan ühinemist. Aga praegu – aeg on elu. Tegutseme.”

Admiral tõusis püsti, läks ukse poole, viipas Marile kutsuvalt. Õues oli jahe, taevas paistis südasuve kohta tavatult palju tähti.

“Nüüd aga sinu eluülesanne,” sosistas Tah. “Ilmselt Viki saab aru, et peab kohe tegutsema ja lendab välja. Lan tuleb talle kindlasti kallale. Sina aga katsu minema lipsata ja Filifjonka ära viia. Ja üks asi veel: see, mis on Nemesise parempoolses tagavarakoridoris, ei tohi mingi hinna eest Lani kätte sattuda. Ma usaldan sind. Lenda kasvõi sodiks ja saa surma, aga see ei tohi Lani kätte sattuda. Ja muuseas proovin nii korraldada, et saad mu Ra kaudu kätte, kui tema numbrile helistad. Muudame krüpteeringut, saadame selle esimesel võimalusel sulle kommunikaatorisse. Äkki läheb vaja.”

Admiral lipsas minema, spordiplatsi ja seal seisva Laptoni poole, Mari selja taga kolksus uks ja Kariine küsis: “Mis salaplaani te veel siin pidasite?”

“Ma pean Filifjonka oma maailma viima,” vastas Mari trepist üles astudes ja Kariinele silma vaadates. Laanekatt tõmbus kõrvale ja andis maalasele teed.

Proosaluuletus: Tähtede poole (Tim Hornet)

“Jutusta meile veel üks lugu!”

“Tänaseks aitab, nüüd kujutage neid unes ette,” soovitas ema.

Seiklused võõrastel maadel, võitlused, pikad reisid, uudishimu ja avastamisrõõm - kõik need lood olid väljamõeldised.

Vale, milles ometi oma tõde ja eesmärk.

“Ja nüüd… tekk peale ja tuttu!”

Paksust riidest kate ei andnud päris õiget tunnet, kuid see oli kõige lähem. Vähemalt ta arvas nii. Ta enda kogemustest oli piisavalt aega möödas, et asjad hakkasid juba ununema.

Kui viimased pisikesed silmalaud kinni vajusid, ajas ema end asemelt püsti ja astus saviplönnidest hurtsikust välja.

Teda tervitas kauge hõbedane helk.

Eeden oli päevaga vajunud kaks sentimeetrit sügavamale. Veel pool aastat ning soomülgas võttis selle lõplikult endasse. Neil polnud varustust, millega seda peatada.

Nad ei saanud oma teadmisi jagada, seda oleks olnud liiga palju, kuid said jätta vihjeid. Jätta lugusid, väljendeid ja sõnu, mis inspireerisid tulevaid põlvi. Tekk, mis oli vaid riidest narts, sai oma nime hibernatsioonikambri bio-tekk katte järgi ning selle all magamine pidi tulema loomulikult, kui nad kunagi tahtsid uuesti tähtede vahel lennata.

Ema vaatas tähistaeva poole ja naeratas omaette.

See võis võtta aega, kuid ühel päeval oli nende sugu seal tagasi. Ta oli selles rohkem kui kindel.

Proosaluuletus: Iidne hiilgus, sa naase (Tim Hornet)

Inimese hais.

Tülgastav ja võigas inimese hais, mis torkis nina kui tahtnuks seda lämmatada.

Ema oli märkinud selle isendi oma punase verega, näitamaks, et teda ei tohtinud puutuda, kuid inimese jõletu lehk käis isegi sellest üle.

Kihv lõrises tahtmatult. Ta ei tohtinud seda inimest pureda, isegi kui ta seda soovis. See inimene sai emalt rohkem tähelepanu kui kõik teised metsaolevused.

See polnud aus, kuid ta ei tohtinud.

Mitte veel. Mitte enne, kui ema oli vaba.

Üsna pea.

Kihv polnud kunagi olnud tugev, küll aga oli ta kaval.

Ta ei pidanud tegema palju.

See inimene oli noor ja rumal.

Natukene mesimagusat juttu ja viivitamist ning ta sai olla kindel, et seekordsed inimeste annetused ei jõudnud emani.

Ühel hetkel ajas nälg ema metsa rüppe tagasi.

Ta oli selles kindel.

Kihv tõmbas ninaga õhku. Inimene oli juba üsna lähedal.

Oli aeg.

Manades näole oma kõige malbema naeratuse astus pimelaane hunt puu tagant välja.

Seal, täiskuu valguses, kõndis punase mütsiga tüdruk.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 08/23 (Joel Jans)

Hõbedase planeedi pääl. Maailma isand, vampiirid ja meeleheitel astronaudid Jaan Tõnissoni vastu (Tormi Ariva)

Palju õnne sünnipäevaks, Hatsune Miku! (Riho Välk)

Filmiarvustus: «Demeteri» Dracula on Putin (Raul Sulbi)

Segavereline koomiksimaailm: hämmastav digitaalne asfaltmees (Laura Loolaid)

Üleskutse: Hopepunki kogumik ootab kaastöid! (Manfred Kalmsten)

Lood, lootus ja mäss – ehk mis on hopepunk? (Kääramees)

Raamatuarvustus: Kirjanike- ja raamatupaar - mustast majast leitud talisman (Marko Kivimäe)

Raamatuarvustus: Ohver: ulmeantoloogia (Marko Kivimäe)

Päeva materjal Wikipedias, august 2023 (Taivo Rist)

Estconi ulmekilv 2023 (Taivo Rist)

Ulmkonnakroonika 08/23

Uudiskirjandus 08/2023

Reaktori juttudest: 08/23 (Tõnis Hallaste)

Meeldib, ei meeldi, meeldib… juuli (Maarja Kruusmets)

Jutt: Midagi on seal laudas (Raivo Tammus)

Jutt: Raske vee kandja (Kristi Reisel)

Jutt: Kiisu (Aet Altement)

Jutt: Talgud Suurupis (Sandra Mälk)

Jutt: Nõrga nõia ots (Kristi Reisel)

Üle ilmapiiri - osa 8 (Osvald Soobel)

Proosaluuletus: Tähtede poole (Tim Hornet)

Proosaluuletus: Iidne hiilgus, sa naase (Tim Hornet)