Reaktor nr 179
Author: Reaktor
Date: 2026-09-06T10:56:24.379130+00:00

Peatoimetaja veerg 08/26 (Kristjan Rätsep)

Head Reaktori lugejad!

Valminud on Reaktori augustinumber. Algava kooliaasta lainele aitavad lugejaid viia värsked lood Tim Hornetilt ja Tea Roosvaldilt, samuti võib käesolevast Reaktorist leida alguspäraseid jutte Manjanalt ja Tanel Rõigaselt ning itaalia autori Daniele Oberto Marrama tõlkeloo. Toimetus intervjueerib Annikky Lampi, Tõnis Hallaste arvustab Yeong-Gwang You romaani „Vihmavalingute turg“. Kristi Reiseli sulest leiab käesolevast Reaktorist ülevaate ulmefännide väljasõidust Piirissaarele. Lisaks võib värskest numbrist leida ka ülevaated kahest üritustesarjast ja palju muud huvitavat.

Loetagu!

Kaanepildi joonistas Elin Matikainen, kujundas Marko Hirv

KAASTÖÖDE ÜLESKUTSE! Mõõgad ja maagia III: otsitakse naissõdalasi (Raul Sulbi)

Kirjastuse Viiking fantaasiakirjanduse seeria Mõõgad ja maagia jätkub järgmisel suvel kahe uue köitega, millest ühe, eesti autorite tekstide kogumiku teemaks on sel korra NAISSÕDALASED.

Tingimused juttudele on lihtsad:

* maht võiks olla umbes 5000 – 25 000 sõna;

* tegevuses peab sisalduma ulmeline, üleloomulik element;

* tekstide tegevuskohaks peab olema sekundaarne, väljamõeldud fantaasiamaailm, mitte meie reaalne minevik või tulevik.

Ning loomulikult peaks jutud siis käsitlema naissõdalaste teemat, aga seda kõige laiemas mõttes, miks mitte soovi korral ka koomilises. Kosmilised või planetaarseiklused naissõdalastest siiski oodatud ei ole, vaid selgelt seiklemised ja võitlemised (kvaasi-) vana- või keskaegses fantaasiamaailmas.

Kui lood sisaldavad seksi ja vägivalda, ei ole see miinus. Või veidrat seksi ja jõhkrat vägivalda – selline on elu. Aga kindlasti saab naissõdalaste teema all välja pakkuda hoopis ka feministlikke lugusid, soolisuse küsimusi lahkavaid lugusid jmt. Kõik teed on autorite ees valla, kuni püsitakse põhitingmuste juures: peategelaseks või –tegelasteks olgu naissõdalane või mitu, tegevus toimugu väljamõeldud fantaasiamaailmas ja sisaldagu lisaks naistele ja mõõkadele ka maagiat!

Abiks ja inspiratsiooniks on kindlasti Punajuukseline Sonja, Joiry Jirel, Alyx, Must Agnes de Chastillon, Tanith Lee lugematud naiskangelased või lõppeks – mitte mitte ka Xena ja Gabrielle. Lood võivad olla seikluslikud ja sügavama pretensioonita, aga võivad lahata ka tõsisemaid teemasid.

Ning jah: kui jäädakse ise hätta fantaasiamaailma ja/või kangelanna loomisega, on lubatud kasutada ka eelmainitud kirjanike fantaasiamaailmu ja vabalt ka neis endale teed rajavaid naiskaraktereid. Nii et lubatud on endiselt kummardused Robert E. Howardile, Fritz Leiberile, C. L. Moore'ile, Joanna Russile, Tanith Lee'le ja kõigile teistele, kes on võtnud käsitleda ja uurida naissõdalase käänulist eluteed.

Kaastööde viimane tähtaeg on 31. detsember 2026. Tekstid võiksid laekuda detsembrikuu jooksul, mitte varem. Kogumik ilmub 2027. aasta Estconiks.

Uudistame autorit: Annikky Lamp ja Pidu aja lõpus (Tanel Rõigas)

„Pidu aja lõpus" on Manfred Kalmsteni ja Laura Loolaiu poolt koostatud ulmekogumik, ühtlasi ka Annikky Lambi lugu nimetatud kogumikus. Natuke kaevates ja ettevaatlikult autorilt üle küsides selgub, et tegu suisa ilukirjandusliku debüüdiga.

Annikky Lamp, kuidas „esimeseni" jõudsid?

Olen ulmelugusid oma peas ja mõnikord natuke ka paberil kirjutanud juba pikalt. „Pidu aja lõpus“ esimene versioon sündis mitu aastat tagasi inglise keeles, pärast üht eriti toredat pidu ja Yoon Ha Lee esimese jutukogu lugemist. Aga ta oli mul pikalt niisama sahtlis, ainult mõned sõbrad teadsid. Eelmise aasta sügisel nägin Facebooki Ulmegrupis teadaannet, et „Kaarnakirjas” otsib uude köitesse lühijutte ning kuna teema sobis nii täpselt, otsustasin jutu eesti keelde ümber panna. Töö käigus selgus, et otsetõlge ei toimi ning lugu on kogumiku jaoks ka liiga lühike, nii et arendasin seda edasi, kohendasin stiili ja saatsin teele.

Ehk on oluline ka mainida, et kirjutamine iseenesest pole mulle võõras tegevus. Töö on alati nõudnud kõnede, memode, pressiteadete, artiklite, raportite ja muude tekstide loomist; lisaks olen ma aastaid kirjutanud blogipostitusi ja arvustusi. Need on muidugi teistmoodi kui ilukirjanduslikud tekstid, aga mingi kirjutamise oskuse ja -harjumuse need kindlasti annavad.

Foto: Krõõt Tarkmeel

Kuidas juhtus, et just sinu lugu kogumiku pealkirjaks sai?

Seda peab küsima koostajate käest, mina ei teadnud nende valikust enne, kui kaanekujundust nägin. Võib-olla see mängis rolli, et pidu on visuaalselt atraktiivne teema ning seetõttu kaanele sobiv? Aga muud ei julge arvata.

Laura Loolaid kommenteeris: Pealkiri kujunes nõnda, et põrgatasime Kalmsteniga erinevaid loopealkirju kombinatsioonides kogumiku teemamärksõnadega. Lõpuks jäi märksõnadest sõelale „unustatud ja mahasalatud” ning sellega kokku kõlas meie mõlema arvates just see jutupealkiri. Pean aga lisama, et peale selle oli tulevane nimilugu minu isikliku valikurea eesotsas.

Meie ulmeajakirja traditsiooniline küsimus: kuidas jõudsid ulmeni? Olid selleks stardipakuks mängud, filmid või raamatud?

Mina jõudsin ulmeni nii, nagu ma olen elus jõudnud paljude teiste asjadeni – läbi raamatute. Lapsepõlvest mäletan, et suhtusin ulmesse teatava eelarvamusega (mul oli millegipärast arusaam, et ulme tähendab rohelisi mehikesi ning pidasin seda enda jaoks liiga vähe rafineeritud žanriks!). Aga 12-aastaselt lugesin läbi Asimovi „Asumi” triloogia ja sellest alates olen tarbinud märkimisväärsetes kogustes nii teadus- kui ka imeulmet. Õuduskirjandust loen ma suhteliselt vähe, kuna ma olen argpüks. Tasapisi siiski arenen ja selline leebem õudusulme nagu näiteks T. Kingfisheril sobib mulle küll.

Klassikutest on Asimov mulle endiselt oluline koos Le Guini, Butleri ja Tolkieniga. Orwelli ja Atwoodi võib ehk ka juba klassikuteks arvata? Iain M. Banks ja Lois McMaster Bujold on mu maitset palju kujundanud. Praegu loen üldiselt kõike, millega NK Jemisin, Robert Jackson Bennett, Martha Wells, Arkady Martine, Amal El-Mohtar, Ann Leckie ning juba mainitud Yoon Ha Lee ja T. Kingfisher välja tulevad.

Võimalik et oma lapsepõlve snobismi heastamiseks loen nüüd väga laialt, pole vist ühtegi alamžanri, mis mind üldse ei köidaks: düstoopiast romantasyni, siidipungist kosmoseooperini, kõik sobib. Kahjuks nii palju ei jõua, kui ise tahaks, eriti arvestades, et ulme moodustab mu kogulugemisest ehk kolmandiku.

Ulmefilme armastan samuti väga, minu meelest sobib kogu selle žanri spektrum ideaalselt suurele ekraanile. Ma olen põlvkonnast, kellele „Matrix” ja „Sõrmuste isand” olid formatiivse tähendusega – mõlemad filmisarjad on mul tänaseni pea sõna-sõnalt peas. Kõik „Tähesõdade” ja „Star Treki“ filmid vaatan muidugi ka ära, mulle meeldivad mõlemad (nii nagu ka DC ja Marvel, kui superkangelasi ulmeks lugeda). Lemmikfilmide hulka kuuluvad näiteks „Gattaca”, „Mad Max: Fury Road”, „Ghost in the Shell” ja (Nolani) „Algus”, viimasest ajast – väga etteaimatavalt - „Düün” ja „Ave Maria”. Aga ma vaatan hea meelega ka kehvapoolseid (või lausa halbu) ulmefilme, sest need klišeed lihtsalt töötavad mu peal. Et kui näiteks „Kottpime” on minu meelest päriselt hea film, siis ma naudin südamest ka „Riddicki kroonikaid”, mida objektiivselt just meistriteoseks pidada ei saa.

Teleseriaale vaatan ma viimasel ajal väga harva – mul pole üle 20 aasta telekat olnud ning koos telekaga kadus ka harjumus -, aga kui järele mõelda, siis need on ka olnud suured mõjutajad: „Sõjaprintsess Xenast”, „Buffyst” ja „Täheväravast” „Salatoimikute” ning „Battlestar Galacticani” välja. Ma kipun pikkade sarjade jaoks liiga püsimatu olema, aga „Babülon 5” sai küll korralikult algusest lõpuni ära vaadatud. Videomänge ma ei mängi puhtalt selle pärast, et mul lihtsalt ei ole ühegi uue sõltuvuse jaoks oma elus enam aega.

Moodsatel aegadel avaneb inimesest pilt veebi- ja AI otsingu abil, nii-öelda portfoolio joonistub neist sinu kohta aukartustäratavalt laiapõhine. Kuidas sa oma töid ja tegemisi ise tahaksid kirjeldada?

Ma olen väga halb ainult ühe asja tegemises, eriti kui seda peab tegema pikka aega. Isegi siis, kui tööl on olnud hullumeelselt kiired ajad (ehk siis peaaegu alati) olen alati endale kõrvaltegevusi leidnud. Mulle tundub, et ainult tööle keskendudes olen nii väljakannatamatult igav ja rumal inimene, et ise ka ei taha enda seltskonnas viibida. Ülikoolis õppisin ma kommunikatsiooni ning üle 20 aasta olengi seda ja poliitikakujundamise tööd teinud, nii erinevates Eesti ministeeriumites, erasektoris kui Euroopa Liidu institutsioonides. Tänaseks olen otsaga jõudnud Euroopa Kontrollikotta, kus ma olen Eesti liikme Keit Pentus-Rosimannuse kabinetiülem.

Selle kõrvalt olen pea kümmekond aastat pidanud elustiiliblogi, tasapisi tõlkinud ja kirjutanud, kogunud Eesti moedisaini ning üritanud oma jõutõmmet (tagasi) saja kilo peale viia. Mul on suur huvi ajaloo, teaduse ja ühiskonna vastu ning proovin oma võhiklikkust nendes valdkondades lugemise abil vähendada.

Kas kirjanikurolli sahtel on tühjavõitu, üht-teist sisaldav või ajab üle?

Sahtlis on kümmekond erinevas valmidusastmes ulmejuttu. Mul ei ole kunagi probleemi ideedega, küll aga nende ära vormistamisega, eriti kui esimene tuhin on üle läinud. See pole otseselt laiskusest - lihtsalt aega on alati kohutavalt vähe ja prioriteete palju, mistõttu peab kirjutamise tung olema nii tugev, et lükkab muud asjad kõrvale. Ses mõttes oli „Kaarnakirjas” minu jaoks ideaalne, et tähtaeg oli silme ees. Saatsin loo ära kolm ja pool tundi enne kella kukkumist, aga ära ma ta saatsin.

Ootamatult on ka juhtunud nii, et kirjutan praegu esseekogumikku raamatutest, mis on minu jaoks olulised olnud ning mida nüüd üle loen. Sellest on esimesed peatükid juba valmis ning mitte enam ainult sahtlis vaid ka kirjastajale ära saadetud.

Kuidas edasised kirjutamisplaanid, klassikaline lühijutt-jutustus-romaan-eepos juba skitseeritud?

Mul on üsna konkreetne plaan lõpuks ära kirjutada lühiromaan sellest, kuidas Eesti jäi 13. sajandil Euroopa võimude asemel Kuldhordi mõjupiirkonda, Moskoovia ei tõusnud kunagi ning ajalugu läks mitmes mõttes hoopis teisiti. Vajalik uurimistöö on tehtud ning raamatu skelett olemas. Ideaalis võiks sellest kasvada umbes viieosaline sari, millel lisaks alternatiivsele ajaloole ka fantastiline dimensioon.

Pikalt on mõttes olnud ka linnaulme sari, kus Lilith peab Tallinnas elustiiliagentuuri ning püüab hoida madalat profiili, mis loomulikult ei õnnestu. Kui esimene idee lubaks mul välja elada oma ebatervislikku huvi Mongoli impeeriumi vastu, siis teise mõtte juured on Lähis-Ida mütoloogias.

Mu ambitsioon on esialgu lihtsalt oma ideed paberile panna ja vaadata, kas neist saab elulooma. Ise naudin kõige rohkem sellist ulmet, mille vorm on meelelahutuslik, aga sisu sotsiaalselt, poliitiliselt ja tehnoloogiliselt kompleksne. Tahaks ka ise kirjutada miskit, mida on eelkõige äge lugeda, kuid millel ka väike tummisem iva sees.

Oskad midagi soovitada ehk teistele, kes tahavad omakirjutatut trükis näha?

Ühe lühijutu avaldamise pealt ei julge kellelegi väga hoogsalt nõu anda. Endale annan eelkõige seda nõu, et tuleb lihtsalt kirjutada – muidu ei ole, mida avaldada, ning ei õpi ka paremini kirjutama. Ma olen ise „suurepärane“ näide sellest, kuidas võib aastate viisi oma peas maailmaehitamise ja planeerimisega tegeleda ning kirjutamiseks ideaalset hetke oodata. Nii et kõigepealt tuleb kirjutada. Kui midagi enam-vähem viisakat on juba olemas, tuleb seda kuhugi pakkuda. Nagu minu enda näide taas ilmekalt kinnitab: sahtel ei avalda midagi.

Need korrad, kus olen julguse kokku võtnud, on saatus mind ka soosinud. See juhtus nii looga „Pidu aja lõpus“ kui ka Victoria Belimi raamatuga „Kukemaja“, mille tõlkijaks end ise pakkusin ja – pärast õnnestunud proovitööd – ka sain.

Kuidas paistab, kas eesti kirjandus jääb kestma?

Kindlasti.

Kikaeli lugemise väljakutse (Tanel Rõigas)

Ilmas sünnib asju igasuguseid... kui neist vaid teada saab. Facebookis püüdis ühel kaunil päeval pilku, et Jüri Ulmeguru Kallas on esinemas "Kikaeli lugemise väljakutse" nimelisel üritusel Rahva Raamatu Vanalinna poes. Kui ulmelisust välja kutsutakse, eks tuleb kutset järgida.

„Reaktori" lugejatele on Jüri Kallas tuttav mitmete ulmeteemaliste arvustuste-mõtiskluste autorina, Kikael ehk Mariann Vendelin, nagu selgub, on toimekas raamatute populariseerija juba mõnda aega.

Veetsin meeldiva õhtupooliku raamatupoes ja läksin üritustesarja tausta uurima.

Mariann Vendelin, @Kikael:

Esimene vestlusõhtu oli 2024 veebruaris, aga väljakutse ise algas Instagramis 2020. Eelmisel aastal kutsusin esimesed külalised vestlusõhtule ja sel aastal on igal vestlusõhtul külaline ka olnud. Välja on kujunenud formaat, et alguses on vestlus külalisega, siis väljakutsesse loetud raamatute muljete jagamine ja lõpetuseks väike loos ja uue teema soovituste jagamine.

Iga aasta on üks ulme/fantaasia teema olnud. Sel aastal siis ulmeklassika, 2025 eesti ulme, lisaks kaudselt ka armastus ja ajaränd, 2024 müütilised olendid.

2026 teemad:

1) kellegi lemmik 2025. aastal loetud raamat

2) kirjanike liidu romaanivõistlusel auhinnatud või äramärgitud teos

3) raamat, mis ilmus 2016. aastal

4) iiri kirjandus

5) HeadRead festival 2026

6) erilise vormiga raamatud

7) ulmeklassika

8) www.hyperebaaktiivne.ee soovitused. (Sellel aadressil asub Marianni blogi.)

Tullakse raamatupoodi kokku, käsitletakse raamatuid ja arutletakse. Kas üritust võiks iseloomustada raamatuklubina?

Võib iseloomustada raamatuklubina jah.

Taipasin tulla kutsutud ulmesõprade kaudu Facebookist, kas mõni reklaamikanal on veel?

Ürituste info on Rahva Raamatu Facebooki ürituste all, Rahva Raamatu kodulehel sündmuste osas, @kikael instagramis.

Kes siis kogunevad, kes peaks end edaspidi kohale sättima?

Enamik publikust on usinad instagramis raamatumuljete jagajad, aga oodatud on kõik. Tänavalt lisandujaid oli kui üritus toimus Viru keskuse Rahva Raamatus, aga nüüd Vanalinnas vähem, pigem tullakse kui on kutsuvam teema või põnevam külaline. Rahva Raamat pakub üritusele majutust, info on nende kanalites ja paar korda aastas saan vestlusõhtul kinkekaarte loosida.

Hetkel on plaan jätkata sama vormiga ehk kohtumine 1x kuus, iga kord erinev teema ja külaline. Muidugi oleks tore, kui tuleks rohkem kuulajaid-vestlejaid.

Kuidas ulme väljakutsena ja lugemismuljetena tundub?

Ulmeteemad on väljakutses osalejatele pakkunud nii positiivset üllatust, vaimustavat lugemiselamust kui ka on satutud raamatute otsa, mis üldse ei sobinud.

Teemadest "eesti ulme" sai kõige rohkem kommentaare, kuidas väljakutseta poleks lugenud. Populaarsemad raamatud on olnud "Neljas tiib", "Sulid ja sulased", "Lumetüdruk", "1984". Ma muidugi ei ole kursis kõigega, mida osalejad veel loevad, aga ise olen küll kellegi väljakutsemuljete alusel raamatuid ette võtnud ja vahel ikka kuulnud ka, et teised nii toiminud. Järgmine ulmeteema tuleb siis, kui mul mõni hea teema pähe turgatab. Kui mitte varem, siis uuel aastal, sest kord aastas ikka midagi ulmelist ette võtame :)

Kas on ka (senine) lemmikesineja?

Kõik on väga vahvad ja eriilmelised esinejad olnud. Küsisin hiljuti osalejatelt tagasiside ja sealt joonistus välja, et nende lemmik oli kujundaja Liis Karu.

Arvatavasti tekib üritustega uut infot, kuidas loetakse ja mis meeldib-ei meeldi?

Nii ootuspärane kui ka ootamatu on see, kui raske on inimesi mugavustsoonist välja tuua. Seetõttu, kui väljakutse teema ei kõneta, siis ei proovita üldse lugeda.

"Reaktor" soovib jõudu ja kinnitab, et ulme on hea :)

Pildistasid: Helmi Sooster  ja Tanel Rõigas

P.S: Järgmine selle sarja üritus toimub 14. septembril.

Ulmikud Piirissaart vallutamas õlle ja hea tujuga (Kristi Reisel)

Dessant Piirissaare ülevõtmiseks toimus 22-23.08.2026. Võtsime saare üle ja pärast andsime tagasi.

Targad kohalikud ei osutanud meie hurmavale seltskonnale vastupanu. Diversandid püüdsid küll sadamas pirukatega eksitada, kuid sõime kõik ära ja suundusime edasi. Meie ööbimiskoht oli väikese jalutuskäigu kaugusel sadamast.

Kui oli saabunud ka teine laine ulmikuid üle mere ja kogu löögijõud oli koos, suundusime saart vallutama. Moodaste ja pisut mugavate inimestena tegime seda rongis. Kahekümne esimene sajand ikkagi. Vaatasime üle kohaliku floora ja fauna ning muud maamärgid. Panime mõttes kaardi peale ristikese, kust saab sibulat hankida ja kus on kohalik poeke. Elutähtsad asjad ju kõigepealt.

Ilm kiskus tuuliseks ja tormi serv käis üle saarekese. Sadas ning marutas ja giid otsustas meid vaadanuina, et oleks vaja kindlasti „Titanicule“ minna. Laev oli juba täiesti ausalt põhjas ja meil ei olnud vaja midagi teha peale poseerimise. Kuna tuul hakkas kõrvu peast ära viima, siis suundusime tagasi ja sauna. Saun + ulmikud + õlu … järgnev sündmuste kulg ei olnud üllatav. Väga tore oli. Vesteldi ulmelistel ja mitte ulmelistel teemadel.

Järgmisel hommikul oli ilm ennast kokku võtnud ja käitus viisakalt. Päike siras ja sujuvalt siirduti hommikusöögilt lõunasöögile. Üle tee meie peatumiskohast oli imeline kohvik. Täiesti uskumatu menüü ja enam kui mõistlike hindadega. Toit oli nii maitse kui serveeringu poolest tipprestoranide koorekihist. Uskumatult maitsev toit ja seda kohas, kus akna taga kasvab malts katuseni.

Suunduti sibulajahile ja osa seltskonnas pidas vajalikuks hinge eest hoolitseda. Hoolitseti selle eest vanausuliste majamuuseumis, mis oli täis pitse, piibleid ja samovare. Altari kõrval oli telefoniliin otseühenduseks jumalaga. Uuema aja usuliikumistes on midagi kaduma läinud …

Kui seltskond oli sibulajahilt ja hingerännakutelt tagasi, suunduti sadamasse. Meri oli peegelsile, kui teele mindi, kuid kogus kurja ilmet. Kui mandrile jõuti, juba sadas ja ilm keeras uuesti ära.

Vaprad ulmikud olid taas mandril ja praamilt lahkudes laulis üks neist : „Bella ciao, bella ciao, bella ciao ciao ciao …“

Piltides jäädvustas retke Rait Teder.

Vaata ka suvist ettekannet, milles kõneldakse veel mitmest ulmikute saareretkest.

Huvilised raamatukogus ehk „Õhtus on ulmet“ (Tea Roosvald)

Ühel pimedal talveõhtul ilmutas Kalmsten jälle raamatu.

Raamatu sünnist on ju hea mõte lugejaid avalikult teavitada ja esitlused on selleks igati sobilik riitus, kahjuks aga tundus ulme-esitluste asupaikade mõttes maailmade tasakaal sel süngel ajal täiesti paigast ära olevat. Nimelt võis igal kuu teisel reedel Tartu suunas sõites päris kindel olla, et kui mitte raamatuesitluse, siis ulmeteemalise loengu sealt ikka leiab, kõik pealegi ühes väärikas asukohas ja huvilistele juba refleksi kujundava järjekindlusega. Tallinnas aga? Tallinnas pidi kõigepealt esitluseks paiga otsima, selleks igasuguste teiste kultuursete ja vähem kultuursete üritustega konkureerima ning piletitulu lootuseta siiski kuidagi paigapakkujatele meeldima, seejärel ulmehuvilistele tärminid teada andma ja kui see kõik tehtud oli, kuulama pärast sündmust, kuidas küll ei mäletatud kohta, küll kuupäeva, küll segas pealinna ummikukultuur kuulama jõudmise ära. Selline nukker olukord!

Kalmsten kandis mure ette ühele kroonilisele ulmehuvilisele, kuna tolle vana sõber ja kolleeg oli mullu või ehk isegi tunamullu Kalmstenile rõõmsalt lubanud midagi võib-olla raamatukogus ära korraldada. Sõber ise oli juba raamatukogu rüpest muuseumi suunas lahkunud, aga Tea Roosvald ehk ulmik, kellel Kalmsten sabast kinni sai, töötas truilt veel riiulite vahel. Raamatukogu puhul, kus ruumirenti võetakse vaid kinnise ja-või piletitega ürituse korraldaja käest, saab avaliku ja tasuta kirjandusteemalise ürituse kokku leppida lihtsalt juhtkonnaga, mida resident-ulmik siis kohemaid vahendama asuski. See oli aasta 2024 jaanuarikuus, kui Tallinna Keskraamatukogu peamajas „Götterdämmerungi” esitlusel koguni kringlit ja kommi pakuti. Just sealsamas sai kokku lepitud ka „Õhtus on ulmet” üritustesari, mis sama aasta maikuus ka alustas. Sealt peale on (mõnda suvekuud vahele jättes) pealinna õhtutes ulmet olnud juba kaks täielikku hooaega ehk septembris 2026 saame numbriliselt kutsuda huvilisi kahekümnendale üritusele. Hoone on vahepeal muutunud Südalinna raamatukoguks ning lisaks sinisele suurele saalile oleme kogunenud ka hubases raamatukappidega rõdusaalis (ning sealt publiku arvu mõttes pärast jälle välja kasvanud). Tavaliselt näeb meie õhtul intervjuud mõne eesti ulmeautoriga, näiteks on külas käinud Veiko Belials, Meelis Kraft, Mairi Laurik, Maniakkide Tänav, Triinu Meres, Kalmsten ise samuti. Uuematest kirjanikest on küsitletava rollis olnud Lüüli Suuk, Laura Loolaid, Helga-Johanna Kuusler, Timo Talvik-Tim Hornet, Kristi Reisel… Aga nagu näha, pole sugugi veel kõigile autoritele ringi peale tehtud ja nii loodame vaatajat ka edaspidi huvitada. Ulmekirjanike ja uute raamatute vahel on uudistatud ka ulmekunsti, filme-animet, toimetamist-tõlkimist, ulmeajalugu, ulmelugemist, ulme ette lugemist ja ulmelugemisest kirjutamist – teemad, mida meile valgustanud Jüri ‘Ulmeguru’ Kallas, Tormi Ariva, Eloise Haljas, Priit Öövel, Kati Kirstunael Bookworm ja Brita ‘Bookeer’ Siimon. Plaanide hulgas on tuua inimesteni ulme igasuguseid telgitaguseid saamisest ja loomisest kuni filosoofiani välja, mis ei välista teinekord ettekandeid just tehnilisematest aspektidestki. Küsitlejateks on enamasti Manfred Kalmsten ja Lüüli Suuk, kes kogu ideelist poolt veavad. Appi on tõtanud Sash Veelma, Kert Vasemäe, Riho Välk, küsimustemapi „valgeks” sai ka Tea Roosvald. Koguneme kuu kolmandatel reedetel, et pärast raamatukogu sulgemist saaks mugavalt siirduda arutelu jätkama klassikalise ulmelaudkonnana üritusel, mis regulaarselt toimub juba teist aastakümmet.

Tallinna liiklus on nagu ta on ja töö, tervis, sugulaste sünnipäevad või koguni (õnneks!) ka konkureeriv lahe üritus võib teinekord segada ka kõige enesest lugupidavamal ulmikul nagu kord ja kohus siiski ulmeõhtule saabuda. Selle tarbeks on kõiki meie üritusi hoolega üles filmitud ja tulemused pärast ulmeajakiri Reaktori kanalisse Youtube’is üles riputatud. Alustasime lihtsalt raamatukogu videokaamera ja lisamikrofonidega, et oleks pilt ja oleks ka heli. Asi, mida saalis eriti ei kuule, aga salvestuses küll, on mitmesugune vestlust mattev müra alates saapasahinast ja kommipaberikrabinast kuni mööduvate busside mürinani, mis salvestise põhjal tunduvad sõitvat ringi reaktiivmootoritega. Et laval olijad ikka kaadris püsiks ka siis, kui üks esineja ootamatult teise ette nihkub või kaamera otsustab mälu värskendama asuda, on tavaliselt käigus ka mõni salvestav tagavaratelefon või -tahvel. Aja jooksul on täienenud nii raamatukogust saadud ja läbi proovitud töövahendite nimekiri kui kodust kohale tassitud tööriistapagas, harjutatud on nii häda-montaaži kui heliparandust. Hea tehno-õnne korral ka lihtsalt võimalust lõikuda video kokku parajasti huvitavamat pilti salvestanud suunast, kuna kõik masinad juhtusid töötama korralikult ja keegi ei komistanud pärast vestluse algust saabumise käigus statiivi otsa. Põhjus, miks salvestuse eest vastutav ulmik aga kuidagi järgnevale Tallinna ulmikute kolmanda reede istungjärgule ei kipu jõudma, on see, et kõva tunnike või poolteist kulub puhtalt nende failide ohutumatele kandjatele ümbervalamiseks ja tehnikakola vutlarites, kottides ning kastides õigetesse hoiupaikadesse ladustamiseks. Kas asi on seda vaeva väärt? On ikka! Järelvaatamiste suurem osa koguneb enamasti esimese kuu jooksul, mis viitab huvilistele, kes tahtmisest hoolimata kohale tulla pole saanud. Aasta jooksul lisandub neid, kes jõuavad allikani just konkreetset teemat, autorit või teoseid otsides. Mitmed episoodid on kogunud üle kahesaja, paar tükki ligi nelisada järelvaatamist. Võib-olla kahandame ise oma publiku huvi päriselt kohale tulla ja näiteks küsimusi küsida, kuna järelvaatamise võimaluses on saanud võrdlemisi kindel olla? Ulmikud on samas selline aktiivne kogukond, keda ikka huvitab võimalus ka üksteist näha, arvamust avaldada, pärast ulmeautoril või -autoriteedil nööbist haarata ja mõni asi silmast silma südame pealt ära öelda… Kohale tulijaid on ilmast, teemast ja esinejatest sõltumata olnud alati kusagil mituteist-kahekümne ligi, kuigi mõnikord on tulnud ka klapptoolid käiku lasta ja poole suurem number üles kirjutada. Kuna ürituse reklaami teeb nii raamatukogu oma plakatitel ja veebikanalites kui ka ulmegrupid FB laotuses, siis jõuavad vaatama-kuulama alati ka mõned täiesti uued ja ühisüritustest seni mitte midagi kuulnud ulmehuvilised. On tulnud raamatulugejaid, on mängu- ja filmisõpru, mõne konkreetse autori fänne ja kunstihuvilisi.

Raamatukogul on kogu selle aja jooksul olnud hea meel, et ulmeskeene on otsustanud regulaarselt nähtav olla just siin ruumides, otse raamatute ja lugejate kohtumispaigas. Saame vahel näha temaatilist laenutuste kasvu just ürituse kandis – tõsi küll, selleks tuleks riiuli või leti ette tõtata juba enne vestluse algust, kuna pärast võib olla juba hilja! Vahel ei õnnestu nimelt laenutuseksemplaride hulgast esineja teoseid kuidagi lauale vaatamiseks panna, kuna riiul on lihtsalt puhtaks laenatud. Nähtust nagu „ulmeriiul” meie raamatukogus ei leidu, sest kohtades, kus žanrilist paigutust au sees peetakse, näeb sageli ka tormilisi vaidlusi konkreetsete teoste kuulumise osas ühele või teisele riiulile. Seda enam on tore, kui raamatukoguhoidjad saavad tekitada temaatilisi väljapanekuid või kutsuda lugejaid huvitavale kohtumisele inimestega raamatute taga. Mõnigi staažikas lugeja võib ulmeüritusi märgates avastada enda jaoks täiesti läbi uurimata maastikke, teoseid, autoreid või alamžanre, mida seni pole teadnud huvitavaks pidada. Loodame, et ka ulmikutele meeldib raamatukogus koguneda. See on ju ometi üks hea ja kindel ulmepaik!

Annus läänelikku Koread - „Vihmavalingute turg” (Tõnis Hallaste)

„Vihmavalingute turg” on eelkõige noortele kirjutatud lugu maagilisest turust, mis ilmub ainult vihmaperioodil ja mis võtab inimestelt nende ebaõnne, annab asemele uue, õnneliku elu. Ühtlasi on see lugu õnnetust tudengist Serinist, kelle õnnetus on eakohaselt maailma suurim ja kes peab sellest õnnetusest kuidagi lahti saama.

Toimetaja valikus olnud raamatutest tõmbas see enim, sest tahtsin teada midagigi korea kirjandusest. Eesti keeles on esinduslik valik jaapani ja hiina kirjandust, aga korea kultuur on eriti viimaste kümnendite kestel muutunud aina atraktiivsemaks. Eelkõige puutub see muusikasse, noored nimetavad tihti oma lemmikbändide seas BTS-i või Blackpinki, aga kultuur on üsna ühtne monoliit ja ilmselt valgub see Korea-huvi ka muudesse meediumitesse. Oli ju mullune suurimaid sensatsioone animatsioonis „K-Pop Demon Hunters”, mis pälvis ka parima anima Oscari. Too on muidugi lahutamatult seotud muusikaga ja sellisena veel kinnistab Korea kui popmuusikamaa kuvandit, aga mis saab, kui igasugused heliredelid valemist eemaldada? Näidake mulle Koread ilma lauluta!

Raamat annab üsna sünge pildi ühiskonnast, mis meenutab hüperkapitalismi lõpp-punkti Jaapanit. Esialgu ei saa me Serinist suurt midagi teada, tema olukorra lootusetust ei ole hirmus veenvalt eritletud. Hüva, ta isa on surnud, raha vähe, sõpru kas vähe või polegi, ülikooli saamine tundub raske või lausa võimatu. Samas pole tal mingeid võlgasid maffiale, igapäevast mõnitust või peksu ega ilmselget traumaatilist hetke (isegi mitte isa surm). Seal pole midagi, mida eriliselt varjata, tema üsna argine noorpõlvetraagika ongi täpselt seda - lihtsalt üks õnnetu noorpõlv.

Nii et kui Serin pääseb Vihmavalingute turule ja ta saab valida omale uue, õnnekama elu, saab tema erinevalt teistest külastajatest kuldpileti omanikuna näha lühidalt, milline näeb üldse välja elu, millist ta endale soovib. Serin esitab palve, millist elu ta soovib, ja talle näidatakse see ette. Mida arvab siis õnnetu keskkoolitüdruk, mis teeks ta õnnelikuks - kui ta pääseks ülikooli. Nägemus paljastab talle aga sellise elu sünge pahupoole - vaesus, kõigi nõudmised, hirm läbikukkumise ees. Sellest järeldab Serin, et ta oli soovinud valesti, on tarvis vaid kohendada, kuidas oleks hoopis töökoht edukas korporatsioonis? Selle osas paljastatakse talle aga, et see tähendab äärmiselt üksildast ja lõputute töötundidega elu. Uus soov: olla kohvikuomanik? Romantiline küll, aga majanduslikult äärmiselt ebakindel - ja kes tahaks terve elu jääda põdema rahalise kitsikuse pärast?

Raamat jõuab usaldusväärse etteaimatavusega kahe omavahel seotud sõnumini, mida selline süžee võimaldab - et igaühel meist on midagi, mille pärast kadestada kõrvalseisjat (ka kõige roosilisemas elus on omad pahupooled) ning et vaja oleks leida rõõmu ja rahuldust omaenda elust. Ent teel selleni on siiski tajuda, et antud Lõuna-Korea autori silmis on õnnetu elu kaks põhilist koostisosa muretsemine raha ning töönarkomaania tekkimise pärast. Kas see ongi ehtkorealik tänapäeval… küllap.

Lugeja saab ka teatava annuse Lõuna-Korea kultuurilist omapära - on mütoloogilised olendid dokkaebi’d ja kumino’d, kelle koreakeelsusest rääkis ka Tea Roosvald (https://tallinnaraamatukogud.ee/vihmavalingute-turg/), osutades, et nende tõlkimine lihtsalt sookollideks (umbes nagu inglased olla nad tõlkinud gobliniteks) poleks päris see. Nõnda ta on, nad olid huvitavalt fantaasiarikkad (näiteks meeldisid mulle arutelud sellest, mida nad otsustavad inimestel ära sööma hakata - teatavat tüüpi mälestusi või soove või igatsusi, sealjuures maagilise meelelahutuslikkuse toonis ja mitte õuduse vinklist).

Kui niimoodi kirjutama hakata, tundub seda koreapärast küll esinduslikult olevat, nii tänapäeva kapitalistlikku kui ka üleaegset mütoloogilist. Kui eesmärgiks on veidigi tutvuda koreapärase nüüdse mõtlemise või kirjandusega, siis mida enamat nõudagi ühelt noortekalt? Lugesin ja tundsin, et meeleolult peegeldus siin minu jaoks Markus Zusaki „Sõnumitooja” - üks õnnetu luuserielu tutvumas (ühes näiliselt, siin tegelikult) maagiliste abivahendite abiga teiste õnnetute eludega. Sarnane oli ka vanuseaste. Too ei ole vist kuigi üldtuntud raamat (Zusaki „Raamatuvaras” on tuntum), aga kui olete toda lugenud, siis umbes sarnane lugemiselamus. Muud arvustajad on viidanud ka sisulistele seostele Matt Haigi „Keskööraamatukoguga” (Midnight Library, ma ei tea, kas seda ongi eestikeelsena, mille peategelane sai kah sirvida teisi võimalikke elusid) ning loomulikult Roald Dahli „Charliele ja šokolaadivabrikule” (peategelasel kuldne pilet, üldse pääsemine sellesse maagiliselt nihestatud maailma), aga jään siiski võrdluse juurde Markus Zusakuga - lugemiselamus oli umbes sel tasemel.

Tegemist seega noorteraamatuga, mis natuke arutleb ka veidi filosoofilistel teemadel (mida tähendab rahulolu eluga, mis on hea elu, mis on elus väärtuslik), tehes seda piisavalt meelt lahutaval moel, et 13-aastane tunneks, et vot, on hea raamat ja mõtlemapanev, aga täiskasvanule minus ei olnud siin päris täisküllastavat ampsu.

Meeldib, ei meeldi, meeldib, august 2026 (Maarja Kruusmets)

Manjana “Mõttekaaslased”

Kveiari planeedil õpivad lapsed juba varakult paralleelreaalsuste vahel liikumist. Ühel päeval läheb midagi viltu ja minategelane satub päris võõrasse reaalsusesse, kus kohtab telepaatiavõimega noormeest. Tuleb välja, et seal planeedil on üks pahalane, kes tahab kõik tugevad telepaadid ja muud erilised inimesed saata asumisele Maale.

Loo idee planeedist, kus kõik oskavad liikuda paralleelmaailmade vahel, on huvitav, Kahjuks tundub mulle aga, et autor ei ole osanud seda ideed kõige paremal moel ära kasutada. Huvitavast algusest saab üpris segane lugu mõtete lugemise ja kummalise pahalasega. Tekst oleks pidanud olema ka paremini läbi töötatud ja vasturääkivused kõrvaldatud. Näiteks hakkas mulle kohe esimesel lugemisel silma, et teise peategelase Junou nime oli kirjeldavas osas kasutatud juba enne, kui minategelane tema nime teada sai.

Niisiis, mingid osad loost isegi töötasid, kuid tervik ei helisenud minu jaoks kokku. Hea harmoonia leidmine oleks nõudnud veel pisut tööd.

Tanel Rõigas “Tiivad”

Loodusuurija kasutab võõrplaneedil ringi liikumiseks kõrgtehnoloogilisi tiibu. Siis kohtub ta kohaliku tiivulise faunaga.

Üheksakümmend protsenti juttu koosneb kirjeldustest, millest mul oli raske aru saada. Ilmselt on autor ise põhjalikult mõelnud, millised need tiivad on, millega tema tegelane lendab, ja miks ta täpselt lendab, kuid lahti kirjutanud on ta seda vähe. Kes peategelane täpselt oli ja miks ta mööda planeete ringi kondas ja loodust uuris, jäi minu jaoks segaseks ka pärast loo teistkordset lugemist. Soovitaksin autoril järgmisel korral keskenduda enam loo tegevustiku arendamisele ja vähem tehniliste detailide kirjeldamisele. See muudaks loo lugejasõbralikumaks.

Päeva materjal Wikipedias, august 2026 (Taivo Rist)

PÄEVA MATERJAL WIKIPEDIAS JUULIS 2026

KUU ASTRONOOMIA: must auk (17. juuli)

Must auk on esilehel juba teist korda (varem 2004). Eks vahepealsete aastate jooksul ole inimkonna teadmised mustadest aukudest ka märgatavalt muutunud. Musta augu idee peale tuli inglise kirikumees ja astronoom John Michell, kes avaldas 1784. aastal kirja, et Päikese tihedusega, aga 500 korda suurema raadiusega tähe paokiirus ületab valguse kiiruse. 1796 avaldas esimese musta augu teemalise teadustöö Pierre-Simon Laplace – musta augu matemaatiline analüüs. 1915 avaldas Albert Einstein üldrelatiivsusteooria ja juba mõni kuu hiljem arvutas Karl Schwarzschild selle põhjal Schwarzschildi raadiuse, mida tänapäeval nimetatakse sündmuste horisondiks. Einstein ise ei uskunud kaua aega mustade aukude võimalikkust. Musta augu tänapäevase kontseptsiooni sõnastas Robert Oppenheimer 1939. Esimene must auk avastati 1973, esimene otsene foto mustast august tehti 2019. Artikli lõpetab artikkel "Mustad augud ulmes". Esimesed ulmejutud mustast august avaldati juba enne Teist Maailmasõda, 1960-ndatel said populaarseks ja jõudsid juba "Star Treki".

https://en.wikipedia.org/wiki/Black_hole

KUU KOOMIKS: "Halo" (18. juuli)

"Halo" on 2006. aasta koomiks, mille tegevus toimub samanimelises universumis. Üldine sisu on sõda Maa ja tehnoloogiliselt arenenumate tulnukate vahel. Koomiksis on 128 lehekülge ja seal on neli lugu, mis võivad jääda mõneti arusaamatuks, kui sa enne pole universumist kuulnud. Nimelt jutustatakse lugusid, mis jäävad frantsiisi seniilmunud lugudes kaadri taha, mis toimuvad teiste frantsiisi lugudega samal ajal või mida frantsiisi arendajad tõepoolest tahtsid jutustada. Koomiksi andis välja peamiselt videomängutootjana tuntud Bungie. Esialgu taheti seda teha koos Microsoftiga, kes tahtis selleks kasutada oma koomiksiosakonna töötajaid, ent nende oskused Bungiele ei meeldinud ja koostöö lõppes. Bungie pani kokku omaenda unistuste meeskonna ja hiljem avaldas koomiksi Marvel Comicsi abil. Kriitikud kiitsid ja läbimüük oli vägev.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Halo_Graphic_Novel

KUU BIOLOOGIA: tiiger (29. juuli)

Tiiger on üks suurimaid kiskjaid, lõvi on sama suur. Jääkaru on suurem, aga mõõtmetelt ninaotsast sabaotsani tiiger ja lõvi ületavad teda. Tiigri lähim sugulane on lumeleopard; nad eraldusid teineteisest 3 miljonit aastat tagasi. Kõige rohkem tiigreid elab Indias, teisel kohal on Venemaa, edasi Indoneesia, Nepaal ja Tai, Hiinas on praktiliselt välja surnud kultuurirevolutsiooni aegse kahjulike loomade hävitamise kampaania tõttu. Tiigrid tapavad rohkem inimesi kui kõik ülejäänud kaslased kokku, kiskjatest on teisel kohal (ülekaalukalt esimesel koerad). Sealjuures Venemaal tiigrid inimesi ei tapa, võib-olla Kaug-Ida hõreda asustuse tõttu. Religioonis esines ta juba Vanas Kreekas: Dionysos sõitis tema seljas ratsa. Hiinas on iga 12 aasta järel tiigri aasta. Põhja- ja Lõuna-Koreas on tiiger rahvusloom, kuigi Koreas tiigreid vist ei ela. Kajastused kultuuris – Rudyard Kiplingi "Džungliraamat", Alan Alexander Milne'i "Karupoeg Puhh", Donald Bisseti "Kõnelused tiigriga", koomiks "Calvin ja Hobbes", film "Pi elu". Hommikusöögikrõbinate tootja Frosted Flakesi tunnusloom on Tiiger Tony.

https://en.wikipedia.org/wiki/Tiger

KUU ARVUTIMÄNG: "Sam & Max: Freelance Police" (30. juuli)

See on LucasArtsi arvutimäng, mida valmistati 2002. aastast kuni tühistamiseni 2004. aasta märtsis. Mängu tühistamise võtsid nii LucasArtsi töötajad, sarja fännid kui ajakirjandus vastu halvakspanuga ja LucasArts lõpetas seepeale arvutimängude tootmise üldse. Projekti juht Steve Purcell lahkus, võttis kaasa osa tiimist ja asutas uue firma Telltale Games, mis ostis 2005 Sami ja Maxi frantsiisi ära ning hakkas selle mänge edasi tegema. Nagu eelmisteski mängudes, on Sam antropomorfne koer ja Max jänesesarnane elukas. Tegelased mõtles välja Steve'i noorem vend Dave, kes andis nendega tegelemise õigused oma vanemale vennale üle. Steve hakkas Sami ja Maxi koomikseid avaldama juba 1987, esimene mäng "Sam & Max Hit the Road" ilmus 1993 (olen isegi mänginud) ja seni viimane (lubati, et jääbki viimaseks) ilmus tunamullu.

https://en.wikipedia.org/wiki/Sam_%26_Max:_Freelance_Police

Veel olid esilehel Kanadas Briti Kolumbias asuv vulkaan Eve Cone, Beyoncé esimene bänd "Destiny's Child", ülevaade paavstidest, kes oma lähisugulasi kardinalideks tõstsid, Tšingis-khaani noorim tütar ja lemmiklaps Al-Altan, viirus, tunnetus ning viimastel andmetel jälle maailma pikimaks jõeks saanud Niilus.

KUU METEOROLOOGIALOEND: 2002. aasta Vaikse ookeani idaosa tormide loend (15. juuli)

https://en.wikipedia.org/wiki/Timeline_of_the_2002_Pacific_hurricane_season

KUU MUUSIKALOEND: "Duran Durani" laulude loend (27. juuli)

Seda bändi ma viimasel Estconi ulmekilval küsisin, sest on nimetatud ulmefilmi "Barbarella" põhipahalase järgi, ja sain teada, et sellel bändil on ulmikute seas andunud fänne. Rahva tungival soovil mainin sedagi loendit. Siia kuulub üle paarisaja laulu. Erinevalt teistest bändidest ei märgi nad, kes bändi liikmetest kirjutas teksti ja kes muusika, vaid kõik bändi liikmed loetakse võrdselt autoriteks. Välja arvatud muidugi kaverid. Niisugust võrdsust võib pidada ka kommunistlikuks. Enamik lauludest on omalooming, kaverdatud on biitleid, "Rolling Stonesi", Jim Morrisoni, David Bowiet, Bob Dylanit, Elvis Costellot ja isegi Billie Eilishit. Laulud katavad perioodi 1981–2023. Ühe laulu pealkiri on "Electric Barbarella". Bänd tegutseb tänapäevani ja kõik selle praegused 4 liiget on peaaegu algusest peale bändis mänginud, 1980. aastast või veelgi varasemast ajast.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_songs_recorded_by_Duran_Duran

ESIMENE BIOLOOGIAPILT: aafrika elevant (5. juuli)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:African_Bush_Elephant.jpg

TEINE BIOLOOGIAPILT: Ivar Leidus pildistas mangot. (8. juuli)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mango_fruit_Nam_Dok_Mai.jpg

KUU ASTRONOOMIAPILT: "Chandrayaan-3" start (14. juuli, 3. aastapäev)

"Chandrayaan-3" oli India kosmoseprogrammi ime: nad saatsid Kuu peale kuumooduli nimega Vikram ja 26-kilose kuukulguri nimega Pragyan. Eelmine katse "Chandrayaan-2" ebaõnnestus, kukkus Kuu peale puruks. Missioon number 3 startis 14. juulil 2003 Satish Dgawani kosmosekeskusest, mis asub Bengali lahe rannikul Andhra Pradeshi osariigis Sriharikota saarel – nagu USA-s, nii valiti Indiaski kosmodroom nii, et sellest ida poole jääks ookean. Kui start ebaõnnestub, siis kukub asi merre ja tekitab vähem kahju. Niisiis sai Indiast neljas riik pärast NSV Liitu, USA-d ja Hiinat, kes mingi seadme sujuvalt Kuu pinnale toimetanud. Maandumispaik asus 70° Kuu lõunalaiusel, märgatavalt lõuna pool eelmistest. Kuule jõuti 23. augustil 2023. Vikram polnud mõeldud Kuu külmade ööde jaoks (-120 °C), nii et kui päike 3. septembril looja läks, saadeti talle uinumiskäsk, aga kui koidikul 22. septembril saadeti ärkamiskäsk, ei teinud Vikram silmi lahti ja programm oli sellega lõppenud. Viimane, mida Vikram enne uinimust tegi: hüppas mootorite lühiajalise käivitamise abil umbes 4 dm kõrgusele ja 5 dm kaugusele, näidates, et sedasi on Kuu peal võimalik liikuda. Iseküsimus, kas see ka praktiline on.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:LVM3_M4,_Chandrayaan-3_-_Launch_vehicle_lifting_off_from_the_Second_Launch_Pad_(SLP)_of_SDSC-SHAR,_Sriharikota_(edit).jpg

KUU KOSMOSEPILT: "Apollo 11" (20. juuli, 57. aastapäev, põhiline jutt "Reaktori" 2020. aasta augustinumbris. Maast paremal on täpikesena Marss.)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Earth,_Moon_and_Lunar_Module,_AS11-44-6643_c.jpg

KUU KIRJANIK: Alexandre Dumas (24. juuli, 224. sünniaastapäev)

Alexandre Dumas vanem (1802–1870) oli prantsuse romaani- ja näitekirjanik. Peamiselt on ta tuntud musketäride-sarja ja "Krahv Monte Cristo" poolest – viimases sai mulle selgeks, et ega Dumas tegelikult majandusest aru ei saa ega mõista, kuidas ja miks pangad pankrotti lähevad, aga vaadake tema eluaastaid ja andke talle andeks. Dumas oli viljakas: tema avaldatud teoste maht küündib saja tuhande leheküljeni, aga kõik see polnud kvaliteetne, mäletan tema "Musta tulbi" lugemisest tekkinud pettumust. Ulmest on ta kirjutanud "Pähklipureja" (1844), millest Tšaikovski tegi samanimelise balleti, vampiiriloo "Kahvatu daam" (1849) ja ühe esimestest libahundilugudest "Huntide pealik" (1857, esmatrükk Londonis 1904). Dumas' isaema oli neegerori ja niisiis oli Dumas kvarteroon. Kui kirjanikku selle eest solvati, vastas ta solvajale: «Minu isa oli mulatt, minu vanaisa oli neeger ja minu vanavanaisa oli ahv. Nagu näete, härra, minu suguvõsa algab seal, kus teie oma lõpeb.»

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Nadar_-_Alexander_Dumas_p%C3%A8re_(1802-1870)_-_Google_Art_Project_2.jpg

KUU KEEMIA: hafnium (27. juuli)

Hafnium on keemiline element järjenumbriga 72 ja tähisega Hf. Hafniumi omadused ennustas Dmitri Mendelejev aastal 1869 ning et ta olevat titaani ja tsirkooni analoog. Dirk Coster ja Georg von Hevesy avastasid hafniumi 1923 Kopenhaagenis tsirkoonimaagist ja andsid talle nime Kopenhaageni ladinakeelse nime Hafnia järgi. Ühtlasi oli Kopenhaagen Taani tollase tähtsaima füüsiku Niels Bohri kodulinn ja Kopenhaageni ülikooli loodusteaduskonna logol on tänapäevani hafniumi stiliseeritud aatom. Hafniumi tihedus on 13,3 g/cm³, sulamistemperatuur 2233 °C ja keemistemperatuur 4603 °C. Värvilt on ta üldiselt terashall, aga sellel fotol on puhta hafniumi tükkide pinnale moodustunud imeõhuke oksiidikiht, mis tekitab interferentsi ja mõjub vikerkaarevärvilisena. Hafnium on kallis (1000 $/kg) ja süttib kergesti iseeneslikult, kuid sulamite koostises kasutatakse seda tuumajaamades, sest hafniumi aatom suudab vabalt paar-kolm neutronit endasse võtta. "Apollo" kuumoodulite peamootorid koosnesid sulamist, kus oli 89% nioobiumi, 10% hafniumi ja 1% titaani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hafnium_pellets_with_a_thin_oxide_layer.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE KEEMIAVIDEO: ammooniumkloriidi süntees (5. juuli, 22 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:08._%D0%94%D0%B8%D1%80%D0%B5%D0%BA%D1%82%D0%BD%D0%B0_%D1%81%D0%B8%D0%BD%D1%82%D0%B5%D0%B7%D0%B0_%D0%BD%D0%B0_%D0%B0%D0%BC%D0%BE%D0%BD%D0%B8%D1%83%D0%BC_%D1%85%D0%BB%D0%BE%D1%80%D0%B8%D0%B4.webm

TEINE KEEMIAVIDEO: kivisöe oksüdeerimine sulanud kaaliumnitraadis (10. juuli, 80 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:10._%D0%9E%D0%BA%D1%81%D0%B8%D0%B4%D0%B0%D1%86%D0%B8%D1%98%D0%B0_%D0%BD%D0%B0_%D1%98%D0%B0%D0%B3%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D1%87%D0%B5_%D0%B2%D0%BE_%D1%81%D1%82%D0%BE%D0%BF%D0%B5%D0%BD_%D0%BA%D0%B0%D0%BB%D0%B8%D1%83%D0%BC_%D0%BD%D0%B8%D1%82%D1%80%D0%B0%D1%82.webm

KOLMAS KEEMIAVIDEO: magneesiumhüdroksiidi valmistamine. Algul magneesiumiriba põletatakse ja tekib magneesiumoksiid, siis pannakse see vette ja tekib hüdroksiid. Lõpuks kontrollitakse saadust nelja indikaatoriga, millest vasakpoolseim on üldine indikaator ja parempoolseim fenoolftaleiin. (16. juuli, 50 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:11._%D0%94%D0%BE%D0%B1%D0%B8%D0%B2%D0%B0%D1%9A%D0%B5_%D0%B1%D0%B0%D0%B7%D0%B5%D0%BD_%D0%BE%D0%BA%D1%81%D0%B8%D0%B4.webm

NELJAS KEEMIAVIDEO: Kuidas kodus vulkaani valmistada? Ammooniumdikromaadi põletamisega. (20. juuli, 70 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:12._%D0%A0%D0%B5%D0%B0%D0%BA%D1%86%D0%B8%D1%98%D0%B0_%D0%BD%D0%B0_%D0%B4%D0%B8%D1%81%D0%BF%D1%80%D0%BE%D0%BF%D0%BE%D1%80%D1%86%D0%B8%D0%BE%D0%BD%D0%B8%D1%80%D0%B0%D1%9A%D0%B5.webm

VIIES KEEMIAVIDEO: vesinikperoksiidi lagunemine katalüsaatoriks oleva mangaanoksiidi juuresolekul (28. juuli, 20 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:13._%D0%9A%D0%B0%D1%82%D0%B0%D0%BB%D0%B8%D1%82%D0%B8%D1%87%D0%BA%D0%BE_%D1%80%D0%B0%D0%B7%D0%BB%D0%BE%D0%B6%D1%83%D0%B2%D0%B0%D1%9A%D0%B5_%D0%BD%D0%B0_%D0%B2%D0%BE%D0%B4%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4_%D0%BF%D0%B5%D1%80%D0%BE%D0%BA%D1%81%D0%B8%D0%B4.webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: Väljaspool Päikesesüsteemi avastati planeet ja pildistati seda. Juba aastal 2008. (11. juuli, 5 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hubblecast_22.webm

Ulmkonnakroonika 08/26

Tulekul

8. septembril kell 18:00 toimub Tallinna Südalinna raamatukogus ulmekirjutamise õhtu.

11. septembril kell 17:30 toimub Tartu Linnaraamatukogu esimesel korrusel kogumiku „Pidu aja lõpus“ esitlus ja ulmekirjanduse vestlusõhtu. Külalisteks on kogumiku koostajad Manfred Kalmsten ja Laura Loolaid.

Samal õhtul kell 19:00 toimub Tartu Kirjanduse Majas vestlusõhtu sarjast „Õhtud Eesti ulmega“. Õhtu teemaks on Poul Anderson 100. Ulmekirjanduse 16. suurmeistri (1998) Poul Andersoni (1926-2001) loomingust ja selle olulisusest vestlevad Indrek Hargla ja Raul Sulbi

18. septembril toimub Tallinna Südalinna raamatukogu suures saalis vestlusõhtu sarjast „Õhtus on ulmet“. Õhtu külaliseks on ulmeraamatute kunstnik Meelis Krošetskin, keda intervjueerivad Manfred Kalmsten ja Lüüli Suuk.

Toimus

10. augustil toimus Tallinnas Vanalinna Rahva Raamatu kaupluses Kikaeli väljakutse vestlusõhtu, kus räägiti ulmekirjandusest. Külaliseks oli Ulmeguru Jüri Kallas.

Loe pikemalt: ulmeajakiri.ee/?kikaeli-lugemise-valjakutse

14. augustil toimus Tartu Kirjanduse Majas vestlusõhtu sarjast „Õhtud Eesti ulmega“. Esitleti Veiko Belialsi kogumikku „Kogu maailma au“.

Vaata videosalvestust: youtu.be/NPzmtBXNbSg

22.-23. augustil toimus ulmefännide väljasõit Piirissaarele.

Loe pikemalt: ulmeajakiri.ee/?ulmikud-piirissaart-vallutamas-olle-ja-hea-tujuga

Uudiskirjandus 08/26

Deemonliku Tee Suurmeister. 4. osa

Mo Xiang Tong Xiu

Kui Wei Wuxian ja Lan Wangji Hauamägedes surnute piiramisrõngasse jäävad, meenuvad Wei Wuxianile sündmused minevikust ja kunagi tehtud traagilised vead. Seekord on saatus neile aga andnud võimaluse muuta sündmuste käiku: päästa neid, keda nad armastavad, ning paljastada rünnaku tegeliku korraldaja.

Samal ajal hakkab ebatõenäoline paar tegelema hoopis teiste asjadega – näiteks ühe purjuspäi tehtud impulsiivse sammu tagajärgedega, mis võib nende alles tärkava suhte viia julges ja täiesti uues suunas.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Helina Ravasoo

Kaanepilt Liis Roden

316 lk

Uit-, serv- ja vaegulmelist

Saladuste saladus

Dan Brown

Praha. Kuulsa akadeemiku Katherine Solomoni kaaslasena loengul, mida too on kutsutud Prahasse pidama, satub Robert Langdon ohjeldamatusse sündmuste keerisesse, kui naine nende hotellitoast jäljetult kaob. Viibides kodust kaugel ja mugavustsoonist väljas, peab Langdon tundmatute jõudude vastu mängu panema kogu oma nutikuse, et armastatud naist tagasi saada. Aga Praha on vana ja ohtlik linn, läbi imbunud folkloorist ja müstikast. Üle kahe tuhande aasta on ajaloo lained sellest üle käinud, jättes maha setteid kõigest, mis on enne olnud. Langdon ei tea, et teda jälitab viirastus linna süngest minevikust. Ta peab appi võtma kõik oma teadmised esoteerikast, et dešifreerida maailma enda ümber – enne kui temagi neeldub reetmise ja pettuse sõõridesse, kuhu on kadunud Katherine.

Tohutute kindluste, kõrgete kirikute, kaheteistkümnekordselt täis maetud surnuaedade ja labürintlike allmaakäikude taustal peab Langdon liikuma varilinnas, mis on peidus kõigi silme all, linnas, mis on sajandeid oma saladusi hoidnud ega paljasta neid meeleldi. See on tema jaoks enneolematu lahinguväli, kus ta peab võitlema mitte ainult oma elu, vaid ka inimkonna tuleviku eest.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Eve Laur

608 lk

Jutt: Pööriöö needus (Manjana)

See päev algas täiesti rutiinselt. Ärkasin hommikul selle peale, et naaber lülitas sisse oma puhuri, millega ta kärbsed ja sääski oma aknast eemale peletas. Tema elutoa aknast. Sellest, mis oli minu magamistoa akna kõrval. Alati ta kõigepealt kraapis seina ja siis pani selle puhuri undama.

Läksin õue ja karjusin sinistes tunkedes naabrile: „Lülita see kuradi elajas korraks välja!“

Ringo tõstis pea, pühkis varrukaga higist otsaesist ja jäi mulle nõutult otsa vaatama. „Mida sa plärised? Puhub ju hästi! Näe, üks sääsk just kukkus muru peale pikali!“

„See ei olnud sääsk, Ringo, see oli maantee peal auto!“ röökisin ma vastu ja viipasin käega, et ta mootori seisma paneks.

Vanamees ohkas raskelt, vajutas lülitit ja mürin asendus kõrvulukustava vaikusega, milles piiksusid vaid üksikud piiritajad, kes me katkise katuseeterniidi all elasid.

„Räägi kõvemini, mul lööb see masin alati kõrvad lukku,“ ütles Ringo, urgitsedes sõrmega kõrvas. „Ringo, su puhur teeb rohkem müra, kui see kardirada teisel pool hiide, aga sääsed lendavad su puhurist lihtsalt kaarega mööda,“ püüdsin ma rahulikult rääkida ja astusin sammu lähemale. „Osta omale kardoraator. See on täiesti hääletu.“

Ringo taganes sammu ja vaatas mind sellise pilguga, nagu oleksin tal soovitanud hinge saatanale müüa. „Mis asja? Karda-mis? Kuule, mind sa oma arvutividinate ja raadiolainetega ei peta! Pärast on mul tuba tuult ja kiirgust täis, piim läheb hapuks ja kanad hakkavad kandilisi mune munema!“

„Ei ole mingit kiirgust ega raadiolaineid,“ ohkasin ma. „Kardoraator on puhtas lihtne neurofüüsika. Töötab nagu mürasummutavad klapid, mida sa metsas puid saagides kannad.“

„Mürasummutav... mis asja?“ kortsutas Ringo kulmu ja pani käe kõrva taha: „Kes mida summutab?“

„Kardoraator tekitab vahelduvaid faasinihkeid!“ seletasin aeglaselt. „Saad aru, inimene ei kuule midagi, meie jaoks on täielik vaikus. Aga sääse ja kärbse närvisüsteemile tekitab see mikrovibratsiooni. Tõmbab neil tajud nii segamini, et nad ei saa enam aru, kuspool on maa ja kus taevas. Nad ei oska enam su peale maanduda, vaid lendavad otsejoones hiie poole tagasi!“

Ringo jäi hetkeks mõttesse, vaatas oma bensiinihaisust mürsku ja siis mind. „Oota nüüd! Kui see on hääletu, kuidas ma siis tean, et see üldse töötab? Äkki poepidaja müüb mulle lihtsalt tühja plastikkarbi?“

„Selle järgi tead, et saad lõpuks ometi hoovis ilma kõrvaklappideta kohvi juua ja sääsed lendavad sinust ringiga mööda, nagu oleks sul nähtamatu klaassein ees!“

Ringo raputas umbusklikult pead: „Nõidus. Puhas digitaalne nõiduvärk. Vana hea bensiin ja plekist ventilaator, vot see on kindel asi. Seda ma vähemalt kuulen, et töötab!“

„Aga sa ei kuule ju midagi muud, Ringo!“ hüüdsin ma ärritunult ja lõin jalaga ta masina pihta. Varvas sai haiget, masin isegi ei liikunud.

Ringo vaatas mind pahaselt ja haaras uuesti puhuri käivitusnöörist. „Ja väga hea! Vähemalt ei kuule ma seda, kuidas sina minuga rääkima tuled!“ ja tõmbas mootori taas pauguga käima.

Ma olin just viimase talve lõpus linnast maale kolinud, et siin vaikuses ja rahus loodust nautida. Väike korter pisut lagunevas kortermajas oli kõik, mida ma soovisin. Ja vaikus. Kuid seda jagus vaid paariks esimeseks kuuks, enne kui naabrimees oma puhuri välja võttis. Koos korteriga sain ka kardoraatori, mis oleks pidanud mind ettevaatlikuks tegema, aga külmaga ei olnud sääski.

Meie maja taga laius kõigepealt suur põld ja põllu tagant algas hiis, mis tootis meeletul hulgal kärbseid, sääski ja kolmapäeviti lendas sealt välja kaks varest, kes tegid tiiru küla kohal ja läksid hiide tagasi. Kõik normaalsed inimesed kasutasid sääsepeletus-kardoraatorit, aga Ringo oli kiindunud oma puhurisse. Otsustasin, et lähen räägin müra teemal külavanem Taneliga. Ta oli küll napsi ja naistemees, aga oskas ka mehe moodi asju selgeks rääkida.

Astusin üle Taneli madala lävepaku. Külavanem istus oma massiivse tammelaua taga, käes vana kaskedest lõigatud kann, mis oli noaga salapäraseid täkkeid täis täksitud. Väljas mürises ikka veel Ringo bensiinielajas, nii et Taneli aknaklaasid kergelt värisesid.

„Tanel, kuule. See Ringo oma puhuriga on nii ajast ja arust ja ma enam ei suuda! Mul hakkavad hambaplommid ka vibreerima! Kas sa külavanemana ei saaks talle öelda, et ta selle traktori lõplikult seisma paneks?“

Tanel tõstis aeglaselt oma rasked, hallid kulmud ja vaatas mind pika pilguga. Ta ei kiirustanud.

„See Ringo puhur!“ ohkas ta sügavalt ja pani kannu lauale. „Sa kurdad müra üle. Aga tead sa, naaber, varem polnud selles külas muud kuulda kui vaid vaibumatut vaikust. Kuid see vaikus polnud tasuta saadud.“

Ta viipas käega minu poole. „Ega uued tulijad ei tea, aga vanasti polnud meil mingit imetehnikat tarvis. Sääski polnud, kärbseid polnud. Sest igal pööripäeval löödi kord korralikult majja. Terve küla rahvas oli ühesainsas katkematus nimekirjas. Nii emad, isad, naabrid kui ka ristmiku meemüüja. Iga sügisene pööripäev saadeti järgmine mees või naine hiide esivanemate vaimudele söödaks. Siis oli hiis rahul ja järgmine suvi oli puhas nagu punamütsikese peegel. Ja ohverdaja perekond oli rahul, et jõululauas jälle üks suu vähem.“

„Mis nimekiri? Millest sa räägid, Tanel?“ hüüdsin ma hirmunult.

„Tanel kummardus üle laua lähemale, häält kähisevaks sosinaks tõmmates.

„Terve külarahva nimekiri. Vajalik asi! Nimekirja ei tehtud kuskil vallamajas, ega mingi viha või rahakoti järgi.“ Tanel tõusis püsti ja kõndis kööki.

„Just siis kui huvitavaks läheb, läheb ta minema,“ olin ma omaette pahane.

Tanel tuli kohe tagasi, käes suur puust kauss, mille külgedele olid uuristatud erinevad märgid. Näe, vaata, aga katsuda ei saa,“ ütles ta kaussi käes keerutades ja enda ette lauale pannes.

„Iga mihklikuu pööripäeva eelõhtul pandi küla keskele järve kõrvale seesama vana puust kauss, mis täideti pööripäevakaste ja kaevuveega. Iga elanik pidi sinna tilgutama ühe tilga verd. Ise teadis, kuidas ja kust ta verd võttis. Igal inimesel oli number ja numbrid kirjutati liivale. Kauss anti lapsele, kes veel numbreid ei tundnud ja laps valas vedeliku liivale. Kelle number esimesena ära kadus, saadeti hiide. Nii oli tehtud juba sajandeid. Nädal hiljem tehti pidu ja söödi lambapraadi.“

Ta raputas pead, pilk kaugele minevikku suunatud. „Inimesed olid tol ajal kõik väga tõsised. Keegi ei naernud, keegi ei teinud koerust. Igaüks teadis oma kohta ja kohustusi. Kui sinu kord tuli, panid puhta särgi selga, astusid hiie poole ja küla elas taas ühe hooaja rahus. Ei olnud mingit virisemist.“

„Aga miks see kord siis kadus?“ küsisin ma.

Tanel tõstis aeglaselt oma äratäksitud kannu huultele, kuid enne kui ta lonksu jõudis võtta, lendas lahtisest aknast sisse erakordselt paks parm. See tegi ümber toa paar laiska tiiru, maandus otse kannu servale ja jõllitas meid mõlemat.

Tanel ei liigutanud end. Parm ei liigutanud end. Mina ei liigutanud end. Möödus hea kümme sekundit.

Lõpuks ohkas Tanel: „Näed nüüd. Vanasti kartsid nad inimest. Nüüd hindavad joogi kvaliteeti.“

Parm pistis oma londi õlle sisse.

„Kas ma löön ta maha?“ pakkusin.

Tanel raputas aeglaselt pead: „Ära puutu. Eelmine nädal lõi Jaan ühe parmu maha. Järgmisel hommikul oli tal seitseteist uut akna taga protestimas.“

Parm jõi veel ühe lonksu, tõusis jalgadega vehkides õhku ja lendas väärikalt aknast välja.

Tanel vaatas talle järele: „See oli nüüd ilmselt nende vanem.“

Alles siis võttis ta oma esimese lonksu.

„Nii. Kuhu ma jäingi? Ahjaa, miks ära kadus. Neuromant! Sest Neuromant tuli. Tuli üks kolmapäev enne kevadist pööripäeva linnast tagasi ja rihma otsas kalpsas imekaunis ükssarvik. Lendas siin ringi oma roosa pontsaka keha, vikerkaarelaka ja hiigelsilmadega, laulis korraks ja terve küla kaotas oma tõsiduse. Inimesed hakkasid üksteist nii meeletult armastama, et labane vihkamine polnud enam võimalik. Pidevalt korraldati rõõmupidusid, kus kõik koos laulsid ja tantsisid. Ja kui pööripäeval pidi jälle kaussi verega täitma hakkama, tõusis terve küla püsti ja hakkas protestima, et nemad ei taha enam verd vaadata ja et süda läheb pahaks ja niimoodi inimesi metsa ei tohi saata! Veretehing katkes. Hiis vihastas ja saatis sääsed ja muu jama meile kaela.“

Tanel ohkas ja lükkas oma kannu peale järgmist tõhusat lonksu eemale. „Tead, mina ei saa sind Ringo puhuri osas aidata. Ringo üritab meeleheitlikult puhuriga hiie kättemaksu tagasi hoida, sest tal on hirm. Kui sa tahad sellest mürast ja sääskedest päriselt lahti saada, mine Neuromandi juurde. Tema selle suhkruvati-nõiduse siia tõi, otsigu nüüd ka lahendus!“

Tänasin Tanelit ja lahkusin. Ma olen siin külas uus. Ma tean küll, kus Neuromant elab, aga ma pole tal kunagi külas käinud. Ma pole temaga isegi rääkinud. Mulle ei meeldi võõrastega lobiseda. Ta elab selles majas, mis jääb külast kiriku poole mineva tee äärde just seal, kus tee teeb täisnurkse pöörde vasakule.

Otsustasin jalgrattaga minna, öko ja tervisele kasulik. Kümme minutit sõitu. Maja kõrval on suur hobuste koppel ja selle tagant algab hiis. Madala maja seinad olid vanadest palkidest, aga katusel pöörles aeglaselt terve metsatäis antenne. Räästa all rippusid kuivatatud ravimtaimed kõrvuti fiiberoptiliste kaablitega ning värava kõrval seisis kivist ohvrialtar, mille peale oli kleebitud väike kollane silt: „Ainult sulas!“

Koputasin ettevaatlikult koputiga metalluksele. Seest kostis vaikne: „Sisse.“

Lükkasin ukse ettevaatlikult lahti ja astusin tuppa. Toas lõhnas kadakasuitsu, jootetina ja värske piparmünditee järele. Neuromant istus seljaga ukse poole, tume juuksepats lebas rahulikult ta kootud rohelise kampsuni seljal. Ta ei pööranud end ümber.

Tema ees hõljus õhus läbipaistev ekraan, millel jooksid rohelised sümbolid. Nende kõrval seisis hiiglaslik roosa ükssarvik. Ta seisis täiesti liikumatult, kuni Neuromant tõstis kaks sõrme.

„Naeratus viis protsenti väiksemaks.“ Ükssarviku irve tõmbus peaaegu märkamatult tagasi.

„Silmade sära kümme protsenti juurde.“ Silmad muutusid veelgi suuremaks ja helesinine märg läige mõjus veel nunnumalt.

„Sarve sädelust ei muuda. Seda on niigi juba liiga palju,“ teatas Neuromant pisut väsinud häälel. Ükssarvik ohkas solvunult.

Neuromant ütles käskivalt: „Salvesta.“

Ükssarvik tegi rahulolevalt väikese pirueti.

Alles nüüd pöördus Neuromant ümber: „Istuge!“ Kuid ta ei vaadanud mulle endiselt otsa.

Leidsin ukse kõrvalt ühe vana puupingi, mille kõrval seisis kvantarvuti jahutusplokk. Pingi peal magas kass. Kass vaatas mind unise pilguga ja voolas tooli pealt alla ning suundus teise tuppa. Ma arvan, et seal oli köök.

„Teil on mure.“ See polnud küsimus.

„On küll.“

„Ringo.“

„Kuidas te...“

„Ta käivitas puhuri kolmteist minutit tagasi.“

„Kuulsid siia?“

„Ei.“ Ta osutas lakke. „Seismograaf.“

Ma noogutasin, kuigi ei saanud päriselt aru, sest nii hull see mürin ju ka ei olnud.

„Ja siis on veel sääsed,“ mainisin ebalevalt.

Neuromant pööras tagasi oma sarviku poole. Tema sõrmed liikusid aeglaselt õhus, nagu silitaks ta nähtamatut klaverit. Ükssarviku lakk muutus korraks siniseks ja siis jälle vikerkaarevärviliseks.

„Sääsed ei ole probleem.“

„No kuidas ei ole?“

„Nad töötavad korrektselt.“

„Nad sööksid mind elusalt ära, kui mu kardoraator kogu aeg ei mängiks!“

„Jah. Mängib.“ Ta ütles seda täpselt sama häälega, nagu oleks teatanud, et homme tõuseb päike.

„Aga Tanel rääkis, et kui inimesed üksteist armastavad, siis hiis ei saada sääski.“

Neuromant jäi esimest korda liikumatuks. Siis pöördus ta pooleldi minu poole: „Tanel rääkis teile vana versiooni.“

„Mis vana versiooni?“

„Versioon 2.3.“

„Mis asja?“

„Praegu töötab hiis versioonil 7.9.“

Mul jäi suu lahti.

„Hiit uuendatakse?“

„Loomulikult.“ Ta silus rahulikult ükssarviku laka viimast pikslit. „Hiis on iseõppiv süsteem.“

„Aga miks meil ikkagi sääsed on?“

Neuromant ohkas vaikselt: „Sest inimesed õppisid armastama.“

„See peaks ju hea olema.“

„Ongi.“

„No ja mis?“

„Aga nad lõpetasid kartmise.“

„No see on ju ka hea?“

„Ei ole.“ Ta ütles seda täiesti emotsioonitult. „Ökosüsteem vajab mõõdukat kogust eksistentsiaalset ärevust.“

Ma pilgutasin silmi: „Kuidas palun?“

„Kui inimesed enam üldse ei karda, lõpetavad nad liikumise. Nad ei ehita, ei külva, ei paranda katuseid. Nad lihtsalt kallistavad üksteist ja kuulavad linnulaulu.“

„See kõlab ju päris hästi.“

„Kolm nädalat.“

„Mis?“

„Kolm nädalat peab keskmine inimene vastu täielikus õnnes. Neljandal nädalal jätab ta kartulid võtmata.“

Ma ei osanud midagi öelda.

Neuromant jätkas: „Hiis märkas seda.“

„Ja saatis sääsed?“

Ta raputas pead: „Ei.“

„Sääsed olid kõige leebem lahendus.“

„Leebem?“

„Esimene katse olid maksud.“

Ma vaatasin talle tummalt otsa.

„See kukkus läbi.“

„Miks?“

„Inimesed maksid need lihtsalt ära.“

„Ja siis?“

„Siis proovis hiis internetikommentaare.“

„Need ka ei aidanud?“

„Aitasid liiga hästi.“

Toas valitses hetkeks vaikus. Ükssarvik köhatas delikaatselt.

„Nii et. Tore siis. Mida me Ringo puhuriga teeme?“ küsisin, kuigi sain aru, et ta võib ju vastata, aga kasu on sest sama palju kui karvasest kasukast vihmase ilmaga.

Neuromant vaatas lõpuks mulle otsa. Esimest korda. Tal silmad olid väga rahulikud.

„Ringo ei võitle sääskedega.“

„Ei võitlegi?“ olin ma üllatunud.

„Ta võitleb hirmuga.“

„Möhh? Ja milleks talle siis puhur?“

„See puhur on tema jaoks hirmu leevendamise loits.“

„Kas siis puhur tuleks ära võtta?“

Neuromant raputas pead: „Mitte kunagi ära võta inimeselt loitsu enne, kui oled talle uue asemele andnud.“

Siis pöördus ta uuesti ükssarviku poole: „Nüüd õpetame sulle tagurpidi saltot.“

Ja minu jaoks oli jutuajamine sellega lõppenud. Väljusin majast ja sulgesin ukse ettevaatlikult, et mitte peremeest tema tähtsa tegevuse juures rohkem segada. Nüüd nägin kui kulunud olid ta maja trepiastmed. Trepi kõrval oli toekas känd, millel istus sama kass, kes enne oli toas maganud. Tema kõrval, trepi käsipuul seisis varblane, üks jalg kergelt üles tõstetud, nagu oleks ta just midagi olulist öelnud. Kass vaatas mind korraks oma kollaste silmadega ja pööras siis kohe tagasi. Varblane ei liigutanud sulgegi.

„…ja sellepärast ei maksa üldse kiirustada,“ ütles varblane rahulikult. „Hiis uuendab ennast nagunii. Inimesed lihtsalt ei märka seda, sest neil on alati liiga kiire.“

Kass noogutas pead nii tõsiselt, et ta oleks just lõpetanud doktoritöö kaitsmise.

Ma jäin seisma. Esimest korda terve päeva jooksul tundsin, et midagi on valesti. Ei, mitte Ringo puhuri ega sääskedega vaid inimestega üldisemalt. Ma olin just rääkinud külavanema ja Neuromandiga, kaks küla kõige targemat meest. Nii arvatakse. Ma ka arvasin nii. Ja nüüd seisin siin kahe olendi ees, kes rääkisid omavahel nii, nagu teaksid nad kõike küla minevikust, olevikust ja tulevikust.

Tanel teadis vana versiooni. Neuromant teadis praegust. Mina teadsin ainult seda, et mu kõrvad valutasid ja mu vaikusesoov oli mind toonud mingi imeliku müsteeriumi juurde, mida ma ei küsinud. Nüüd need kaks rääkisid nii, nagu oleksid nad juba näinud järgmist uuendust?

Kass pööras pea minu poole: „Sa kuulad.“ See ei olnud küsimus.

„Jah, ma kuulsin,“ vastasin. „Mida me teha saame?“ Ma istusin trepile maha.

Varblane hüppas ühe sammu lähemale ja vaatas mulle otse silma. Tema pilk oli üllatavalt rahulik.

„Küsimus on vale,“ ütles ta peenikese, aga väga kindla häälega. „Sa ei küsi, mida teha. Õige küsimus on, et kuidas mitte tunda.“

Kass noogutas aeglaselt: „Ta tahab, et puhur vaikiks ja sääsed kaoksid. Aga siis ei oleks tal enam midagi, mille vastu olla. Ja ilma selleta…“ Kass vaatas hetkeks hiie poole ja laulis paljutähendusliku näoga: „Tassike teed ja siis saabus vaikus, räägitud kõik meie jutud said.“

Ma tundsin, kuidas midagi rinnus tõmbus kokku. See ei olnud hirm, vaid midagi piinlikku. Nad teadsid. Nad teadsid täpselt, mida ma olin mõelnud, kui olin Ringo juurest ära tulnud ja mida Tanel oli rääkinud ja mida Neuromant oli jätnud ütlemata. Ja nad teadsid seda ilma seismograafita, ilma versiooninumbrita, ilma ükssarvikuta. Ma olin käinud kahe targa mehe juures ja väljunud mõlemast uksest tühjade kätega. Nüüd seisin trepil kassi ja varblase ees ning tunnen end korraga väga väikese ja väga läbinähtavana.

„Mis siis juhtub?“ küsisin ma vaikselt.

Kass silitas käpaga vuntsi. Varblane seisis mõlemad jalad kindlalt käsipuul. Nad lihtsalt vaatasid mind ja selles vaikuses oli rohkem vastuseid, kui ma olin kogu päeva jooksul kuulnud.

„Sina kukud, mees!“ Teatas varblane ülbe titahäälega.

„Ja mitte ainult,“ teatas kass ja haigutas.

„Me teame väga täpselt, kust Ringo selle puhuri sai. Mäletad seda päeva, kui Ringo naelutas keldriukse kinni?“ küsis varblane. Teda vist ikka häiris, et ma millestki aru ei saanud.

„Jaa, muidugi mäletan. Ma läksin just endale moosi tooma, aga ei saanud.“

„Oled tähele pannud millise pauguga Ringo välisukse kinni lööb?“

„Jaa, ta ei kannata kui välisuks lahti jätta.“

„Muidugi ta ei kannata. Tal on selleks ka väga hea põhjus.“

„Ta kardab, et kärbsed ja sääsed tulevad majja. Ostku endale see kardoraator ja kõik saab korda!“ teatasin ma kurjalt.

„Ei, ta ei saa. Need sääsed ja muud peavad tulema. Neuromant ei valetanud sulle. Aga ta ei rääkinud kõike.“

„Ja meie ei saa ka kõike rääkida. See leping ei puuduta meid,“ ütles kass, hüppas kännu pealt maha ja jalutas soliidselt saba püsti põõsa taha. Üllatusega nägin, et kui tavaliselt on kassi kakaauk ümmargune, siis selle kassi saba all oli auk, millesse saab ühendada USB kaabli.

Pöördusin varblase poole: „Pliis, ära lenda ära! Mis lepingust ta räägib? Kellega? Puhurimüüjaga?“

„Kas sa ise oled kunagi hiies käinud?“ täristas varblane närviliselt ja lendas ka minema. Trepi käsipuu sellel kohal, kus ta oli seisnud, vilkus väike sinine tuluke. Varblane istus seal, sest ta vajas laadimist. Kõik Neuromandi loomad vajavad ju laadimist! Olin õnnelik, et lõpuks sain aru, miks kass ja varblane nii vabalt omavahel vestlesid. Mul tekkis korraks huvi proovida, et kas ma oma telefoni ka seal laadida saaks, aga siis tuli meelde, et mul on telefonis mõningaid fotosid, mida ma ei sooviks teistega jagada. Lähen parem vaatan, mis seal hiies kasvab. Jätsin ratta Neuromandi aia äärde ja kõndisin sealt otse hiide.

Pärast mõningast võsas rabelemist jõudsin väikesele teerajale. Hiie tihedas võsas valitses vaikus, kuid pühade tammede vahelt kostis juba kaugelt vihast sisinat ja puidust kannu kopsimist vastu bensiinipaaki.

„Ringo, sa oled üle piiri läinud!“ käristas Tanel kähiseval häälel, hoides käes oma täksitud puukannu. „Ta teeb kõik, et sellest mürast vabaneda! Ma nägin, kuidas ta rattaga piki teed väntas, nina püsti nagu verekoeral!“

„Ise sa rääkisid talle terve loo vana versiooni kausist ja verest!“ karjus Ringo vastu. „Oli vaja parmudega õlut juua ja pläriseda? Nüüd ta teab, et midagi on mäda!“

„Ma ei rääkinud talle sinu lepingust sõnagi! Sina oma paugutamise ja keldri naelutamisega ajasid ta nuhkima!“

Vanamehe hääl värises vihast: „Tanel! Sa tead väga hästi miks ma pidin keldri kinni naelutama, ta ei kannata tuuletõmbust, õhk peab paigal seisma. Kui välisuks lahti jätta, siis värske õhk ajab ta eriti vihaseks!“ kisas Ringo ja tõstis puhuri ähvardavalt õlale. „Sina selle e-e-elaja mulle korterisse panid, sina mõtled ka välja, mis edasi saab.“

„Sina täidad lepingut nii kaua, kuni on vaja ja Domovoi elab seni sinu juures. Hoolitse tema eest, et sinu ja sääskede käsi ikka hästi käiks.“

„Sääsed on oma joped võrreldes selle elajaga, kes kogu aeg süüa tahab ja iga kord kiunuma hakkab, kui ma puhuriga talle mõnulaulu ei mängi,“ röökis Ringo ja tõmbas meeleheitlikult puhuri nöörist. Mootor tegi hirmsa paugu ja hakkas kähedalt turtsuma, paisates välja pahvaku paksu sinist bensiinisuitsu.

„Jah, mina tean, mida on vaja teha. Selleks ma su siia kutsusingi. Varsti võid oma puhuri ära visata, me restardime serveri ja Domovoi haihtub õhku nagu paha hais.“

Kuid Ringo närvid olid viimase piirini viidud ja ta juba ammu ei uskunud Taneli jutte: „Ära puutu mu loitsu!“ röökis Ringo vastu ja nügis Tanelit puhuri toruga kõhtu. Külavanem komistas tagurpidi kännule ja kann lendas ta käest. Ringo lõi jalaga kannu ja vehkis võidukalt oma bensiinihaisulise toruga.

Seda absurdi oli puu taga kükitades lihtsalt võimatu kauem kannatada. Mu põlved olid juba tuimaks jäänud ja ma ei tahtnud, et nad üksteist vigaseks togiksid.

„Jätke järele, te kaks vana tolvanit!“ karjusin ma, astusin paksust kuusevõsast otse nende vahele ja lõin käed puusa. „Ringo, pane see põrgumasin seisma ja sina Tanel, tõuse üles! Ma tean, et te varjate midagi!“

Külavanem ajas end püsti, korjas tühja kannu maast üles ja Ringo pani puhuri kinni.

„No näed, tuligi!“ ohkas Tanel ja vaatas mind raske pilguga.

Ringo seisis puhuri kõrval, üks käsi toru peal, teine kõrva taga. Ta vaatas mind nagu inimest, kes oli talle liiga palju võlgu. „Mida sa siin nuhid?“ küsis ta valjusti. „Sa ei kuulu siia!“

„Ma kuulsin kõike,“ ütlesin ma. „Domovoist. Lepingust. Sellest, miks sa keldri kinni naelutasid ja miks sa seda masinat nagu hull mängid.“

Ringo kortsutas kulmu ja pani käe kõrva taha: „Mida sa ütlesid? Domo-mis?“

Tanel ohkas ja kraapis küünega kannu pealt mustust ära. „Ta kuulis, Ringo. Kõik. Nüüd ei ole mõtet enam saladust hoida.“

Ringo vaatas meid kordamööda, silmad suured ja veidi hirmunud. „Aga-aaa leping? Keegi ei tohi teada! Kui ta teab, sii-ii-iis ehk Domovoi…“

„Domovoi ei kuule sind nagunii,“ ütles Tanel väsinult. „Tal on kuulmisega sama häda mis sulgi.“

Ma astusin sammu lähemale. „Rääkige nüüd ausalt. Kes on see elajas ja miks ta just sinu juures elab?“

Tanel vaatas hetke hiie vanu tammepuid, nagu otsiks sealt nõu. Siis rääkis.

„Vanasti elas Domovoi hiies. Ta tahtis ohvreid. Iga pööripäev üks. Kui Neuromant oma ükssarvikuga tuli ja hiis versioonile 3.0 läks, ei mahtunud vana elajas enam süsteemi ära. Hiis viskas ta välja. Keegi pidi ta vastu võtma. Ringo oli sobiv: hea jutustaja külamees, kes ei jäta probleeme niisama õhku, vaid on hingega asja kallal. Domovoile meeldib, kui ta kaaslane on emotsionaalne ja tubli.“

Ringo noogutas innukalt, kuigi ilmselgelt ei kuulnud kõike. „Ta on tegelikult päris kena, kui talle laulu mängida! Kui ma puhuri käima panen, siis ta magab. Kui ma ei pane, siis ta kratsib põrandat ja seinu ja tahab süüa. Ükskord sõi ta ära terve kana ja ühe vana saapa.“

Ringo silmis oli seda rääkides midagi mida ma polnud varem näinud. See ei olnud hirm, vaid pigem mingi soojem tunne. Nagu vanal koeraomanikul, kes teab, et ega ta naabrid öösel ulguvat koera ei armasta, aga see pole piisav põhjus teda magama panna.

„Ja sääsed?“ küsisin.

„Need tulid temaga kaasa,“ ütles Tanel. „Nagu koerad peremehega. Domovoi ilma sääskedeta on nagu Ringo ilma puhurita. Ei tööta.“

Just siis kostis võsast vaikne krabin. Neuromant astus välja, ükssarvik järel. Ükssarviku lakk oli seekord rahulikult vikerkaarevärviline, aga silmad olid veidi murelikud. Neuromant ise nägi välja nagu inimene, kes oli just pidanud katkestama olulise kalibreerimise.

„Teie seismograafid lähevad jälle üle piiri,“ ütles ta rahulikult. „Ma arvasin, et me leppisime kokku, et keegi ei puutu midagi enne restarti.“

Tanel tõstis käed: „Mina ei puutunud. Tema tuli ise.“

Neuromant vaatas mind: „Muidugi tuli. Uued tulijad tulevad alati.“

Ringo ajas end sirgu ja karjus: „Ära võta mu loitsu ära! Tanel lubas, et ma pean teda seni hoidma, kuni, kuni…“

„Kuni me hiie uuesti progeme,“ lõpetas Neuromant. „Jah. Versioon 8.0. Ma olen koodi peaaegu valmis saanud. Aga on üks probleem.“

Kõik vaatasid teda.

„Uus versioon vajab värsket andmestikku. Inimeste liikumist. Emotsioone. Rütmi. Midagi, mida vana veri ja kannud enam ei anna.“ Ta vaatas mind: „Sina oskad neid, kuidas neid nimetataksegi, TikToki tantse.“

Mu hääl muutus ootamatult kiledaks: „Mida?“

„Hiis õpib nüüd visuaalsest ja kehalisest andmestikust. Üks korralik tantsuvideo, salvestatud siin hiies, õigel ajal, õige emotsiooniga. Siis saab versiooni üles laadida.“

Ringo vaatas mind kahtlustavalt. „Mis tants? Kas see on jälle see digitaalne nõidus?“

„Jah,“ ütlesin ma. „Seep see on. Aga ma ei ole kindel, kas ma tahan.“

Tanel hõõrus otsaesist. „Ära nüüd põtki! Ja mis siis juhtub, kui me selle ära teeme? Kas Domovoi ja sääsed kaovad?“

Neuromant vaikis hetke ja ütles siis rahulikult: „Tõenäoliselt. Uue versiooniga peaks tulema stabiilsem ökosüsteem. Vähem eksistentsiaalset ärevust. Ja on võimalus, et süsteem tõmbab ligi teatud tüüpi inimesi. Investoreid. Inimesi, kes tahavad vanu maju korda teha ja küla „arendada“. Aga ma ei saa seda kõike sada protsenti garanteerida. Hiis on endiselt iseõppiv. Ta võib otsustada midagi muud.“

Ringo nägu läks tuhmiks: „Siis ma jään ilma oma loitsuta?“

Tanel pani käe ta õlale: „Vana aeg on niikuinii läbi, Ringo. Me ei saa enam tagasi verd ja kausse. Aga me võime proovida midagi, mis öösiti meid ei pure.“

Ringo vaatas oma puhurit pikalt. Siis noogutas aeglaselt: „Kui sa ütled. Aga kui see uus asi ei tööta, siis ma panen puhuri jälle käima. Ja siis te kõik kuulete!“

Neuromant vaatas mind: „Kas sa teed selle tantsu?“

Ma vaatasin ringi: vana hiis, kaks vanameest, kes armastasid aega, mida enam ei olnud, ükssarvik, kes ootas kannatlikult millal saaks ringi jooksma minna. Kuskil eemal on Domovoi, kes arvatavasti juba kõrvu kikki ajas.

Ma olin tulnud siia vaikust otsima. Selle asemel olin saanud sääsed, bensiinilõhna, vereajaloo ja nüüd käsu tantsida hiie jaoks TikToki tants.

„Teeme ära,“ ütlesin ma. „Aga kui investorid tulevad ja hakkavad siia klaasmaju ehitama, siis ma lähen tagasi linna.“

Neuromant noogutas peaaegu märkamatult: „Aus!“

Tanel tõstis oma tühja kannu nagu toosti: „Vanadele aegadele. Ja sellele, mis tuleb.“

Ringo pani puhuri ettevaatlikult maha: „Ma lähen koju. Kui Domovoi jälle kratsima hakkab, siis ma, siis ma, noh, ma proovin laulda. Ilma masinata.“

Seisime hetke vaikuses. Kaugelt kostis üksiku varese kraaks. Siis teine.

Neuromant võttis taskust väikese läbipaistva kuubiku: „Hommikul. Siin. Päikesetõusul. Tants peab olema lihtne. Mitte liiga keeruline. Lihtsalt inimlik, et kõik oskaksid järgi tantsida.“

Ma noogutasin.

Kui ma hiljem rattaga õhtust ringi sõitma läksin, nägin Tanelit oma maja ees istumas. Ta hoidis küll kannu käes, aga see oli tühi. Ja ta ei joonud enam. Ta lihtsalt istus ja vaatas hiie poole. Ringo aknas põles juba tuli. Puhur seisis vaikides seina ääres. Kuskil kratsis keegi vaikselt ja rütmiliselt seina. Ma ei teadnud, kas uus versioon toob investorid, vaiksemad suved või lihtsalt uutmoodi segaduse, aga esimest korda selle päeva jooksul ei tundunud see enam nii oluline.

Homme ma tantsin hiies. Homme algab sügis.

Illustratsioon: Autor ja AI

Jutt: Kivine sõprus (Tim Hornet)

Meduusa silmitses kivikuju. See ei meenutanud väga inimest. Jah, kujul olid jäsemed, kuid lihased olid kuidagi valesti. Lisaks oli kivikamakas mitme pea jagu teistest suurem ja ka äärmiselt tugev - Meduusa oli proovinud vihahoogudes seda mitu korda lõhkuda. Tulutult.

Nüüd aga vaatas ta kivikamakat ootamatu heldimusega. Mehe nimi oli Huldra, kuigi ta eelistas hüüdnime rändaja. Ning ka Meduusale, hirmsale Gorgonile, oli ta andnud hüüdnime.

Milline poolearuline niimoodi teeb?

Meduusa raputas nõutult pead.

Ta ei mäletanud seda päeva, kui rändaja tema elamisse astus. Siia tuli ikka mõni seikleja. Selles polnud midagi uut. Meduusa muutis ta lihtsalt kiirelt kiviks ning jätkas oma igapäevaste toimetustega. Siis aga juhtus midagi ootamatut - kui päev õhtusse veeres, muutus kivi meheks tagasi. Muidugi mitte kauaks - Meduusa pilk oli kiire. Kuid seejärel juhtus sama ka järgmisel õhtul.

Meduusa oli rändajat uuesti ja korduvalt kiviks muutnud, kuid ometi muutus see igal päikeseloojangul elavaks olevuseks tagasi. Nüüdseks olid nad isegi rääkinud mõned sõnad juttu – nii teadis Meduusa ka olevuse nime.

Päike loojus, vedades end kiirelt horisondi taha, ja kivikuju ringutas. “Oehh! Oli see alles uni!” teatas ta. Meduusa märkas nüüd, et ka mehe hambad oli suuremad ja teravamad, kui inimestel. “Tere õhtust, mu Ussijuus. Ma loodan, et Teie päev oli huvitav.”

Meduusa pööritas hüüdnime peale silmi, kuid ei vaadanud koheselt võõra poole - ehk said nad seekord natukene pikemalt vestelda. “Sinu nimi oli Huldra?” nõudis ta. Meduusa kuulis igapäevaselt vähe sõnu, seega jäid kõik talle hästi meelde.

“Nii see on, aga võib ka vabalt rändajaks kutsuda,” haigutas jõmm.

“Ja miks sa siin oled, Huldra?”

“Ah, no ma kuulsin teie kohta lugusid-”

“Ja sa tulid mulle lõppu peale tegema!?” kriiskas Meduusa ja vaatas rändaja poole. Mees oli aga just pilgu ära keeranud. “Ei. Ma lihtsalt mõtlesin, et see võib väga üksildane elu olla.”

Meduusa viha lahtus, kuid ainult natukene. “Nii, et sa tulid siia kaastundest?”

“Võibolla natukene,” selgitas rändaja. “Aga peamiselt mõistmisest. Ega inimesed ka minu soosse hästi suhtu. On raske leida rahvaid, kes meid ei pelgaks, kardaks või tappa ei sooviks. Mitmed mu vennad on otsustanud selle pärast enam mitte kunagi ärgata. Mis elu see selline on? Mina aga otsustasin rändama hakata.”

“Sellest ka nimi rändaja,” lõi Meduusa seose.

“Just. Ma käisin lähemal ja kaugemal, otsides rahvaid, kellega koos elada - kuid kõik kartsid mind. Sina aga mind ei karda.”

“Kas ma peaks?” turtsatas Meduusa.

“Ei. See on väga hea, et sa ei karda,” sõnas mees. Äkki läks ta nägu särama. “Ohh, kuule, see on meie pikim vestlus praeguseni.”

“Ma võin selle ka kiirelt ära lõpetada,” nähvas Meduusa.

“No kui sa tahad. Siis jätkame lihtsalt järgmisel päikeseloojangul. Mul pole kuhugi kiiret ja sul kah vist mitte.”

Meduusa krimpsutas nina. Rändajal oli õigus. Meduusa ei saanud sellest külalisest mitte kuidagi lahti. Kiviks muutmine oli vaid ajutine paus - mees ärkas igal õhtul uuesti. Meduusa tahtis olla vihane ja raevus, see oli mugav, kuid tegelikult polnud tal vestluskaaslase vastu midagi.

“Täiesti ausalt, kui tundub liiga ebamugav või tundub, et midagi toimub liiga kiiresti, siis vaata aga mulle otsa ja saad kohe päeva jagu pausi,” naeris mees. “Ma ei pane seda üldse pahaks. Muide, kus sul siin köök on?”

“Tagapool, vasakut kätt. Mis siis?”

“Ma mõtlesin, et vaaritaks meile kahele midagi. Pole tükk aega miskit söönud.”

“Sa oskad süüa teha?”

“Väga ei oska, tegelikult,” naeris mees. “Aga proovima peab. Pole siin läheduses külasid, kust varastada.”

Meduusa turtsatas. Ka tema polnud söögitegemises osav. Ometi hing tuli kuidagi sees hoida. Ehk said nad kahepeale midagi maitsvat luua. “Olgu, ma luban sul vaaritada,” sõnas ta. “Aga ainult kui sa räägid mulle rohkem oma kodukandist ja rahvast.”

“Sa tahad kuulda trollide elust? Seda saab, mu Ussijuus, seda saab,” naeratas rändaja.

Jutt: Potsiooniõpetuse alused (Tea Roosvald)

“Meekarva…” pomises Juhando ja surus maha turtsatuse. See oli üks neist arhaismidest, mida siin, keldriklassis, liigagi sageli kuulda sai. Peaaegu võiks uskuda, nagu teaks ülemnõiad neid sõnu omast iidsest ja kibedast lapsepõlvest. Loomulikult kippusid siis ka õpilaste kukaldele kibedad vopsud maanduma, kui mõne loitsulaua juures tundus meeleolu liiga naljakaks minevat. Kannatasid meistrid, kannatagu ka õpipoisid.

“Mee-kar-va,” veeris ka uus tüdruk Pingann, aga et ta kummardus selleks peaaegu üle Haojuu õla, siis tikkusid tema täiesti sisekorraeeskirja vastaselt laokile “unustatud” juuksekahlud ühekorraga mitme pinginaabri keedupottidesse. Laudkonnalt ei kostnud selle osas mitte protestipoolikutki. Vastupidi, näiteks Haojuu tundus olevat lausa hüpnotiseeritud. Iidsete õpetustega väärtuslik tahvel poisi ühtäkki higiseks kippuvas käes vajus kui tõstesild üha rohkem ja rohkem kaldu laua suunas, samas tempos tema praokile jäänud alahuulega, mida märgates Juhando oleks tahtnud juba midagi märksa tummisemat toriseda kui lihtsalt põlglik naeruturtsatus.

“Kui pikad karvad sel meel olla võiks, ja mis järjekordne eelajalooline jaburus see mee üldse on?” küsis Pingann, näidates oma sihvakate sõrmedega erinevaid võimalikke vaksapikkusi ja nautides allasurutud naerukiunatusi laudkonnalt, mille juures ta esines. Selgelt ei tundnud ta veel selle kooli sortside rangust! Või oli väga kindel selles, kes siin süüdi jääks ja kes mitte.

“See sõna on mesi, mitte mee,” ütles Meivei häirimatult vahele. Juhando tabas siiski pisut tüüdatud tooni noormehe hääles, mis ilmselt väljendas Meivei arvamust selle kohta, kas raamatutarkustest mitte veel täiesti läbi imbunud pööblinoori tasubki üldse püha koolitunni juurde kutsuda, aristode ja haritlasvõsukeste arengut pidurdama ja omaenda aega nii tulutult maha viskama. “Ja meekarvaline tähendab värvi,” lisas Meivei.

“Mitte siis, kui karvad ise mee sisse kipuvad,” parandasid tüdrukud naaberlauast ja väänasid nägusid, kui nende kommentaar poisid naerust kõõksuma oli pannud. Ühtäkki polnud kindel, kelle populaarsust see nali suurendas.

Meivei suhtus faktitäpsusse märksa suurema kirega kui klassikaaslaste tähelepanusse ja Juhando oleks andnud pool igast oma järgmise aasta lõunasöögist, kui tema vana sõber Haojuu oleks uue tüdruku suhtes sama immuunne olnud nagu Meivei. Kahjuks näitas asjade areng viimasel nädalal kõike muud kui poiste ükskõiksust Pinganni suhtes ning Pingann, muidugi, nautis iga tähelepanuterakest igal sobival ja sobimatul viisil. Ta polnud vaikne, töökas ja turtsakas, nagu selle kooli tüdrukud, ning avastanud, et see ta sisseelamisele soodsat mõju avaldas, laskis aga samas vaimus edasi.

Juhando püüdis ülesandele keskenduda. See ei õnnestunud, elevus laudkonnas segas teda nagu põrklev porikärbes, kui see porikärbes olnuks ühe suuremat sorti tugitooli ja vetruva energiapalli tüütu järeltulija. Seejärel soovis Juhando, et ta julgeks pea kuhugi ära lüüa või sõrmed keedupotti pista, siis saaks ehk ülejäänud õhtu ühislabori ja eriti veel selle kohutava “kõigil on lõbus” südaöise astronoomiapeo asemel üksinda oma konkus veeta. Seal ei peaks ta nägema, kuidas kogu klass, või täpsemalt just Haojuu, Pinganni sabas ringi sörgib, ega teesklema, et tal endal on ka ühel või teisel põhjusel huvitav. Ta parem püüaks uputada end konspektidesse või harjutada varjude heitmist või midagi muud sellist igavat ja masendavat, saateks ainukese toadeemoni vaikne askeldamine. Paraku oli tema limiit kooliõe juures käimisi ära kulunud juba nädala alguses, pärast (täiesti ettekavatsemata!) õnnetust rabavaimude ja virvatulukeste välimääramise praktikumis… See oli kooli omapära – reeglid olgu nii inimvaenulikud, et õpilaste kõlupeadest nõrguks välja igasugune mahlakus ning elurõõm, jättes alles ainult kuiva sortsiõpetuse. Nii et Juhando vaid ohkas süngelt ja jätkas rohelise mögina segamist oma keedupotis.

Sooritatud spaatlitiirude arv oli tal ammu segamini läinud, aga sellest polnud midagi. Mingit meekarvalisust polnud tema pajast nagunii oodata, tuli lihtsalt tegevuse imiteerimist kuidagi tunni lõpuni venitada. Ta ei olnud seekord püüdnud isegi õpikutahvlisse pilku heita – liiga suur tunglemine ja liiga palju õhetavat ja kihistavat Pinganni kohmetu ja armunud Haojuu nina ees – polnud tahtmist ise sinna veel kolmandaks tikkuda. Nagunii tuli tahvel alati liiga kiiresti naaberlauale edasi anda. See, et neile anti kogu klassi peale ainult üks tahvel jagamiseks, ei olnud Juhando meelest küll mingi kannustav konkurents ja tähelepanu teritamise harjutus, vaid sulaselge õpiaja raiskamine, aga õppejõud jäid oma väljavalitud põhjendusele kindlaks. Juhando kahtlustas, et tegelikult ei jäeta noorematele sortsiõpilastele üleliigset aega iidsete artefaktide näppimisel hoopis sellepärast, et nood ei topiks oma nina sinna, kuhu pole vaja. Saavad liiga targaks ja lähevad ülbeks! Või avavad liiga palju vahelehti, mispeale loitsuhaldur peab tahvlit oma töötoas tükk aega harutama ja sõnuma. Või lihtsalt seepärast, et lektorid ei viitsi kõigile tekkivatele miksidele vastata ja võibolla pole ise kogu seda tahvlipahna üldse lugenudki.

“Mesi on müütiline magus õieneste, väljasurnud tiivuliste lillehaldjate toode, hüperantiikpoeesias kõige magusa ja armastusväärse võrdkuju,” tsiteeris Meivei peast mine tea kui paksu teatmeteost, milliseid tema perekonnadeemonid talle enne uinumist kindlasti ette lugesid.

Poisid naersid, naaberlaua tüdrukudki teritasid tähelepanu.

“Mesi võib karvane olla ehk ainult siis, kui ta on piisavalt vana,” lisas Meivei ja mõlemad loitsulaudkonnad selles saalinurgas plahvatasid naerust, samal ajal kui Meivei hämmastunult silmi pilgutas, saamata aru, mis tema öeldus nii naljakat oli. Oh, Meivei, sa vatipea!

“Kuu-kuuule… Pingann,” puhkis naeru kätte lämbuv Huangii, “Kas, kassa, hähhähää, kas sina juba oled piisavalt vana, et meekarvad…” aga kaugemale ei jõudnud Huangii ega ka naerurõkked, sest äkitselt kärgatas keldrisaalis vali pauk ning üle poiste loitsulaua tuprus suur ja läbipaistmatu tossupilv.

Mitte kuigi meekarvaline.

Või kui, siis noh… Ühe üsna vana ja tumedaks kuivanud ning võibolla tõesti juba karvase mee karva.

Potsiooniõpetuse lektor spurtis hõlmade lehvides sündmuskohale, loitsusau ähvardavalt ette sirutatud ja abiõpetajad parvena kannul. Sedamööda, kuidas abisortside võlukepid viipasid paksu suitsupilve keermeid tõmbekorstna suunas, ilmus ümmargusele loitsulauale tekkinud segaduses nähtavale neli püsti jäänud loitsukatelt, kaks neist laisalt mulksumas. Isikliku väikese tahmakraatri sees läikis pentsikult puhtana aga käimasoleva praktikumi esimene reaalne ohver – peaaegu lapikuks pentagrammiks rebenenud viies vaskpada. Selle kohal hoidis plahvatuse autor, ehmunud ja nõgine Huangii, viimati valitud komponendiga viaali endast võimalikult kaugele sirutatud käes, justkui võiks just viaalist veel üks ilmkärakas välja tilkuda.

Selles koolis ei peetud distsipliini oluliseks osaks liigset juurdlust läbi viia, eeldades, et küll karistatud ise jagavad pärast seda “õppekoormust” tegelikele asjaoludele vastavamalt, ning põhimõtteliselt on iga pooltoores sortsiõpilane nagunii pidevalt milleski natuke süüdi. Kahtlemata laiendasid õpetajad aga asjassepuutuva süüdlase definitsiooni ühe, juhendi järgimises või arvutustes tagajärjekamat sorti vea teinud õppuri isikust varmalt kõigi nendeni, kes “ebaõpilasliku vembutamise” ja “huligaansete meeleolude” epitsentris kaasa naermisega vahele jäid või vähemalt lolli näoga juures seisid ja sellegagi maagilist tasakaalu kõigutasid. Juhando ei pilgutanud imestusest silmagi, kui potsioonide lektor läigatas sauatipust esimese karistuse lihtsalt lähima ettesattunud süüdlase kuklasse. Nad kõik olid sellega lihtsalt liiga harjunud, sama hästi oleks see võinud olla tema või keegi kolmas, eks nad siis pärast kiruvad ühiselt potsioonisortsi või manavad üksteisele tüükaid nina otsa, kuidas kunagi.

Potsioonide lektor oli aga ilmselt vihasem kui muidu. Karistusloits, veniva välimusega loheroheline tulepall, oli lausa märkuste märkus ise – Roheline Õudus, mis garanteeris äramärgitule õppetööst kõrvaldamise koos kõigi vastavate tagajärgedega vähemalt järgmise sabatini, võimalik ka, et koos ratsiooni poolitamisega. Lähim ettesattunud kukal oli õnnetuseks mitte katla õhkinud Huangii oma, vaid kuulus armunult Pinganni poole kõõritavale Haojuule. See asjaolu muutus tähtsaks vaid kokkusattumuse tõttu, aga kokkusattumus on, nagu üldiselt teada, potsiooniteaduses ja laiemalt kogu maagilises fakulteedis üks seitsmest printsipiaalsest voolujõust ning kuulub seejuures pealegi kapriissesse triaadi. Nimetatud ambivalentsete jõudude kolmiku teine nurk ehk vaatlejafaktor asus paraku volatiilse skaala jämedas otsas, seega polnud mingi ime, et seekordne lokaalne kokkusattumus mõjus reaalsusväljundile eskaleerivalt ja mitte siluvalt, nagu mõnes teises koosluses oleks võinud juhtuda. Juhando peaaegu kuulis seda vana õppetükki Meivei ninatarga häälega, nii pähe kulunud oli see talle just pinginaabri targutuste kaudu. Diaboolne reaktsioon oli aga ilmselt puhkenud sattumusest, et potsioonikeldri hinnaline, ilus ja iidne õpikutahvel viibis parajasti just nende lauas ning nimelt Haojuu käes, kes õnnetuseks seisis veidi aja pärast liikumist alustava õppejõu poolt vaadatuna laua lähimas küljes. Kui selle saalinurga ebaõpilaslik naerulõksutamine oli vaatlusjõu aspekti paigast nihutanud ja põhjustanud Huangii peas traagilise mõtlemisdefitsiidi klassiruumis, kus on kombeks saada pigem kollektiivseid kui individuaalseid karistusi, oli ainult loomulik asjade käik, et õppejõudude tähelepanu tabas esimesena saadaolevaist kõige kehvemat võimalikku peanuppu.

Enne veel, kui märkuseloitsu kajana saatev ja kõigile ülejäänutele manitsevalt mõjuma mõeldud peavalusööst oli aeglase ringlainena keldriklassi seinteni ja tagasi veerenud, enne veel, kui armunud Haojuu jõudis valuliku taipamiseni, et tema küll täna koos Pinganniga astronoomiapeole minna ei või, teised poisid aga vist tohivad – enne kõike seda märkamist ja taipamist ja paratamatult puhkevat mitmehäälset oigamist tabas potsioonilaborit hoopis uues magnituudis katastroof.

Väike, särav, värviliste piltidega õpikutahvel Haojuu higises pihus osutus labiilseimaks lüliks reaalsusvõrrandi muutujate pikas ahelas. See jõnksatas, lupsas poisi peost minema nagu pesuseep saunalise käest, sooritas lühikese koomilise õhulennu ning sulpsatas päästmatult lähimasse keedupotti. Kuuldava popsatuse saatel kustus ere õpikutahvel tummaks, mustaks ja peentest pragudest võrku mässitud ristkülikuks, keeras siis äkitselt tipu peale püsti nagu ülearu dramaatiliselt uppuv purjekas ning vajus otsustavalt potipõhja. Selline lisand ei sobinud parasjagu potis kosuvale, keeduplaadi poolt ergastatud, kuid muidu pooltoorele võlujoogile. Järgmisel hetkel väljus segupaja häiritud sisu uudsest olukorrast lae suunas, kus see takistusega kohtumise järel lõpuks plahvatas.

Kui ka teine suitsupilv – seekord siis pigem kuldne, sädelev ja vikerkaareviiruline kui lihtsalt mingi tundmatu muistse neste karvaline – oli lõpuks mantelkorstna tõmbekubusse keerelnud, saabusid esimesed ähmis õppejõud lossimüüre raputanud mürina põhjusi uurima. Harjumatust jooksusammust hingeldavad lektorid leidsid eest üle kogu põranda paigutunud potsiooniõpilaskonna, mis üksmeelselt itsitas, ümises ja laudade vahel ringi veerles, muusikaliseks saateks kateedri peal omapäi kepsutava lektorisaua tipust väljuvad ülemeelikud trillerid.

“Mis teil siin juhtus?” nõudis alkeemilise farmakoloogia juhtõppejõud potsioonide lektori hõlmadest haarates, kui ta tolle lõpuks ühest šamaanirännaku töötuba meenutavast leelotavast puntrast üles oli leidnud.

“Mis asi see teil siin lakke lendas?”

Juhtõppejõu pilk rändas oma küsimusele vastuseid otsides edasi ja tagasi üle käärulise keldrilae, kuni tabas midagi ehmatavat. Õppejõu käed vajusid äkitselt rüppe, mispeale haardest vabanenud potsioonilektor voltis end heatujuliselt endisesse asendisse. Juhando, kes lõpuks tõesti enam ei jaksanud mitte ühte ainumatki naeruturtsatust, tundevirvendust, meeleliigutust ega selle välist ilmingut alla suruda, minema loitsida ega põrna-sapi meridiaani sisse peita, purskas üle mitme aasta esimest korda kogu südamest naerma.

Masendusest kivistunud juhtõppejõud aga põrnitses võlvitud keldrilage, käed puusas, suu kriipsuks surutud ja ninasõõrmed vabisemas. Kollakaskuldses sätendavas reaktsioonisaaduses ilutses üks pisike, vaevu tähele pandav, peaaegu tähtsusetu detailina lakke kleepunud must ristkülik.

“Kas…” alustas alkeemiline farmakoloog murtud häälega, kuid köhatas siis kurgu puhtaks.

“Kas see seal üleval on… oli… meie viimane telehvoon?”

Jutt: Kuidas me ussid saime ja kooli vara rikkusime (Tim Hornet)

Direktor Kuusk käskis kõik täpselt ja selgelt kirja panna just nii, nagu see juhtus. Püüdliku ja tubli õpilasena kavatsen ma seda ka teha. Nii hästi, kui ma oskan.

Kõik sai alguse sellest, kui õpetaja Toomingas tutvustas meile viimast Mõistatusmoodulit. See oli minu esimene kord Mõistatusmoodulit kasutada, aga, nii palju kui ma tean, on see tehisreaalsus - ja õppeprogramm, mis aitab õpilastel probleemilahendust harjutada. Õpetaja Toomingas on alati öelnud, et Mõistatusmoodul arendab kastist väljas mõtlemist ning see on turvaline koht, kus noored saavad maailma õppida ja eksperimenteerida.

Samal ajal on tegemist ka võistlusega. Kõik õpilased saavad oma lahenduskäigu eest punkte. See on muidugi natuke õnnemäng, sest sa ei tea kunagi, mis võistkonda sa satud – masin teeb juhuvaliku. Aga ilmselgelt, kui sa igas võistkonnas lahenduseni jõuad, saad sa kõige rohkem punke. Jõudes punktidega esikolmikusse on võimalik kasutada Mõistatusmooduli tehisaru ka oma projektide jaoks. Või vähemalt oli selline võimalus enne. Ma ei tea nüüd, kuidas-

Igatahes, minu võistkonnas olid lisaks minule Elizabeth, Aadu ja Mel. Ma teadsin neid kõiki. Eriti Aadut, kes on mu naaber, teisi aga mitte nii väga hästi. Eks õppemooduli eesmärk on ka luua ning toetada õpilaste vahelisi suhteid ja suurendada sotsiaalset võimekust. Ka seda on härra Toomingas korduvalt öelnud.

Me olime neljakesi keset kirevaid õisi täis aasa. Õielt õiele lendasid sumisevad mesilased. „Putukad!“ hüüdis selle peale Aadu ning ma teadsin, mida ta sel hetkel mõtles. Aadu sai kevadel keka õuetunnis herilaselt nõelata. Otse kõrri. Kiirabi viis ta ära ja Aadu oli nädal aega kaugõppes ja ilma kaamerapildita. Ma küsisin Aadult, ega ta ei karda. Aadu hingas mõni aeg sügavamalt, siis raputas pead ja vahetas nupule vajutusega oma riietuse. Õpetaja Toomingas selgitas juba tunnis, et mõnel on moodulis emotsioonide toetusloom või asi. Aadul on selleks riietus. Hetk hiljem seisis ta käed puusas, keep taga lehvimas. Rinnal suur A täht. Tal on väljaspool moodulit kah selline kostüüm, mida ta vahel kannab. Ise ütleb ta selle riietuse kohta Kapten Aadu, kuid teised kutsuvad teda selles kostüümis – siis kui Aadu muidugi ei kuule – Kapten Awkward. Kapten Aadu ütles, et ei karda, sest need pole päris mesilased ning ta teab, et need ei saa talle haiget teha. Et pigem isegi hea, kui ta oma hirmust siin nii üle saab. Ma kiitsin tema julget pealehakkamist.

Ühel pool lillelist lagendikku kasvas tihe mets, teisel pool paistsid talumajade katused – sellised vanad majad, mida vaid muuseumis näeb. Küla serval oli palju mesitarusid. Sel hetkel polnud meil isegi mitte ülesannet, rääkimata lahendusest. Entusiasmi üles näidates küsisin, mida kõik arvavad, et kust me alustama peaks. Aadu ütles, et tema saab igal pool hakkama. Elizabeth – tal oli muide emotsioonide toetuseks raamat kaasas – ütles, et tal pole vahet. Mel ütles, et arvatavasti saab mõistatuse külast, inimestega suheldes. Ma nõustusin, kuid pakkusin välja, et me võiks samal ajal ka metsa uurida. Kuna mõistatuse lahendamine on aja peale ja ikkagi võistlus, oli oluline võimalikult kiiresti informatsiooni koguda. Mel nõustus ja kiitis minu mõtet. See tähendas, et me pidime võistkonna pooleks tegema. Kaht tuge vajavat klassikaaslast ei tahtnud me kahekesi jätta. Seega võttis Mel küla enda peale, haarates Elizabethi kaasa. Mina ja kartmatu Kapten Aadu läksime aga metsa uudistama.

Mets oli tihe. Puud kõrged ja üllataval kombel oli seal ka väga palju putukaid. See oli ilmselgelt tähtis, kuna enamasti Mõistatusmoodulis putukaid polnud – nii olen ma vähemalt kuulnud. Jah, tehisreaalsus imiteerib küll päris maailma, kuid ainult mingi piirini. No kes tahaks imiteerida suviseid sääsepunne?

Ei mina ega Aadu polnud väga päris metsas käinud, ega me skautides pole, seega ei osanud me midagi otsida. Me uitasime tükk aega ringi, kuni Aadu keep jäi äkki okstesse kinni. No ikka korralikult. Nagu lõksu. See ei saanud olla AI töö. Mõistatusmooduli AI emotsionaalselt tähtsaid objekte ei puutu. Seega pidi see olema mingi metsaolevus. Kiskusime koos keepi, mis oli kui puu külge kinni kleebitud. Siis kuulsin ma madalat naeru. Hüppasin naeru suunas ja asusin jooksma. Seal oli üks väike inimesemoodi sell, kes mind märgates hakkas kibekähku jooksma. Küllap tema selle lõksu üles panigi. Ma oleks selli peaaegu kätte saanud, kui ta poleks ühe puu all asuvasse käiku hüpanud. No ja käik oli minu jaoks liiga väike.

„Kes sa oled?“ hüüdsin ma käiku järgi.

„Ükskord prahvatab vimm, mis kogunen’d salaja!“ kostus vastus.

Ma ootasin urusuu ees veel tükk aega, kuid väikesest sellist polnud kippu ega kõppu.

Viimaks lõime käega ja uitasime edasi.Kui me mitu tundi hiljem lagendikule tagasi jõudsime olid Mel ja Elizabeth juba kohal. „Teil läks kaua,“ märkis Mel meid märgates. Elizabeth aga luges järjekordselt raamatut.

„Läks,“ kinnitasin üle, jätmata mainimata, et me proovisime väikest inimese sarnast võõrliiki täpsemalt tuvastada – no punktide jaoks -, kuid alati jäid tee peale ette lõksud ning peale seda põgenes väike sell jälle kitsasse käiku. „Mis te leidsite?“ uurisin, proovides teemat vahetada.

Mel ohkas. „Polnudki külas väga kedagi. Enamus olid põllul tööl. Ainult üks kotiga peas mees askeldas tarude juures ja rääkis mesilaste pidamisest. Temaga rääkisime tükk aega. Mida te metsast leidsite?“

Lükkasin märkmiku AI logi lahti. Õnneks oli see pannud tähele rohkem, kui ma ise. „Metsas elavad tötskääbused ja putukad,“ tegin ma logidest kokkuvõtte. „Väga palju metsmesilasi. Lisaks konnad ja maod, aga suuri loomi pole.“

„Oled sa kindel, et suuri loomi pole?“ päris Mel üle.

„Kindel. Märkmik ei näinud ühtki jälge. Mina samuti mitte. Aadu...?“ Juba raputas Aadu pead.

„Huvitav,“ sügas Mel lõuga. „Sest mesinik rääkis, kuidas igal öösel käivad hundid või karud küla mesitarusid rüüstamas.“

Ma pidin nõustuma, et see oli tõesti väga huvitav, samas ka ebatõenäoline, kuna loomi metsas kindlasti polnud.

Meid oodates oli Mel välja mõelnud ka juba järgmise sammu – heinakuhjadest peidukad mesitarude läheduses. Heinakuhjad olid lähedal nii ehk naa. Sinna vahele auk teha ning end peita ei tundunud liiga keeruline. Ma nõustusin selle plaaniga kiiresti.

Elizabeth ütles samas, et see on ebaloogiline. Miks on siin heinakuhjad, kui väljas on soe ja tehakse põllul tööd. See detail tundus nagu AI faktiviga kui tahtlik lisa.

Kuna aga päikese loojumiseni oli veel aega, uurisin kuidas mu võistkonnakaaslastel eelnevate ülesannetega läks. Tõsi, punktidest polnud ilus rääkida, kuid lahenduskäike võis jagada. Noh, pealegi Aadu oli eelmise mooduli ajal haiglas – sama herilase nõelamise pärast. Mina aga ei saanud osaleda... see puudumine on juba ühes eelnevas seletuskirjas.

Mel ja Elizabeth olid Mõistatusmooduli veteranid ja jagasid meeleldi oma kogemusi. Selgus, et õpetaja Toomingas oli Mõistatusmoodulisse lisanud vihjeid pea iga aine kohta. Viimane mõistatusmooduli ülesanne toimus virtuaalruumis, mis nägi välja kui tavaline elumaja. Kuid seal oli püsivalt elektriga probleeme – küll see vilkus, küll kadus täielikult. Mel oli välja joonistanud kogu maja elektriplaani ning selle järgi tuvastanud probleemi põhjuse – pea-elektrikapi. Tõsi, ta oli veendunud, et oleks kapini jõudnud ka ilma joonisteta, kuid tegi seda lisapunktide jaoks. Kuid kapi tuvastamine polnud lahenduskäiguks piisav. Selgus, et keegi käis iga öö elektrikapis, kruvis välja sealsed vanad elektrikaitsmed ja pani asemele kuldmündid.

Ma vaatasin selle selgituse peale Aadule otsa ning ta kehitas õlgu, olles sama segaduses kui mina. Elektrikapi probleemi sisu rääkis Elizabeth, kes tõstis nina raamatust välja, kuigi tema silmad paistsid endiselt raamatulehtedel ringi käivat. Selgus, et majas toimetas amneesia ja halva silmanägemisega hambahaldjas. Vanad elektrikaitsed nägid natuke hammaste moodi välja ning seepärast ta neid koguski, jättes asemele vaid mündid. Kuid see polnud samuti veel piisav lahendus. Probleem oli tuvastatud, kuid lahendamata. Mina polnud kindel, kuidas ma oleks sellist olukorda lahendanud. Kapten Aadu kah mitte.

Mel rääkis, et nende võistkond rääkis hambahaldjale lihtsalt augu pähe, et oleks aeg erru minna. See läks õnneks. Mõned värvisid kaitsed siniseks – nii ei meenutanud need hambaid. Samas osad läksid ka vägivaldsemat teed. Siis vaatas Mel Elizabethi poole ka küsis, mida nemad tegid. „Me kinkisime hambahaldjale kasetriibiku,“ sõnas Elizabeth oma nina raamatusse peites. „Lemmikloomaks. Ja siis polnud hambahaldjal enam aega kapiga mässata.“

Ilmselgelt oli tõesti lahendusi seinast seina. See oli õppetund mulle ja Aadule – Mõistatusmoodulis polnud üht õiget lahendust. Tuli mõelda kastist välja. Me kavatsesime ikkagi saada punktitabelis esikoha!

Saabus öö. Peidus olles nägime me tõesti, kuidas karu taoline olevus sammus metsast välja ning asus mesitarusid rapsima. Mel ütles, et me ei segaks, seega vaatasime me seda tegevust, kuni karu keeras otsa ringi ja läks metsa poole tagasi. Me hüppasime talle kohe sappa, kuid mida me nägime – niipea kui karu astus puude vahele, muutus ta mitmeks miljoniks putukaks – peamiselt metsmesilasteks.

„Ahaa!“ teatas selle peale Kapten Aadu. „Mateeria jäämise seadus. Karu mass on kogu metsa putukates.“ Tal võis õigus olla.

Veel samal ööl jaotasime me järgmised ülesanded. Mel ja Elizabeth pidid uurima külas olevate mesilaste tausta kohta – neil oli mesinikuga juba tutvus tehtud - mina ja Aadu aga otsima võimalikku lahendust metsas.

Hommikul asusime ülesande kallal tööle. Mina ja Kapten Aadu käsime metsas ringi, proovides leida lahendust. Seda üsna tulutult. Isegi kui me nägime veel paari tötskääbust, kordasid need vaid sama juttu ja peitusid urgudesse. Peale paaritunnist jalutuskäiku tuli Aadul aga suurepärane küsimus. „Kas mateeria jäämise seadus kehtib kõige kohta?“ Ning ma jäin mõtlema. Tõsi, lahendust see küsimus ei pakkunud, kuid Mel sai eelmise ülesande juures lisapunkte ka elektriskeemide eest. Seega pakkusin ma välja, et me peaks tegema eksperimendi. Nii nagu õpetaja Toomingas on alati öelnud, kui kindel pole, siis tee eksperiment. Pealegi oli Mõistatusmoodul ju just turvalise eksperimenteerimise jaoks mõeldud.

Kuidas sa aga sellist teooriat testid? Viia konnad ja maod metsast välja ja vaadata, kas need kah äkki muutuvad üheks olevuseks, kes isukalt putukaid sööb? Ma jagasin seda mõtet ka Aaduga, kes jäi äkki seisma kui soolasammas. „Aga miks proovida seda konnadega? Miks mitte ise-enda peal?“ pakkus minu klassikaaslane, kes oli alati igatsenud supervõimeid omada. Mõttel oli jumet.

Seega oli meil plaan olemas. Küll aga polnud me valmis seda oma võistkonnakaaslastega jagama. Noh, et neil oleks kah üllatus.

Igatahes me saime peagi jälle aasal kokku. Mel jagas informatsiooni, et taludes peetavad mesilased on nõiduse abiga kunagi metsast toodud ning talumehed pole mingi hinna eest valmis neist loobuma. Meie aga jagasime oma mõtet hiidkonna kohta – oma tegeliku plaani jätsime meelega saladuseks. Siis küsisime, kuhu Elizabeth jäi, sest teda polnud näha. Mel ohkas ja ütles, et Elizabeth jõudis raamatus põneva osani ning sulges end ühte aita kinni, et keegi teda ei segaks.

Mel oli nõus, et me konnaplaani õhtul katsetaks. See polnud kõll kõige ilusam lahendus, kuid parem, kui lasta mesitarudel järjest hävineda. Seega oli Mel õhtul taaskord heinakuhjas peidus. Ka Elizabeth oli tagasi ja peidus, näost kergelt roheline – olevat pika seeria läbi saanud. Ega see liigne raamatute lugemine tervislik tegevus pole. Mina ja Aadu läksime metsa ja asusime plaani täide viima. Konnade asemel hakkasime aga hoopis usse püüdma. Need polnud pirakad. Umbes keedetud spageti pikkused, paksust natuke rohkem. Miks just usse, mitte konni? Sest kui me tahtsime neid enda peal katsetada, oli tarvis, et need oleks osa meie kehast, aga mitte katkised. Ussid olid küll ebameeldivad, aga neid oli võimalik tervelt alla neelata. Meeldiv see polnud, aga me olime teaduse nimel kannatama. Mina neelasin alla kolm ussi. Aadu, kes väga tahtis supervõimeid, ning ussidesse lausa romantiliselt suhtus, neelas hellalt üksteist.

Selleks ajaks oli öö juba käes ning me astusime, ussid kõhus, metsast välja.

Järgmine hetk olime me juba Mõistatusmoodulist väljas ja õpetaja Toomingas karjus, et me oleme ikka igavesed tolvanid ja meil on nüüd ussid ja nüüd ta peab AI restardi tegema, seda uuesti õpetama hakkama ja kõikide õpilaste massid uuesti meie pärast ümber kalibreerima. Ma küsisin, kas AI ei oska õppida ja härra Toomingas ütles, et miks ei oska. Oskab küll, aga vot unustada ei oska. Ja et tema peab nüüd võtma vana seadistuse, selle üles laadima ja uuesti õpetama hakkama. Pool aastat tööd luhtas ühe teo pärast.

Ma siis ütlesin, et ega see AI polnud kah väga õppinud, et seal olid heinakuhjad keset suvist põllutööd.

Härra Toomigas surus selle peale hambad kokku, punnitas silmi, siis ohkas sügavalt ja pidas meile pika ja intensiivse loengu sellest, mis me kõik valesti tegime. Seejärel saatis ta meid direktori kabinetti, öeldes, et ootab seletuskirja, kuidas me sellise rumaluseni jõudsime ja mis me sellest õppisime.

Meil on nüüd kõigil igatahes meeles, et usse ei tohi neelata. See on väga ebatervislik ja lõhub kooli vara. Kuigi Aadu ütles, et kui Ämblikmees oleks kohe kiirabisse viidud ja terveks ravitud, poleks ta supervõimeid saanud, seega äkki oli asi hoopis selles, et härra Toomingas tõi meid liiga vara Mõistatusmoodulist välja.

Igatahes kirja ma kõik nüüd panin, nii hästi kui oskasin.

Lugupidamisega,

A. Sihvka

Jutt: Koristusprobleem (Tanel Rõigas)

Olle parkis auto, klõpsutas ukse lukku ja peatus korraks enne koridoritreppi. Milline psühholoogi jutu põhipunkt siinkohal meenutamist tasub? „Ära lase töölt kaasa võetud frustratsiooni või väsimust suhetesse puberteediealisega.“ Jajah. Pea puhtaks, muud mured minema.

Ettevalmistus on tarvilik, kuna võib kihla vedada: pojuke Mart on ignoreerinud nii koristamist kui enesele viisaka söögi tegemist, istub arvuti taga, tühi krõpsukott kõrval ja taipab umbes isa sisseastumise hetkel, et oli igasuguseid lubadusi andnud ja neid millegipärast senini ignoreerida suutnud.

Olle ohkas ja kõndis koridoritrepist üles. „Aga meie ajal… aga ma ise oma isaga…“

Vaat meie ajal ei maandunud mingid tulnukad. Psühholoogidel polnud üüratut tööpõldu, et muutunud maailm tasapisi hallatavaks kujundada, nii hästi-halvasti, kui õnnestub. Isad pidid poegadele end autoriteetseks tegema traditsioonidele toetudes, ent need püsisid. Kui meie isad-emad olid jobud, kuna kuulasid vale muusikat ja ei teadnud riietusest mitte kui midagi, siis võisid nemad kuskil sisimas loota, et läheb üle. Meie aga… oleme ühtäkki noorsoo arvates mõttetumad kui kunagi enne.

Maabunud diplomaatiline missioon kinnitas ammendavalt juba olemasoluga, et inimkond pole ei universumis ega galaktikaski üksi. Lisaks andsid tulnukad terve aukartustäratava pika dokumendi kirjeldustega, kuidas asjad galaktikas käivad. Kõige üldistatumalt aga tõid nad sõnumi: inimkonda ega planeeti Maa pole teistele galaktikas elutsevatele tsivilisatsioonidele, vähemalt praegusel kujul, millekski vaja.

Kogenud tipp-poliitikuid tabas arvatavasti deja vu, kui nad tutvusid dokumendi kultuurivahetuse, koostöö ja muu ohtrate detailidega kirjeldusega. Ideed olid riikidevahelise suhtluse semantikast tuttavad. Areneva tsivilisatsiooni huvides arenguhüpet võõra tehnoloogia tõttu tekkida ei tohi, seega tehnoloogiaid ei jagata. Teaduses viidatakse mõõdukalt juba teadaolevatele ummikteedele, kaalukaid vihjeid ei anta. Mõningased mõjutusvahendid mastaapsete otseselt destruktiivsete tegevuste blokeerimiseks valitsustele eraldatakse, selles osas oli dokument napisõnaline ja valitsused salastasid jalamaid kõik lisadokumendid. Kõik ülejäänu jätkub enam-vähem samas vaimus, Maa arenegu terviseks. Jõudke järele ja tulge kampa. Seni aga lihtsalt leppige teadmisega, et esialgu olete lollid, barbarid ja mahajäänud.

Olle keerutas näpuga taskus autovõtmeid ja võttis trepil pikema sammu. Jah, midagi igapäevast ei muutunudki kuigivõrd. Noorsugu, eriti ennegi rämpstoitu nahistav ja arvutimänge mängiv osa, teeb täpselt sedasama ja vajab täpselt samamoodi kasvatamist ja suunamist. Lõpuks pole ju raske vähemalt korteris koristada? Enda järeltki?

Kihlveo oleks isa võitnud. Mart, kuuldes välisukse klõpsu, vaatas hajameelselt arvuti tagant koridori poole ja Olle lootis, et tabas poisi näoilmes mingi süüdlaslikkuse virve. Arvatagi vaid hetkeks.

„Hei,“ ütles Olle.

„Õhtust,“ rehmas Mart. Nõjatus arvutitoolile, said-ka-viimaks-tulla väljendavasse asendisse ja küsis: „Kuidas tööpäev oli?“

„Nagu ikka.“ Nii vähesega poiss ei paistnud leppivat.

„Soetasin uusi köögiseadmeid, lugesin tagasisidet,“ loetles Olle. Leia kohti, kus nooruk on vestluspartner… Isa kohvikuteäri vastu mõõdukat huvi ta ju aegajalt ilmutab. „Käisin PK-s…“

„Keda sa sealt otsisid?“ päris Mart.

„Ettekandjaid,“ vastas isa hajameelselt. Hetk hiljem meenus talle vestluse kontekst ja ta oleks äärepealt huulde hammustanud. Isa-poja arutelu tulnukate rollidest kaasaja maailmas olekski veel puudu! Kuu aega tagasi toimunud jutuajamine näiteks kiskus väga käest ära.

Pagulaskeskuse olemust teadsid kõik. Diskussioonid peeti ammu maha, piketeerijad tüdinesid, protestijad sõimlesid sotsiaalmeedias oma gruppides edasi. Olle jaoks polnud töötajaid pagulaste hulgast võtta probleem … kui Mardi suhtumine välja arvata.

Pagulased olid tegelikult üks lepingu väheseid käegakatsutavaid tulemeid igapäevaelus. Lepingu seletuskirja vastav lõik deklareeris, et nende kohalolu ei mõjuta Maa tsivilisatsiooni arengut mitte mingil moel. Maa poliitikud võtsid vastu kõik kontaktid, mis planeedi võiks ääreala seisusest välja tõsta. Pealegi andsid tulnukad pagulastele kaasa näpuotsaga oma tehnoloogiat.

Kokkuleppe kohaselt said Maal varjupaika taotleda kusagil galaktikas loodusele, elule või täpsustamata millistele asjaoludele jalgu jäänud põgenikud. Maa andis nõusoleku vastu võtta võõraste tsivilisatsioonide esindajaid, paigutada need pagulaskeskustesse ja tagada keskuste varustamine energia ning tarvilike toitainetega. Tulnukad tarnisid kohale kohandumisskafandritena defineeritud tehnika. Saadetised osutusid tehisinimesteks, kellesse sai tulnuka füsioloogia sisse paigutada. Keskusi haldasid tulnukate diplomaadid, kuuldavasti põhitegevusena tõstsid nad pagulasi skafandritesse ja neist välja.

Tulnukatega sai arveldada ainult vahetuskaubandusena. Pagulaskeskuste loomine ja ülalpidamine oli tulnukate arvates tasustatav tööga, mida pagulased teha võiksid. Tulem võiks kulud katta.

Esmapilgul võiks arvata, et kohalikke olusid totaalselt mitte tundvat ja keeleoskuseta tulnukat, kellel küll on inimkeha, polegi kuhugi rakendada. Lähemalt vaadates leiab rolle aga küllaga. Ühiskonnas on alati töid, mida peaksid tegema balansseeritud lollpead: täpselt parajalt taibukad, et lihtsatest ülesannetest aru saada ja neid täita, ja samal ajal millegipärast nii ambitsioonitud ja vähesega rahul, et mitte rohkem tahta. Kunagi sobisid neid töid tegema peamiste pürgimuste kõrvalt noored. Ülikooli kõrvalt hamburgeriputkas müümine annab tarvilikku elukogemust!

Nagu selgus, saab inimese laadi kehasse paigutatud võõras intelligents ettekandja, koristaja, piletimüüja, käskjala ja nii edasi ametiga hakkama, vajaliku keeleoskuse kiiresti ja, kui taust unustada, sobib funktsionaalselt rolli masinatest oluliselt paremini. Skafandrid olid realistlikud, vaadates ja suhtlemises töiste teemadega piirdudes võis neid harilike noorte inimestega segi ajada.

„Ega vist meil peres hirmsat rahapuudust pole?“ päris Mart süütut kavalust näideldes.

„Oleneb…“ mühatas isa ootavalt.

„Eks me oleme tulnukatest nii ja naa rääkinud…“ alustas Mart veidi ääri-veeri. Kõhkles siis ja ütles: „Ma siin mõtlesin, et ega ma ei tea ka täpselt, mismoodi need pagulased on…“

„Jaah?“

„Surfasin ringi ja uurisin hindu… Äkki me jaksame endale koristaja palgata? Ma saaksin nendega harjuda.“

Olle lasi pilgu toas ringi käia. Pagan võtaks, mõtles ta ebapedagoogiliselt.

Poisi jutul oli sisu. Maksumus polnud probleem. Tööd siin, hm, jagus ja, enesele ausalt tunnistades, mitte ainult poisi järelt…

Kui ainult siin mingit salaplaani ei ole. Noored võisid oma foorumites arutada ja juhendada jumal teab mida, näiteks pagulaskeha koost lahti võtmist või … mine sa tea. Lillede ja liblikate juttu polnud kunagi nii-öelda juhust tulnud rääkida, nii et poisi intiimmõtisklustest ei teadnud isa tegelikult midagi. Aega on, kus mul kiiret, lohutas ta end alati.

Samas, elamine saaks korda. Psühholoog rõhutas ka, et puberteediku kasvatamisel usaldus olla oluline, ei tohi automaatselt kahtlustada.

Mõttepausi pikaks laskmata ütles Olle: „Täiesti kaalumisväärt mõte. Räägin emaga läbi. Aga ainult juhul, kui hetkel hakkad koristama!“

Mart noogutas, sirutas jalad välja ja ajas siis end arvuti tagant püsti.

Mine võta nüüd kinni, kas ta on lihtsalt laisk või on tal ikkagi lisaks ka plaan, mõtles isa sisimas ohates. Mind oli ikka kindlasti lihtsam kasvatada.

Tõlkejutt: Kapteni avastus (Daniele Oberto Marrama)

Juhus on väga sageli otse hindamatu sõber; ja just tänu juhusele sai teoks, et sellel veebruariõhtul, keerates ümber üksildase Santa Margherita tänava nurga, silmasin kurjategijate hullumaja valge hoone ees peatatud politseivankrit.

“Etskae!” mõtlesin. “Mu sõbral Salentil on uus üüriline!”

Ja kiirendasin sammu, et eristada midagi selle kurva lasti juures, mille sünge sõiduk valude maja lävele maha laadis; aga, kui lähedale jõudsin, pöördus tõld minekule ja rautatud peauks oli juba külalise taga vaikselt sulgunud.

Ei tea, miks mõte sellest uuest kinnipeetavast, keda mul polnud õnnestunud näha, õhtu jooksul väga sageli mulle uuesti pähe torkas. Tabasin end mitmeid kordi, ühe ja teise toimetuse vahel, esitamas endale küsimusi laadis: “Noor? Vana? Kurjategija? Kannataja? Kust tulnud? Millega hakkama saanud? Mis talle mõju avaldas?”

Ja nende mõtete tõttu, mis endiselt mu ajus ringlesid, otsustasin ma järgmisel hommikul minna koputama selle väikese kuningriigi uksele, mille vaieldamatu valitseja oli minu hea sõber, prof. Salenti.

Minu viimasest külaskäigust sellesse hoonesse oli möödunud mitu kuud; õieti sest ajast, kui kongiseinte varjus vallandus Cristiano Halleri mõrva verdtarretav ja seletamatu tragöödia. Ning ma teadsin, et kehtivate reeglite järgi ei tohtinuks ma näha ühtki uut ravialust, enne kui kõik õiguslikud formaalsused on täidetud. Aga ma usaldasin oma pikaaegset sõprust hullumaja juhatajaga ja samuti seda tähte, mis nii tihti julgete tee kohal särab.

Prof. Salenti tervitas mind südamlikult, aga tegi näo, nagu oleks taevast kukkunud, kui ma talt järsku küsisin:

“Kes on see uus külaline, kes eile õhtul sinu juurde jõudis?”

Algul proovis ta tagasi ajada; siis, pitsitatuna mu küsimustest, ütles mulle, et pole teda veel üle kuulanud ja kõik, mis ta tema kohta teab, ja mis lähtub aruandest, mille ta oli saanud, on see:

Ravialune oli kaubalaevastiku kapten, kes puhta ime läbi jäi ellu katelde plahvatuses oma laeval, mis kolme või nelja aasta eest oli ühes reisijate ja peaaegu kogu meeskonnaga õhku lennanud. Paar kalurit olid ta leidnud lauajupi külge klammerdumas, poolsurnult, ümbritsetuna kõrbenud pilbastest ja vormitutest laipadest, ning olid ta ära päästnud.

Ta tuli sellest eluga välja; aga äärmiselt pika põdemise järel kaotas mõistuse. Ja oma hullusest tekkinud deliiriumis uskus olevat teinud suure avastuse, millele oli määratud muuta maailma: avastuse, mille abil võiksid laevad meresid künda vajamata selleks ei katlaid ega mehhanisme ega mootoreid.

“Omavalitsus,” lisas Salenti, “sulges ta, peale pikka ootamist ja paljusid perekonnapoolseid nõudmisi, Trinità hooldekodusse. Ja seal juhtus, et tema, täiesti kahjutu nõdrameelne, mõrvas peale paari nädalat hooldekodu sekretäri. Muidugi mõista võid ette kujutada, mis edasi tuli: tavapärased uurimised, bürokraatlikud viivitused ning lõpuks, kuu aega peale vahejuhtumit – nagu ma saan teada aruandest – saadavad nad ta mulle siia.

Ta vaikis väheke, põrnitses mind oma läbitungiva, veidi iroonilise pilguga, ja ütles mulle siis:

“Piisab sulle?”

“Ei,” vastasin otsekoheselt. “Tahan teda näha.”

“Ma ei saa. Reeglid...”

“Reeglid, keda need huvitavad? Kui sa tahad...”

“Mina? Mina? Mis minul sellega pistmist on?”

“Ole nüüd, Salenti, mu sõber,” ajasin peale. “Ma olen su ülekuulamise juures. See saab olema äärmiselt huvitav. Ma ei paota suud, vannun seda: olen su kirjutaja.”

Tundsin oma sõpra liiga hästi, et kahelda tulemuses. Peale viite minutit vaidlemist tõusis ta kirjutuslaua tagant ja pomises:

“Järgne mulle.”

Hetk hiljem peatusin kerge judinaga kongi nr. 5 pisikese ukse ees.

* * *

Kui me sisenesime, oli kapten hõivatud mingitele paberitükikestele piltide joonistamisega.

Näinud meid, peitis ta kiiruga kõik asjad taskusse ja jäi vaatama, kulm kortsus. Ta oli pisut lühike mees, jässakas, kandiliste õlgadega, millele ookeanide päike oli andnud seesuguse terrakotavõõba, mis on omane kõikidele merehuntidele ning mis muutis tema läikiva kolba omamoodi vaskkupliks. Vuntsid, mis olid talle alles jäänud, olid punakad, hoolitsemata ja ripnesid metsikult, nagu hülge vurrud.

“Kapten,” ütles prof. Salenti tavapärase viisakusega, millega oma ravialuseid kohtles, “mu sõber ja mina oleme kaks ajakirjanikku ning tuleme teid paluma, et laseksite ennast intervjueerida.”

“Mille kohta?” küsis ta, põrnitsedes meid hallide vilavate silmakestega.

“Teie avastuse kohta, mis on laevandusele nii oluline...”

“Minu avastus?” Silmakesed välkusid metsikult. “Ja misjaoks? Ja kes olete teie, et tahate minu saladustesse tungida? Ja miks peaksin ma teid usaldama? Minu avastus? Jaa, ta on suur, ta on tohutu, härrased: aga seda ei avalda ma kunagi ühelegi hingele; kunagi, mõistate? Päeval, mil maailm selle kasutusele võtab, saate te teada, mis asi tema on; ning siis saate te tundma auru asemele tuleva inimliku energia põhimõtet. Aga mina teile ei ütle, kuidas ta koguneb ja kuidas teda kasutatakse... Ei, ei! Liiga palju olen oma saladuse tagasisaamise nimel kannatanud ja tööd teinud, et mult see täna veel üks kord jõu või kavaluse abil varastataks...

“Varastataks?” küsis mu sõber, tabanud tolles sõnas seletuse sellele, mida ta otsis.

“Varastataks; jah, härra! Aa, teie usute, et varastada on võimalik ainult rahakotte ja kelli? Ka ideid varastatakse, härra: need viiakse teilt minema ootamatult, öösel, saate aru? Teilt röövitakse saladus, mida hoiate ajukurdude vahel, nagu taskurätik, mida hoiate taskus... Ja mis ettevaatusabinõudega... Ja mis vahendeid selle varjamiseks, et te end võidetuks tunnistaksite...”

Ta astus kaks või kolm sammu üle kongi, seejärel tuli ja võttis resoluutselt koha sisse prof. Salenti ees ning ristas käed:

“No hästi, mina olin kavalam! Ma teadsin otsida ja leidsin üles. Ning varas ei pääsenud minu õigusemõistmise eest; ei! Ning ma oskasin – mina, mina üksi, mõistate! – saada tagasi selle, mis mult ära oli võetud...”

Ta tegi pausi. Hallid silmakesed põlesid; tüüakad käed pigistasid teineteist närviliselt. Siis ühtäkki:

“Te olete ajakirjanikud, kas pole? Hästi, seda parem! Ma heidan teie lugejate ette varga nime; ma mõistan selle häbisse; homme teab kogu maailm, et see, mille ma täide viisin, oli õiglus. Hea, et nii läheb!”

Ta mudis hetkeks tõmbleva käega oma läikivat kolpa, seejärel pahvatas järsku naerma, kiledalt, veidralt.

“Ha-ha! Ja mõelda vaid, et need härrad magistratuurist tahtsid teada... Otsekui nende jahedad protokollid teeninuks mingit eesmärki... Mida nad tahtsid? Mu üle kohut mõista?” Tema hääl omandas mõõdutundetu uhkuse tooni. “Inimeste üle nagu mina mõistab kohut maailm!”

Ta vaatas ringi, istus siis enesekindlalt meie juurde, ja ütles:

“Lugu on lõppude lõpuks äärmiselt lihtne.”

* * *

“Olete te kunagi tähele pannud,” alustas ta peale lühikest pausi, “et teid ümbritsevas ruumis, keskkonnas, õhus on nähtamatuid ja lepitamatuid vaenlasi? Igaühel meist on nad olemas, aga kuulsus on see, härrased, mis sigitab enamiku ägedatest vastastest... Niisiis, ma teadsin, et mul on vaenlaseid; ainult et ma ei tundnud neid. Nad olid võimsad, seda küll: sedavõrd võimsad, et olid avaldanud mõju minu elukorraldusele ning olid aheldanud minu vabaduse; õieti olid nemad need, kes sulgesid mind kurba, hirmsasse majja, ühte nendest majadest, mida irooniaga kutsutakse tervistavateks, aga mille eesmärk on tappa aeglaselt noid, kellest tahetakse lahti saada... Mina aga, kes ma olin nende manöövri läbi hammustanud, neid ei kartnud; minuga oli võitmatu vägi, minu saladuses hoitud avastus, mida parajasti täiustasin: see vägi ise, saanuks ta küpseks, oleks murdnud kõik müürid ja avanud mulle kõik uksed. Senikaua tegin, nagu läheksin nende mänguga kaasa ja leppisin vangistusega; vangistusega, mis kõigele vaatamata polnud raske, kuna mul oli lubatud mööda koridore ja mööda aeda ringi jalutada.

Ometi eelistasin ma oma kambrit, kuhu keegi ei sisenenud, kuhu kaks korda päevas toodi mulle lõuna ja õhtusöök, mind segamata, ning, viimaks, kus minu aju hääletutel täistuuridel mu suurt avastust viimaste oskuslike pintslitõmmetega täiustati.

See avastus oli kogu mu elu ja kogu mu varandus; aga missugune tohutu, võrratu varandus! Ma tundsin seda täitmas oma aju, tugeva, tukslevana, nagu elus asi: mulle paistis justkui pulseeriks see mu arterites, justkui karjuks see igast rakust oma võidukat sõna; ja see paitas õrnalt mu kõrva nagu muusika, kui õhtul voodisse läksin ning hommikul, silmi avades, helises minus selle äratushüüd. See meenutas kella, mille tikk-takk saatis igat tegevust mu elus.

...Nõndaks, härrased, teate te seda, mida kõike sünget, hirmutavat, hingekriipivat on ühe kella äkilises ja seletamatus seiskumises? Teate te kogu ületamatut õudu, mida sisendab millegi veel hiljuti elava ootamatu, täielik, sügav vaikimine?

Paraku mina, härrased, kogesin seda järsku, pöörast, ääretut õudu ühel hommikul, ärgates ootamatult tundega, et midagi minu sees oli lakanud elamast. Jäi mulje nagu oleks üks masinavärk äkki töötamise lõpetanud; ma tundsin vaikuse jäist hingust!

Hüppasin voodist välja, avasin tormakalt aknaluugid ja ootasin, otsekui võinuks valgus peletada need sisemised varjud, mida ühtäkki tundsin endasse kogunevat. Ning, esimese asjana, sööstis mu pilk paberilehele, mis oli seal lauakese peal, lehele, millele olin eelmisel õhtul märkinud viimased oma avastust puudutavad arvutused. Ma haarasin selle värisevate kätega, masinlikult, lugesin, lugesin uuesti; numbreid, arvurühmi, leppemärke... Ja siis? Selle kõige tähendus jäi mulle kaugeks; mulle paistis nagu oleks selle kirjutanud keegi teine: mina seda enam ei mõistnud.

Võtsin vapustatult pea käte vahele... Tundsin, et miski oli mu ajust haihtunud... Kartsin iseennast läbi katsuda, üles leida, teada saada... Aga paraku! Õudne tõde ilmutas end mulle kohe: mu kolp oli tühi; tühi nagu savivaas, millest ühe ettenägematu prao pärast on kogu vedelik, tilk tilga haaval, välja voolanud; tühjaks tehtud sellest, mida endas hoidis, kogu oma elust, kogu oma varandusest; tühjaks tehtud oma saladusest, sellest avastusest, mille paljud aastad ja paljud pingutused olid teinud tohutuks, võimsaks, kolossaalseks nagu inimgeenius! Mulle ei jäänud mitte midagi järele, mõistate? Mitte midagi! Tühjus, pimedus, vaikus! Minu aju oli paljaks röövitud!...

* * *

Seisin pikalt, pea kokkusurutud käte vahel, põrnitsedes seda paberilehte, mis nüüd minu jaoks enam mingit tähendust ei omanud. Siis, vähehaaval, hakkasin mõtlema:

“See asi juhtus täna öösel. Varas tuli vargsi, kasutas ära minu magamist ja viis oma kuriteo lõpule. Aga kas ikka tegelikult viis lõpule? Ei... Kiirustades ei tulnud talle pähe kõrvaldada üks teine asi: mälestus mu avastusest. Ma tean, et mul oli varandus, mis mult ära varastati. Seega võin ma asuda varga otsingutele, ma võin pühenduda selle jälgede ajamisele, mis mult röövitud on. Mälestus oli see, mille ta oleks pidanud pihta panema, ühes muuga... Jätmata mulle mitte midagi, mitte midagi, vaid uduloori mu mineviku ja minu vahel. Mina oleksin pidanud jääma teadmatusse isegi sellest, et olen nii jõletu varguse ohver... Saamatu varas! Ta jättis muukraua rüüstatud seifi lukuauku!...

Ma ei saa teie eest varjata, härrased, et see mõttekäik mind mõnevõrra rõõmustas. Kui varas on vilumatu, võimaldab see teda kergemini avastada... Teinekord jällegi jätkub tal naiivsust, et tulla tagasi kuriteopaigale oma kätetöö jälgede kaotamiseks; ja jookseb just siis politseile sülle.

Ja siis läbiski äkki mu pead mõte: “Aga kui ta naaseb täna öösel, et oma töö lõpule viia?”

...Ma ei jutusta teile, härrased, millise painavat ärevust täis öö ma mööda saatsin: mulle paistis, et silmasin pimeduses varikujusid, et kuulsin vaikuses hingede kääksumist, jalgade lohistamist... Ma sundisin end ärkvel püsima, aga vähehaaval sai unisus must võitu ja vastu koidikut jäin ma tukkuma, unustades oma hirmud ja varga ja kõik ülejäänu...

Ning järsku – see on tõsi, mis ma teile räägin, härrased – äratas mind veider tunne, nagu oleks üks iminapp mu kukla külge kinnitatud... Keegi imes mu aju, aegamööda... Varas oli tagasi tulnud ja oli kõrvaldamas viimaseid jälgi oma röövlitööst... Homme ei pruugi ma enam midagi mäletada... Vaevumärgatavalt, ettevaatlikult, hinge kinni pidades kogusin ma kokku kõik oma jõuvarud... Minutijagu kohutavat agooniat: tundsin, kuidas mu süda puperdas, kuidas mu meelekohad tukslesid; kartsin, et need tuksed hoiatavad varast ette... Ja ühe hüppega viskusin ma voodist, pöörasin ja ajasin käed laiali.

Mu käed kohtusid tühjusega – aga mu nägu riivas õhupahvak ning üheks hetkeks silmasin ma midagi kiiskavat, mis mind pimedusest jõllitas: kollaseid helendavaid silmi, mis kohe ära kadusid...

Viis sekundit hiljem tegi elektripirn mu toa uuesti valgeks. Seal polnud kedagi. Kõik oli korras ning uks ja aken olid hoolikalt suletud.

Oleksin võinud vanduda, et olin und näinud, kui mu kuklal polnuks endiselt alles hirmutav tunne kokkupuutest ilge imeva suuga...

* * *

...Minu plaan oli lihtsamast lihtsam: vastane ära petta, teeselda, nagu poleks ma midagi märganud, ent teha algust kannatliku, osava, peene otsimistööga...

Kuhu oli tundmatu varas võinud minu saladuse peita? See oli mu esimene küsimus. Kes see süüdlane oli? See oli teine.

Ja minu töö algas, niisuguse läbinägelikkusega, mille üle ma ise uhke olin. Ütlesin, et mul oli lubatud igal pool ringi jalutada; võisin seega oma heaksarvamise järgi vaadelda, nuuskida, sorida... Koridoridest treppideni, treppidest siseõuedeni, siseõuedest aiani, miski ei pääsenud mu puuriva pilgu eest: ei ükski nurgatagune, ei ükski peiduurgas...

Ja inimesed, keda kohtasin, olid nagu asjadki kõik minu pilgust läbi soritud, ilma et nad oleksid saanud seda märgata. Valvurid, arst, ravialused... Pähh! Kõik võimetud korda saatma nii hulljulget kuritegu...

Pidin oma otsingud suunama mujale; aga kuhu? Aga kuidas?

Ühtäkki meenus mulle, et olin korra poole trepi peal ühe irvakil ukse vahelt silmanud riiuleid, millele olid ritta seatud kristallpurgid. Mis nende sees oli?

Ja ühel hommikul, väga vara, riskisin ma treppidest alla tulla: seal polnud kedagi. Leidsin ukse – see oli võtmega lukustatud, aga võti oli lukuaugus.

Tasakesi, häält tegemata, tegin selle lahti – tuba oli tühi; läksin sisse, sulgesin uuesti ukse ja panin võtme taskusse. Olin üksi, ja vaba tegutsema...

Vaatasin ringi – seinte äärde, lakitud kuusepuust riiulitele olid ritta seatud pärgamendiga kaetud ja pitseeritud purgid, ning igal purgil oli sedel koos numbri ja nimega.

Lähenesin üllatunult: need olid ajud, alkoholi sisse pandud inimajud...

Ma judisesin: ega olnud, ega ei pidanuks olema ühte neist ajudest suletud minult varastatud saladus? Ja kus, kus saanuks ajust paremini varjata seda, mis on teisest ajust välja imetud?

Palavikuline rahutus sai must võitu; oli tahtmine kõik need anumad tühjaks teha, kõik need ajud välja tõmmata, lahti rebida, läbi sorida, kõik, kõik, üksteise järel... Aga oleks mul selleks aega olnud? Ning kas ei öelnud ehk nood nimed sedelitel mulle, et asjaga olid seotud teised ohvrid, teised õnnetud, röövitud, ehk samuti kui mina?

Äkki sööstis mu pilk ühele purgile, mis oli toa tagaotsas laua peal; see purk oli veel avatud ning tal ei olnud sedelit... Kellele kuulus see aju? Oli ta see aju-peiduurgas, mida mina otsisin?

Jah, jah, see ta pidi olema... Seal pidi leiduma see, mis kuulus mulle. Ja ilma pikemata viskusin ma lauale, toppisin värisevad käed alkoholi sisse, tõmbasin sealt aju välja, uurisin seda, avasin selle, võtsin selle kasvava joovastusega tükkideks, vaadates, nuusutades kõige varjatumaid rakke, lootes midagi näha, tajuda, ära tunda. Ei midagi! Ei midagi! Ning väsinud käed lasid uuesti langeda hallil inimollusel, mis muutis alkoholi hägusaks, lahustudes määrdunud vines...

Veel üks kord oli mind ära petetud. Ühes elusas ajus pidanuks ma niimoodi sorima. Surnu ajusse polnud võimalik saladusi peita.

* * *

Mida olin ma tollel laupäeva pärastlõunal meie varjupaiga süngesse aeda tegema läinud? Seda ma ei mäleta – võibolla oli mind tõmmanud melanhooliast kantud videvik, mis täitis aia nahkhiirte lennuga; võibolla oli mind kohale kutsunud sulnis lauluviis, mis andis märku Domenicost, teenrist, kes lõhkus keskmisel jalgrajal puid, saatjaks tema kirve mürtsude karune refrään.

Aga Domenico polnud üksi: seal oli ka keegi teine, temast mõne sammu kaugusel purskkaevu juures, kes tegi suitsu, vahetades teenriga salmide vahel mõne sõna ja vaadates basseini seisvat vett.

Ei tea miks käis must läbi külmajudin ning ma olin kui maa külge naelutatud. Miks see mees põrgu päralt seda basseini põrnitses? Mida ta selles vees nägi?

Ühtäkki pööras too ennast pooleldi, ja nägi mind.

“Etskae!” ütles ta. “Olete see teie, kapten?”

Tundsin teda: see oli Taddi, juhatuse sekretär, tusane ja sõnaaher nooruk, keda, kes ta igal jumala päeval oma kontorisse sulgus, peaaegu kunagi näha ei olnud; üks neist vähestest, keda ma polnud kohanud enam kui kaks või kolm korda sestsaadik, kui minust maja külaline sai.

Tema hääl rabas mind: see paistis mulle kileda, lõikavana, ühe väärastunud häälena...

“Hea küll, kapten,” algas ta uuesti, pöörates ainitise pilgu kangekaelselt purskkaevu basseinile. “Ja teie avastus?”

Ma võpatasin: oma otsekohesuses mõjus too küsimus mulle kui hõõguv raud vastu mu selga. Mulle paistis, ei tea miks, nagu oleks ta irvitanud.

Minu avastus? Ja miks tema sellest mulle räägib? Ja miks ta mulle sellest rääkides ainiti vett vaatab, vett – mõistate? –, mille üle minu avastus valitseda võiks, vett, mida inimlik energia, veojõuks muundatuna, võiks ületada, käsutada, alistada?

Ma vaikisin hämmastunult ja tema, üllatunud mu vaikimisest, pöördus ning vaatas mind.

Siis nägin ma selgelt, teravalt läbi prillide helkimas – ta oli kaugnägelik, usun ma – kahte kollakat, veidralt hiilgavat silma, kahte silma, mis pimeduses, võisin vanduda, pidanuks olema helendavad nagu kassil.

Jumal küll! Need olid silmad, mida ma teadsin!... Aga kas ikkagi... kas ikkagi olin ma leidnud selle, mida otsisin, pärast nii paljusid tühjaläinud pingutusi? Kas ikkagi oli mu eesmärk saavutatud? Kas ikkagi olin ma sihile jõudnud? Ja niimoodi järsku, ilma, et ma oleksin valmistunud?

Need küsimused tunglesid mu ajus, pumpasid mu verre veidrat erutust; tundsin, et see oli mind reetmas... “Julgust!” mõtlesin. “Lööme kavalusega.” Usuksite te seda, härrased? Kogesin siis toda kirjeldamatut mõnu, mida tunneb kass, kellel on hiir käpaulatuses ja kes tahab oma ohvri agooniat aeglaselt nautida... Ei mingeid järske liigutusi: see tuleb viia lõpule delikaatselt... Milleks kiirustada?

Ja ma alustasin siis üldsõnalist vestlust, vestlust, mis paistis viivat ei tea kuhu; ning samal ajal jälgisin pilguga ümbrust, et näha, kas seal, aias või akende taga, liigub kedagi... Ei kedagi: isegi Domenico oli eemaldunud, võibolla selleks, et lõhutud puud keldrisse viia.

Kirves aga oli seal, keset jalgrada ja helkis, helkis videvikuvalguses nagu pilkuv silm.

Ja mina rääkisin, ja rääkisin, ning vähehaaval, ülima osavusega, nihkusin ma lähemale kirvele, mis näis mind ootavat...

Tema vaikis. Võibolla kuulas ta mind; võibolla oli ametis vee vaatamisega seesugusel ainitisel pilgul, mis oli ta esimesest hetkest alates süüdlaseks teinud. (Miks, miks vaadata vett, kui ta ei olnud varas? Kas pole, härrased?) Ja ta ei näinud mind, kui ma sujuvalt, märkamatult kummardusin, et ühte asja üles korjata; ega näinud ta mind, kui ma aegamööda, sama sujuvusega talle lähemale nihkusin ning tema seljataga olin.

Ning mina rääkisin ja rääkisin... Kui palju asju ma sel hetkel ütlesin! Ja, teate, need olid targad asjad ja tema, kui neid kuulis, pidi mõtlema, et lisaks sellele, et ma olen suur leiutaja, olen ma ka esmaklassiline mõtleja.

Uskuge, kõik see lõbustas mind: mu südant kergendas sõnulseletamatu rõõm... Kui lihtne oli talle kätte maksta! Kas polnud ma ehk tema enese ettenägematuses tundnud ära tolle öö saamatut varast?

Ja ühtäkki mõtlesin: “Tuleb lõpp teha.” Olin temast täpselt ühe sammu kaugusel. Piisas käe välja sirutamisest.

Karjusin: “Varas!” Ja tõstsin kileda, kohutava, hirmuäratava naerupahvaku saatel kirve... ja lõin.

Kolp läheb kergemini pooleks kui halg, härrased. Uskuge, ei mingit jõudu...

Ja nii oligi tema aju seal, väljas. Nii oligi minu saladuse peiduurgas minu valduses... Mu jumal! Missugune rõõmukarjatus! Missugune meeletu möire, mis kajas vastu kogu aias, nagu ei ükski teine inimmöire!

Ja nõnda juhtuski, et veerand tundi hiljem leiti mind maast, basseini kõrvalt, ikka veel klammerdununa tolle kolba külge...

Kirves enam ei helkinud. Ta oli verest liiga punane...

* * *

“Ja teie avastus?” küsis prof. Salenti pärast pausi teadlasele omase tasakaaluga.

“Selle sain ma tagasi!” hüüatas kapten jalule hüpates. “Ja nüüd on ta siin, siin, turvaliselt, kindlalt, hästi kaitstud,” ja ta lõi jõuga vastu oma läikivat kolpa, “ning keegi ei või seda mult enam ära kiskuda, mitte kunagi; ja siis, kui ma tahan, kuu pärast või aasta pärast, vallutab ta maailma, võidukalt, hiilgavalt, surematult!”

“Müüte selle maha?” küsisin kartlikult.

Ta põrnitses mind, naeratas ja kuulutas pühalikkusega:

“Seda müüa? Ei iial! Ta on määratud päästma rahvaid. Ma kingin ta inimkonnale. Teadus on inimesearmastus!”

“Inimesearmastus!” pomises mu sõber Salenti koridoris oma sõnulväljendamatu iroonianoodiga. “Tõepoolest, mõrvari suust pole see paha sõna!...”

Itaalia keelest tõlkinud Tormi Ariva

Daniele Oberto Marrama (1874–1912) oli Napoli ajakirjanik ja advokaat, kelle värvika iseloomu juurde kuulusid nii anarhistlik meelestatus, dändilik hoiak kui ka hea mõõgakäsitsusoskus. Ta tegi kaastööd mitmetele ajakirjandusväljaannetele, kirjutades lisaks artiklitele luulet ning jutte. Eluajal Marrama kirjanikuna laialdast kuulsust ei saavutanud ja hiljem tema mitte üleliia mahukas looming unustati. Kui üks varasemalt vampiiriteemalistes antoloogiates avaldatud lugu – “Must doktor” (Il dottor nero) – välja arvata, siis tõeliselt taasavastati Daniele Oberto Marrama itaalia õuduskirjanduse ajaloo jaoks alles 2015. aastal, kui ilmusid esimesed kordustrükid tema “veidrate juttude” kogumikust “Surnu portree” (Il ritratto del morto, 1907). Mitmesuguseid klassikalisi üleloomuliku kirjanduse tüüpmotiive (vaimud, hullumeelsus, neetud esemed jm) läbi proovivast “Surnu portreest” pärineb ka siinne lugu “Kapteni avastus” (La scoperta del capitano).

Sisukord

Peatoimetaja veerg 08/26 (Kristjan Rätsep)

KAASTÖÖDE ÜLESKUTSE! Mõõgad ja maagia III: otsitakse naissõdalasi (Raul Sulbi)

Uudistame autorit: Annikky Lamp ja Pidu aja lõpus (Tanel Rõigas)

Kikaeli lugemise väljakutse (Tanel Rõigas)

Ulmikud Piirissaart vallutamas õlle ja hea tujuga (Kristi Reisel)

Huvilised raamatukogus ehk „Õhtus on ulmet“ (Tea Roosvald)

Annus läänelikku Koread - „Vihmavalingute turg” (Tõnis Hallaste)

Meeldib, ei meeldi, meeldib, august 2026 (Maarja Kruusmets)

Päeva materjal Wikipedias, august 2026 (Taivo Rist)

Ulmkonnakroonika 08/26

Uudiskirjandus 08/26

Jutt: Pööriöö needus (Manjana)

Jutt: Kivine sõprus (Tim Hornet)

Jutt: Potsiooniõpetuse alused (Tea Roosvald)

Jutt: Kuidas me ussid saime ja kooli vara rikkusime (Tim Hornet)

Jutt: Koristusprobleem (Tanel Rõigas)

Tõlkejutt: Kapteni avastus (Daniele Oberto Marrama)