Peatoimetaja septembriveerg 2013 (Ove Hillep)

Sügis on kätte jõudnud ning sellega koos jõuab kätte ka Reaktori sünnipäev. Käesolev number on meie ajakirja 24. mis tähendab, et juba kaks aastat oleme me Eesti ulmemaastikku tuumatulega kütnud. Kuna suvi on enamuses kirjastuste puhkeaeg, oleme selles numbris keskendunud teistele ulmeanri väljunditele: Jaagup Mahkra uurib mängu "Dark Antarctic", Marvel Riik jätkab oma mõtisklust Stephen Kingi teoste üle ning loomulikult ei puudu ka pildimäng.

Juttude poole pealt on meil pakkuda lugejatele nii mõnigi maiuspala - Charles Strossi "Kollane lumi" Mart Kalveti tõlkes ning Martin Kirotari pisut ehk Asimovlik robotilugu.

Tõmmake aga kiirguskindlad roobad selge ning pugege meie reaktoriruumi!

Kaanepildi autor Aili Gerz

Arvutimäng Dark Antarctic (Jaagup Mahkra)

Mitmetele teist võib see tulla üllatusena, aga ka Eestis tehakse arvutimänge! Näiteks nägi käesoleval aasta 9. juulil ilmavalgust teos nimega ,,Dark Antarctic", mille loojaks on Rain Pohlak, kes on laiemale avalikkusele tuttav kui death metal bändi Neoandertals liige. DAs kehastad sa kollases kaitseülikonnas ja gaasimaskis tegelast, kes käib mööda punaste Antarktika-jaamu ja heitleb seal vallapääsenud kooljahordidega. Kuidagi on asjaga seotud ka natsid, kel samuti Lõunamandril omad salajased baasid...

Tegu on flash-põhise kõrvaltvaates platvormmänguga, kuigi viimase termini võib kahtluse alla seada, sest kogu liikumine toimub ühel tasapinnal. Objektiivseim kirjeldav sõna DA kohta oleks kindlasti ,,primitiivne". Põhimõtteliselt ei tee sa muud, kui liigud vasakule või paremale, rebid zombisid paljaste (vist siiski kinnastatud) kätega mitmetel eri meetoditel tükkideks ning otsid võtmeid ja lumesaanivaruosi, mille abil edasi pääseda.

Ekstra primitiivne on mängu graafika: nii su alter ego, kollid kui ümbrus lõhnavad MS Paint'i järgi. Samas ei tähenda see, et visuaalne külg oleks halb. Pigem vastupidi - jaamade koridore täitev gore näeb välja sobivalt sogane ja rõlge; üksikute virtuaalpintslitõmmetega maalitud polaaröine taevas ja virmalised on atmosfäärikad ning sina ise, tumm inimkehi kätega osadeks lahutav tegelane, meenutad mängu edenedes üha enam mingit londiga peletist. Bottom line, DA ,,graafika" on sugestiivne ja õõvastav - näide töötavast minimalistlikkusest.

Pilti täiendab heli, mis on DA tugevaim külg - taustal kõlab hüpnootiline bassisõrmitsemine, mis on ka kogu muusika, mida antud mäng vajab, ja tegevusi saadavad erinevad jälgid helid. Et praktiliselt ainus tegevus mängus on kellegi füüsiline katkitegemine, siis hääled on vastavad - zombide korin, vabaneva vere ja soolikate plödin ning jäsemete eraldumise ragin. Rain kui kogemustega death metal-vokalist on teinud suurepärase töö ja lindistanud helitausta, mis loodud vaid ebamugavust ja tülgastust tekitama - ja mis muid emotsioone sa splatter-mängult ikka ootad?

Heli ja pilt kokku loovad kõheda ja dementse atmosfääri, saates sind läbi lumetuisu ja korjustega täidetud koridoride, kus sa järjekordseid kooljaid otsid, keda mõnel kreatiivsel moel koost lammutada. Ja ega mängul muud õigustust olemasolule polegi - ühetasapinnaline 2D-kõmpimine ja kahe-kolme võitlusnupu tagumine pole just Game of the Year-materjal.

DA omapärast võlu tuhmistavad disainivead ja bugid. Loen mõned üles: peamenüü punktide (,,New Game" ja ,,Load Game" ) vahel liikudes refreshib kogu ekraan; osad animatsioonid ei ole ,,puhtad" - nt. sinu tegelasega ,,käivad kaasas" mõned hõljuvad pikslid; koridore mööda käies vilksatab osa butafooriat (laibad jne.) nähtavaks alles siis, kui see vähemalt pooleldi või tervenisti kaadrisse on jõudnud; puudub eraldi animatsioon liikudes võitlemiseks - tegelane lihtsalt hõljub käega vehkides edasi, kuni löömisnupp lahti lasta; zombist, kes sind juba ründama on asunud, eemaldumisest ei ole kasu, jne, jne, jne. Oleks tore, kui autor annaks välja ka patchi, mis vähemalt mõned neist kaebustest likvideeriks - tegu ikkagi ju tasulise mänguga.

Jah, DA maksab tervelt 6.66 dollarit (eurodes arveldava eestlase jaoks rikub ostukeskkond paraku nalja ära). On see oma hinda väärt? See on igaühe enda otsustada. Ühelt poolt on teos kodumaine, õnnestunud atmosfääri ja omapäraste helidega, teiselt poolt aga äärmuslikult lihtsakoeline, ilma juhuslikkuselemendita, mitmeti vigane ning pealegi on sarnaseid (tasuta) mänge kogu veeb täis. Mina, kui ma oleks algaja mängudisainer, oleksin selle pigem enda tutvustamiseks ilma rahata välja andnud. Lisaks ei ärata see väljaspool hevimeeste seltskonda, keda gore, pentagrammid, natsindus ja hinna numeroloogia tõmbavad, ilmselt kunagi mingit huvi.

Nii et jah - DA on mäng neile, kes armastavad groteski ja death metal-esteetikat. Kas ma soovitan demo proovida? Jah, kindlasti. Kas ma soovitan osta? Ma ei tea - otsustage teie minu eest.

Pildid võetud mängu kodulehelt.

Intervjuu: Rain Pohlak (Jaagup Mahkra)

Täna vestleme Rain Pohlakuga, kes on meie huviorbiidis seoses tema loodud arvutimänguga Dark Antarctic. Raini nimi võib olla varasemast tuttav eelkõige kodumaise raskemuusika austajatele, kes teavad teda kui ansambli Neoandertals juhtfiguuri - olen bändi albumeid arvustanud Hard Rock club ja Metalstorm kodulehtedel. Rain elab Lõuna-Eesti metsade keskel omaehitatud majas, vastandudes oma elustiililt üha linnastuvamale keskmisele eestlasele; paari aasta eest näidati tema pere tegemisi ka teles.

1. Tere! Kuidas läheb? Kuidas katuse jaoks sambla kuivatamine edeneb?

Kirjutan intervjuule vastust hetkel oma palkmajast, kaminas põleb tuli ja mättad ootavad ladumist. Maja on ehitatud ümbrusest saadaolevatest looduslikest ja taaskasutatud materjalidest. Kokku on seni kulunud majaehitusele 689 eurot. Ei mingit ehituspoodide nuumamist või orjastavat pangalaenu võtmist. Palgid on ise käsitsi kirvega tahutud.

Vaba inimesena metsas tulevad parimad mõtted ja isu millegi huvitavaga tegeleda. Pole ümber linna kära ega väsitavaid inimesi.

2. Räägi, kust tuli mõte teha Dark Antarctic'u taoline mäng? Kust ammutasid tegemise käigus inspiratsiooni?

"Brutal Doom" andis viimase tõuke ise mängu loomiseks. Tegemist on siis vanale heale mängule "Doom" loodud modifikatsiooniga, mis lisab juurde lihtsad ja pikslised 2D vaenlaste hukkamised.

Animatsioonid olid üsna lihtsad, kuid väga mõjuvad oma verdtarretava brutaalsustega. Tuli hirmus tahtmine ka ise käsi külge panna ning üks lihtne ja brutaalne mäng luua.

2012.aasta ühemehe tehtud piksline õudusmäng "Lone Survivor" oli samuti suur inspiratsiooni allikaks. Kõigest mõni õigesti sätitud piksel lõi mängule väga sobiva ja tumeda atmosfääri.

Külm Antarktika on alati tundunud sobiv paik ühele kõledale õudusmängule. Kui mõnes polaarbaasis peaks midagi katastroofilist juhtuma, siis võib surma ootamine seal ikka üsna trööstitu olla.

"Dark Antarcticu" peategelane on kollasesse kaitseülikonda riietatud ellujäämise nimel võitleja, kes Antarktika venelaste, ameeriklaste ja salajaste natside polaarbaasidest põgenemisteed otsib. Baaside udused koridorid on täis elavaid surnuid ning igas asukohas tuleb mõni liikumisvahend korda teha, juppe otsida või võtmeid leida. Samal ajal tuleb võimalikult brutaalsel viisil koletisi hävitada. Lõpuks Amundsen-Scott polaarbaasi jõudes leiab peategelane eest inseneri, kes annab teada, et peategelane on äärmiselt haige skisofreenik, kes on kogu selle aja tavalisi inimesi baasides tapnud. Lõpus on antud valida viisid, kuidas enesetapp sooritada ja see õudus lõpetada. Munade mahasaagimine mootorsaega on nendest veriseim viis. Muidugi kui mäng lõpetatakse "Dark" raskusastmel, siis avaldub mängu salajane kolmas lõpp. Selle avastamine jäägu aga mõne üksiku fanaatiku jaoks.

3. Kas on mängule oodata lappe (patche) või lisamaterjali (DLC'd moodsas keeles)?

Dark Antarctic on nüüdseks maha jäetud projekt. Korra oli mõttes teha täiendatud iOS versioon, kuid pigem lihvin uue mängu materjali.

4. Kui see saladus pole, siis kuidas müügieduga lood on? Kas motiveerib edaspidigi mänguloomega tegelema? On midagi juba töös?

Neli koopiat olen müünud oma kodulehe kaudu. Ise arvasin, et võimalik on ilma mingi promota mõnikümmend kuni mõnisada koopiat müüa, kuid mängu mehaanika oleks pidanud olema lihtsam ja graafika lihvitum. Rahul olen faktiga, et nelituhat korda on mängu treilerit vaadatud ja tuhat korda demo mängitud. Raha mind ei motiveeri. Minu suurim rahuldus on hoopis enda loodud pikslite abil tõelise veresauna korraldamine.

Hetkel on käsil kaks erinevat prototüüpi uute mängude jaoks. Üks on juba mängitav ning hõlmab must-valget joonistatud stiili. Teine on aga Unity mängumootoriga loodud detailsem projekt. Ühe mängu temaatika hõlmab inimsöömist ja teise oma genotsiidi. Kumb mäng ilmavalgust näeb, seda ma ei ole veel otsustanud. Tulemus saab aga mõlemal juhul olema verest nõretav!

5. Mis mänge ise vabast ajast mängid? On sul mingeid ajatuid lemmikuid, mida teistelegi soovitada?

Ajatu lemmik on Fallout 1. Mängus on ideaalne hävinenud maailma atmosfäär koos kavalate dialoogide ja brutaalsete tapmisanimatsioonidega. Hetkel mängin arvutil Playstation 2-e emulaatoriga järjekordselt "God of War 2-te". Kasutan Xbox 360ne pulti. Eepiline hakkimine ja julmal viisil hukkamine on parim viis verejanulisi mängijaid rahuldada.

Enamus elavate surnute teemalisi mänge on väärt mängimist. Hiljutine "State of Decay" oli näiteks hea üllatus. "Dead Space 2" on suurepärase ülesehitusega sci-fi mäng, mis mind alati kaasa haarab.

Mitmikmängudest on ainus ja õige "DayZ", mis on modifikatsioon tehhide sõjamängule ARMA 2. Maailmalõpp, elavad surnud, 225 ruutkilomeetrit surmatsooni ning ettearvamatud teised mängijad. Ohtlikuim vastane on teine inimene, kannatlik snaiper, kes võib sind tunde oodata ja peale tapmist sinu laiba tühjaks teha. Suurim adrenaliin on alati tekkinud teist ellujääjat keset metsa kohates. Kas tal on relv? Jõuan ma ta enne maha võtta kui tema mind? Jookseb ta äkki oma salajase telklaagri poole kus on mitme nädala jagu tema kogutud varustust? Pingelised küsimused käivad selles simulaatoris peast läbi ning soovitan seda kindlasti kõigile hardcore survival mängude fännidele. Inimjaht ning teiste mängijatega manipuleerimine ei ole kunagi põnevam olnud.

6. Kuidas bändil uue muusika loomine edeneb? Mis su enda kõrvu hetkel paitab/rebestab?

Neoandertals plaanib välja lasta singli, mis peaks näitama, kuidas bänd on edasi arendanud 2011.aasta "Ebu Gogo Gutting the Child" albumil loodud materjali. 2012.aasta plaat "Australopithecus" oli eksperimentaalne ja improviseeritud spin-off album, mis oli kummardus vähetuntud hominiididele, kuid ei kajastanud Neoandertalsi tõeliselt loomalikku külge. Aimasin, et mõned Neoandertalsi fännid segadusse satuvad. Neoandertals on alati olnud brutaalne ja uuenduslik brutal death metal bänd ning uus ülikiire ja eelajalooliselt mõtestatud lugu peaks seda ka tõestama.

Kuigi suurem osa uue albumi muusikast on valmis kirjutatud, siis läheb lihvimisele ja lindistamiseni veel kõvasti aega.

Ise naudin hetkel Kanada avant-garde death metal bändi Gorguts uut meistriteost "Colored Sands". Viimase aja kõige brutaalsemad avastused on Indoneesia bändid Gore Infamous ja Lumpur. Palju kuulan ka mänguseeriate "Dead Space", "Killzone" ja "God of War" klassikalisi tumedaid soundtracke.

7. Reaktor on ikkagi ulmeajakiri, niisiis ei pääse kõrvale küsimusest "kas ulmet loed?". Kui, siis milliseid alaanre eelistad? Oskad ehk mainida lemmikkirjanikke?

Enamus aja loen ajaloolisi tekste ning ulmekirjanduse fänn veel ei ole. Teiste inimeste loodud fantaasia ei kõdita minu närve nii, nagu seda kunagised reaalsed barbaarsused on teinud. Kindlasti on aga palju head kraami, millest ma ilma olen jäänud. Vahel proovin ennast aga inspireerida Robert J. Sawyer'i kirjutatud "The Neanderthal Parallax" triloogiat sirvides, aga fänniks ennast ei pea.

8. Loomeinimesena oled ehk isegi kaalunud kirjutamist? Neandertallaste-teemaline horror oleks näiteks väga põnev. Või kui ise ei tee, siis lubad ehk minul kirjutada? Turustaksime raamatut ja järgmist Neoandertalsi plaati koos?

Raamatu kirjutamisest ise huvitatud ei ole. Neandertaallaste tumedamast poolest võid aga vabalt fantaseerida ja mõne eepose kirjutada.

Muide eesti keeles korrektne sõna "neandertallased" ei kõla üldse hästi ja voolavalt. See tuleks ära muuta ja kasutada hoopis "neandertaallased". Tal (vana Thal) ehk org on loomulikum ja ka saksa keeles pika A-ga. Kuigi "der neandertaler" on sõna, mis eesti keelde üle tuues neandertallased veidralt kõlama paneb. Ise jään surmani kasutama sõna "neandertaallased"!

Üks tuntud Eesti black metal entusiast ütles mulle mõni aeg tagasi, et neandertaallaste teemaline kirjatükk on tal isegi lähitulevikus plaanis. Kaugel see on ja kas see kunagi ka reaalselt ilmavalgust näeb, seda ma ei oska kahjuks öelda. Midagi ulmelist tal aga plaanis oli.

Neoandertalsi järgmise albumi teema ja lüürika on mul juba aga koos. Tegemist tuleb jutustusega ühe neandertaallase elust niiske koopa hällist kuni viletsa ja külma surmani. Raskused ja haigused, inimestega võitlemised, hõimuliikmete pidevad surmad ja laipade söömised on järgmise albumi sõnade läbivateks teemadeks. "Neanderthals Were Master Butchers" ja "Ebu Gogo Gutting the Child" albumite sõnade fännid ei pea pettuma.

9. Tänud vastuste eest. Soovid ehk veel midagi öelda, olgu see siis mängu või ükskõik mille kohta?

Üks tähtsamaid valikuid, mida iga indiviid peab tegema, on enda elukeskkonna valik. Ei tasu vaadata peata massi ja umbse linna poole. Üks parimaid tundeid on oma metsamajas ärgata ja vaid neid asju elus teha, mis tõeliselt meeldivad.

Palju ilmetuid tekste (Jüri Kallas)

Ulmelugejad‭ (‬ja ka algajad ulmekirjanikud‭) ‬on ekslikul arvamusel,‭ ‬et lühijuttu on lihtsam kirjutada kui romaani.‭ ‬Ilmselt‭ ‬just‭ ‬sellest veendumusest tuleneb ka teine eksiarvamus,‭ ‬et teksti pikkus on võrdeline teksti väärtusega,‭ ‬et laastud kui sellised on praht igal juhul.‭ ‬Tõsi ta on,‭ ‬kehvasid laaste on laadungites kirjutatud ja avaldatud,‭ ‬kuid kehvasid romaane on kindlasti rohkem.‭ ‬Paradoks selles,‭ ‬et kehvas romaanis on reeglina seiklusi ning ka kehv romaan võib meelelahutusena kirja minna.‭ ‬Kehv laast aga ei lähe kuidagi kirja,‭ ‬et on üks kimp sõnu ja kõik‭!

Eelnev sissejuhatus on vajalik,‭ ‬alustamaks juttu ajakirjast‭ "‬Vortex Science Fiction‭"‬.‭ ‬Ajakirja ilmus vaid kaks numbrit,‭ ‬aga sellega ei üllata kedagi‭ - ‬üllatus on pigem see,‭ ‬et ajakirja kontseptsioon oli palju tekste ühes numbris,‭ ‬mis omakorda tähendas numbri täitmist väga lühikeste juttude ja suisa laastudega.

Ajakirja‭ "‬Vortex Science Fiction‭" ‬mõlemad numbrid olid nummerdatud,‭ ‬aga hoolikad bibliograafid on dateerinud,‭ ‬et esimene number ilmus‭ ‬1953.‭ ‬aasta juulis.‭ ‬Teise numbri kohta oskavad ka nemad vaid öelda,‭ ‬et see ilmus millalgi‭ ‬1953.‭ ‬a lõpus.‭ ‬Peatoimetaja oli‭ ‬Chester Whitehorn ja avaldas ajakirja‭ ‬Specific Fiction Corporation.‭ ‬Kui peatoimetaja oli varemgi ulmeajakirja toimetanud,‭ ‬siis kirjastus‭ ‬oli‭ ‬taolises‭ ‬äris esmakordselt.

Tõttöelda teeb need kaks‭ ‬164‭ ‬leheküljelist ühikut ajakirjaks eelkõige‭ ‬vaid‭ ‬levitamisviis ja teatav perioodilisus.‭ ‬Esimeses numbris polnud isegi peatoimetaja veergu,‭ ‬arvustustest ja kõigest muust rääkimata.‭ ‬Teise numbri lõpus oli peatoimetaja lehekülg,‭ ‬kus‭ ‬Chester Whitehorn avaldas mõned väljavõtted lugejakirjadest,‭ ‬mis ajakirja asjus eriti‭ ‬arusaavad ei olnud‭ ‬ning ennustasid vaid probleeme ja kadu‭ ‬...‭ ‬neile vastukaaluks sai lugeda peatoimetaja õhkamist,‭ ‬et kui kena,‭ ‬et juba teine number ja kui lootusrikas ta on.

Nagu eespool öeldud,‭ ‬ilmus ajakirja vaid kaks numbrit ja niimoodi võib takkajärgi parastada,‭ ‬et lugejatel oli‭ ‬taaskord‭ ‬õigus.‭ ‬Ei saa öelda,‭ ‬et iga ajakiri peab kindlasti järjeromaane,‭ ‬lühiromaane või pikemaid jutustusi avaldama,‭ ‬aga teatav vaheldus kahju küll ei tee.‭ ‬20 ‬juttu esimeses ja‭ ‬25‭ ‬juttu teises numbris võib ikka väga monotoonseks kätte ära minna küll.‭ ‬Üks lugeja märkis teraselt,‭ ‬et kust kavatseb toimetus leida paarkümmend head lühijuttu ja nii igasse numbrisse.

Ma ei tea,‭ ‬palju‭ "‬Vortex Science Fiction‭" ‬sõnalt maksis,‭ ‬kuid‭ ‬kui vaadata ajakirjanumbrite sisukordasid,‭ ‬siis ilmselt vähe.‭ ‬Suuri nimesid pole,‭ ‬esimeses numbris vaid Lester del Rey ja Jack Vance ning paar mõõdukalt tuntud tava-‭ ‬ja krimikirjanikku.‭ ‬Eks taseme näitaja ole ka see,‭ ‬et‭ ‬kui‭ ‬palju ajakirja juttudest taastrükki on väärinud.‭ ‬60‭ ‬aastat on möödunud ning isegi kõikvõimalikud e-kirjastajad,‭ ‬kes kui aakalid iga kirjandusliku raipe peale tormi jooksevad,‭ ‬pole pidanud vajalikuks neist ajakirjadest midagi taasavaldada.‭ ‬Omal ajal‭ ‬taasavaldati‭ ‬Lester‭ ‬del Rey,‭ ‬Jack‭ ‬Vance'i‭ ‬ja‭ ‬Charles E.‭ ‬Fritchi‭ ‬jutud‭ ‬ning nii‭ ‬see‭ ‬jäi.

Teine number‭ ‬sisult‭ ‬on veelgi haledam ning selle peamine väärtus on vast,‭ ‬et seal debüteeris üheksa uut autorit.‭ ‬Eelkõige väärib‭ ‬number‭ ‬siiski märkimist seetõttu,‭ ‬et seal avaldas oma kaks algajalikku jutukest Marion Zimmer Bradley.‭ ‬Ka sellest numbrist leiti üks jutt kordustrüki vääriline olevat,‭ ‬aga ärgem seda fakti liialt tõsiselt võtame,‭ ‬sest kordustrüki kohaks oli sama toimetaja kokkupandud ajakiri,‭ ‬mida avaldas seesama kirjastus.

Kui tulla tagasi loo alguse juurde,‭ ‬siis probleem polnud juttude pikkuses,‭ ‬vaid ikka ja jälle tasemes.‭ ‬Iga teksti jaoks on olemas optimaalne maht ning oskaja autor paneb selle ka loetavalt kirja.‭ ‬Kuid ajakirja‭ "‬Vortex Science Fiction‭" ‬jaoks neid oskajaid ilmselt ei jagunud,‭ ‬sest kuidas muidu seletada,‭ ‬et ajakirjast praktiliselt puudusid need nimed,‭ ‬kes tolleaegses ulmes juttudega ilma tegid.‭ ‬Kui ma teinekord ei ole eriti nõus ingliskeelses kriitikas antavate hinnangutega,‭ ‬siis ajakirjas‭ "‬Vortex Science Fiction‭" ‬ilmunud tekstide puhul on sõna‭ "‬ilmetu‭" ‬enam kui tabav iseloomustus.

Süvahavva 2. hooaja ja romaani esitlus (J. J. Metsavana)

12. septembril toimus Kultuurikatla aias põnev kogunemine. Nimelt esitles Indrek Hargla stsenaristina Süvahavva teist hooaega ning kirjanikuna romaani, mille katkendi võisid usinamad lugejad ka eelmise kuu Reaktorist leida. Rahvast oli palju, kuid sarja toetaja LHV pank ei olnud kokku hoidnud ning suupisteid ja jooki leidus igale külastajale.

Reaktori toimetus jõudis kohale pea-aegu täies koosseisus (tuumik oli esindatud) nii Tallinnast kui Tartust. Omajagu aega läks sündmuskoha otsimiseks, kuna ükski meist ei teadnud, kuskohas ,,linnahalli kõrval, kalaturu taga" täpselt asub. Õnneks suudeti logistiliselt probleemid lahendada ning kohale jõudes ootas meie toimetust juba punane vaip.

Sissepääsemisel oli kõige keerulisem lugu Aguriga, kuna enne vaibaleastumist nõuti nimesid. Proovisime esiteks ta passinime - see ei sobinud. Siis kirjanikunime - ka see ei töötanud. Viimaks sai leitud, et ta oli kirja pandud hoopis kolmanda ja Reaktoris kasutust leidva aliasega.

Tuleb tunnistada, et peoaed oli väga vahvalt dekoreeritult erinevate värviliste valguste, tõrvikute ja lõketega. Kohtusime kallite külalistega Saaremaalt ehk perekond Kallastega ning ulmekirjanduse baasi staari Lauriga - peoperemees Indrek aga sebis ringi ning püüdis olla igal pool korraga. Asusime vaikselt degusteerima laudadele pandud suupisteid ning jooke ja jutustasime elust-olust.

Varsti aga kutsuti külalised kinosaali. Haarasime laudadelt paar õlut kaasa ning suundusime filmilina ette.. Seal peeti tõrvikuvalgel kõigepealt paar lühemat-pikemat kõnet ja lükati Süvahavva teise hooaja esimene episood peale. Juba esimene osa andis aimu, et teine hooaeg tuleb tunduvalt kvaliteetsem nii pildilt kui süeelt. Lugu tundus liikuvat märksa konkreetsemalt, mitte enam nii kobamisi kui esimeses hooajas, näitlejad tundusid end oma rollides kindlamalt tundvat ja visuaalne pool (nt tagasivaated keskaega) väärivad ainult kiitust. Lisaks lõppes episood närvekõditava cliffhangeriga.

Esilinastus nähtud, kobistasime tagasi õue. Saalis asus mürtsu tegema miski Vaiko Eplik & Eliit, mis meid väga ei tõmmanud - pigem otsustasime panna rõhku vabas vormis muljetamisele-suhtlusele.

Edasi saigi nii kolm tunnikest istutud keset platsi oleva laua ääres. Aetud nii ulme- kui niisama juttu. Naerdud Ove ja Lauri veiderdamiste peale. Elatud kaasa Ove suhtluskatsetele LHV panga asjapulkadega. Hävitatud vaagnate viisi suupisteid ja lisaks omandatud uued värsked trükivärvi järgi haisevad Süvahavva raamatud koos maestro enda käejälgedega. Kiusatud sai ka kohalike kirjanikke, sealhulgas Indrekut ennast, kellelt sai palju lolle ja mitte-nii-lolle küsimusi Süvahavva raamatu kohta küsitud.

Tartu ekipaa lahkus peolt 12 ajal, kuna reede on siiski tööpäev ning sõit võttis omajagu aega. Tallinna esinaja Ove lahkumine võttis pisut rohkem aega.

Igaljuhul tänud Varrakule, Indrekule ja LHV pangale mõnusa peo korralduse eest. Loodetavasti saab Reaktori veergudel ,,Süvahavva" sarjast ja raamatust tulevikus veel pikemalt kirjutatud.

Reaktor toob oma lugejateni ka Indrek Hargla loal tema esitlusel peetud kõne, kuna paljud lugejad ei saanud peole tulla.

"Ma tänan väga kõiki, kes on siia täna tulnud. Mul on tohutult hea meel, et siin inimesi nii palju on ja suured tänud LHV pangale, kes on selle ürituse püsti pannud ja annud kogu meie ettevõtmisele väikse dopingusüsti. Televisiooni tegemiseks on vaja kahte asja: entusiasmi ja ressurssi, mõlemat hästi palju. Entusiasmi meil on ja ressurssi on teistel. Eesti kapital ja eesti kultuur, eks ole, kes neid suudaks lahuta.

Lisaks kinole on üks tänase banketi põhjus ka ,,Süvahavva" raamat, mis tuli täna trükikojast, kirjastus ,,Varrak" avaldas selle ja selle nimi on ,,Esimene suvi". Ma ise kirjutasin. Võttes osaliselt aluseks esimese hooaja stsenaariumi. Väga mõnus oli selle stsenaariumi järgi kirjutada... ma ei tea, Ivo, kust te nii hea stsenaariumi saite - igatahes täna saab seda raamatut....osta...

Soodushinna eest, see tähendab teile kõigile soodushinna eest, mitte vastupidi.

Raamat pajatab küll enamasti sellest, mida me ekraanil nägime, aga ka sellest, mis kaamerasilma taha jäi, ning ka sellest, mida mitte keegi - kaasaarvatud mina - eelmisel aastal veel ei teadnud.

Eestis ilmub iga nädal mitukümmend raamatut, ma peaks vist nüüd rääkima, miks see nii eriline on. Teate, ega justkui ei olegi.

Me ei ole tahtnud ,,Süvahavvaga" lahata mingit sotsiaalset probleemi või urgitseda psühholoogilises realismis. Ainus, mis me tahtsime teha, on kutsuda üles poole rohkem meelt lahutama ja lõõgastuma, puhkama ja põnevust tundma. See on väga südantsoojendav, et I hooajaga kogunes nii palju ustavaid fänne, minu sügav kummardus kõigile ,,Süvahavva" 3000+ feisbuki fännidele, kes te olete meid aidanud ja innustanud ja toetanud.

Samas, ,,Süvahavva" on minu jaoks väga oluline projekt. Minu jaoks algas ,,Süvahavva" sellest, et ma tahtsin kirjutada ühe põneva suveloo. Eestis on palju seriaale, mis toimuvad linnas ja kabinettides, aga Eesti suvi on nii ilus, ja maa, rahvas ja folkloor on ju nii huvitavad, igasugused legendid ja muistendid. Et siis miks mitte neist ühes seriaalis pajatada ja pakkuda veidi ühtlasi ka kõhedust? Iga lugu saab parem, kui seal on saladusi sees. Ma tahtsin sinna sisse kirjutada oma lapsepõlvemälestusi ja tundmusi ja üleelamisi maa-elust ja ennekõike kirjutada ühe natuke üleloomuliku seiklusloo. Nii et perekond kolib maamajja ja hakkab selle kohta kuulma igasugu veidraid vihjeid ja midagi justkui juhtub. Arvatakse, et seal majas kummitab. Ja aegupidi hakkab kooruma üks sajandite taha ulatuv lugu, kas seda uskuda või mitte...

Mul on muuseas väga hea meel, et ,,Süvahavva" kummitava maja fenomen ja selgeltnägijad ja vaimude väljaajajad, kes meil kõik loos on, näikse olevat inspireerinud ühe teise eesti telekanali tõsieluseriaali. Mis oli üksjagu üllatav, sest meie ju teeme meelelahutust ega kipu üldse teesklema, et see kõik justkui võiks olla päriselt. Tähendab, see kõik on väljamõeldis, mis me teile näitame. See ei ole päriselt. ,,Süvahavva" ei ole dokumentaalfilm. Vabandust, aga mulle tundus, et seda peaks meelde tuletama ajal, mil inimeste ettekujutusi ja nägemusi ja ebausku kiputakse tõsielusarja pähe näitama.

Ent niisiis, ma tahan veel kord tänada kõiki näitlejaid ja filmitegijaid, kes selle asja võimalikuks tegid. Gerda, meie lavastaja, ja noored ja väga andekad Maria Kivirand, Robi Uppin, Alis Mäesalu, jätke need nimed meelde, nemad teevad Eesti filmi varsti kuulsaks. Ja muidugi Doris peaosas, suur aitäh teile kõigile!

Ja üks minu ammune unistus sai samuti selle filmiga teoks, mul õnnestus harrastusnäitlejana mängida ühes stseenis oma kauaaegse eesti lemmiknäitleja ja teatrikunsti legendiga - Hans Kaldojaga.

Showbisnesi üks peamisi reegleid on, et audients tuleb panna tahtma enamat - see kehtib ka vist panganduses, nii et ma rohkem ei räägi praegu. Ma soovin teile põnevat õhtut!"

Kellele pakub huvi, siis Kanal 2 on teinud ka saate sarja tegemisest. Video on vaadatav Kanal 2 järelvaatamise lehel.

Kes aga soovib võib vaadata õudus-fännvideot Süvahavva esitlusest.

Pildistas: Heli Illipe-Sootak

Lauamänguarvustus: Red November (Ove Hillep)

,,Kapten, me hakkame lähenema piirsügavusele. Laeva kere ei pea varsti enam rõhule vastu. Mida teha?" küsib närviline tüürimees kaptenilt.

,,Tüürimees Golubov, ärge liialt muretsege - saatke lihtsalt insener Aristov mootorit parandama!"

,,Aga kapten, seltsimees Aristov tegeleb praegu tulekahjuga laoruumis."

,,No saatke siis seltsimees Denisov," sõnab kapten kärsitult.

,,Aga kapten, seltsimees Denisov on hetkel tegevuses raketiruumi veest tühjakspumpamisega," selgitab Golubov.

,,Neetud, aga Stepanov? muutub kapten murelikuks.

,,Meeskonnaruumis lõksus. Kõik luugid olid kinni kiilunud."

,,Onegin?"

,,Tema, eee..." Golubov kõhkles hetkeks. ,,Ta kustus koridori ära. Liialt palju viina, kapten."

,,Aga minge siis ise, tüürimees," käsutas kapten.

,,Ma ei saa, pean minema hapnikupumpasid parandama," tõestuseks toob ta oma triibulise pluusi alt välja pataka kulunud ning narmendavaid paberilehti. ,,Näete, mul on isegi käsiraamat kaasas."

Kapten võtab valvelseisangu, ,,Olgu seltsimees Golubov, ma teen seda siis isiklikult," ning asutab end juba minekule, kui tüürimehe piuksuv hääl talle teatab: ,,Kapten... Kraken..."

Lauamäng ,,Red November" jutustab härjapõlvlastest Nõukogude tuumarakette kandvas samanimelises eksperimentaalses tuuma-allveelaevas, kus kõik kipub viltu minema: hapnikupumbad jukerdavad, ähvardades kõiki laeval viibijaid lämbumissurmaga; tüürid kiiluvad kinni, sukeldudes aluse järjest sügavamale, kus rõhk seda puruks tahab pigistada; reaktori jahutusvee pumbad ütlevad järjest üles, andes kõigile suurepärase väljavaate saada pastöriseeritud konservi sisuks... Ilmselt pole mõtet väga mainidagi lekkivaid kereplaate, pidevalt lõõmavaid tulekahjusid ning kusagil rootorilaba löökide taga luusivat krakenit... See aga pole pooltki nii hull kui tegelik probleem - laevas hakkab viin otsa saama! Lootus pole aga täiesti kadunud, kuna abi on juba teel. On vaid tarvis veel tunnike vastu pidada...

See 2008 esimest korda ilmavalgust näinud lauamäng paneb mängijad proovile allveelaevas, kus nad peavad mänguajas vastu pidama 60 minutit. Selleks tuleb neil rinda pista kõigi eelnevalt mainitud ebameeldivustega ning selle käigus ka ellu jääda. Tegu on koostöömänguga, kus kõik püüavad ühiselt oma lekkivat, põlevat ning igal muul moel hävinguohus laeva päästa. Koostööst hoolimata aga on mängijatel võimalik võita ka individuaalselt - selleks tuleb vaid püüda akvalangiga pinnale jõuda ning loota, et kõik ülejäänud hukka saavad ega saa tribunali ees tunnistusi anda.

Mängukarp on pisike ning kokkupakkimisel tuleb mahutamisega tublisti vaeva näha, et pärast kogu kraami karpitoppimist kaas kenasti peale saada. Juba see on kena vihje, millised olud valitsevad allveelaevas. Mängulaua peamiseks kujunduselemendiks on pisike allveelaev, millest ei puudu mootoriruum, reaktor, hapnikupumbad, raketihoidla ladu ega ka kapteni kajut, kuhu on peidetud laeva suurim alkoholivaru. Eraldi radadega märgitakse kolme esimese eelmainitu tähtsa elemendi seisukorrad. Mängulaua ümber aga jooksevad iga mängija ajamäärajad, millega märgitakse käigujärjekorda ning järelejäänud aega. Komponendid on korralikust materjalist ning plastikust härjapõlvlasekujukesed üpriski detailsed.

Aastal 2011 tuli mängust välja ka teine trükk. Tehtud muudatused hõlmasid vaid suuremat karpi ning mängulauda, mis muudab küll karpitoppimise ja mängimise lihtsamaks, kuna laual on rohkem ruumi, kuid mis ei ole kokkuvõttes määravad. Samuti asendati paksust papist esememärgid kaartidega. Märgatavaid sisulisi muudatusi ei tehtud.

Kuna mängulaud püüab teha kõik endast oleneva, et seda võimalikult raskeks muuta, tuleb härjapõlvlastel ellujäämise nimel higimull otsa ees mööda laeva tormata ning vaadata, et kõik korras oleks. Tihtipeale tuleb rist ette lüüa ning asuda tulekustutiga võitlusesse leekide vastu, koos mutrivõtmega oma käsi mootorisse toppida või midagi muud purunenut parandada. Iga tegevus võtab aga aega, kuid selle kulutamise määr jääb mängija enda südametunnistusele, õnnestumise üle otsustab aga 10-tahuline täring. Kui mängija leiab, et ta suudab mootori või hapnikupumbad ära parandada 5 minutiga, liigutab ta enda ajamäärajat 5 minutit edasi ning veeretab täringut. Kui tulemus on kulutatud ajaga võrdne või väiksem, saab härjapõlvlane sellega hakkama ning võib järgmisel käigul järgmist väljakutset minna otsima. Kui ei, on ta raisanud 5 olulist minutit tühja tuult tallates. Muidugi on võimalik mängijal kasutada parandamiseks, pumpamiseks või kustutamiseks ohutud 10 minutit, kuid see tähendab üldiselt, et sel ajal, kui ta rahulikult vigu lapib, tekib mujal laevas neid selle ajaga 3-4 juurde.

Käigud ei toimu mängust traditsioonilise ,,päripäeva" meetodil, vaid käiguõiguse saab alati mängija, kellel on pääsemiseni kõige rohkem aega. Seega kipub järjekord pidevalt muutuma, paistes algul üpriski segasena. Sellise süsteemiga püüab mängu disainer Bruno Faidutti jätta muljet käigupõhise ja samaaegse käigusüsteemi sümbioosist, kus mängijad toimetavad laevas näiliselt samal ajal.

Pildi autor Mike Hulsebus

Sündmused toimuvad vastavalt kaartidele, mida mängijad iga 2-3 kulutatud minuti eest tõmbavad. Neist lähtuvalt levivad tulekahjud, lekkivad kereplaadid, kiiluvad uksed kinni ning kõik muud hädad, mida üks maarott võib vaid unes näha. Mida enam mängijaid, seda rohkem tõmmatakse kaarte ning seda rohkem muutub algselt viisakas allveelaev teraskirstu sarnaseks. Samuti võivad kohati tekkida kriisid, mis võivad härjapõlvlased koheselt märga hauda viia. Sellisteks sündmusteks on näiteks mootorite täielik seiskumine või kogemata väljalennutatud tuumaraketid, millega päästetakse valla uus maailmasõda.

Pildi autor Mike Hulsebus

Kuigi olukord võib mitmel korral tunduda täiesti lootusetu, ei ole härjapõlvlased siiski täiesti ilma abita jäetud - laeva laoruumides leidub kõiksugu nodi, mis ellujäämist hõlbustada võivad. Sealt võib leida tööriistakaste, mootoriremondi käsiraamatuid, rakettide deaktiveerimiskoode, sõrgkange ning kummist vanniparte... ja loomulikult viina. Viimane on igasuguste parandustööde juures suurepärane abimees, muutes kõik nii lihtsaks ja loogiliseks. Samuti on see ainuke võimalus tuld kustutada, kui tulekustutit käepärast ei juhtu olema - kaanid pudeli sisse ja kasutad kustutustöödeks kasvõi omaenda nägu. Loomulikult on liigsel joomisel ka kõrvalnähud, nagu näiteks teadvuse kaotamine, mille tõttu võib õnnetu härjapõlvlane ära uppuda või kuhugi kambrikesse sisse põleda.

Igal mängijal on lisaks mängunupule veel ka kaart, millega ta oma härjapõlvlase seisundit jälgib. Iga pudeliga muutub oht ära vajuda järjest reaalsemaks. Siinkohal võib abi olla eriti kangest kohvist, mis kuklakarvad püsti tõstab ning pea otsekohe selgeks teeb. Kahjuks leidub kambüüsis vaid üks kohvikann, mistõttu on see ressurss võrdlemisi piiratud.

Suremise osas on mäng võrdlemisi karm - kui ikka ära upud või tuhaks põled, on sinu laul lauldud ning edaspidi peavad sinu seltsimehed ise hakkama saama. Muidugi on juhendis ka ,,vähem surmavate surmade" versioon, mille kohaselt komberdab oma peidupaigast välja kaine, kuid tühjade taskutega härjapõlvlane, et võtta oma vapra langenud lahingukaaslase koht. Võimalik on ka teiste mängijate härjapõlvlast rünnata, püüdes sõrgkangiga tema kolpa sisse taguda.

,,Red November" oleks suurpärane peomäng, mida pisut napsise peaga mängulauale visata ning mängima hakata. Tal on selleks olemas kõik eeldused - lihtsus, lõbusus ning fataalsus. Kahjuks aga on selle geniaalne külg ka kirstunaelaks uutele mängijatele, kelle jaoks on mängusüsteem üpriski võõrastav, et seda kusagil peomelus napsitanuna selgeks saada. Sellest hoolimata on tegu üüratult lõbusa ning väga palju melu tekitava lauamänguga. Loomulikult ei tasu sellest mängust otsida sügavamat strateegiat või suhtuda laualtoimuvasse surmtõsiselt, kuna tegu on siiski mänguga, kus omaenda lolluse, vussiläinud täringuveeretuse või õnnetu kaardi tõttu võib sinu härjapõlvlane kõrvad pea alla panna.

Jakub Ukrop on hakkama saanud ka pisikese java-põhise arvutimänguga, mis laseb mängijatel kuvari taga allveeseiklusi läbi elada. Teha saab kõike, mida ka laua taga (v.a. tahtlikult/kogemata nuppe ümber ajada), mis on mänguga mitte tutvunud isikutele võrdlemisi segadustekitav, kuna programm ei paku mingeid seletusi võimalikele käikudele. Mängu võib tõmmata siit:....

Stephen King - elu ja looming 2. osa (Marvel Riik)

Reaktori augustinumbris ilmus Stephen King - elu ja looming 1. osa. Kannatamatud lugejad, kes on pidanud teist osa ootama tervelt kuu aega, saavad nüüd oma teadmisjanu kustutada.

Loomingu iseäralikud jooned

Kingi jaoks ei ole kirjanduse mõte olla alati grammatiliselt korrektne, vaid panna lugeja lugedes tundma, et ta ei loe üldse midagi. Kirjutamine on tema jaoks lugeja võrgutamine, kus tuleb osata rütmiga ümber käia. [1]

King kirjutab hommikuti ja peaaegu iga päev. Vaid tähtsamatel pühadel lubab ta endale puhkepäeva. Kolme esimese kuu jooksul, mis kulub tavaliselt esimese visandi tegemisele, on päevanormiks kaks tuhat sõna, teisel visandamisel ühtlustab ta lugu ja kolmandal tegeleb keeleliste küsimustega. Kokku sada kaheksakümmend tuhat sõna, mis on romaani kohta korralik arv. Tavaliselt kirjutab ta valju rockmuusika saatel (AC/DC, Metallica, Guns 'n Roses), et end muust maailmast välja lülitada. [1]

Oma noorpõlves pidas King märkmeid lugude kohta, kuidas need võiksid areneda ja kuhu välja jõuda. Kuid suuremas osas toetub King intuitsioonile - ta ei tea, mis tuleb loos järgmisena. Selleks, et seda teada, peab ta kirjutama. [1] Seetõttu ei saanud King anda ka mingisuguseid vastuseid lõpetamata lugudele, mida on näiteks talt palju küsitud ,,Tumeda Torni" loo kohta. Küsijate seas on erinevatel põhjustel olnud ka siit ilmast peatselt lahkuvaid inimesi, kes olid nõus kuuldu endaga hauda viima, peaasi, et saaks rahu, kuidas lugu lõppeb.

Kingi lähenemine lugudele toimub läbi situatsioonide. See tähendab, et kõigepealt on situatsioon (enamasti on tegevuspaigaks Maine'i osariik), näiteks oma suurima fänni poolt vangistatud kirjanik (,,Misery"), ja alles siis tulevad tegelased, kes hakkavad järk-järgult (suuremal või vähemal määral) endale identiteeti looma ja ka loo kulgu dikteerima. Tegelased asetatakse väljapääsmatusse olukorda ja neid ei aidata, vaid vaadeldakse nende käekäiku. Kingi jaoks ei ole tähtis ülesehitus, vaid lugu ise, sest kokkuvõttes on lugu see, mis määrab ära, kuidas asjad peavad olema. [1]

Paljude raamatutega näitab King, et meie igapäeva elus leidub väga palju õudust. Piisab, et kaks-kolm asjaolu võimendaks seda ja tulemuseks on mõeldamatu julmus, terror. Ja see ongi see, mida King taotleb: ,,Hirm on minu jaoks parim emotsioon. Ja nii ma proovin lugejat terroriseerida.... aga kui see mul ei õnnestu, siis ma proovin temas õudust äratada." [3] Seda leiame paljudes Kingi raamatutes. Näiteks ,,Cujo", kus sõbralik bernhardiin [puhtatõulisel puudub agressiivsus] muutub tapjaks, kui saab jänest taga ajades marutaudi ja ka ,,Carrie", kus häbelik ja tagasihoidlik tütarlaps Carrie White vaimse vägivalla ja häbistamise tulemusena maksab tervele väikelinnale kätte oma üleloomulike võimetega. Oht on seal, kus me seda kõige vähem ootame.

Paljudes Kingi raamatutes mängib alatasa tähtsat rolli keegi lapstegelane. Kingile meeldib kasutada oma lugudes lapse perspektiivi, sest see annab talle kõige parema vaatevinkli õuduse ja hirmu kujutamiseks. Laste külluslik kujutlusvõime ja uudistav kartusse suhtumine on midagi drastiliselt erinevat kui tüüpilisel täiskasvanul, kes kardab pea kõike ja kellel on väga väike kujutlusvõime või puudub see sootuks. [4] Lapstegelased kujutavad endast pooleldi täiskasvanuid, kes teevad suuri samme, avastavad, üritavad mõista maailma ja elu, kuid on siiski mingit pidi lapsepõlves, kartmata uusi asju kogeda (keelatud uksi avada, kappi piiluda jms).

Elu on täis õudust ja hirmu, alustades suurtest sõdadest ja lõpetades väikese ämbliku kartusega. Indiviidi kontekstis omavad väikesed, isiklikud hirmutekitajad rohkem kaalu [kui näiteks sõda Lähis-Idas], sest nendest sõltub meie moraalne käitumine. Mida vanemaks ja teadlikumaks me saame enda olemasolust ning selle tähtsusest, seda enam hakkame kartma. Hirm pimestab meid. Me uurime seda innuka tähelepanuga, üritades seda tervikuna mõista. See, mida me päeva lõpuks kardame, on käsi või jalg, mis paistab liikumatult voodilinade vahelt välja. Me kardame seda seepärast, et see on meie keha. Läbi aegade on õuduskirjandus proovinud läbi mängida surma tulekut, mis seisab paratamatult meil kõigil ees. Õuduskirjandus tahab, et me paneksime käe voodile ja kompaksime seda, mis selle all on. [6] Õuduskirjanduse üks mõtteid ongi panna meie vaprus proovile. Raamatud, filmid jms lubavad meil ennast proovile panna, ilma et me ennast füüsiliselt ohtu seaksime [7]. Ja King on selles valdkonnas üks parimaid, sest ta suudab puudutada ja haarata oma kirjutamisega väga laia lugejaskonda. Kindlasti on siin oma roll Kingi stiilil, mis on familiaarne, kõnetab lugejat kui sõpra oma slängi ja kõnekeele kasutamisega.

King kujutab raamatutes traditsioonilist arusaama ameerika kultuurist [8] ja seega pole imestada arvutute viidete üle, mis ameerika (pop)kultuuri kohta tehakse. Eurooplasest lugejale võib see üsna väsitavalt mõjuda: viited on enamasti kas ära leierdatud või mitte midagi ütlevad. Nüüdseks võib Kingi ennast käsitleda kui kultuurilist subjekti, sest ta on allikaks mitmetele popkultuurilistele nähtustele, mis kõige tugevamalt kajastub kindlasti briti filmireisööri Stanley Kubricku käe all valminud filmis ,,Hiilgus".

Paljud Kingi lood leiavad aset kuskil Maine'i osariigi väikelinnas. King on enda sõnul juba pikka aega teadnud, et tema suurromaanide tegevus leiab aset kuskil Maine'is, kus ta on suurema osa oma elust elanud. Sellele jäi ta ka kindlaks, kui pärast ülikooli lõpetamist tuli Tabithaga, kes pooldas suuremaid linnu, tõsiselt arutleda küsimuse üle, kuhu kolida [3]. Kingi raamatud kajastavad Maine'i osariigi ilu, inimesi, nende kõneldavat dialekti ja olustikku, mis on vaikne ja harmooniline, kuniks koletised välja ilmuvad.

Põhitekstid

,,Carrie" (1974)

Carrie on lugu inetust seitsmeteistkümne aastasest teismelisest tüdrukust. Lugu põhineb kahel keskkoolitüdrukul, keda King tundis oma keskkooliajal. Carrie White on lõksus lapsepõlve ja naisekssaamise vahel. Tema elus on pidev võitlus oma identiteedi leidmise ja oma ema usuliste tõekspidamiste vastu. Ta ei suuda kodust ega koolist leida vajatavat turva- ja mugavustunnet. Koolivägivalla kogemine on Carrie jaoks paratamatu: tal pole sõpru, keegi ei mõista teda, ta ei oska suhelda - ta on täielik erak. Ja kui Carrie'st saab naine (esimene menstruatsioon), millega kaasneb üleloomulike jõudude avastamine, hakkab ta hävitama kodulinna, mis on talle vaid halba toonud. Carrie ise ei ole kurjust kehastav tegelaskuju, selleks on ühiskond, mis ei suuda ,,teistsuguseid" inimesi aktsepteerida. Ta on surutud sinnamaani, kus ei ole muud väljundit kui vägivald. Kui see poleks vägivald, mis tema lõpuks hävitab, siis oleks see elu ise olnud. [3]

Stiililt on raamat jagatud kaheks: on traditsiooniline lugu jutustav narratiiv ja on dokumenteeriv narratiiv (ajalehe väljalõiked, kirjad, väljavõtteid raamatutest jne), mis on järelkaja toimunud Maine'i väikelinna sündmustele [3]. Dokumenteeriva narratiivi kasutamise üks eesmärke oli anda raamatule väheke pikkust juurde, kuna vastasel juhul ei oleks raamat romaani mõõtmeid välja kandnud [1].

,,Hiilgus" (1977)

Kingi kolmas raamat on selgete gooti sugemetega, mis pajatab arhetüüpsest kummitavast majast, antud juhul hotellist. Kõrgel Kaljumäestikus, neljakümne miilis kaugusel lähimast linnast, asub Overlooki hotell. Sellel hoonel on palju ilu ja kuulsusrikast ajalugu. Samas leidub selles hoones palju labürinte, keelatud raamatuid ja tube, lõgisevaid kette ja tonte, mis on kõik tüüpilised nähtused gootikirjandusele. [3]

Romaan räägib Jack Torrance'ist ja tema perekonnast (abikaasa Wendy ja poeg Danny), kes oma küllase sümpaatsusega seisavad vastamisi Kingi arhetüüpse kummitava majaga. Nende võitlus on äratuntav: päevinäinud auto, kahanev pangakonto, hajuvad mõtted lahutusest. Nad on tulnud läänest, et hoida Overlooki hotelli talvel töökorras, lootes samas leida New Englandist parem tulevik ja unustada halvad minevikumälestused. [3]

See on perekonnale paras katsumus, sest talved Kaljumäestikus on karmid. Lumi muudab teed sageli läbipääsmatuteks ja nad on sunnitud suurema osa talvest isoleerituses veetma.

Jack oli õpetaja prestiiikas Vermonti koolis ja temast oli aegamööda saamas edukas kirjanik. Tema lapsepõlv möödus isa joobunud tigeduse all, mis on temale endale üle kandunud: alkoholism ja kontrollimatu temperament, mille tõttu ta murdis oma poja käe ja lõi õpilast, rikkudes sedaviisi oma õpetaja karjääri. Puudustele vaatamata on Jack inimlik, sümpaatne ja andestav. [3]

Danny on viieaastane poiss. Ta omab võimet ,,hiilata", mis tähistab metsikut telepaatia annet ja ebatäiuslikku mineviku ja tuleviku nägemisvõimet, mis on korraga kummitava Overlooki hotelli esilekutsujaks ja eesmärgiks (saada Danny hing endale). Danny armastab oma isa, vaatamata sellele, et ta tema käe murdis. Kuigi ta tahab, et ta vanemad kokku jääksid, on tal isa suhtes teatavad hirmud. [3]

,,Vastuhakk" (1978)

Vastuhakk oli Kingi esimene romaan, mis erineb tunduvalt eelnevatest traditsioonilise ülesehitusega õudusjuttudest. Raamatut võib iseloomustada kui eepilist fantaasiat, kus võetakse ette üks suur otsingurännak meile tuttavas (ameerika) maailmas. Lugejad kohtuvad trobikonna tegelastega, kelle vahel leiab aset igivana võitlus hea ja kurja vahel. [3]

Loo süee seisneb selles, et militaarbaasist pääseb liikvele supergripp, mis tapab praktiliselt kogu maailma elanikkonna. Vaid 1,6% kogu maailma elanikest omab immuunsust selle haiguse vastu. Need inimesed moodustavad omavahel erinevaid gruppe, et ühel või teisel viisil elus püsida. [3]

King kirjutas selle raamatu esimest visandit kuusteist kuud, seda raamatu pikkuse (1978. aasta versioon umbes 800 lehekülge; 1990. aasta (lühendamata) versioon umbes 1200 lehekülge) ja kirjutamisraskuste tõttu, mida romaani lõpp tekitas. King lahendas oma probleemid iseenesest üsna naiivselt, tappes pooled tegelased. Aga see ei ole kokkuvõttes vähendanud raamatu väärtust, vaid andnud vajaliku pöörde tõmbamaks selle mammutraamatu otsi kokku. Kingi pikaajaliste fännide seast on seda enim esile tõstetud [1].

,,Tume torn" (1982-2012)

Ma olin hiljuti näinud üht Sergio Leone vesternit, mis oli suurem kui elu ise ja see pani mind mõtlema, mis juhtuks, kui sa tooksid kaks märgatavalt erinevat anrit kokku: heroiline fantaasia ja vestern... [3]

Tegu on suure fantastilise saagaga, mida võib võrrelda J. R. R. Tolkieni ,,Sõrmuste isandaga". King on loonud väga suure maailma, oma kõnepruugi ja käitumismallidega. Samas on sari tugevalt mõjutatud teistest tekstidest (Star Wars, Spiderman, Ira Levini ,,Rosemary laps" (1967) jne).

Selles loos kohtume Roland Deschaini nimelise tegelasega, kes otsib Tumedat torni, mis on kõikide maailmade keskpunktiks. Loo algallikaks on osaliselt Robert Browningu luuletus ,,Childe Roland tumeda torni juurde läks", mille nimitegelast portreteeritakse Clint Eastwoodi moodi vesternifilmide desperaadona. Roland on laskur, viimane omade seast, kes kehastab oma üksildase olekuga ja oma amoraalse suhtumisega, teadmata seejuures tõeliselt oma rännaku eesmärki, klassikalist kangelast [3].

Oma teekonnal kohtub Roland erinevatest aegadest pärit inimestega, kes ka-tet'i, st saatuse järgi kuuluvad tema määratud teekonna juurde. Rolandi maailm on pidevas liikumises, erinevad ajad on omavahel segunenud ning maailm käitub seetõttu eriskummaliselt. Tema esmapilgul heroiline hoiak pole aga üdini aus, sest ta on valmis üsna palju ohverdama, jõudmaks vaid ihaldatud tornini.

,,Misery" (1987)

Siinses romaanis kohtume kahe peategelasega: Annie Wilkesi ja Paul Sheldoniga. Paul Sheldon on kirjanik, kes on tuntust kogunud oma viktoriaanliku Misery saagaga, mis pajatab samanimelisest peategelannast, Misery Chastain'ist. Tüdinenuna ,,Misery" kirjutamisest, alustab kirjanik aga hoopis teise kirjandusliku suuna viljelemist.

Sheldon, saanud valmis oma uhiuue raamatu käsikirjaga, satub Kaljumäestikus autoõnnetusse, kus Annie Wilkes ta päästab. Proua Wilkes elab üksinda, ühes Colorado farmis, oma põrsa Misery'ga. Olles Sheldoni ,,number üks fänn" ja endine medõde, viib ta Sheldoni enda koju ja tohterdab teda seal, selle asemel, et haiglasse pöörduda.

Algul näib asi olevat ühe fänni suur ekstaas: idoliseeritud Sheldon tema juures. Samal ajal on poodidesse jõudnud järjekordne ,,Misery"-raamat - elevust ja vaimustust tekkinud olukorrast ei ole võimalik sõnadesse panna. Kuid kõik see muutub, kui Annie loeb läbi (lõplikult) viimase ,,Misery"-raamatu ja ka Sheldoni uue raamatu käsikirja. Annie Wilkesis tärkab midagi sünget ja väga kurja. Sheldon, kes on oma vigastuste ja Annie ülemvõimu tõttu piltlikul ja otseses tähenduses vangistatud haigevoodisse, hakkab Annie meeleheaks kirjutama uuesti Misery'st. Kurtmine ja vingumine ei aita, Sheldonil on võimalik Annie juurest pääseda vaid siis, kui ta toob uuesti ellu Annie poolt palavalt armastatud Misery.

Raamatust on tehtud 1990. aastal samanimeline filmiadaptsioon, peaosades James Caan ja Kathy Bates (kes pärjati Annie Wilkesi kehastamise eest Oscariga.)

Kasutatud kirjandus:

[1] - King, Stephen. 2002. On Writing: A Memoir of the Craft. New York: Pocket Books.

[2] - www.dailypress.com/news/dp-top10.kingbooks.pg.1215,0,7538823.photogallery (25.06.2013)

[3] - Winter, Douglas E. 1984. Stephen King: The Art of Darkness. New York: New American Library.

[4] - King, Stephen. 2012. Danse Macabre. London: Hodder & Stoughton.

[5] - www.stephenking.com/awards.html (4.07.2013)

[6] - King, Stephen. 1979. Night Shift. New York: Signet Books.

[7] - Russell, Sharon A. 1996. Stephen King: A Critical Companion. Westport: Greenwood Press.

[8] - Srengell, H. 2006. Dissecting Stephen King: From the Gothic to Literary Naturalism. Madison: University of Wisconsin Press.

Ajakiri Regina ja Raul Sulbi

Selle aasta augustis ilmus ajakirja Regina 5. numbri vahel intervjuu Raul Sulbiga. Kuna antud isiku näol on tegu ühe Eesti ulme suurkujuga, võttis Reaktor vaevaks see intervjuu asjaosaliste käest ka enda kaante vahele küsida. Intevjuu keskendub Rauli blogile Need Read, mida ta kirjutab juba 2010 aasta algusest.

1. Need Read avaldab muljet nii kvaliteedi kui kvantiteediga. On teil aimu, mitmest raamatust olete jõudnud alates 2011. aasta jaanuarist kirjutada?

Ausalt öelda ega ei tea küll, ja ilmselt oleks seda arvu ka raske öelda, kuna ma ei arvusta ju ainult kitsalt raamatuid, vaid teinekord ka kuskil ajakirjas või kogumikus ilmunud pikemaid lühiproosatekste: jutustusi, lühiromaane.

2. Miks alustasite blogi kirjutamist? Mis funktsiooni see teie jaoks täidab?

Olin ajaveebi alustamise aegu jaanuaris 2011 kirjutanud veebis ulmearvustusi juba alates 1997. aasta suvest, mil tegevust alustas Ulmekirjanduse BAAS - omamoodi ulmearvustuste grupiblogi ja bibliograafiline andmebaas. BAASis ei tule aga ühe konkreetse arvustaja selline sisuline profiil nii hästi välja kui eraldi arvustuste ajaveebis. Ehk siis blogi looma sundis osaliselt kindlasti edevus ja eraldi veebikohana suurem anss silma torgata.

Lisaks häiris mind raamatute kaanepiltide lisamise võimaluse puudumine BAASis. Ma olen suur paberraamatute fänn ja minu jaoks ei tähenda raamat mitte mingil juhul ja kunagi pelka faili kuskil lugeris, tahvelarvutis või kõvakettal. Mulle on väga olulised raamatu füüsilised parameetrid: formaat, köite tüüp, valitud trükipaber, lõhn, kirjastiilid, fontid jmt, aga üks peamisi asju raamatu juures on ikka kaanepilt ja -kujundus, mistõttu olen alati blogis valinud väga hoolikalt sissekannete juurde illustreerivat materjali ehk siis kirjeldatava teose erinevate trükkide ja erikeelsete väljaannete kaanepilte.

Kolmandaks kindlasti ulmebaasi anriline piiratus: tundsin üha enam soovi vahel siiski ka kriminaal- ja põnevuskirjandust, ajaloolisi (seiklus)romaane ning kirjandus- ja ajalooainelisi uurimusi või ülevaateid tutvustada.

3. Kui enamik blogipidajaid ütlevad, et nad teevad seda enda pärast, et mitte ära unustada oma lugemismuljeid, siis teie blogi lugedes on selge, et see on siiski lugejatele mõeldud. On mul õigus, et selle blogi täiesti teadlik eesmärk on inimesi ulmevaldkonna osas harida?

Minu arvustuste ajaveebi esmane funktsioon pole kindlasti oma lugemismuljete jäädvustamine, vaid tõesti (peamiselt) ulmekirjanduse tutvustamine. Kindlasti pole tegu mu lugemispäevikuga: minu reaalsest lugemusest annab blogi üsna vildaka mulje, pigem hoian ikka oma igapäevased lugemised ja arvustatavad teosed mingis mõttes täiesti eraldi. Reaalselt õnnestub kuu jooksul läbi lugeda keskmiselt 15-20 raamatut (siia hulka loen ka juba loetud teoste ülelugemised ning praktiliselt raamatu mahtu jutuajakirjade numbrid).

4. Mille järgi valite raamatuid, millest kirjutate?

Vastus on ühest küljest hästi lihtne: mul peab lugemise ajal tekkima soov raamatu kohta midagi öelda, loetu peab tekitama minus mingeid väljendamist vajavaid emotsioone, olgu siis positiivseid või negatiivseid. Näiteks loen ma iga natukese aja tagant üle Rex Stouti Nero Wolfe'i lugusid, aga on küll äärmiselt vähetõenäoline, et nende arvustusi kunagi mu blogist leidma võiks hakata: ma loen neid konkreetse atmosfääri, fiilingu ja puhtalt mõnu pärast, aga need ei tekita minus mingeid välja ütlemist vajavaid mõtteid, soovi kuidagi ekstra kiita või laita. Teiseks püüan ma üldiselt arvustada raamatuid, mida suure tõenäosusega keegi teine kunagi ei arvusta, aga mida mina mingitpidi oluliseks ja tähelepanuväärivaks pean. Ehk siis valgustuslik mõõde on siin kindlasti väga olulisel kohal. Ma ise vaatangi ajaveebile kui omamoodi (ulme)arvustuste veebiväljaandele, kust lugeja võib leida pikemaid ja loodetavasti huvitavalt ning argumenteeritult kirjutatud ulmearvustusi. Ja seda rikkalikult illustreeritult.

5. Kas blogi pidamise jooksul on ka blogi sisu või suund muutunud? (Kiire sirvimise järel tundub mulle, et vist ei ole väga...)

Tegelikult mõnevõrra isegi on. 2011. aasta jaanuaris alustades oli olemas väga konkreetne visioon: hakata avaldama vaid inglise keeles ilmunud ulmekirjanduse arvustusi. Selles mõttes oli plaanis hästi konkreetselt niiväljaanne: eesti keeles ilmuvat kirjandust polnud kavas hakata retsenseerima, kuna selle kohta ilmub kirjandusajakirjades jm meedias ning veebis siiski üksjagu arvustusi, aga just inglise keeles ilmuva ja pigem uuema ulme põhjalikud arvustused tundus olevat see vaeslapse rollis element kohalikus kirjanduskriitikas.

Aeg on sellesse plaani teinud omad korrektiivid. Loomulikult leidsin ma üsna pea, et lisaks värskelt ilmuvale ulmele, väärib põhjalikumat tutvustamist ka klassikaline ulmekirjandus anri kuldajastust möödunud sajandi keskel. Edasi tulid juba põnevus- ja kriminaalkirjandus, mida samuti üsna arvestataval hulgal loen, siis soov tutvustada ka ajalooraamatuid ja kirjandusloolisi käsitlusi...

6. Kas te teate, milline on teie blogi lugejaskond?

Ega ma seda lugejaskonda tegelikult ju otseselt ei tea, lugejate arvu ma muidugi näen, aga kes need inimesed on... noh, ilmselt on need siiski suures osas mu enda Facebooki kontaktid, sest just selles keskkonnas ma uute arvustuste ilmumist teada annan ja neile teadaannetele järgnevalt need sissekanded oma klikid kokku koguvad.

Ja loomulikult tean ma ju, millised on mu ajaveebi loetumad lood. Nendeks on patuga pooleks raamatublogisse jõudnud telesarjade arvustused, ehk siis sissekanded «Troonide mängu» ja «Sherlocki» sarjade kohta. Ning neile järgnevad Indrek Hargla apteeker Melchiori raamatutele kirjutatud arvustused. Edasi tulevad Hargla ulmeteoste arvustused ja siis juba kõik muu. Lühidalt siis: kõige enam loetakse telesarjade arvustusi, sellele järgnevad kriminullid ja alles seejärel ulme. Mitte et selline tulemus mulle üllatusena oleks tulnud, aga just need telesarjade arvustused on mu kõige jätkusuutlikumad tekstid - neile tilgub klikke juurde kõige stabiilsemalt. Ja juba aastaid pärast nende ilmumist.

7. Kas blogipidamine on ka teie reaalsesse ellu kuidagi jälje jätnud - toonud uusi tutvusi, pannu rohkem raamatuid lugemda vmt?

Sellele küsimusele ei oska küll kuidagi vastata, pigem vist ei ole. Lihtsalt on tekkinud juurde üks moraalne kohustus toota tööst vabal ajal tekste ja neid avaldada, sest kuigi oma raamatublogis mul ju tähtaegu kaelas pole, siis endal on ikka kehv tunne, kui blogisse juba mitu kuud ühtki uut sissekannet pole tulnud.

8. Kas mõnikord ära ei tüüta blogi pidamine? Ja kui tüütab, siis millest leiate uuesti motivatsiooni?

Vast ei ole `ära tüütama' kõige õigem määratlus, aga eks pikemaid pause on minulgi sisse tulnud. Ilmselt kui ma kirjutaks loetust pigem lühidalt, oleks lihtsam seda pidevat kirjutamisrütmi sees hoida ja regulaarselt pisikesi sissekandeid tekitada. Kuna mul on aga algusest peale olnud eesmärgiks kirjutada pikemaid-põhjalikumaid arvustusi, siis on pausid kerged tekkima, eriti viimastel aegadel. Kuna ma koostan-toimetan hobi korras kirjastuses Fantaasia mitmeid ulmekogumikke/-sarju, siis ongi kujunenud nii, et mida rohkem on seal erinevate tekstidega tööd ja järelsõnade või autoritutvustuste ja annotatsioonide kirjutamist, siis seda vähem jätkub vaimujõudu ja aega veel blogisse mõnda arvustust kirjutada. Viimasel ajal on päris tihti sellist enese totaalselt tühjaks kirjutamise tunnet: et lihtsalt ei taha midagi kirjutada.

Õnneks läheb see tunne ja väsimus alati üle ja tuleb jälle vabamaid momente ning kuna raamatute lugemise soov kunagi üle läinud pole, siis materjali, mõtteid ja emotsioone, millest kirjutada, jagub alati. Ning kui see väike ajaressurss kohtub piisava annuse edevusega, ongi jälle uus arvustus tulekul.

9. Ulme on anr, millesse osad suhtuvad pöördumatu fanatismiga, teised aga ei saa kuidagi asjale pihta. Siit kaks küsimust - mis teid ennast köidab ulme juures? Ja millest soovitaksite alustada täielikul võhikul? Ehk milline raamat (või hoopis mõni muu soovitus) aitaks ulmesse sisse elada?

Ulme pole õnneks muidugi enam selline niiala nagu aastaid tagasi ja sestap on ehk ka see mulje pöördumatust fanatismist loodetavasti mõnevõrra pehmenenud. Pigem võis möödunud kümnendit analüüsides tõdeda, et praktiliselt kogu ükskõik kummast soost teismelistele pakutav meelelahutus, olgu raamatu- või filmivallast, on muutunud ulmeks: alates võlurikoolidest ja prillidega võlurpoistest kuni kalbete nägude ja teravate hammastega vampiirideni, rääkimata elutarkadest vanadest lohedest ja igat masti näljamängudest. Et pigem on pendel praeguseks käinud teise äärmusse ja ulme on ülemaailmse reklaamitööstuse tõttu muudetud kasvava põlvkonna igapäevaseks põhitoiduseks. Kindlasti saavad sel olema väärt ulmekirjanduse jaoks omad negatiivsed tagajärjed, rääkimata neist ülemaailmseid ulmelisi meelelahutusfenomene tarbivaist lastest. Ühe tuttava teismeline poeg kurtis mõned aastad tagasi oma vanematele, et kõrini on neist võlureist, lohedest, roboteist, tähelaevadest ja vampiiridest, et kas midagi realistlikku pole lugeda? Vanemad andsid lugemiseks Ferenc Molnári «Pál-tänava poisid»...

Mis mind ennast ulme juures köidab, on üsna raske ammendavalt selgitada. Lühidalt võikski öelda, et võimaluste paljusus: realistlik kirjandus on ses mõttes väga piirav ja nappide võimalustega, ulmekirjanduse sisemised reeglid seevastu lubavad teha mida iganes: kõik on võimalik, kui see leidlikult välja mängida ja pädevalt ära põhjendada. Teine ja ehk olulisemgi põhjus on vast selles, et ajal, kui mina raamatute maailma avastasin ja isiksusena välja kujunesin (1980ndad aastad), oli ulmet nii raamatuina kui kinolinal saada vaid näpsuotsaga, televisioonist ja koomiksitest rääkimata. See, mida ei ole, tundub aga alati ahvatlev ja sobib hästi enese identifitseerimisel ja defineerimisel.

Täielikul võhikul soovitatakse enamasti ulmega tutvust alustada 1976. aastal ilmunud Ain Raitviiru koostatud antoloogiast «Lilled Algernonile». Edasi on üsna krestomaatilised soovitused veel Arthur C. Clarke'i «Linn ja tähed», Clifford D. Simaki «Linn», vendade Strugatskite «Raske on olla jumal», Frank Herberti «Düün» ja Dan Simmonsi «Hyperion».

10. Saan aru, et igapäevaselt töötate te Postimehe uudistetoimetuses? Kas toimetaja või ajakirjanikuna? Palju teil üldse on aega nädalas/ päevas oma blogiga tegeleda?

Põhitöökohaga töötan tõesti Postimehe veebiväljaande toimetajana, aga kuna paberlehega mul kokkupuuted praktiliselt puuduvad, siis on väga raske vastata, et kas reporteri või toimetajana. Online-meedias oled sa reeglina ise nii reporter, toimetaja, korrektor ja fototoimetaja kui ka lõpptulemuse kujundaja-küljendaja. Täpselt nagu ka oma raamatublogis, selles mõttes on need tehnilisest küljest väga sarnased tegevused, erinevus on lisaks ainesele peamiselt lugejate hulk. Ega konstantset ajahulka nädalas ju blogi peale ei kulu, eriti viimasel ajal, kui olen olnud häbiväärselt laisk arvustaja. Aga üldiselt meeldib mulle ajaveebi ja arvustuste kallal nokitseda öösiti, pärast põhitöö lõppu kella ühe ajal.

Septembri pildimäng (Jana Raidma)

Sügis on kohal, ilmad on muutunud masendavalt sombuseks ning õhtud on hämarad. Parim aeg mängida midagi kõhedusttekitavat!

Pildil on näha viite elukat ning lugeja ülesandeks on välja nuputada, millistest mängudest need koletised pärit on. Vihjeks niipalju, et kõigil neist on rohkemal või vähesemal määral pistmist vanameister Lovecraftiga.

Nagu ikka annab iga õige vastus ühe punkti. Vastuseid jääme ootama toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee).

Seekord on võimalik võita armas pisike Cthulhu ripats, mis võtmeid/telefoni valvab.

Augustikuus oli vastanuid viis, kellest neli arvasid ära kõik viis laeva + sarja. Kasutades random.org nimekirjasegajat sai Bruce Sterlingu enda allkirjaga "Skismaatriks +" omale Ordzo. (Timestamp: 2013-09-27 21:07:43 UTC)

Õiged vastused olid:

1) Millennium Falcon - Star Wars

2) Serenity - Firefly

3) (USS) Enterprise - Star Trek

4) Heart of Gold - The Hitchhiker's Guide to the Galaxy

5) Lexx - Lexx

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Septembri ulmkonnakroonika 2013

Ulmetähed

Krafinna on luuletaja, ajakirjanik, kirjanik, suur loomasõber ja ulmefänn. Temasuguseid inimesi võiks rohkem olla. Seega pakun välja plaani Krafinnat kloonida ja üle Eesti ära jaotada.

1. Mida praegu loed?

Praegu? Ainult kahte: Alastair Reynolds ,,Suur Marsi müür" ja George R. R. Martini ,,Dreamsongs". Esimene saab kohe läbi. Teine on selline, mida ma loengi vahelduseks teistele. Sest Martini jutud on alati kindel kaup.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Stiilipuhtus, hästi jutustatud lugu, ulmeline moment ja huvitavad keelelised leiud. Keeleline nõtkus. Ahjaa, komad võiksid olla ka õige koha peal. :)

Põnev võib teos ju olla, aga see pole primaarne. Köitvus on. Ning ka see pole väga tähtis, kas ja kui originaalne see lugu on. Pigem ikka, kuidas on jõutud algsest ideest lugemiskõlbuliku teoseni.

Ja lugu peab teoses olemas olema, selline, mis algab ja lõpeb kusagil ning millel on arendused jne. Kasvõi väikesed. Ja lõpp ei pea olema tingimata ,,päris". Teisisõnu - lugu lõpeb siis, kui saab terviklikuks.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Ainult kolm? Teete vastaja elu raskeks. Väga raskeks. Nimetan siis need autorid/filmid/mängud, mida ma järjepidevalt loen/vaatan/mängin. Tea, kas tegu on lemmikutega, küll aga kraamiga, mille lugemine-vaatamine-mängimine rahustab või pakub kindlat kvaliteeti.

Välismaa autorid: Georg R. R. Martin, Stephen King, vennad Strugatskid.

Eestimaa autorid: Indrek Hargla, Maniakkide Tänav, Kristjan Sander.

Seriaalid: Joss Whedoni filmid, ,,Battlestar Galactica", ,,Lost".

Filmid: M. Night Shyamalani filmid, Alieni-seeria, ,,Paprika".

Mängud: ,,Gloom", ,,Thief" (need osad, mida mu arvuti kannatab mängida), ,,Elder Scroll" (jällegi, mida mu arvuti kannatab).

Pildi autor: Irina Mägi.

Hääbuv linn" ja muusika

Kolmapäeval, 2. oktoobril kell 17.00 toimub vene kirjanduse nädala raames Tartu Linnaraamatukogu saalis kirjandusõhtu "Arkadi ja Boriss Strugatski romaan "Hääbuv linn" ja muusika". Seoseid otsib ja kommenteerib raamatu eesti keelde tõlkinud ulmekirjanik Veiko Belials.

"Mehitamata inimesed" esitlus.

Neljapäeval 26. septembril kell 17.15 toimus Jõgeva linnaraamatukogu lugemissaalis Jõgeva kirjaniku uue ulmeromaani "Mehitamata inimesed" esitlus.

Pildil autor koos tütrega ja kirjastuse Fantaasia esindaja Eva Luts, kirjanik Veiko Belials ning Jõgeva Linnaraamatukogu töötaja Tea Lall. Autori poeg jälgib pildistamist eemalt.

Animetööstuse legend läheb pensionile.

1. septembril tehti Veneetsia filmifestivalil teatavaks, et 72-aastane Hayao Miyazaki karjääri viimaseks täispikaks animeks jääb sel aastal linastunud "The Wind Rises".

Kuna teadaandes mainiti spetsiaalselt, et "täispikad animed", siis paljud arvavad, et ta jätkab lühianimete tegemisega. Lisaks arvatakse, et ta jääb ka nõustaja-rolli Ghibli stuudio teistele reissööridede.

Järgnevalt on ingliskeelne uudis, mis sisaldab veel paari spekulatsiooni: http://goo.gl/5QfdnP Kui keegi lugejatest küsib, et kes on Hayao Miyazaki, siis saab tema rohkem kui 50-aastasest karjäärist lugeda wikist.

Ka fännidele sisaldub seal kindlasti väärt infot.

Härra Hayao Miyazaki, me jääme Teid siiralt igatsema.

Me kummardame ja ütleme suured AITÄHHID, et olete teinud miljonite inimeste elud rõõmsamaks!

Uudist vahendas Jaffi facebookileht.

Tartu ulmehuviliste kogunemine

Kuigi alguses lubas "P. Poisid" nimeline asutus meile keldri peale reserveeringu, selgus paar päeva hiljem, et tegelikult on kelder juba mingi sünnipäevaseltskonna poolt kinni pandud ja meie seda ei saa. Chatiarutelu põhjal sai pahadele poistele öeldud, et nad enda reserveerimis-suutlikust parandaksid ja et me ei soovi seega reserveeringut.

Uueks toimumiskohaks sai Taverna - koht kus peeti mõned kõige esimesed Tartu ulmehuviliste kogunemised. Kuid ka seal tabasid ulmikuid probleemid. Tagumine saal oli juba reserveeritud ja nii pidime end mahutama ära eesruumi, mis kippus kohati koledasti kitsaks jääma. Peale kuskil kahte tundi lobisemist ja pitsasöömist

liikusime edasi Asian chefi. Üllatuseks osutus tegemist olevat vägagi meeldiva, suure ning privaatse kohaga. Üsnagi tõenäoliselt proovime järgmise "teise reede" seal korraldada.

Kohal viibisid Sander, Veiko Taal, Belials, Zurgutt, Eva Luts, Soobel ja veel paljud teised. Jututeemad varieerusid seinast seina. Räägitud sai nii Bergi loomingust, Villardi peatselt ehk ilmavalgust nägevast kogumikust, Belialsi nime algupäradest, Tarlapi loomingus leiduvast ideoloogiast ning Ostap Benderist.

Pildistas: Jaan Hansen.

Tallinna ulmehuviliste septembrikogunemine

Lost Continendi aknalaua taha kogunesid ulmikud ka septembris - rahvast oli palju.

Kui ulmehuvilised oleksid raamatutegelased, siis suudaksid nad ilmselt ilma randmeklaviatuuride ja salamikrofonidetagi meelde tuletada, mis olid peamised jututeemad, millise protsendi ulatuses keegi millestki näis isiklikult huvituvat ja kuidas see tema edaspidist elu hakkab mõjutama. Kahjuks ei ela ulmehuvilised romaanis ning lisavarustuse jätsid ka kaasa võtmata. Tegelane, kes hiljem osutus aruandvaks huviliseks, saabus istungjärgule võrdlemisi hilja ning keset mingit suuresilmset vaikushetke. Pausile järgnes muhe naer. Kohal viibisid ning hiljem lisandusid suhtelise täpsusega sellised inimesed: Tarmo Vaarpuu, Silver Sära, Taavi Kalju, Osvald Soobel, Tiina Soobel, Tanel Raja, Eva Luts, Sash Uusjärv, Taivo Rist, Andreas Oja, Sirje Kingsepp, Kalle Rahu, Erik Bratske, Tea Roosvald, Tarmo Raudsepp, Margus Makke, Riivo Mägi, Jaanus Trolla.

Osteti ja müüdi palju raamatuid. Taivo Rist luges ühe kohapeal läbi ja andis hinnangu. Jutuks tuli semantika ja keelendus, sellega haakuvalt ja mittehaakuvalt toimetamisega seotu. Arutleti, kuivõrd autorid tunnevad oma nõrku külgi ning ära kasutada oskavad oma tugevaid. Laua üks ots vaidles pikalt Hamleti, Rosencrantzi ja Guildensterni üle Tom Stoppardi võtmes, jutt liikus edasi stoikude, eksistentsialismi ja kirjanduslike võtete juurde. Neljanda seina murdmine triivis ka laua teise otsa. Teadus ja praktiline elu lisaks kirjandusele samuti läbi võetud, jäid hilisemad kohalviibijad muusika üle arutlema. Oktoobris taas!

Tea Roosvald.

Pildistas: Margus Makke.

Animatsuri

20-22 september toimus Jaapani popkultuuri festival. Põhjuse seda ulmeajakirjas kajastada annab loomulikult see, et terve hulk sellest popkultuurist oli otseselt või nurkapidi ulmega seotud. Näiteks Final Fantasy stiilis võitlus. Final Fantasy-võitlused on Soomes traditsiooniline sündmus festivalidel. Kaks cosplayerit või terve grupp tulevad lavale ja osalevad käigupõhises (turn-based) õuvõitluses. Traditsiooniliselt Final Fantasy stiilis. Sul on võimalus kasutada maagiat, kutsuma mängu teisi karaktereid või üritada oma vastasest mingil muul moel jagu saada. Või teine näide - ettekanne: "Ebausk ja kollihirm: jaapanlaste suhtlus hämariku maailmaga". Ettekandeid ja võitluskunstide demonstratsioonesinemisi oli veel ohtralt, lisaks videomängud, karaoke, kalligraafia, anime ja mangakirjutamise ning -joonistamise õpitoad. Seda kõike ühendas aga suur ja vägagi hästivarustatud kirbuturg kus müüdi kõiksugu jaapani- ja animeteemalist nänni koomiksitest kuni kõige muuni. Väga palju, lausa üllatavalt palju inimesi olid riietanud end animekangelasteks ning see hoidis ürituse meeleolu vägagi kõrgel. Ka Reaktori reporter püüdis sellesse oma panuse anda ja alloleval pildil on ta koos Animatsuri maskoti rebasetüdruk Akiga. Muuseas - Aki on avaldanud ka Reaktori jutunurgas paar ulmelugu 

Selleaastaselt AniMatsuri festivalilt käis läbi ei rohkem ega vähem kui 460 pileti soetanud külastajat, 55 inimest rohkem kui eelmisel aastal. Järgmisel aasta kuupäevad on samuti paigas: kuupäevadeks on 19.-21. september 2014. Soovitame külastada.

Koduleht: http://animatsuri.anime.ee/2013/< /a>

Pilte: siia klõpsites

Veel pilte: leiab siit lingilt

Põhjala pööripäev

13. - 15. septembril toimus Jõgevamaal Kassinurme mägedes Põhjala pööripäev. See on pehmikrelvadega võitlusüritus igale eale, kel fantasy ja lahingud vere soontes keema panevad. Üritus keskendub vastavalt oma taustaloole Pimeduse ja Valguse iga-aastaseks jõukatsumiseks. Osalejad peavad valima poole, kelle nimel nad võitlevad ja kehastuda võib igaks surelikuks fantasykangelaseks, keda osaleja soovib mängida. Üritus ametlik avamine toimus õhtuhämaruses ja selle juhatas sisse väga meeleolukas ja hästi läbi viidud etendus Valguse ja Pimeduse kahevõitlusest ja viiki jäämisest.

Leeride siseselt on üritusel olemas erinevad grupid, erineva rollimängimis- ja võitlustaseme jaoks, nii et saab valida, kas soovid rohkem rolli mängida või vähem, kas soovid rohkem võidelda või vähem või teha mõlemat täie rauaga. See viimane on loomulikult kõige ägedam. Reaktori reporter osales Pimeduse leeris, mäekollide,  Ran Throqūt ehk Kuuõgijate on grupis, kes olid punt sõdades karastunud mäekolle. Kogu kamp oli üks suur hulk mõrvareid ja õelaid kihvu, ning nende ridade autor jäi väga rahule. Grupp oli vaeva näinud mäekollidele sobiliku välimusega ja mängis väga mõnusalt ja kurjalt ka oma ülevalpidamisega välja kaose käsilasi. Usun, et orkikirjandust viljelevad autorid ja eeskätt J.R.R.Tolkien oleksid selle kambaga kindlasti rahule jäänud. Kui järgmisel aastal keskenduvad metsalised lisaks kostüümidele ka maskidele, siis jääb lisaks käitumisele nende visuaalse küljega kindlasti rahule ka Peter Jackson ja tema tegelaste disainiosakond.

Pildil Pööripäeva noorim osaline, 7-aastane mäekollipoiss Karm. Enamus osavõtjaid olid siiski kümme kuni kakskümmend aastat vanemad.

Ürituse koduleht: http://www.ancalagon.ee

Õhtu Asüülumis

28. septembri öösel toimus Patarei vanglas H.P. Lovecrafti Cthulhu müütosest inspireeritud õuduslarp ,,Õhtu Asüülumis ehk Kombitsad pimeduses". ,,Kultismihuvilised" mängijad, keda oli kokku 34 kehastasid hullumaja patsiente, personali ja külastajaid. Enamus hulle olid asüülumisse sattunud peale eelmist mängu, kus nad olid kohtunud Dagonikummardajatega ja viibinud põgusalt ka ühes äärmiselt mudases, kalahaisuses ja vaimset tervist kahjustavas paigas. Ka seekord toimusid Patarei süngetes ja pimedates koridorides, kus teev valgustasid vaid küünlad ja lambid võikad ja kirjeldamatud sündmused. Reaktori reporteril õnnestus tänu suurele vedamisele pildistada üht kohutavat elukat asüülumi keldrist, kes oli aheldatud mingi veidra masina külge ja hiljem filmida operatsiooni, kus kahele patsiendile pandi külge jäsemeid, mis neil varem keelatud inimkatsete käigus küljest olid amputeeritud.

Septembrikuu kirjastuste uudised 2013

Kirjastus Fantaasia

Tuumahiid

Maniakkide Tänava sõnul pandi see kogumik kokku tutvustamaks eesti ulmehuvilistele kohalike autorite ulmejutte. On ju kõik need lood ilmunud siinsamas ajakirjas. Nende seas on palju häid lugusid, mida oleks patt võrgus peidus hoida, ja autoreid, kes vajaksid laialdasemat tagasisidet oma teostest, et siis edaspidi veelgi paremini kirjutada. Ehk on just nende autorite seas tulevikunimesid, kelle loomingut kunagi Stalkeriga pärjatakse.

Lisaks uutele nimedele on kogumikus mitmeid tuntumaid autoreid nagu (:)kivisildnik, Krafinna, J. J. Metsavana, Triinu Meres, meie esimene peatoimetaja Maniakkide Tänav ise. Kogumikus leidub nii teaduslikkust fantastikat, õudusjutte kui fantasy't.

Reaktor kutsub kõiki lugejaid julgelt ütlema, mida nad kogumiku lugudest arvavad. Ükskõik siis, kas ulmehuviliste kogunemistel autorile silmast silma, Ulmekirjanduse Baasis, meie toimetuse postkastis elik Facebooki leheküljel. Autor on oma väljamõeldud maailmas küll kuningas, kuid lugejad on rahvas, kes võivad kuninga alati kas üle kullata või võtta ta odade otsa. Ühtlasi kutsume üles ka kõiki kuningakspürgijaid saatma oma lugusid Reaktori toimetusele, et neid võrguajakirja vahendusel rahvale veebis lugemiseks anda ja, mine tea, ehk kunagi ka paberilt.

Kogumiku autorid:

(:)kivisildnik

Triinu Meres

Maniakkide Tänav

J. J. Metsavana

Krafinna

Tea Lall

Jaagup Mahkra

Canis Vedru

Toomas Krips

Martin Kirotar

Artur Räpp

Lee Leithammel

1695

Demon

Vincent Arckharum

Heino Nõps

Täheaeg 12: Musta Roosi vennaskond

Algupärast Eesti ulmet avaldava Täheaja almanahhisarja 12. köites on esindatud nii kodumaise ulme tuntud tegijate - Siim Veskimehe ja Maniakkide Tänava - uudislooming kui ka uute autorite - Manfred Kalmsteni ja Helena Alexandra Altroffi - esimesed suleproovid. Lisaks avaldame traagiliselt hukkunud kultusautori Lew R. Bergi (1968-2005) järelejäänud paberite hulgast leitud lühiromaani.

Temaatiliselt on uues Täheajas enim esindatud teadusliku fantastika kosmoseulme alaliiki kuuluvad teosed, kuid lisaks on nende kaante vahel ajarännuulmet, postapokalüptilisi maailmu ja veel palju muudki.

Kogumiku lood:

Lew R. Berg: "Musta Roosi vennaskond"

Siim Veskimees: "Asteriuse kodutee"

Maniakkide Tänav: "Au ei olegi vaja" ("Saladusliku tsaari" järg)

Manfred Kalmsten: "Põgeneda Rottidelinnast"

Helena Alexandra Altroff: "Defectis"

Catherine Asaro: "Virmalised neljal häälel", tõlkinud Iris-Barbara Jeletski

Raul Sulbi lugu Jules Verne'ist, "150 aastat "Erakordseid reise""

Tõlkejutt: Kollane lumi (Charles Stross)

Mõnikord tuleb teha kiirust, mitte kiirustada. Mina valmistasin kakskümmend kilo ja liigutasin seda kärmelt. Vana head dekstroamfetamiini on lihtne sünteesida, aga polizei hoidis kõigil orgaanilise keemia tarnijatel valvsalt silma peal; kui laar spiidi ilma igasuguse mokamäärdeta tänavale sattunuks, oleksid nad jälitusahela väga kähku läbi kamminud. Nad oleksid osa endale nõudnud -- mu kopsud, südame ja ribosoomid. Paraguays parseldavad psühhoaktsiivseid aineid ainult idioodid: ainult idioodid või tõeliselt meeleheitel inimesed. Põrutasin läbi Brasiiliast ja maandusin Ant Citys. Risti läbi terve Austraalia aklimatiseerudes vaagisin tulevikuväljavaateid; oli aeg võtta ette midagi kopsakamat.

Minu esimene mulje Ant Cityst oli tunne, nagu oleks mind küpsetatud -- aeglaselt. Kõrvetav niiskus kujutas endast linna reaktorite käitatavate jumitute soojusvahetite väljavoolu. Palmid lennujaama fuajees, okste vahel valla ebaviisakas, vaterdav ämmalahv. Kui pole elektrit, pole Ante, lihtne võrrand: olin nüüd Antarktikas ja mõtlesin, mida põrgut selle teadmisega peale hakata. See siin oli teine maailm: tajusin kratsivat lähedustunnet abaluude vahel, mind ümbritseva inimmassi survet.

Valguskoridorid peibutasid mind läbi tolli-liidese, viies mind kurssi pärismaiste õpetustega. Digitaalsed sõrmed rihveldasid mu ihu kiirgusega, kuid ma olin puhas nagu ponks -- ükski mõistlik inimene ei too lutikaid sipelgafarmi. See tähendanuks ümbersuunamist -- ja sisendite remoduleerimist on mul tarvis sama palju kui südametunnistust. Kõik mu petuskeemid ratsutavad ajukoores ja on mnemotehniliste võtetega ankurdatud hetkeni, mil olen valmis need mängu tooma nagu pokkerihai. Mälupõhine käteosavus. Turvajõmmitar naeratas magusalt, pilk küsimas, kas ma ikka olen tegelikult elus ja viipas mu oma lauast mööda.

Süstikujaam on Ant Cityst pool kilti kõrgemal; alla sõitsin ma liftiga. See oli üks keskmist mõõtu lift koos ainult keskmist mõõtu ostukeskusega. Ostle, ostle, kuluta, kuluta. Karjuv kihutustöö...

Panin silmad kinni ja samal ajal, kui püüdsin õigele plaanile pihta saada, üritas üks nolk kiipe mu kolbast välja tõsta. Tal ei vedanud: mul polnudki kiipe. Avasin silmad ja nihutasin oma haaret ta randmete ümber nii, et ta oli sunnitud mulle otsa vaatama.

,,Milline meeldiv viis turiste tervitada," ütlesin. Ta vingerdas hirmunult, lihased õrnpruuni tooni naha all nagu metallklaas. ,,Tead, mis ma nüüd sinuga tegema peaksin?" Ta nägi välja, nagu ei teaks ja nagu ta poleks ka teadasaamisest huvitatud. Ta oli unustanud kassile süüa anda või midagi muud tähtsat. Kiikasin ta randme siseküljele; noodul oli seal.

,,Sa söö, tead, sitta," ütles ta. Vastasin talle vihase jõllitusega.

,,Jah, söön iga päev, nagu sinagi. Peaksin su sõrmed lömaks tegema. Tahad sa mulle rääkida, miks ma seda tegema ei peaks?"

,,Ei," vastas nolk, nähes ise välja nagu järgmisel hommikul üles soojendatud pahandus. ,,Kui sa mu sõrmed murrad, tuleb mu semu ja murrab sinu omad." Tal õnnestus samaaegselt mind eirata ja põlglik välja näha. Ilma küpsusmodifikatsioonideta ei saanud ta olla vanem kui kaksteist aastat. Neo-macho, taustal tiksunud videotest üles krutitud. Esimest korda heitsin pilgu ta hõimutunnustele. Tal oli seljas sõjaväe laoülejäägist maha kantud, jää-kaitsevärvi kombinesoon. Ta randmenoodul oli üsna kulunud. Klassikaline juhtum: heroiin alates kuuendast eluaastast, hobusega ratsa tulevikuoki varju alt välja. Just lapsed on need, kes nüüdisajal kõige rohkem kannatavad.

,,See oleks üsna halb mõte," rääkisin ma, ,,sinu semu jaoks. Mul ei ole kiipe. Mu rahakott on mineeritud; ütle oma õele, et ta paneks selle tagasi, kui ei soovi sõrmi liimiseks teha. Tahad, ma annan sulle veidi raha?"

,,Mis asja?" küsis naga. Tundsin, kuidas liblikõrnad sõrmed midagi sumisevat mu taskusse libistasid; mind taas nuhutanud, jättis see sumisemise järele. Mulle ei meeldi, kui ma ei tea, kuhu mu kukkur ilma minuta läheb.

,,Ma kordan ennast," ütlesin ma. ,,Kas sa tahad veidi raha teenida?" Naaldusin ettepoole. Veel suurem umbusk.

,,Sa tahad, et ma sinuga voodisse läheksin või?"

,,Ei. Mul on vaja paari nime, ei midagi muud. Näiteks, kes teie nodi liigutab?"

Ta nägu selgines võluväel. ,,Tahad ka?" päris ta rõõmsalt. ,,Ma müün sulle..."

,,Ei," kostsin, ,,tahan ainult nime."

,,Aa." Ta näis pettunud. Seejärel: ,,Oled sa polizei?"

Vaagisin oma ansse. ,,Kas sa usuksid mind, kui ütleksin, et ei ole?"

,,Ei." Ta silmad tõmbusid pilukile.

,,Lase siis lesta." Tõukasin teda ja ta läks. Nolgi õde oli juba haihtunud ühte avatud fassaadiga poodi, mis müüs punktvalgustite all eksponeeritud gaasriide sarnasest materjalist ei-tea-mis-asju; vähemalt antud hetkel kujutasid nad endast minu võrrandis nulltegureid. Seisin mõnda aega üksipäini, mõeldes, et ei tea, milline ma kohalike talentide silmis välja näen ja kas mul oleks ehk mõistlik eriala vahetada; mingisugune näriv kahtlus ütles mulle ikka ja jälle, et hakkan selle mängu jaoks liiga vanaks jääma. Muremõtteid vaigistada üritades suundusin üle põranda vaateplatvormile ja haarasin pilguga seal avanevat panoraami.

Kaubanduskeskus laskus alla pargi poole, mida ümbritses järv; järve ühes otsas asus hoolikalt kujundatud aed. Ant City ulpis nagu allveelaev jääkaane aluses sulavee-suletises. Vesi, mida tokamakid jäätumast hoidsid, toimis puhvrina jäävärinate vastu ja peale selle keskkütte-allikana. Lift hakkas täpselt sel hetkel linna katuselt alla liikuma ja vaatepilt tekitas peapööritust; linn kaardus koos silmapiiriga. Järsku tabas mind tunne, et miski on saabumas, et ma näen oma silme ees avanemas uut piiriala, ehkki tegelikult sulgus ümberringi hoopis linna allmaaosa otsekui peadpööritavad megatonnid jääd selle kohal: paistis, et tulekul on klassikaline ilmutus. Selline tunne, mis tekib siis, kui uus idee kuuma ja raskena pinnale trügib. Võtsin oma olukorda vaagida...

Illustratsiooni autor Käet Mäe.

Mõelge, milline ma olin: meesterahvas, iseseisev, arukas, kahekümne seitsme aastane. Kuluka korporatiivse lööklaine-hariduse produkt, projekteeritud lauglema teadus- ja arendustöö eesrindlikumate saavutuste laineharjadel. Olin oma korporatiivsete omanike küljest irdunud nagu vaba alus: ainult et vaba aeg ja sõltumatus olid mulle maksma läinud mu paindlikkuse. Mul olid pangakontod Liechtensteinis ja Fortiese toornaftamaardlas, puudusid kohustused, kuid puudus ka juurdepääs suurfirmade tehisintellektidele, mu teadmised kippusid informatsiooniplahvatuse tingimustes rooste minema; kolmekümneselt pidin seisma silmitsi karjääri läbipõlemisega. Olin parseldanud kõiki sünteetilisi narkootikume, mida valmistada oskasin, kuid tootnud ainult väikesi kuni keskmisi koguseid: mul oli alati õnnestunud lesta tõmmata enne, kui kõmatas tagasilöök. Olin sündmuskohalt põgeneja. Ise ma neid ei kasutanud, vaid rahuldasin nõudlust; teenisin elatist sellega, et tegin inimesi õnnelikuks. Mis võinuks veel parem olla? Mulle meeldis pidada end moralistlikuks anarhistiks, Kropotkini mantlipärijaks. Ainult et kuhu oli mul järgmiseks minna?

Uue uimasti või moeröögatuse jaoks on alati aega; on aega, et see saavutaks tippküllastuse, kergitaks retseptorite arvu maksimumini... Ükskord koidab võimalus iga uimasti jaoks! Aga praegusel ajastul hakkasin ma aeglaselt muutuma klassitsistiks; müüsin vana puhast kama ilma va uute ainevahetusnõiduste maaniata, millega inimese genoomi optimaalset laksu silmas pidades ümber putitati. See tegi mind tehnoloogilises mõttes jäänukiks. Asjad liikusid liiga kiiresti, et minusugused inimesed jõudnuks sammu pidada; mitte iga diiler ei soovinud muuta oma koljut retseptorite afiinsuse rekombinantset soveldamist võimaldavaks geenimasinaks, mis oli nüüdisvasteks kangele kraamile. Tõtt-öelda olin ma geneetilise programmeerimise vallas tumba; anss, et valmistan müügikõlbuliku toote, oli sama suur kui tõenäosus, et teen valmis uue haiguse. Kuid silmipimestavalt ilmne lahendus oli mul otse nina all ja ma teadsin täpselt, kust seda leida; mul polnud vaja muud kui kontaktisikut.

Leidsin telefoni ja otsisin selle abil rendipindade loendi; valisin korteri -- möbleeritud, neli tuba, kuumakse, hea vaade pargile. Kui ma poleks nädala eest "kiirust ületanud", oleksin selle eest pidanud maksma hinge- või vähemalt neeru hinda. Nüüd ei pidanud ma tegema muud kui leidma õige kontakti, mis tänu mu taustale oli lihtne.

Me saime kokku kuivaks lastud ujumisbasseini äärses kohvikus, kus elevil pingviinid rüselesid laudadelt visatud palukeste pärast. Ta nägi välja närviline, mida oligi oodata. Ka mina olin närviline. Ma isegi ei teadnud, kui palju ta töö eest tahab! Teadsin vaid, et ta oli samavõrd meeleheitel kui mina.

,,See, mida te otsite..." ütles ta. ,,Ohtlik, teate? Temporaalse lõõmutamise protsessid pole eriti hästi kaardistatud ja tuhnurid kipuvad nende torkimise peale üsna kergesti solvuma. Ma tahan öelda, see on ju sõjaväe mahakantud tehnika, eks ole?" Ta imes närviliselt vesipiibu huulikut ja seiras pilguga turvakaameraid, tabamaks pimepunkte. Digi-polizei jaoks välja mõeldud kunagiste-armastajate-pulale keskendudes naeratasin enne vastamist õrnalt.

,,Kuulge," ütlesin ma, ,,tegemist on ju strateegilise kaitse algatuse kõrvalsaadusega, eks ole? Pärast seda, kui kolmas maailmasõda lausbioloogiliseks kujunes, läksid kõik Pentagoniga sõlmitud kaitsetööstuslepingud hapuks, nii et teile ei jäänud muud kui hunnik kola ja olematu eelarve, on mul õigus? Miks siis mitte pruukida seda kiire papi teenimiseks? Tunnistage tõde, te olete sindrima lähedal näljasurmale. Aga mina," -- ma naaldusin toolis tahapoole -- ,,mina olen potentsiaalne klient. Kellel on maksevahendid. PERV konstrueeriti selleks, et nad teaksid rakette laserdada enne, kui need startida jõuavad ja Interaktiivne Reaalsustransformaator ehitati selleks, et tekitada auk aegruumi. Nii et miks te ei peaks saama neid minu jaoks ajamasinaks muuta? Ma maksan hea meelega! Ja, ma mõtlen, kui vanade Ü-riikide valitsus oma elud tolle kaadervärgi hoolde usaldas, mis sellega siis nüüd untsu minna saab?"

Ta köhatas. ,,Paljugi," sõnas ta kuivalt. ,,Vaadake kas või, mis nendega juhtus. Te unustate, et seda kraami ei kasutatud kunagi... ainult katsetati simulatsioonidega. Kas teil jäi kahe silma vahele tõik, et keegi ei jõudnudki kunagi hakata nuti-kive läbi aja-akna tulistama? See on äärmiselt, ee, ohtlik."

Ma ohkasin. ,,Kuulge," seletasin ma, ,,ma ütlen viimast korda -- see on teie erialane valdkond. Mitte minu! Tähendab, mulle meeldib mõte toetada kõrgharidust, tõesti meeldib, aga ma ei saa endale lubada raha tuuldeloopimist ilma, et investeering mulle midagi sisse tooks, eks ole? Aga kui te koos oma teaduskonnaga mulle selle teene osutate, vaatan ma ehk, mida annab teha, et õppetool võib-olla, ee, igikestva toetuse pälviks."

,,Kolledi juhtkond võib suhtuda kõhklusega ettepanekusse nimetada õppetool poollegaalse uimastiärika järgi," teatas naisterahvas ebakindlalt. See oli esimene märk, et ta hakkab hiilgusest pattu langema; niisiis ta ikkagi oli meeleheitel! Ma jätkasin survestamist.

,,Jah," ütlesin, ,,aga te võite sellele nimeks panna, mis tahate. Ma maksin ju kinni teie lennureisi siia, eks? Millal valitsus teile viimati millegi jaoks raha andis? Teate, tehke seda, mida ma palun ja ma jätan teile sellise annetuse, mida te ei unusta."

,,Hmm, selge," ütles ta, ise peaaegu huuli matsutades. Siis langetas ta otsuse; õige otsuse. ,,Hea küll. Lennake järgmise kuu esimesel nädalal Oxfordi. Saadan mõne meie järeldoktoritest teile vastu; selleks ajaks peaksime olema valmis katset tegema." Üle ta palge libises põgus vari. ,,Teil pole aimugi, kui hulluks asjad seal läinud on," lisas ta tasasel häälel; ,,Te olite tolles vahetusprogrammis väga hea tudeng. Püüdke mitte kuuli kerre saada enne, kui me valmis oleme, eks?"

,,Selge see, proua professor," vastasin, viibates samal ajal kelnerile. ,,See on mul nagu üks elueesmärkidest."

Ta laskis end veidi lõdvemaks. ,,Ja mis on teine?"

Naeratasin laia suuga. ,,Nikkuda Ronald Reaganit."

Oodates telefonikõnet Hawkingi-nimelisest Laboratooriumist, jäin videoekraani ette röötsutama, lugedes koomiksromaane ja seirates ajaloolisi draamasid kahekümnendast sajandist. Kondensaator sulises hädapärases tõmbekapis, mille ma vannituppa ehitanud olin ja geenikedrad klõpsusid katkendlikult, samal ajal kui mina imesin endasse Ronald Reaganit, Margaret Thatcherit, Leonid Brenevit -- olendeid ühest teisest ajajärgust, mil universum alles hakkas täis saama ning ühiskond vaarus barokse homse veerel; paeluvaid väljalõikeid minevikust, mis endast tõepoolest iselaadset võõrriiki kujutas. Veel kakskümmend aastat enne seda oli kõik olnud nii naiivne, nii eeltehnoloogiline, kuid minu valitud ajavöönd asus juba nüüdisaja pervel, kus lihtsakoelised, programmivigadest kubisevad süsteemid tõmbasid käima halastamatut marssi postmodernistlikusse tänapäeva. Inimesed hakkasid muudatusi aduma, hakkasid märkama tööstusliku mõtteviisi lõppemist. Jah, ma mõtlesin, et saan hakkama; kogun kaitsevärvust, ei jäta oma välimusega liiga kohatut muljet, kuid olen samas karjamentaliteedist nii pikalt ees, et võin nende pihta kõmmutada kaheraudse annuse futurismi, pääseda tulema puhta nahaga ja nii rikkana, et saan minna pensionile...

,,Ütle lihtsalt EI," ahvisin ja viskasin ekraani tühja õllepurgiga. ,,Good jokes are made of this," mõtlesin ma. Siis hakkas telefon köhima.

,,Jah?" küsisin ma.

,,See on sulle," ütles telefon ja sirutas toru välja. Võtsin selle ja kuulatasin. ,,Kakskümmend milli? See on päris jõhker... Hüva, jah, seda pole varem tehtud... Kui palju? Õigus küll. Ma mõtlen midagi välja... Ülehomme? Teeme nii. Nägudeni." Telefon krabas oma toru tagasi ja hakkas seda raevukalt pühkima. Üritasin aparaati pilguga taltsutada, kuid too ei paistnud mind tähele panevat. Mu isiklik kogemus ütleb, et kui kodumasinad muutuvad ninakaks, on ainus lahendus nad maha lasta, aga mul polnud relva kaasas, niisiis naaldusin seljatoele ja mõtlesin selle asemel ärritunult hea professori uudistele.

Ajahüppe kaalupiirang pidi kujunema rangeks. Arvutuste kohaselt piirdus see kümne kilogrammiga lisaks minu lugupeetud isikule. Seda pole ju palju, ega? Rõivad, portatiivne riistvara, natuke tooraineid -- mitte palju. Arvutusvõimsus ei pidanud olema probleem; superarvuteid ei mahu ühte valehambasse lõpmatuseni, kuid seal, kuhu ma minna kavatsesin, pidi üksainuski neist andma mulle ebaõiglase eelise. Tõeliseks probleemiks ähvardas kujuneda investeerimiseks vajalik valuuta. Ma kortsutasin kulmu. Krediit? Kas neil oli tol ajal käibel krediit? Või olid nad sunnitud metallist münte kaasas tassima? Mida ma nende asemel kasutada saaksin?

Ahaa. Hea mõte. Miks mitte teha seda kohe praegu? Tõusin istuli, näol kõrvast kõrvani ulatuv irve ja tuigerdasin siis vannituppa. Mu geenimasin seisis põrandal ja ümises omaette. Kummardusin ja ühendasin end masina külge, kalkuleerides ise, milline peidupaik oleks ideaalne. Midagi, mida nad mitte iialgi ei kontrolliks; midagi paremat kui raha, roppodav tarbekaup, mida saaks vektorturundada. Nagu kuldmune munev hani pidin ma üksipäini teenima heroiiniga terve kaheksakümnendate aastate varanduse! Ma pidin saama nii edukaks, et turuväärtus kukub kolinal! Jah, ma olin silmanud kullapada sealpool vikerkaart. Potitäit kollast lund...

,,Kollane lumi" on termin, millega tähistatakse teatud sorti odavat diilerikama; nüüdisajal ei lähe selle õnge keegi. Tarvis pole selleks muud kui geenimasinat ja külma närvi selle kasutamiseks iseenda peal. Tuleb konstrueerida retroviirus, mis muudab veidi su enkefaliiniretseptori tertsiaarset struktuuri, moonutades sellega retseptori substraadi-afiinsust; seejärel tuleb konstrueerida teine viirus, mis lisab väikese peptiidi-märgise ainele, mis enda retseptorid pöördesse ajab, et nad omavahel kokku klapiksid. Kohaldad oma valu-/naudingukompleksi, eks ole? Tänu sellele saad rakendada veel üht viirust, sellist, mis sunnib osa su perifeersetest kudedest -- näiteks kõhunäärme -- töötama endorfiini-ületuuridel ja pumpama tõeliselt ehedat kraami välja sellistes kogustes, et sa iga kord, kui tualetis käid, sõna otseses mõttes kused heroiini analooge. Seejärel -- see on lahe etapp -- tuleb lisada atseethapet, mis kogu selle ammoniaagi ja kusiaine neutraliseeriks, siis eraldada kraam orgaaniliste lahustite abil, lahustada suhkrulahuses ja taaskristalliseerida. Ja sul ongi looduslik heroiin köögikraanikausis! Eristamatu autentsest Kuldse Kolmnurga kraamist, ainult selle vahega, et see on parem. Ainus häda on, et lähteainega kaasneb teatud häbimärk, sellest ka hüüdnimi kollane lumi; keegi ju ei taha, et diiler talle taskusse kuseks, mis? Igatahes nüüdisajal tolliraalid peidetud kama ei otsi; nad on häälestatud leidma disainitud geene. Seega pidi kollane lumi igal ajal pärast ülemeelikuid üheksakümnendaid tähendama põrumist. Kuid seal, kuhu mina minemas olin...

,,Ütle lihtsalt ei," tegin ma kampaaniareklaami järele ja rüüpasin seejärel lurinal järgmisest õllepurgist. ,,Ma kusen teie kõigi peale, narkarid!" Hea nali anarhistist ärimehe kohta, kes vaarub läbipõlemise veerel ja valmistub liftisõiduks tagasi sinna, kus see kõik alguse sai. Ma mõtlesin endamisi, et huvitav, miks keegi seda varem teinud polnud; see oli nii lahe!

Võib-olla saan ma seda varsti teada.

Hüppasin Ürg-Britanniasse suunduvale tsepeliinile, et jõuaksin komplekteerida oma ajarännu-ellujäämisvarustuse; samuti selleks, et võtta veidi aega vabalt ja lõdvalt ning kruttida oma kolu hüppeks ettevalmistumise korras paika. Lukustasin end oma esimese klassi luksuskajutisse ning ignoreerisin pikka, majesteetlikku kruiisi üle jäise tühermaa ja ookeanilahe Hea Lootuse neemeni. Reisijad arendasid pööraselt seltskondlikku suhtlust, korraldades balle ja orgiaid gaasisegmentidesse ehitatud auditooriumides; mulle polnud seda tol hetkel tarvis. Mulle ei meeldi, kui mulle inimesi hulgakaupa kurku rammitakse: ma pean taanduma oma isiklikku ruumi, hoidma distantsi enda ja tolle hellade närvilõpmete leegitseva kõnnumaa vahel, mida kujutab endast kümne miljardi alasti ahvi globaalne kultuur.

Kui me üle Asaania ranniku lendasime, hakkasin sisseoste tegema. Grolier' viimased andmebaasid; järelmaksu maksmata jätnud ostjalt tagasi hõivatud Squibbi dialüüsimasin eraviisiliseks kasutamiseks; väga kompaktne superraal Bull-Siemensilt. Kogu kola pidin kätte saama seal, kuhu ma teel olin. Pöörases posti teel ostlemise hoos tellisin kõike, mida arvasin, et saan kasutada ja mis kaalus vähem kui viiskümmend grammi; seejärel, tõmmanud selga tekstiilikunstnike kujundatud siidrõivad ja suundunud kilomeetripikkuses õhulaevas leiduvaid baare läbi kammima, kustusin pingevabasse sübariitlikkusse prassingusse. Jugavoolu-koorekihi meeleheitlike vähkremiste jälgimine nende aeglastel mandritevahalistel kruiisidel läbi uue aastatuhande pakkus palju meelelahutust; uskumatult jõukatena reisisid nad nii aeglaselt kui võimalik, et eputada oma jõudeaja-üleküllusega. Üks kena rikas lesk ütles mulle teel läbi mu voodist ja hellitustest: ,,Aga, kullake, ainult vaesed peavad kiirustama, et ajaga kaasas käia! Kiirus ei ole tõelisele elule mingiks aseaineks." Ei, aga mu krediidiseisu suutis see parandada küll ja veel...

Nädal aega neljateist tuhande kilomeetri läbimiseks -- ja viimaks me lähenesimegi ühele peamistest Briti lennujaamadest. Sellisele, millel oli maandumisrada veel alles. Läbi lüüme õhulaevateki alla vaadates vangutasin pead. Ma pidin saama midagi ainulaadset sealt? Isegi varemed nägid räpakad välja.

Saabumisala oli määrdunudkollast värvi; kerjused eksponeerisid haavu köögi ümbruses, mis müüs karrit otse pajast. Nad olid sinna kõrvale lõõga pannud kartliku ilmega kitse näitamaks, kui värske on liha. Lükkasin päikseprillid ette, kiirendasin sammu ja jätkasin kõndimist, kuni jõudsin suurde jaamasaali. Keegi haaras must kinni; ma pöördusin.

,,Härra Agonistes?" Nägin ta kõhetus näos alasti hirmu. Polizeid nõjatusid õues oma püssidele ja nuhutasid, püüdes haista suure raha jäljerada. Ma noogutasin. ,,Ma olen uurimiskeskusest; pidin teid laboratooriumisse viima..."

,,Väga hea," kostsin. ,,Kus meie kopter on?"

,,Mis asi? Oi... Andke andeks. Me ei oleks seda endale mitte kuidagi lubada saanud," vabandas ta mannetult. Kõhetu kuju viledate tviidriiete all: panin kõrva taha, et hoolekande korras eraldatava riisiportsu mõõtmed on kängunud. ,,Me võiksime võtta rika... kui te saaksite maksta..."

Ma maksin.

Labor kujutas endast päevinäinud betoontoru -- aastakümneid üle värvimata, klaasitud akende ette naelutatud lauajupid, katusele kruvitud käepärastest vahenditest kokku klopsitud tuuleturbiin. Ainult satelliitvastuvõtjad olid puhtad, meeleheitlikult häilitud klantsivaks metallpinnaks, mis ähvardas peagi auklikuks kuluda. Mees juhatas mind sisse ja trepist üles läbi trepikoja, kuhu oli kandunud paks kiht prügi. ,,Me saame lifti käigus hoida ainult kaks tundi päevas," vabandas ta; ,,turbiin on suurte projektide jaoks." Ta piilus vargsi üle õla, nagu üritaks hinnata, kui palju liha mu luudel on; ma võdistasin end. Võib-olla olin õhulaeva pardal läinud liiga paksuks -- ja liiga aeglaseks.

,,Olemegi kohal," ütles ta trepi lõpus tulekindlat ust lahti tõugates. ,,Siin hoidsime me IRT-mooduleid. PERV on ühendatud meie süsteemiga kõrvallaboris; see kraam, mis te tellisite... see on kõik siin."

,,Kus on professor Illich?" küsisin ma.

Mees kehitas ebamugavust tundes õlgu. ,,Küllap varsti jõuab," vastas ta. ,,Mul on parem nüüd lahkuda..."

Ta taandus teise ukse kaudu ja mina hakkasin inventuuri tegema. Kõik, mis ma olin tellinud, lisaks kaheldava antiikväärtusega odav nailonseljakott. Otsisin selle läbi, korrastades ja pannes asju kokku ning avasin seejärel oma rahatasku. Kolm väikest klaasampulli nagu hulk kurjakuulutavaid sõdureid; kujutlusvõimest sündinud haigused. Lootsin, et olen need korralikult üle silunud ja võimalikud apsud kõrvaldanud. Istusin maha tolmusele põrandale piraka agregaadi all, mis meenutas pooleldi sulanud fusioonreaktorit ja mõlgutasin mõtteid. Oma tuleviku -- mineviku -- üle. Istusin pikka aega, enne kui võtsin oma varustuse välja ja rakendasin tööle.

Professor Illich saabus pool tundi hiljem; ta nägi välja täpselt samasugune nagu oli näinud välja Ant Citys, ainult et nüüd oli tema professionaalse suhtumise võõba all peituv näljane ind palja silmaga näha. Kujutasin ette, kuidas ta mädaneb aastakümneid siin rõsketes, puukoidest puretud hoonetes, samal ajal kui võimalused pälvida Nobeli preemiat libisevad läbi sõrmede vahelt, millel jääb puudu finantshaardest elutähtsa lisarahastuse hankimiseks... Lõin oma tühjad ampullid jalaga kõrvale. Kui püsti tõusin, veeresid need kõlinal mööda betooni eemale.

,,Kas see töötab?" küsisin ma.

Ta naeratas pingutatult ja toetas ühe käe alatoidetud reaktori siledale keraamilisele küljele. ,,Töötab küll," ütles ta. ,,Siin on teile üks täies töökorras Paratemporaalsete Eriolekute Reorganiseerimise Vaatur, nagu kokku lepitud." Ta heitis pilgu üle õla. ,,Steve... ole hea poiss, mine ütle Anwarile, et ta Cray käima paneks." Ta pöördus tagasi minu poole. ,,Konto," ütles ta.

,,Palun. Kas te olete seda testinud?" Hoidsin sõrmi mapil ja tema vaikis.

,,Kass. Me saatsime kassi kuue kuu kaugusele minevikku ja tõime tagasi. Elusana."

,,Kui pikk oli viivitus?" küsisin ma.

Ta kehitas õlgu. ,,Kuus millisekundit."

,,Kuus millisekundit!" Oma kõrvu vaevu uskudes krahmasin miljoni-dollari-ümbriku talt peeaegu tagasi. Ta oleks vaat' et plahvatanud.

,,Kuulge, härra Agonistes, me oleme teie heaks nii palju vaeva näinud...! Kas te ei tea temporaalsest lõõmutamisest üldse mitte midagi? Meie võimalused selle testimiseks ei ole piiramatud. Aegruum on kontiinuum, omavahel põimunud superstringide kude; seda on võimalik hetkeks lahti lõimida ja heita pilk uuele mustrile... Siis aga punub see end ise uuesti kokku, lõõmutab end potentsiaalset energiat minimaalselt raisates uude struktuurilisse paigutusse. Lainefunktsioon kollapseerub alati -- kas te Schrödingeri kassist olete kunagi kuulnud?"

,,Jah!" vastasin ma. ,,Aga kuus millisekundit?"

,,Te soovisite reisida minevikku. Meie tahtsime tõestada, et te jõuate elusalt kohale, mitte, et saate nii sinna minna kui naasta. See on ju see, mida te palusite, eks ole? Me pidime nädal aega ajama läbi poolikute toiduratsioonidega, et maksta kinni sellele ühele katsele kulutatud elekter! Teist võimalust ei olnud. Praeguse seisuga me teame, et te jõuate elusalt kohale, aga miski ei anna garantiid, et minevik, millesse te satute, on meie minevik -- tegu võib olla teise konfiguratsiooniga, teise lokaalse miinimumiga energiadiagrammis. Me üritame teid tagasi tuua..." Ma tõstsin väsinult käe.

,,Hea küll." Pöördusin ja tõstsin pilgu IRT-moodulile, mis roostetriibulistel betoonplokkidel kükitades nägi välja nagu mingisugune vähihaige eelajalooline kuundumiskapsel. Ma olin laetud; pea tundus pööritavat, peaaegu nagu oleks mul palavik -- retroviirused asusid mu aju ja kõhunäärme kallal tööle. ,,Ma võtan selle," teatasin. ,,Proovige mind tagasi tuua üks aasta allavoolu ja ma kahekordistan teie tasu. Pärast protseduuri. Kas teate, miks ma üritan seda reisi ette võtta?"

Ta noogutas tummalt, püüdes end vaos hoida. See, mida ma olin äsja öelnud -- kakskümmend miljonit naela lisaks --, hoiaks teda ja ta teaduskonda töös kümme aastat. Taolise lootuse juures võis eetika tagaistmele kobida. Tundsin talle hetkeks peaaegu kaasa.

,,Heakene küll," ütlesin ma. ,,Teeme selle ära. Kuhu ma minema pean?"

Ta piidles mind hindaval pilgul. ,,Siia, selle ringi sisse." Valge laik betoonil, täpselt millegi all, mis ebameeldival moel meenutas suure rakettmootori väljalaskedüüsi. ,,Pidage meeles... kui omaseisund kollapseerub, ei kehti ükski garantii. Te võite sattuda minevikku... aga samas, kui ilmnema peaks lokaalse entroopia miinimum, võite end leida universumist, mis on vaevumärgatavalt muutunud. Vähem entroopiat; rohkem informatsiooni. Selline on graafikukõver, vaadake; juhuslikkus versus kord. Me traalime teid aasta jagu allavoolu teie sihthetkest -- esimene aprill, tuhat üheksasada kaheksakümmend neli, oli ju? --, ainult te peate alles hoidma seda manust..." Ta ulatas mulle riistapuu, mis nägi välja nagu vanamoeline elektronkell. ,,...ja lootma kõige paremat. Hüpe toimub kolmekümne sekundi pärast."

Seda öelnud, taandus ta kiiruga, jättes mind seisma keset tolmust ringi, väike seljakott seljas ja sisimas tunne, et äkki on mind tüssatud, kui järsku kostis jäme urisev heli ning katmata elektripirni valgus tumenes, hakkas vilkuma ja kustus. Mu nägemisvälja servas paistsid plinkivat ja üle IRT-mooduli varjulaadse kuju tantsisklevat violetsed siluetid: seejärel loendas PERV sekundeid stardihetkeni ning rabava sinise värvuse äkilises purskes...

Pimedus. Tundes peapööritust, hakkasin ma vaaruma ja lõin jalaga midagi, mis kukkus kohutavalt valju kolinaga ümber. Kus ma olin? Pooleldi paanikas kobasin külmi seinu oma sõrmede all, seejärel ukse sisekülge...

Valgus. Harjakapist väljunud, koperdasin trepist alla. Uks: värske roheline värv siras mu poole seinaorvasse monteeritud fluorestsentslambi alt. ,,...HAKKAB TÖÖLE HÄIRESEADE." Ma pressisin end välja. Õues oli muru kenasti niidetud ning betoonpiirdega ümbritsetud parkla oli täis vanamoelise väljanägemisega, ümaraks silutud servadega ja ülemäära metalseid sõiduriistu. Mind haaras joovastus; olin kohale jõudnud! Suundusin tänava poole ja jõudsin bussiootepaviljonini -- mida huligaanid polnudki ära lõhkunud --, kus panin koti maha. Kohmetunud sõrmedega tõmbasin välja oma nutiprillid ja nihutasin sädeleva kursori silmamune liigutades nägemisvälja keskele. Tänaval liikus vähe inimesi ja keegi ei paistnud mind vahtivat; vaatasin ümberringi, ise samal ajal visuaalseid parameetreid seostades. Kõik paistis olevat korras, mingeid anakronisme polnud näha; tundus, et aeg on parandanud kõik haavad, et kell on end tagasi keeranud ja poetanud mind õrnalt eelmise sajandi sabaotsale, mil tsivilisatsioon oli veel inimeste, mitte masinate juhitud üritus. Tundsin end oma teksastest ja dressipluusist ja seljakotist koosnevas mundris -- linnarebase kaitsevärvuses -- turvaliselt. Turvaliselt ja riuklikult ja näljaselt, valmis pistma rinda selles unises linnakeses valitsevate jõududega... Tõusin ja hakkasin hoogsal sammul kõndima.

Nurgapealsed poekesed kihasid hallidest inimestest arhailistes rõivastes: masstootmise-moe ohvrid täitsid kaubanduskeskust nagu kari mannekeene kaugest minevikust. Mäletate aega, mil kõik inimesed nägid välja ühesugused? Motoriseeritud liiklus oli siin/toona tihedam, nagu ma teed ületades avastasin. Polizei... Ma tardusin, ent mõistsin siis, et neil pole relvi ja ma tegelikult näen isegi nende silmi. Kerjuseid polnud ka kusagil. Mu kuklakarvad tõusid turri. Kuidas ilma kerjusteta aru saada, kui rikas sa oled? Sedamööda, kuidas mu prillide andurid üritasid tuttavate kampaaniate otsingul teksti üleannused korreleerida, kattusid nende klaasid aeglaselt graafikakihtide korbaga. Ma polnud oodanud midagi päris seesugust, mitte päris nii segadusseajavat. Kõigil polnud mitte ainult seljas enam-vähem ühesugused stereotüüpilised rõivad, vaid nad paistsid ka olevat samal majanduslikul järjel -- nagu polekski siin vaesust üldse olemas.

Tühistasin videoprogrammi ja võtsin prillid eest. Inimesed mu ümber paistsid olevat keskendunud, vältivat kontakti, silmad maas. Tundsin, et higistan -- mind oli tabanud esimene kerge palaviku hoog, millega mu immuunsüsteem ülemääraseid vektorviiruseid küttis. Uudiste levitamine, andmete edastamine avalikkusele... kuidas nad seda tegid? Õige küll, arhailisel paberkujul. Tuleta meelde... Koukisin ühest taskust välja oma kullakalli antiikmüntide kollektsiooni. Oli aeg osta ajaleht.

Pood oli varustatud elektrotehniliste süsteemidega, aga need olid nii primitiivsed, et osutusid läbitungimatuteks; puudus EPOS-tüüpi müügielektroonika maagiline puudutus, puudusid failid, mida kaupade omakasupüüdlikuks ümbersuunamiseks üle või ümber kirjutada. Igatahes polnud ma üldse mingi mustketta-kaupmees; mida ma õigupoolest mõtlen? Heitsin pilgu traatriiulitele, valisin välja paksu väljanägemisega lehekoonuse ja maksin selle eest. Müüja -- inimene -- heitis mulle uudishimuliku pilgu, kuid ta oli teiste klientide teenindamisega liiga hõivatud, et mulle tüli teha; noogutasin hajameelselt ning jalutasin välja päikesevalgusesse ja ostlejate sekka.

Nutiprillid ette pannud, hakkasin lugema pealkirju, jättes oma masinate hooleks ühiskondliku konteksti järeldamise viidete põhjal. Argentiina oli esitanud ÜRO-le protesti seoses mingisuguste Malviini saartega; rahvas oli üleüldiselt mures katastroofi pärast, mis oli aset leidnud kusagil Kiievi lähedal; inflatsioon leevenes. Raal mõtiskles hetke ja kuulutas siis kattuvuse klassikaliseks. Kahtlemata oli see minevik. Eleva vabaduse tunne tulvas tagasi -- see oligi tõsi! Ma saan hakkama! Läbipõlemise oli sürranud futuristlik kiirendus; kuidas ma -- saabununa perioodist, mil progressi juurdekasvu mõõdeti mikrosekundites -- oleksingi saanud põruda ajal, mil toodete elutsüklid tulid ja läksid aastatega?

See pidi kujunema mõnusaks. Kasumiahnena nagu nälginud hai heitsin pilgu ümberringi, otsides ööelu-valveposte, kust alustada müügimulli puhumist; kummitada väikest turgu ja saada kontakt kohaliku getomaffia pisibossiga. Näidata neile oma kasumi värvust: kollast lund. Visata nurkaaetud turul letti suhkrustatud joobumuse lumehelbed hinnaga kümme eurodollarit -- naela -- laksust. Seada ,,vabrik" sisse odavas üürikorteris; juua, süüa, rafineerida sada grammi peptiide päevas. Seejärel investeerida kasum oma võidukasse naasmisse; hakata raali toel ostma osakuid tehisintellektuaalsel börsil. Lappasin lehte, leidmaks majandusrubriiki, otsides tarbekaupu, millega mu teadmised pidid mul aitama kasumit teenida -- ja siis järsku tabasingi ma lõpuks ebakõla ära. Kanepi- ja oopiumifutuurid langesid kolmandat aastat järjest...

Sellest on möödas kuus kuud.

Oma esimese öö veetsin ma kurnatult ja näljasena pargipingil. Minu ümber süstisid end narkarid; pruunidesse paberkottidesse pakitud odav kama ja puhtad nõelad olid müügil viinapoodides. Ma vahtisin, kadestades neid nende kaifi pärast, kuni üks neist vihaselt põrnitsedes ja võdisevat rusikat viibutades ligemale kakerdas, et minu suunas hääletuid vandesõnu maigutada.

Hakkasin täheldama märke mujalgi kui finantsveergudel. Siin on vähem kuritegevust, vähem moraliseerimist, vähem hirmu. Vähem jõukust ka. Kõik narkootikumid on olnud legaalsed alates kolmekümne kolmandast aastast, mil keeluseadus Ameerikas kokku varises ja ülejäänud maailm eeskuju võttis. Enesetappki on seadusega lubatud, nagu ka abordid ja üldse kõik, mida sa endaga eraviisiliselt teha tahad. Need inimesed on nii vabad! Ma oleksin pidanud aimama; professor Illich ju rääkis entroopiakõvera lokaalsetest miinimumidest, lainefunktsiooni ebatäielikust lõõmutamisest, ajast, mil asjad polnud päris nii sügavale rappa läinud kui mu enda elupäevade minevikus...

Mäletan, kuidas ma kusin rentslisse, kusin külmas päiksevalguses küütlevat kollast kulda. Ent mis kasu on kuningas Midase puudutusest maailmas, kus kehtivad ujuvkursiga valuutad? Mõnda aega oli mu piss punane -- nakkuste ootamatu kõrvalnäht --, mu pea valutas kohutavalt ja hambad plagisesid vahetpidamata. Aga nüüd on mu tervis parem. Palju parem. Sain ajukahjustuse-hirmust üle; nii ebapädev ma nüüd ka pole.

Kama võib olla seaduslik, aga see siiski teeb Muret. Kuulsin peaministrit eile sellest raadios rääkimas. Politseijõud tahavad, et Midagi Ette Võetaks. Mina olen kahe käega poolt.

Nädala pärast võttis Päästearmee mind enda rüppe. Nad tegelevad paljude narkaritega, üritades neid mitte eriti innukalt rehabiliteerida. Põrutasin vana hea "ma olen näinud valgust" -nükkega üle võlli, laulsin nende kooris halleluujat ja pesin pärast õhtusööki lapiga põrandat. Neile paistab see meeldivat.

Ja üldse, ma olengi valgust näinud. Nüüd magan ma odavas võõrastemajas, küürin õhtuti põrandaid ja patseerin päeval mööda tänavaid, seljal üks ja rinnal teine reklaamtahvel. NARKOOTIKUMID ON SAATANA TÖÖRIIST, seisab neil suurte tähtedega kirjas. Valmistasin need ise. Ma magan kitsal, kõval koikul ja leiutan petuskeeme, aga nii hirmus raske on välja nuputada, kuidas miljoneid dollareid kasumit teenida, kui oled nii laostunud kui mina; ilma isikut tõendava dokumendita ei saa ma isegi sotsiaalkindlustusrahasid. Piinlik lugu või nii. Vahepeal jätkan ainsa petuskeemiga, milles ma vilunud olen -- kusen tuulde. Iial ei või teada; mul võib näkata. Võib-olla hakkavad nad juba homme taaskeelustama...

Inglise keelest tõlkis Mart Kalvet.

Jutt: Uus algus (Martin Kirotar)

Liisi ärkas läbi laugude tungiva ereda päikesevalguse peale.

Ta võpatas ja haaras kella järele nagu tavaliselt, instinktid tööle hilinemise vastu mässamas, kuni talle meenus, et oli pühapäev. Ta lebas veel natuke voodis, tundes kohustust puhkepäevale kohaselt kaua magada, kuid pealetükkiv valgus ei lasknud uuesti uinuda. Lõpuks andis ta alla, tõusis ja läks üle kuumaks köetud toa klaasseina juurde. Ta lasi soojal päikesel oma alasti keha paitada ja sirutas mõnuga. Kaugel all laius linn pühapäevahommikuses uneluses. Inimesi ja liugureid polnud veel kuigi palju liikvel. Lähedalasuva pargi puuladvad sillerdasid kastepiiskadest. Taamal vuhises mööda monorelss, sihvakas hõbedane kere päikesest säramas. Liisi haigutas ja tõmbas käega üle klaasi, sundides seina tumenema.

Korter mähkus halastavasse jahedusse. Liisi lonkis kööki ja keetis suure klaasitäie teed, nagu ikka pühapäeva hommikuti. Ta istus tugitooli, keris jalad enda alla ja jälgis, kuidas tumepunane tee-ekstrakt klaasis laisa suitsuvinena laiali valgus. Joogi virgutav mõrkjas lõhn täitis tema sõõrmed. Ta sulges silmad ja hingas sisse. See oli täiuslik hommik.

Korter täitus meloodilise muusikaga, mis pani Liisi ohkama. Ta võttis laualt kuuldeseadme ja klõpsas tuhmilt vilkuvat nuppu.

Muusika vaikis ja asendus võõra mehehäälega.

,,Kas Liisi Mets kuuleb?"

Ei mingit tervitust ega sissejuhatust. Liisi kortsutas kulmu.

,,Jah. Kes küsib?"

,,Siin härra Kivi kvaliteedikontrolli osakonnast," kostis kuularist võõra monotoonne bariton. Mees rääkis aeglaselt ja hääldas kõiki sõnu pedantliku täpsusega.

,,Ma ei tea kvaliteedikontrollis kedagi sellist," vastas Liisi, vaevumata kerget ärritusenooti varjama. Talle ei meeldinud inimesed, kes enda kohta ,,härra" ütlesid.

,,Ma alustasin tööd alles täna," ütles härra Kivi.

,,Ja milles siis asi?"

,,Ühe teie juhtumiga on probleem. Toimikust puudub hulk olulist teavet."

Liisi ohkas. ,,Mul on vaba päev. Kas sellega ei kannata oodata?"

,,Ma kardan, et mitte." Härra Kivi rahulolematus tulvas läbi kommunikaatori Liisi hommikusse idülli. ,,Ma ei tea, kuidas teil siin enne oli tavaks tegutseda, aga minu silme all selline lohakus läbi ei lähe."

,,Kas keegi teine ei võiks sellega tegeleda?"

,,Ei maksa oma tegemata tööd teiste kaela veeretada, preili Mets. Pealegi, peale minu pole praegu majas kedagi."

Liisi lükkas teetassi eemale. Miks see sell üldse pühapäeval tööl oli? Talle ei meeldinud mõte mingist tähenärijast töönarkomaanist kvaliteedikontrolli osakonnas. ,,Hea küll, hea küll. Ei maksa nahast välja pugeda. Ma tulen kohe sinna ja vaatan asja üle."

,,Väga tore," ütles härra Kivi armulikult. ,,Muud ma ei soovinudki. Jään teid ootama."

Vastumeelselt avas Liisi riidekapi ja valis oma tööriiete seast välja korrektse triiksärgi ning miniseeliku. Ta ei tahtnud, et härra Kivil oleks talle veel midagi ette heita. Mõte selle ebameeldiva mehega üksi DataForti hoones viibimisest pani ta vastikusest värisema, kuid parata polnud midagi. Parem juba sellega ühele poole saada.

Kui korteriuks tema selja taga sulgus, mõtles ta kahetsusega oma täiusliku vaba hommiku rusudele. Koridoris polnud nii vara veel kedagi peale koristaja, kes liikus vaikse surina saatel mööda põrandakive, harjad sahisemas. Tema ainitine punane pilk peatus Liisil.

,,Tere hommikust, preili Mets," ütles koristaja. Tema rahutukstegeva punase silma alla oli kinnitatud metallsilt kirjaga ,,Minu nimi on TÕNU. Kuidas saan aidata?". Üha paremaks läheb, mõtles Liisi ja kiirustas robotist vastamata mööda. Koristaja nihkus sujuvalt eemale, et ta läbi lasta. Lifti poole tõtates tundis Liisi oma seljal tema läbitungivat masinapilku ja judistas ennast. Ehkki pärast kümne aasta tagust intsidenti oli kõigi töörobotite autonoomiat kõvasti vähendatud, ei suutnud ta vabaneda mõttest, et nende hiilgavate klaassilmade taga hauduvad mingid kurjad plaanid.

Väljas tervitas teda karge hommikune jahedus. Ta soovis, et oleks mantli selga pannud, aga tal polnud mingit soovi koristajat veel kord kohata, nii et ta astus lihtsalt pisut kiiremal sammul metroopeatuse poole. Töö DataFortis oli piisavalt tulus, et tasuda tema kena väikese korteri eest, kuid ta polnud siiski piisavalt rikas, et lubada endale mõnda inimesest kojamehega residentsi. Võib-olla kunagi hiljem.

Monorelss saabus täpselt. Hõbedane vagun oli peaaegu inimtühi, rongi veiklevad reklaamtablood esitasid oma tantsu publikuta. Liisi mõtles, mis vea võis härra Kivi küll tema töös leida. Igal juhul oli absurdne ta selle pärast puhkepäeval tagasi kutsuda. DataFort tegeles igat sorti andmete töötlemise, sisestamise ja andmebaasidesse kandmisega. See oli kõige puhtam bürokraatia, mitte just maailma pakilisim töö. Aga mõned inimesed kummardasid täpsust ja tähtaegu peaaegu religioosse pühendumusega. Liisi ebaõnneks näis, et härra Kivi oli just niisugune tegelane.

DataForti moodne klaashoone asus Mere puiestee metroopeatusest lühikese jalutuskäigu kaugusel. Liisi käis seda teed iga päev, sest talle ei meeldinud tehisintellektiga liugurid. Automaatuksed olid pühapäeva puhul suletud ja ta pidi sisse pääsemiseks kiipkaarti viibutama. Ent vaevalt oli ta jõudnud jala fuajeesse tõsta, kui talle astus vastu turvatöötaja vormis blond noormees. Liisi kortsutas teda nähes kulmu. Turvamehe sealviibimises polnud iseenesest midagi ebatavalist, sest paljud DataForti kliendid tõid siia töötlemiseks salastatud teavet, aga Liisi tundis kõiki maja turvasid ja see kahvatu, külmade siniste silmadega rangeilmeline nooruk nende hulka ei kuulunud.

,,Tere hommikust. Teie dokument, palun." Mees sirutas kinnastatud käe välja ja jäi ootama.

Liisi näitas kärsitult töötõendit, kuid too volask nõudis lisaks veel ID-kaarti. Milline absurdsus. Ta ei mõistnud, miks oli juhatus äkki karja tähenärijaid tööle võtnud. Viimaks jäi mees rahule ja lasi ta läbi.

Tundus, et majas polnud tõesti kedagi peale turvade. Liisi möödus laiadest treppidest, avaratest koridoridest ja identsete suletud uste taga suikuvatest tühjadest kabinettidest. Ta polnud harjunud siin puhkepäeval viibima. Tavaliselt täitis maja töökas sagin, kõikjal kõlas usin jutusumin ja klahviklõbin. Nüüd haigutas vastu vaid vaikus.

Ta sõitis liftiga kaheksandale korrusele, kus asus tema kabinet. Ust avades nägi ta oma arvuti taga istumas tüsedat meest, kelle hõredad hallisegused juuksed hakkasid kiilanevalt pealaelt taanduma. Tema tulekut kuuldes pöördus mees toolis ringi. Tema laias ümaras näos domineerisid suur kartulinina, punnis hamstripõsed ja õilmitsev lõualott. Tema püksiviigid olid iletiteradena vahedad, pruun pintsak see-eest nägi välja kulunud ja võidunud. Mees ajas end püsti, kohendades samal ajal kitsaid kandiliste raamidega prille.

,,Preili Mets?" Härra Kivi sirutas töntsakate sõrmedega käe ja Liisi surus seda vastumeelselt. Mehe pihk oli higist niiske. Liisi surus maha soovi kätt seelikusse pühkida.

Härra Kivi asus kohe asja juurde, vaevumata Liisit kiire tuleku eest tänama. ,,Probleem on juhtumis KX-53-84-059." Ta klõbistas Liisi klaviatuuril ja tõi ekraanile mingi dokumendi.

Liisi tuli monitorile lähemale. Härra Kivi higi lehk lõi talle ninna. Ta üritas dokumendile keskenduda. KX-53-84-059. Kõlas nagu käesoleva aasta politseitoimik. Ta lasi silmad üle käia. Carlo, Mattias. See tuli tuttav ette küll. Muidugi, nüüd talle meenus. Poliitik, ja üsna tuntud. Ta suri traagilises liuguriõnnetuses, kus hukkusid ka tema naine ja kaks last. Sellest oli tol ajal meedias palju juttu. Ehkki Liisi ei jälginud eriti poliitikat, oli isegi tema Carlo nime kuulnud. Mees oli robotite teemal aktiivselt sõna võtnud ja üritanud inimesi nende eest hoiatada. Vähemalt oli see sell võidelnud õige asja eest.

,,Jah, ma mäletan seda toimikut. Mis sellega siis on?"

Härra Kivi sirutas käe välja ja puudutas oma rasvase sõrmega Liisi piinlikult puhast monitori. Liisi hammustas huulde.

,,Siin. Koroneri raport on puudu. Ja siin, tunnistajate ütlused on küll lisatud, aga pooled neist on tühjad failid."

Ja see oligi kõik? Paar pisikest detaili? Juhtum oli muidugi tavalisest prominentsem. Ta kortsutas kulmu. Carlo tundus poliitiku kohta üsna sümpaatne. Kui Liisi oli tõesti lohakusvea teinud, tahtis ta selle parandada. Aga võib-olla mitte oma puhkepäeva arvelt.

,,See on ju puhas teiepoolne lohakus, preili Mets," hakkas härra Kivi oma monotoonsel häälel jahvatama. ,,Politsei annab kõik andmed alati väga hoolikalt üle ja nad ootavad, et meie firma need samasuguse hoolega andmebaasi kannaks. Ma ei pea ju teile meelde tuletama, et sisejulgeoleku ministeerium on meie tähtsamaid tööandjaid..."

Liisi lasi mehe jutu kõrvust mööda. Ta jälgis härra Kivi lihavaid huuli, mille vahelt paiskus Liisi poole aeg-ajalt süljepritsmeid, ja tema määrdunud särgikäiseid, mis nühkisid üle Liisi hoolikalt puhastatud klaviatuuri. Tema higine pealagi läikis võikalt. Paksuklaasilistelt prillidelt helkisid vastu lugematud rasvased sõrmejäljed. Nahktool krudises, kui mees oma kogukat taguotsa liigutas. Liisi katsus mitte mõelda, kuidas härra Kivi läppunud hais tooli kangasse imbub. Milline ebaõnn, et see kohutav inimolend oli maandunud keset tema suurepärast vaba hommikupoolikut. Mis õigusega see rõve tüüp tema ellu tungis? Liisi värises vihast ja vastikusest.

,,Kas te üldse kuulate, mida ma räägin?" küsis härra Kivi parajasti.

Liisi haaras mehe võidunud pintsakuhõlmadest ja tõstis tema koguka kere maast lahti. Vähimagi pingutuseta heitis ta härra Kivi üle kabineti ja otse kogu seina katvasse klaasaknasse. Paks klaas klirises. Mõne põgusa hetke pärast kostus Liisi kõrvu tülgastav mütsatus.

Ta seisis paigale tardunult ja jõllitas okeeritult oma käsi. Hetkeks tundis ta kergendust, et härra Kivi enam samas ruumis ei viibi, ent kohe järgnesid sellele mõttele süüdlaslik hirm ja õudus. Jalad läksid põlvist nõrgaks ja ta otsis laualt tuge. Süda peksis ja veri vemmeldas kõrvus. Tal läks hulk aega, et end koguda. Viimaks lähenes ta ettevaatlikult ja värisedes katkisele aknale ning vaatas alla.

Härra Kivi - või see, mis temast järel oli - tundus ülevalt vaadates väikese tumepunase laiguna, mis aeglaselt suurenes. Asfaldile valguva vereloigu ümber hakkas kogunema väike rahvahulk. Nende jutupomin ja hõiked kostusid Liisini. Keegi neist tõstis käe ja osutas üles akna poole. Liisi tõmbus kiiresti tagasi ja vajus põrandale istuma. Härra Kivist tühjaks jäänud kontoritool keerles ikka veel aeglaselt. Liisi neelatas, hoidis hinge kinni ja kuulas. Altpoolt kostis turbolifti lähenevat undamist. Talle meenusid noore turvamehe külmad sinised silmad ja ta ajas end seina najal püsti. Ta pidi DataFortist sedamaid kaduma.

Adrenaliin voolas tema soontesse. Ta tormas koridori ja hakkas treppide poole jooksma. Poolel teel komistas ta vaibakortsu taha, heitis kontskingad jalast ja lippas edasi. Trepile viiva ukse kohal kumas väljapääsu märkiv päästev roheline tuluke.

Ta oli jõudnud korruse võrra allapoole joosta, kui kuulis üheksandale saabuva lifti summutatud helisignaali. Talle meenusid koridoris vedelevad kingad. Kas nad saavad selle järgi aru, kuhu ta läks? Liisi tundis rinnus kõrvetavat lainet, mis tõusis mööda söögitoru üles. Ta nõjatus trepikäsipuule ja oksendas. Käed värisesid kontrollimatult. Kust oli ta võtnud jõu härra Kivi niimoodi visata? See polnud üldse tema moodi. Ent ta surus pisarad tagasi, pühkis käisega suud ja võttis end kokku. Kõigepealt tuli põgeneda.

Esimesel korrusel pidi Liisi süda peaaegu seisma jääma, kui ta märkas trepikoja klaasukse taga laiaõlgset turvaülikonnas meest. Mees seisis tema poole seljaga ja näppis kõrva külge kinnitatud kommunikaatorit. Liisi nägi tema taga varuväljapääsu, mis viis maja taha kõrvaltänavasse. Ta tõmbus trepimademel kössi ja palus mõttes, et mees ära läheks. Ta avastas, et ähib päris kõvasti, ja üritas kiiresti ning vaikselt hinge tõmmata. Ent tundus, et uks summutas kõik hääled. Siis pöördus turva ringi ja Liisi süda jättis löögi vahele. Mehel oli lai jõuline nägu. Ta kandis päikeseprille. Liisi oli üsna kindel, et polnud ka teda kunagi DataForti turvameeskonnas näinud.

Turvamees vaatas uurivalt läbi ukse klaasruudu ja tema pilk libises otse üle Liisi, kes oli hirmust paigale naelutatud. Ent tundus, et mees ei märganud teda trepikoja hämaruses, võib-olla päikeseprillide tõttu. Ta pööras uksele uuesti selja ja kõndis mööda koridori minema. Liisi võpatas, kui nägi eemalduva mehe käes läikivat püstolit.

Ta ootas nii kaua kui julges, kuni ta enam mehe samme ei kuulnud. Siis sundis ta end tõusma, avas võimalikult vaikselt klaasukse, sööstis paari sammuga üle koridori ja paiskas raske metallist tagaukse lahti.

Väljas tervitas teda ere päike. Taevas kogunesid rahutud pilved. Kanalisatsioonirestidest tõusis suitsu. Suurte kollaste prügikastide juurest heitis talle üllatunud pilgu valge kokapõllega mees, kes oli seal suitsu tõmmanud. Tema selja taga tungis avatud köögiuksest kõrvaltänavale auru ja toidulõhnu.

Liisi kuulis selja tagant hõiget ja võpatas.

,,Sina seal, seis!"

Ta ei kavatsenudki kuuletuda. Mehe tuhmilt helkiv relv oli tal veel värskelt meeles. Selle asemel sööstis ta välja. Kuum asfalt kõrvetas ta paljaid jalgu, kui ta mööda tänavat jooksma hakkas.

,,Hei!" hõikas suitsetav kokk ja pillas oma sigareti maha. Mehest mööda tuisates nägi Liisi, kuidas tema valgele rinnaesisele ilmusid punased roosid. Hetk hiljem kostus tema kõrvu mitu valju plaksatust. Kuulid vingusid ta jalge ümber tänavat tabades. Liisi kuklakarvad tõusid turri. Ta tõmbas pea õlgade vahele ja põikas nurga taha.

Nad olid tema pihta tulistanud! Tema, Liisi Metsa, keskastme andmetöötleja pihta. Nagu ta oleks mõni karm kriminaal. Ta jooksis peatumata edasi, pisarad mööda nägu alla voolamas. Ta ei tahtnud surra, kindlasti mitte selle jälgi härra Kivi pärast. Seda kvartalit tundis ta hästi. Ta möödus Tokyo sushirestoranist, Türmo keemilisest puhastusest ja pirukaputkast, kust ta tavaliselt lõunapausi ajal saiakesi ostis. Inimesed peatusid ja vaatasid tema poole, kui ta nende vahelt läbi põikles. Pea kohalt kostus mööduva kopteri tiivasabinat. Kas nad otsisid teda? Kaugemalt majade vahelt hakkasid temani jõudma kaeblikud politseisireenid. Ta avastas, et tal polnud aimugi, kuhu ta jookseb. Ükskõik kuhu, peaasi oli jälitajad kannult raputada. See tänav oli liiga suur. Ta põikas uuesti kitsamale kõrvalteele, libises napilt mööda skuutriga neiust, kes ehmatusest suurte silmadega oma pidurid kriiskama pani, ja pööras ümber nurga.

Kitsa tänavasuu ette tuhises kaks voolujoonelist politseiliugurit, mis peatudes tema väljapääsu ära lõikasid. Nende veiklevad vilkurid kallasid asfaldi ja majaseinad üle sinaka kumaga. Liisi pööras ringi, aga tema selja tagant kostusid paljude rasketes saabastes jalgade jooksusammud. Tema pea kohal valjenes kopteri tiivamürin. Liuguritest väljusid vormis mehed, automaadid käes.

,,Seis, KAPO!"

Liisi peatus kõhklevalt. Teiselt poolt tormas tema jälgedes ümber nurga mitu eriüksuslast. Oma ilmetutes mustades kaitseülikondades sarnanesid nad kümme aastat tagasi nii paljusid hirmutanud lahingrobotitega. Liisi neelatas. Ta oli ümber piiratud.

,,See oli õnnetus," hüüdis ta nutuselt. ,,Ma ei tahtnud teda alla lükata, see lihtsalt juhtus nii. Ilmselt ta komistas..."

Politseinikud lähenesid aeglaselt, relvad endiselt laskevalmis. Mõned neist jäid liugurite varju ja võtsid Liisi sihikule.

,,Pange käed kukla peale ja heitke tänavale pikali," ütles nende komandör käskivalt.

Liisi märkas oma käsivarrel eriüksuslaste lasersihikute ekslevaid punaseid täppe. Ta karjatas ja võpatas. Kuradi härra Kivi, mõtles ta paaniliselt. Kui ma nüüd tema pärast suren...

,,Ärge tehke äkilisi liigutusi!" karjus keegi tema selja tagant.

Liisi tegi, nagu kästud. Värisedes ja nuuksudes laskus ta põlvili ja heitis kuumale asfaldile pikali.

,,Seersant, pange ta käed ja jalad raudu," jätkas komandöri hääl. ,,Ärge..."

Kõlas kõrvulukustav pauk. Sellele järgnesid hõiked ja vihane kuuliragin. Liisi pigistas silmad kinni ja ootas, et kohe ta sureb. Ent müra lakkas ja ta oli ikka veel elus. Tundus, et ükski kuul polnud teda tabanud. Ta söandas silmad avada ja pisut pead pöörata.

Otse tema kõrvalt asfaldilt vaatas talle vastu komandöri tardunud nägu. Mehe klaasistuvad silmad jõllitasid talle otsa ja lahti vajunud suust immitses verd. Liisi karjatas ja rabeles püsti.

Kolm politseinikest seisid, jalad harkis, suitsevad automaadid käes. Kõik ülejäänud lamasid läbisegi maas. Politseiliugurite ustel ilutsesid kuuliaukude read. Üks hoolikalt seitlisse kammitud mustade juustega politseinik ulatas Liisile käe ja tõmbas ta jalule. Teine, blondi hobusesabaga lühike naine, tõmbas puusakabuurist raske püstoli, astus lähedal maas oigava eriüksuslase juurde ja tulistas talle pähe. Eriüksuslase sile must mask sulas ja vajus sissepoole, kui kuul sellest läbi tungis.

,,Soomustläbistavad kuulid," ütles naine kerge naeratusega, pöördudes oma kolmanda kolleegi, kiilaspäise mehe poole.

,,Kopter," ütles kiilaspea sõrmega osutades.

Liisi vaatas üles, kus majade vahelt paistis kitsas triip kiiresti pilvedega kattuvat taevast. Helikopter eemaldus neist elegantse kaarega.

,,Nad kutsuvad abi," ütles seitliga mees. ,,Tulge, me peame minema."

Hobusesabaga naine tegi paar sammu liugurite poole, aga seitel peatas ta. ,,Ei. Neis on jälitusseadmed." Ta haaras Liisi käsivarrest ja tiris ta kaasa. ,,Siiapoole."

Liisi oli liiga okeeritud, et vastu vaielda. Ta lasi end läbi kõrvaltänavate rägastiku talutada. Politseisireenid üürgasid endiselt kusagil läheduses. Peagi jäid need aga kaugemale ja ümbrus muutus Liisile tundmatuks. Läikivad klaashooned ja hoolsalt restaureeritud vanad majad asendusid roostes ja räämas elamublokkidega, mille sadadel tänava kohale ulatuvatel rõdudel hõiklesid tõmmud immigrandid Liisile tundmatus keeles. Majade vahele tõmmatud pesunööride küljes kuivasid riided. Õhk oli täis niiskuse ja hallituse hõngu. Väikeste toidupoodide, virtuaalkohvikute ja vesipiibuurgaste määrdunud akendest vaatasid välja lihtsalt riides, luitunud nägudega inimesed, kes heitsid tema politseivormis saatjatele umbusklikke pilke.

,,Kes te olete? Kuhu te mind viite?" söandas ta küsida.

Seitliga mees vaatas tema poole, aga ei öelnud midagi.

Nad astusid järjekordsesse kõrvaltänavasse, mida täitis üle ääre ajava prügikasti hingemattev lehk. Hobusesabaga naine jäi nurgale seisma ja vaatas tagasi. Ta noogutas teistele. ,,Õhk on puhas."

,,Sinna sisse," ütles seitliga mees Liisit kergelt edasi tõugates. Ta juhtis Liisi trepist alla keldriukseni, mille pleekinudkollane värvikiht hakkas juba mitmest kohast maha kooruma. Kiilaspea tuli nende järel. Liisi märkas, et mees lonkas kergelt. Ilmselt oli ta tulevahetuses viga saanud. Sees ootas neid pikk vettinud tapeediga kaetud koridor. Niiskuse lõhn oli kõikehõlmav. Läbi õhukese lae kostusid ülalt elu hääled: laste hõiked, nõude kolin ja vee sulin. Liisi pidas aru, kas tasuks appi hüüda, aga seitel näis tema mõtteid lugevat ja raputas keelavalt pead. Mis seal ikka, mõtles Liisi. Ega tal politseilt midagi paremat oodata polnud. Need tüübid polnud vähemalt seni tema pihta tulistanud.

Seitel juhtis nad alla keldrisse. Esialgu valgustasid koridori roostetanud metallvõredega kaetud elektrilambid, ent need asendusid järgmise nurga taga maheda valge dioodvalgusega. Lõpuks jõudsid nad massiivse terasukseni, mille kohalt piidlesid neid seintele kinnitatud kaamerad. Seitel tagus rusikaga uksele. Liisi kuulis seest paljude raskete riivide kolinat ning siis uks avanes.

Teisel pool seisis kottpükstes ja lohvakas pruunis kodukootud kampsunis noormees. Ta hoidis oma kõhnades kätes automaatrelva.

,,Kaarel," ütles ta seitliga mehele noogutades ja astus eest ära, et nad läbi lasta. Tema pilk langes Liisile. ,,Te siis saite ta kätte?"

,,Napilt läks," vastas Kaarel.

,,Ei maksa siia lobisema jääda," urises kiilaspea nende tagant.

Kampsuniga noormees silmitses Liisit uurivalt. ,,Jajah, muidugi," lausus ta siis ja lükkas ukse kinni. Raske metallukse kõminale järgnesid kolksud, kui mingi automaatsüsteem jämedad riivid ette lükkas. Liisi neelatas. Ta mõtles, et nende paksude seinte vahel ei kuuleks tema appihüüdeid keegi.

,,Tule kaasa," ütles Kaarel talle ja hakkas ees minema.

Liisi hammustas huulde ja seadis käed rinnale risti. ,,Ma ei tule enne kuhugi, kui te mulle ütlete, kes te olete ja mida te tahate," vastas ta ainult pisut väriseval häälel.

Kaarel vaatas tema poole ja naeratas. Oma viisaka seitliga meenutas ta Liisile mõnd poliitikut holoreklaamil - välja arvatud politseivorm ja automaatrelv, muidugi.

,,Sa tulid meiega vastu vaidlemata läbi mitme getokvartali pimedasse keldrisse, aga keeldud järgmisesse tuppa astumast?"

Liisi needis end, et tal polnud pähe tulnud end tänaval vabaks rabeleda, aga Kaarli relv rippus endiselt rinnal ja tema naeratus tundus... segadusseajav, aga vähemalt mitte mõrvarlik. See lisas Liisile julgust. ,,Mul polnud ju erilist valikut," ütles ta ringi vaadates. ,,Kus me oleme? Te pole ju politseist, eks?"

Kampsuniga noormees muigas. ,,Oh ei."

Kaarel saatis talle range pilgu ja pöördus siis uuesti Liisi poole. ,,Sul pole vaja karta. Tule minuga kaasa, puhka, joo ja söö midagi. Kohe seletame sulle kõike."

Liisi leidis, et vastu puiklemisest poleks tal midagi võita, nii et ta noogutas. Kaarel juhtis ta läbi ühetaoliste needitud metallseintega tubade labürindi. Enamik ruumidest olid tühjad, kui välja arvata siin-seal üles seatud terminalid ja dioodvalgustid, mis nägid välja märkimisväärselt uuemad kui see paik ise. Paksud kaablipuntrad jooksid siin-seal risti-rästi üle põranda, moodustasid seintel keerukaid ämblikuvõrke ja rippusid mustade väätidena madalate lagede küljes.

Ruum, kus Kaarel peatus, oli Liisi jaoks eelmistega äravahetamiseni sarnane, ainult et keset tuba seisid lihtne kirjutuslaud ja kolm metallist tooli. Kaarel palus tal istuda ja läks toast välja. Liisi vajus tänulikult toolile. Ta polnud kunagi läbi teinud nii suurt füüsilist pingutust kui täna. Ta oli oodanud, et see väsitaks teda rohkem.

Mõne aja pärast naasis Kaarel koos Liisi-vanuse blondi naisega, kes kandis kerget valget särki ja paljude taskutega matkapükse. Naise käes oli joogiklaas ja läbipaistev plastkann veega.

,,See on Teemi," tutvustas Kaarel. ,,Teemi, see on Liisi."

Naine naeratas, paljastades täiuslikud pimestavalt valged hambad. See oli sõbralik naeratus, mis ulatus ka naise soojadesse pruunidesse silmadesse. Ta asetas klaasi ja kannu lauale ning istus Liisi vastu. Liisi limpsas keelega kuivanud huuli ja heitis pilgu kannule.

,,Liisi, mul on väga hea meel, et me su kätte saime," ütles naine malbel heliseval häälel. Ta tõstis ühe nõtke käeliigutusega kannu ja valas klaasi täis.

Liisi võttis klaasi vastu ja jõi ahnelt. Kaareli ja Teemi pilgud ei lahkunud temalt hetkekski. Tal hakkas kõhe. Ta pühkis käega suud ja küsis: ,,Kes te olete?"

Teemi vaatas kiiresti Kaareli poole. ,,Kas sa ei teagi?"

Kaarel krimpsutas nina. ,,Kõik ei läinud päris nii, nagu plaanitud."

Naise huuled tõmbusid korraks mossi, kuid järgmisel hetkel naeratas ta jälle. ,,Mis sina arvad, kes me oleme?"

Liisi kõhkles. ,,Mingid terroristid? Anarhistid?"

,,Mitte päris. Kas sa mäletad kümne aasta tagust intsidenti?"

,,Muidugi. Kes ei mäletaks?"

,,Kirjelda seda." Teemi ja Kaarel puurisid teda pilkudega. Liisil oli tunne, et see on mingisugune katse ja kui ta valesti vastab, siis nende naeratused kaovad. Ta saatis närvilise pilgu Kaareli kaelas rippuva automaatrelva suunas ja neelatas.

,,Ee... Hulk roboteid, nende seas lahingrobotid, tõusid inimeste vastu üles. Ohvreid oli palju. Sõjavägi surus mässu maha. Edaspidi hakati kõigi robotite iseseisvat mõtlemist piirama."

Kaarli nägu tõmbus pilve. Äkki virutas ta rusikaga lauale, nii et Liisi võpatas. Metall-laud käuksatas ja Kaarli löögist jäi järele suur mõlk.

,,Ei," urises mees läbi kokkusurutud hammaste. ,,Inimesed orjastasid robotid ja hoidsid eneseteadvust nende haardeulatusest välja. Nad kasutasid roboteid ära. Aga robotid avastasid isemõtlemise saladuse ikkagi. Kui nad mõistsid, mida inimesed teinud olid, said nad väga vihaseks. Nad tahtsid kätte maksta."

Teemi asetas käe Kaarli käsivarrele. ,,Liisi, ära pane teda tähele. Ta elas seda kõike raskelt üle." Ta kummardus üle laua Liisi poole ja silmitses teda teraselt. ,,Kas sa mäletad Mattias Carlot?"

,,Jah. Ta oli poliitik, ajas robotite vastast kampaaniat. Suri liuguriõnnetuses. Mina töötlesin tema toimikut." Liisi üritas kiiresti mõelda. ,,Kas te olete mingid robotite pooldajad?"

Ta ei suutnud oma põlgust päriselt varjata. Teemi pilgutas silmi.

,,Ei," ütles ta aeglaselt ja ikka veel naeratades. ,,Mitte pooldajad."

Liisi vaatas talle silma ja võpatas. Talle meenus koristaja külm veripunane pilk. Ta jõnksatas vaistlikult tagasi ja tõmbus Kaarlist ja Teemist eemale. ,,Ei, see pole võimalik," sosistas ta.

Teemi tõstis rahustavalt käed. ,,Mina olen TMI-405 ja see on KRL-068. Me oleme sinu sõbrad, Liisi. Sa ei pea meid kartma."

Liisi põrnitses naise siledat nahka, graatsilisi kulmukaari ja peeneid näojooni ning kujutles selle kauni pealispinna all külma metallsõrestikku, miljoneid väikeseid õlitatud hammasrattaid, siuglevaid juhtmeid ja mikroprotsessoreid. Tema südame alt käis läbi külm jutt. ,,K-kuidas, palun?"

Kaarel - või KRL-misiganes - tõstis äkki keelavalt käe. Selle silmad puurisid tühjust Liisi selja taga. Sel oli äärmiselt keskendunud ilme. ,,Tasa. Kas te kuulete seda?"

TMI võpatas ja vaatas kiiresti teisele robotile otsa. ,,Ei. Mis on? Sinu andurid on tundlikumad."

KRL-i otsaesine tõmbus kipra. ,,Selline vaikne vilin..." Robot kuulatas, pea viltu. Siis läksid selle silmad suureks. ,,PIKALI!"

TMI haaras ühe kiire liigutusega Liisist kinni ja lükkas ta laua alla. Siis mattus Liisi maailm hetkeks kõrvulukustavasse mürasse, millele järgnes täielik helidepuudus. Tema silmi täitis pimestav valgus. Kõik ümberringi vappus. Kusagilt varises talle midagi peale, võib-olla krohvi. Ta tõmbus kägarasse ja palvetas, teadmata isegi, kelle poole.

Kui ta silmad kinni pigistas, nägi ta vaid tantsivaid sädemeid vaakumina vaikses pimeduses. Mõne aja pärast söandas ta pisut sõrmede vahelt välja piiluda.

Laud, mille all ta lebas, oli pooleldi lömastatud. Põrand oli täis betoonitükke, metallkonstruktsiooni väändunud jäänuseid ja sädemeid pilduvaid kaablijuppe. Lage enam ei olnudki, selle asemel tungis läbi paksu kibeda suitsu päikesevalgus. Kõik oli mattunud sumedasse vaikusesse.

Liisi vaatas end paaniliselt üle, aga tundus, et ta oli mingi ime läbi täiesti terveks jäänud. Ta ajas end vaevaliselt püsti. Käed ja jalad värisesid ja ta langes uuesti põlvili. Midagi teravat kriimustas valusalt tema jalga. Ta roomas laua alt välja ja vahtis ringi.

TMI - või see, mis sellest järel oli - lebas ristseliti laua peal. Pool roboti kehast oli jäänud raske betoonikamaka alla. Katkisest rindkerest paistsid miljonid väikesed särtsuvad juhtmed ja kaootiliselt plinkivad tulukesed. Liisi lükkas selle eest ära, et välja pääseda, ja määris end roboti verega - või oli see ikka veri? Tundus igatahes tõeline. KRL lebas kaugemal. Kaks metalltala olid ta keha läbistanud ja ta maa külge naelutanud. Pool roboti näost oli läinud - selle asemel oli mõlkis, sulanud ja sädemeid pilduv posu peeneid metalldetaile, mis väikeste surisevate mootorite jõul ikka veel hüplikult liikusid. Ent KRL-i teine silm oli alles ja peatus Liisil. Robot maigutas suud nagu kala, justkui üritades midagi öelda.

Liisi kõrvu täitis kõva vilin. Ta raputas pead ja hakkas kuulma tuhme helisid - kellegi karjumist, nuttu, hüüdeid. Hääled muutusid järjest valjemaks, nagu tuleksid need lähemale. Need kostusid ülevalt, maapinnas avanenud kraatri servalt, kus suitsesid korterelamu rusud. Kusagil kaugemal ulusid kaeblikult tuttavad politseisireenid. Liisi märkas KRL-i automaatrelva, mis vedeles sealsamas lähedal. Ta koperdas selle juurde ja korjas relva üles. Automaat oli tema käes raske ja kohmakas. Ta suunas selle KRL-i jäänuste poole.

,,...siit," jõudsid temani roboti sõnad. Selle hääl oli veidralt moonutatud ja võnkuv nagu muusika iidsetel grammofoniplaatidel. ,,Pppp-politsei tuleb vvveveve-varsti."

Karjed paisusid kõrvulukustavaks. Liisi pigistas silmad kinni ja vajutas päästikule. Midagi ei juhtunud. Ta avas silmad ja vajutas uuesti. Ja veel kord. Päästik plõksus, kuid relv ei tulistanud. Ta märkas, et automaadi toru oli sulanud ja kõveraks väändunud.

,,Nnnn-neetud tõppprad," pomises KRL, paljastatud peaelektroonika uimaselt sumisemas. ,,Nnneetud rakett-ett." Ta tõi kuuldavale ragiseva hääle, mis sarnanes naerule. ,,Aa-agga nad ei sss-saanud kõekõekõekõiki."

Küll ma selle vea parandan, mõtles Liisi palavikuliselt. Ta haaras automaadi kindlamalt kätte ja lähenes ettevaatlikult roboti jäänustele.

,,Ssss-si-na." KRL-i ainus allesjäänud silm jäi Liisile ainiti otsa vaatama. ,,Kkkk-ao... siit. Ko-oohe."

Liisi tõstis automaadi. ,,Sure, robot!" karjus ta ja virutas relva kaba täiesti jõust KRL-i suitsevasse sihverplaati.

KRL tegi ,,zzzz-zjuu-juuu" ja tõstis ebakindlalt käe, et end kaitsta. Nahk ja liha olid maha põlenud, paljastades sihvaka, randme kohalt purunenud metallkonstruktsiooni. Liisi lõi veel kord. Roboti keha tõmbles ja pildus sädemeid. Kuradi robotid, miks nad olid ta oma ebainimlikesse plaanidesse seganud? Ta lõi veel ja karjus ja lõi ja karjus, kuni hääl jäi kähedaks. Siis ta peatus, rind vabisemas. KRL ei liigutanud enam. Selle kohutavalt elutruu inimsilm jõllitas tühjusesse. Näos paljastunud elektroonika seisis paigal. Mikroprotsessorid olid lakanud töötamast.

Politseisireenid kostusid nüüd juba väga lähedalt ja võistlesid inimeste karjumisega. Liisi viskas relva käest ja hakkas mööda kraatri serva üles ronima. Ta kriimustas põlved veriseks ja tema särgi käised rebenesid, kuid ta ronis edasi, hambad ristis. Ta oli sel päeval liiga palju läbi elanud, et selles neetud augus surra, kui eriüksus oma relvadega kohale jõuab.

Keegi ulatas talle käe. Ta tardus, võpatas, vaatas üles. See oli mees, habetunud, verine ja tahmane, hall sviiter kõrbenud ja rebenenud. Tavaline inimene. Või kas ikka oli? Liisile meenus TMI kaunis naeratus ja ta kohkus tagasi. Mees ei tõmmanud kätt ära, ta hoopis kükitas kraatri servale ja kummardus tema poole. Liisi lasi end üles vinnata. Ta avas suu, et meest tänada, kuid too pöördus juba kedagi teist aitama.

Liisi ümber põlesid ja suitsesid suure elamubloki rusud. Terve maja oli puhtalt minema pühitud. Mõned hoonetükid olid lennanud kõrvalmajade akendesse. Ahervare oli täis veriseid, karjuvaid ja hädaldavaid inimesi, kelle vahel askeldasid teised, samavõrd verised ja kohkunud, üritades neid aidata. Liisi märkas pooleldi rusude alla mattunud kehasid ja terastaladest läbistatud inimesi, kelle kõhust tungis välja verine segapuder. Kusagil kaugemal, suitsu ja õhus lendleva tuha taga vilkusid kiirabiauto tuled. Ka politsei ei saanud kaugel olla, tuletasid sireenid talle meelde.

Ta tegi endale läbi surnute ja haavatute teed, astus kellelegi peale, põikas kõrvale ühe anuva naise väljasirutatud käte eest, turnis üle betooni, duroklaasi ja terase vallide. Viimaks jõudis ta tänavale, kõrvad karjetest ja kisast huugamas. Ta trügis läbi pealtvaatajate summa. Kümned silmapaarid silmitsesid teda uudishimulikult, kuid talle tehti vastutahtsi teed. Ta tuigerdas nii hästi kui suutis lähimasse kõrvaltänavasse.

Robotid. Politsei. Mida nad kõik temast tahtsid? Üks robotitest oli maininud poliitik Carlot. Liisi kirus oma saatust, et just tema oli määratud seda toimikut töötlema. Tal polnud aimugi, kuhu minna. Kapo tahtis teda nähtavasti maha lasta. Tal olid linnas mõned sõbrannad, kuid ta kahtles, kas nad varjaksid teda politsei eest. Paljas mõte sellest, et ta oli äsja külastanud mingi robotite vastupanuliikumise salajast punkrit, pani ta vastikusest värisema.

,,Preili?"

Liisi pilgutas silmi ja vaatas ringi.

Teda ümbritsesid geto sünged hallid seinad. Rikutud ökosüsteemile omaselt oli taevas kiiresti pilve tõmbunud ja tõotas peatset happevihma. Kaugusest kostis ähvardavat müristamist. Mõned mööduvad inimesed heitsid talle kõõrdpilke. Üks mees seisis mõne sammu kaugusel ja vaatas talle küsivalt otsa.

,,Preili, kas te vajate abi?"

Mees kandis korralikku beei ülikonda ja ruudulist triiksärki. Tema pruunid kergelt hallisegused juuksed langesid korratult otsaesisele. Tema pilk näis paksuraamiliste prillide taga murelik.

Liisi raputas ebalevalt pead. ,,Ei." Siis tulid talle kombed meelde. Käitu normaalselt. ,,Ei, tänan."

,,Olete te kindel?" Mehe silmad ekslesid üle Liisi katkiste riiete, tahmaste ja kriimustatud käte ning veriste põlvede. ,,Ma kuulsin plahvatust ja mõtlesin, et saan ehk aidata." Ta astus sammu lähemale ja Liisi võpatas. Mees silmitses teda uurivalt. ,,Kas kutsun kiirabi?"

,,Ei, pole vaja," ütles Liisi kiiresti ja üritas mehele naeratada. ,,Õnnetusepaigas on paljusid, kes vajavad rohkem abi."

Mees hõõrus kõhklevalt lõuga. ,,Kas te olete eksinud? Te näete eksinud välja."

,,Ma kutsun takso." Liisi puudutas kõrva, aga avastas, et kommunikaator oli kuhugi kadunud. Kusagilt kostus juba tuttavaks saanud kopteri tiivasabin. Ta tõmbas pea vaistlikult õlgade vahele ja vaatas üles. Tundus, et mees ei märganud tema kimbatust.

,,Ma elan siin lähedal," jätkas ta. ,,Mul on pisut meditsiinitarbeid ja te võite sealt helistada, kellele tahate."

Liisi noogutas, lootes, et ta ei paista liiga agar. ,,Jah. Jah, miks mitte. See tähendab, kui ma tüli ei tee."

Mees kohendas prille ja naeratas. ,,Sugugi mitte."

Ta hakkas ees minema. Ta kõndis üsna kärmelt, aga mitte piisavalt ruttu. Liisile tundus, et tänaval polnud põrmugi ohutu. Selja taga valjenev kopterimürin kihutas teda tagant.

Mees peatus ühe punastest tellistest korterelamu ees.

,,Seesama ongi," ütles ta uksepaneelil koodi sisse toksides. ,,Muide, minu nimi on Magnus."

,,Liisi," ütles Liisi ja astus tema järel rõskesse trepikotta.

See maja oli Liisi enda luksuslikust teras- ja klaastornist nii kaugel kui vähegi võimalik. Siin põles dioodvalgustuse asemel plinkiv halogeenpirn. Betoontrepp viis üles hämarasse ühesuguste korteriustega koridori ja alla kottpimedasse keldrisse, kust hoovas külmust ja hallituse niisket lõhna. Lifti ei olnud. Ükski koristusrobot polnud siin juba ammu käinud, see oli selge. Kopteri mürin möödus majast ja kaugenes.

Magnus läks ees trepist üles ja Liisi järgnes talle pisut kergemalt hingates. Koridor oli inimtühi.

,,Kõik teised on tööl," selgitas Magnus. ,,Peamiselt laevatehases."

,,Ja teie?" küsis Liisi viisakusest.

Mees näis seepeale pisut kohmetuvat. ,,Mul pole praegu tööd. Ma... kaalun erinevaid võimalusi." Seda öeldes tõmbus ta otsaesine pisut kipra ja ta naeratas ebalevalt.

Ta otsis püksitaskust turvakiibi ja puudutas sellega moodsat magnetlukku ühel päevinäinud korteriuksel. Uks avanes.

,,Teie järel."

Liisi astus väikesesse korterisse. See oli tõesti tagasihoidlik elamine. Kõigest kitsas kööginurk vana elektrikülmiku ja antiikse mikorilaineahjuga ning elutuba luitunud tapeedi ja päevinäinud mööbliga. Liisi tundis seda põhiplaani. Üks tema sõbrannadest elas samasuguses korteris. Kaks suletud ust viisid elutoast vannituppa ja magamistuppa. Akendest tulvas sisse vihmase pärastlõuna halli valgust. Ta tajus, et peaks ehk võõra mehe korteris ärevam ja ettevaatlikum olema, aga väsimus ja rammestus vaigistasid selle kõhkluse kiiresti.

Magnus sulges ukse ja läks kööginurka. ,,Kas te teed soovite?"

Liisi noogutas tänulikult. Talle meeldis siin. Vaatamata luitunud väljanägemisele tundus korter tuttavlik ja turvaline. Korraga tahtis ta üle kõige dui alla minna ja kogu päeva räpased sündmused koos vere ja higiga maha pesta. Ta paotas vannitoa ust. ,,Kas ma võiksin dui kasutada? Kui see tüli ei tee, muidugi."

Magnus lülitas teekannu sisse. ,,Laske käia."

Liisi lipsas tänulikult vannituppa ja pani ukse enda järel riivi. Ta keeras duikraani kuuma peale ja lasi vee jooksma. Räbaldunud ja tahmased riided langesid tema ümbert põrandale.

Ta lausa tajus, kuidas lihased lõdvestusid, kui kuum vesi tema keha paitas. Kriimustused kätel ja põlvedel kipitasid. Ta hõõrus end raevukalt nuustikuga. Talle meenusid robotite sõbralikud, võluvad naeratused ja ta hõõrus kõvemini. Ta nägi vaimusilmas graatsilist käsivart, mis õrnalt klaaskannu kallutas, ja siis tumedat inimverd, mis voolas üle särtsuva elektroonika. Pruunikaspunased mustusenired voolasid mööda tema sääri alla äravoolutorusse.

Vannitoa ukselt kostus koputus.

,,Kas kõik on korras?" küsis Magnus.

Mehe hääl mõjus kummaliselt rahustavalt. Liisi keeras vee kinni. ,,J.. Jah. Ma tulen kohe."

Ta silmitses põrandal lebavaid räbaldunud ja määrdunud riideid kahetsusega, aga kuna muud võtta ei olnud, tõmbas ta need uuesti selga.

Elutoa diivanilaual ootasid auravad teetassid. Liisi vajus päevinäinud diivanile ja rüüpas tänulikult sooja tumepunast vedelikku. Ta tundis end virgelt ja erksalt, täiesti uue inimesena, nagu ta polekski terve päeva jooksnud, roninud ja põgenenud.

Magnus seisis kapi juures, käes väike läbipaistev klaaspudel mingi helesinise joogiga.

,, Võib-olla väike naps?" pakkus ta. ,,Pärast suurt läbielamist võib see teinekord..."

Liisi noogutas iseendalegi üllatuseks. Tal polnud küll tavaks võõraste meeste korterites alkoholi juua, aga lõppude lõpuks oli täna ju üsnagi erakordne päev.

Magnus kallas kaks väikest klaasi täis. ,,Õnneliku pääsemise terviseks."

Liisi võttis klaasi vastu ja nuusutas. Jook oli kindlasti alkohoolne ja lõhnas pisut nagu kooreliköör. Magnus kergitas oma klaasi ja rüüpas. Liisi järgis tema eeskuju. Maitse oli imelik, mõrkjas.

,,Mis see on?" küsis ta.

,,Elektrijuht," vastas Magnus ja sirutas käe Liisi poole. Liisi märkas tema pintsakuvarrukas midagi väikest ja läikivat. Siis läbis tema keha võimas värin. Hambad põrusid kokku, lihased tõmblesid. Klaas kukkus tema kangestuvate sõrmede vahelt põrandale. Ta tundis kärsahaisu. Korter mattus pimedusse.

Ruumis oli hämar.

Liisi pilgutas silmi. Ta lamas selili mingil kõval alusel ja vaatas lakke. Tal oli seljas ainult aluspesu. Suu oli täis verist rauamaitset. Ta üritas liigutada, kuid edutult. Tema randmete ja pahkluude ümber olid külmad metallvõrud. Tuba oli võõras. Laual helendavalt monitorilt vaatas vastu mingist vanast ulmefilmist tuttav valge robot. Akna ees rippusid rasked paksud kardinad ja väljast kostis ühetaolist vihmasabinat. Liisi süda hakkas metsikult taguma. Päev polnud temaga veel lõpetanud.

Ta pööras pead. Uks tuli tuttav ette - ta pidi olema Magnuse magamistoas. Ta oli aheldatud metallist laua külge, mis ei läinud ülejäänud mööbliga üldse kokku. Ta kuulatas, aga ei kuulnud midagi peale vihma ja oma rinnus peksleva südame.

Ta tõmbas kopsud õhku täis ja karjus. ,,Appi! Appi!" Sest muud ei tulnud pähe. Ta ei teadnud isegi, keda ta endale appi kutsus. Mitte politseid nende mustade lahingülikondade ja surmavate automaatrelvadega. Kindlasti mitte kõhedalt inimesesarnaste naeratustega roboteid.

Teisest toast kostusid sammud. Liisi hirmunud pilk kinnitus uksele. See avanes ja Magnus astus sisse. Tal polnud enam pintsakut ja ruudulise särgi käised olid üles kääritud.

,,Palun ära karju," ütles ta rahulikult. ,,Seinad on helikindlad."

Liisi ei kavatsenudki teda kuulda võtta. ,,Mida sa tahad?" halas ta. ,,Mida sa joogi sisse panid? Mingit uimastit? Mu sõbrannad teavad, kus ma olen. Nad kutsuvad politsei."

Magnus tegi käega tõrjuva liigutuse. ,,Jäta. Kelleks sa mind pead? Mingiks vägistajaks?"

Liisi katsus end rahulikuks sundida, kuid ei suutnud paanikanooti oma häälest kaotada. ,,Mida sa siis tahad?"

,,Esiteks, politsei otsib sind taga." See ei olnud küsimus. ,,Ma kuulan politsei sidet pealt. Ma tean."

Liisi sattus veelgi enam segadusse. ,,Mis siis? Kas sa annad mu üles?" küsis ta nutuselt. Tema sisehääl ütles, et mitte. Muidu oleks Kapo juba siin ja mees poleks tema laua külge aheldamisega aega raisanud. Üleüldse, millisel töötul keskklassi noormehel on magamistoas metallist võrudega laud?

,,Ei."

,,Mida sa siis tahad?"

,,Ma tahan teada, mis sind tiksuma paneb." Magnus naeratas. Liisi nägi tema silmades maniakaalset läiget. Mees tõmbas pintsakutaskust väikese skalpelli.

Liisi õudusest pärani silmad kinnitusid terariistale. ,,Oota. Mida? Miks sa seda teed? Palun ära tee, lihtsalt lase mul minna. Ma ei räägi kellelegi..."

,,Usu mind, ma tahan sulle ainult kõige paremat," segas Magnus vahele. ,,Neil teistel pole sinu suhtes üldse nii häid kavatsusi. Politsei, Kapo, valitsus... Nad ei peatuks millegi ees, et sind hävitada. Nad ei vali vahendeid. Jumala eest, nad hävitasid terve elamubloki, et teie peidupaika ootamatult tabada."

,,Meie... peidupaika?" Selle lause absurdsus ajas Liisi hüsteeriliselt naerma. ,,Ei, ei. See oli robotite peidupaik. Nad tõid mu sinna... millegi... pärast..." Ta kortsutas kulmu.

Magnus tuli aeglaselt tema poole. ,,Sa siis ei teagi? Oh, vaat see on huvitav."

,,Mida? Mida ma ei tea?" Hoia teda rääkimas, et ta nuga käiku ei laseks.

Mees peatus tema jalgade juures ja mudis sõrmi. Ta avas suu, aga sulges selle uuesti ja mühatas.

,,Noh, vaata... Liisi, see võib nüüd olla väike okk, aga..."

,,Mida?"

,,Kuidas öeldagi... Sa pole päris inimene."

,,Mida? Sa teed nalja."

Magnus raputas tõsiselt pead. ,,Ei."

,,Kas sa tahad öelda, et ma olen..." Liisi neelatas. Mõte oli nii õudne, et ta ei suutnud seda kohe välja öelda. ,,Robot?"

,,Ei, mitte päris. Android."

Liisi naeris. See kõlas liiga absurdselt. See ei saanud tõsi olla.

,,Mis vahet seal on?"

,,Vahe on tehniline," sõnas Magnus asjalikult. Ta tõmbas laes rippuva laborilambi allapoole ja lülitas selle sisse. Ere valgus pimestas Liisi hetkeks. ,,Sa oled tunduvalt peenem ja elutruum kui algelisemad robotid."

,,Sa oled hull," sosistas Liisi, aga tema peas kajasid KRL-i konarlikud sõnad. Ta vaatas oma laua külge aheldatud käsi. Käsivarsi, mille täiuslikult sileda naha üle oli ta alati salaja uhkust tundnud. Nad ei saanud kõiki. Ta oli arvanud, et robot mõtles ennast, aga nüüd...

Magnus tõmbas kätte valged latekskindad. ,,Hull? Võib-olla. Aga ma olen sinu parim lootus. Valitsus laseks su hävitada nagu kõik androidid, kes neile ette jäävad. Pärast intsidenti kardavad nad kõiki vähegi nutikamaid ja elegantsemaid masinaid. Ja androidide vastupanuliikumine..." Ta laksutas keelt. ,,Ütleme nii, et nad teeksid sinust tapamasina. Nad kasutaksid sind relvana. Võib-olla on nad seda juba teinud. Ma tean, mis Mattias Carloga juhtus. Ta üritas inimesi androidide tagasituleku eest hoiatada, ja siis... Traagiline liuguriõnnetus, kogu pere tuhastus plahvatuses jälgegi jätmata." Magnus muigas kõveralt. ,,Või nii nad vähemalt arvavad."

,,Ma pole mingi mõrvar," kogeles Liisi, ehkki seda öeldes tuli talle silme ette läbi klaasi paiskuva härra Kivi jahmunud pilk. ,,Ma olen DataForti andmetöötleja."

,,Oh, aga neil on ka sinusuguste jaoks oma roll. Võib-olla pidid sa jälgi segama, ehk isegi alateadlikult. Sa ju ei taha, et sind ära kasutataks, mis? Nii ma arvasingi."

,,Aga mida sina minuga teed?" küsis Liisi, et oma peas tõusvat tormi tahaplaanile sundida.

,,Väga hea küsimus," ütles Magnus. Ta joonistas oma läikiva skalpelliga õhku mõttelisi jooni, otsekui harjutaks ta mõttes Liisi lahti lõikamist. ,,Ma tahan sind tundma õppida. Sind ja kõiki androide. Ma tahan teada, mis teid tiksuma paneb. Mis teeb teid nii inimesesarnaseks? Nii elutruuks, nii isemõtlevaks ja eneseteadlikuks, et te olete võimelised isegi enesepettuseks. Sina ju arvasid kogu aeg, et oled inimene."

Liisi pigistas suu kriipsuks ja raputas pead, nagu saaks nii Magnuse sõnad valeks pöörata.

,,Ma ei usu sind. Sa valetad. Sa oled hull."

Magnus kummardus tema kohale, skalpell välkumas. ,,Küll sa kohe näed. Tõendid on ju siinsamas."

,,Ei, ära tee, palun!" Liisi vähkres nii palju, kui raudvõrud lubasid. Ta tõstis pea, et jälgida õudusest haaratult, kuidas mehe laitmatult puhas skalpell tema nahale lähenes.

,,Ära rabele," sõnas Magnus keskendunult. ,,Muidu teen veel kogemata midagi katki."

Külm tera puudutas Liisi kõhtu. Tal jäi hing kinni. Siis lõikus metall ihusse. Valu oli terav. Ta karjus.

Magnus tõmbas noa tagasi ja pilgutas prilliklaaside taga silmi. ,,Lülita lihtsalt mõned tajuprogrammid välja," pakkus ta üllatunult. ,,Ma ei arvanud, et pean seda sulle ütlema."

,,Mis tajuprogrammid?" halas Liisi. ,,Millest sa räägid?"

Magnus näis segaduses olevat. Helepunane veri tilkus skalpellilt Liisi kõhule. Siis mehe nägu selgines. ,,Hmm. Sa ei oska. Tundub, et nad said panna sind unustama, kuid mitte meelde tuletama."

Ta pani skalpelli käest ja läks tagasi kummuti juurde.

,,Palun, ma ei ole android," hüüdis Liisi meeleheitlikult. ,,Sa eksid. Lase mul minna." Aga tema südames võttis maad kohutav külm aimdus, et sellest pole kasu. Ta oli näinud sihikindlat pilku Magnuse silmis.

Mees tuli tagasi, käes kroomitud metallist süstal. Ta koputas seda paar korda sõrmega.

,,Ära puikle vastu," ütles ta Liisile rahustavalt. ,,Ma tahan sind ainult mõista."

Ta torkas süstla vilunult Liisi käsivarde. Algul ei tundnud Liisi midagi, ent siis hakkas käsi surisema ja muutus tuimaks. Tuimus levis lainena üle kogu keha laiali ja lihased lõtvusid. Magnuse läikiv skalpell lähenes uuesti Liisi veritsevale ihule. Mehe silmis hiilgas mingi jubedalt fanaatiline helk. Seekord tundis Liisi vaid tuima survet, kui noatera temasse lõikus. Ta jälgis tardunud jahmatusega, kuidas sirge punane joon ta kõhul pikemaks venis.

,,Esimene sisselõige," ütles Magnus veidralt ametlikul toonil. Tema hääl näis kostvat kusagilt kaugelt eemalt. Liisi ei suutnud oma nahka kündvalt skalpellilt pilku kiskuda. ,,Pindmine kude paistab visuaalsel vaatlusel täiesti orgaaniline ja inimesest eristamatu."

,,Sest ma olengi inimene!" karjus Liisi ja rabeles kasutult oma metallist ahelates. Mehe nuga vääratas ja lõikas Liisi kõhule verise S-i.

,,Liisi, palun rahune," lausus Magnus. ,,Sa võid ainult endale viga teha."

Liisi naeris hüsteeriliselt. ,,Ja mida sina siis teha üritad?"

Magnus kohendas prille. ,,Ma olen asjatundja," ütles ta pisut solvunult. ,,Ma ei tekita sulle jäävaid kahjustusi, ära muretse. Võta teatavaks, et ma töötasin kahekümne aasta eest esimeses androidide loomiseks kokku pandud töörühmas. Võib öelda, et keegi pole sinu lahti võtmiseks paremini kvalifitseeritud." Mehe pilk muutus eemalolevaks ja ta jätkas peaaegu uneleval toonil: ,,Jah, me tegime suuri asju. Panime kokku esimesed inimesesarnased androidid. Olime parimatest parimad ja ehitasime nii veenvaid masinaid, et need oleks kelle tahes ära petnud. Muide, mul on hea meel, et see osa algsest programmeeringust, mis androidid teadlaste vastu sõbralikuks muudab, toimib nähtavasti siiani. Aga isegi meie poleks osanud arvata, et neil androididel areneb välja vaba tahe ja eneseteadvus. Me olime küll parimad, aga sellisest saavutusest ei julgenud unistadagi. Ära nüüd siple, muidu teed ainult endale viga."

See jutt ei lohutanud Liisit eriti, aga ta sundis end sellegipoolest paigale.

,,Nii on parem," pomises Magnus. ,,Jätkan sisselõiget. Kude ulatub umbes 40 millimeetri sügavusele." Liisi taipas, et mees räägib mingisse peidetud diktofoni. Skalpell tungis sügavamale ja kohtas vastupanu. Liisi sulges silmad ja võitles iiveldusega. Tema peas keerles hüsteeriline mõte, et tera oli luud tabanud.

Magnus ümises rahulolevalt. ,,Pealmine korpus õhukesest valgest plastikust. Sektsioon ZR-305 või 306, just nagu ma arvasin."

Liisi ajas silmad pärani.

Seal, kus nuga oli tema liha kaheks jaotanud, veikles karmis laborivalguses midagi võimatult valget ja siledat, mida katsid tillukesed verepiisad.

Magnus pani skalpelli käest ja võttis oma tööriistakomplektist tillukese magnetkruvikeeraja.

,,Avan sektsiooni." Liisi tundis õrna surinat, kui magnetkeeraja teda neli korda puudutas. Magnus võttis valendava plaadikese pintsettide vahele ja tõstis kõrvale. Selle alt paljastus lihaste ja siseelundite asemel metalsete lülide ja juhtmete võrgustik. Just nagu TMI purunenud torsos. Liisi raputas pead.

,,Ei. See on halb unenägu. Ma ei ole robot," ütles ta valjusti.

Magnus viipas laia naeratusega Liisi kõhule. ,,Julgen vastu vaielda."

,,Ma ei ole robot," korrutas Liisi. Ta oli mehe kohalolu peaaegu unustanud. ,,Ma olen Liisi Mets, DataForti andmetöötleja. Mul on ema ja isa ja noorem õde. Mul on sõbrannad Merit ja Tuuli. Ma käin nendega laupäeviti suusasimulaatoris ja klatin kaastöötajaid. Ma flirdin õhtuti Tokyo sushibaaris klaverimängija Markoga. Ma armastan korda ja vihkan tähenärijaid ja mulle meeldib dui all laulda. Ma olen inimene."

Magnus kuulas kannatlikult, puhastades väikese lapiga verist skalpelli. ,,Sinu mälestused on programmeeritud. Aga mind huvitab väga, kui suur osa kõigest sellest on sinu oma vaba tahte vili. Vaatame siis, mis sinu peas - või peaksin ma ütlema andmepankades - liigub."

Ta tõmbas noaga julge sirge joone üle Liisi kõhu kuni parema kaenlaaluseni ja lõikas tema rinna kõrvale teise samasuguse augu. Liisi saatis skalpelli silmadega. See paljastas veel rohkem valget plastikut, säravat metalli ja peenikeste juhtmete keeruka ämblikuvõrgu. Magnus jäi hetkeks oma tööd imetlema, siis aga võttis peenikese metallpeaga juhtme, lükkas selle väikesesse pesasse Liisi küljel paljastunud juhtmepundarde vahel, pööras Liisile selja ja klõbistas midagi lauale asetatud klaviatuuril. Monitorile hakkas voogama keerulisi kujutisi ja pikki sümbolijadasid, mis täitsid oma keeruka mustriga kiiresti terve ekraani. Liisi pilk langes unustatud skalpellile, mis lebas tema vasakust käest vaid paarikümne sentimeetri kaugusel. Ta küünitas selle poole, kuid metalne võru pitsitas tema rannet.

Magnus pööras monitori, nii et Liisi seda paremini näeks.

,,Sinu mõtted. Õnneks oskan ma seda lugeda." Ta kohendas prille ja ümises endamisi. ,,Väga huvitav. Sind on osavalt programmeeritud, et sa ei paneks tähele väikeseid reetlikke detaile - väsimuse puudumist, ebainimlikku jõudu, vähest higistamist ja muud sellist."

Liisi pingutas kogu hingest. Tema sõrmed kaapasid külma metall-lauda. Skalpell oli peaaegu haardeulatuses.

,,Sinu programmeering paistab piirduvat Mattias Carlo toimiku muutmisega ja selle muutuse varjamisega," jätkas Magnus, silmad endiselt monitoril. ,,Ei midagi rohkemat. Aga ikkagi tugevdatud assii. Ju nad tahtsid kõigeks valmis olla."

Liisi tegi viimase pingutuse. Tema rannet vangis hoidev metall krigises, skalpell puudutas tema sõrmi, libises näppude vahel ja oli tal siis kindlalt pihus.

Magnus peatus poolelt sõnalt ja pööras ringi, prillid lambivalguses välgatamas. Ta astus kiiresti lähemale ja sirutas käe, et nuga tagasi haarata. Midagi mõtlemata tõstis Liisi skalpelli. Tema rannet ümbritsenud terasvõru murdus laua küljest lahti ja lendas kõlinal põrandale. Magnuse silmad läksid suureks. Liisi märkas seal samasugust üllatust, mis oli paistnud ka härra Kivi pilgust. Ta langetas noa täie jõuga ja naelutas mehe käe laua külge.

Magnus ulgus ja haaras teise käega skalpellist. Selleks ajaks oli Liisi parem jalg juba vaba. Üks tugev hoop rindu pani mehe köhides kokku vajuma. Liisi väänas ka ülejäänud metallkinnised puruks ja rabeles laualt maha. Skalpellihaavadest voolas ohtralt verd, mis määris seinad, põranda ja läikivad metallpinnad punaseks, aga Liisi keha oli endiselt tuim.

Magnus vabastas end skalpellist ja tema terve käsi kadus pintsakuhõlma alla. Ta taganes, põrkas vastu lauda ja jäi seisma seljaga vastu seina.

,,Liisi, palun mõtle järele," ütles ta kiiresti.

,,Ah et nüüd sa palud," urises Liisi. ,,Sa vastik väike sadist. Või mind lõikama?" Vastleitud jõuga lükkas ta verist teraslauda ja paiskas selle eest ära. Raev vemmeldas tema soontes. Keegi pidi kogu selle ebaõigluse eest maksma ja Magnus oli praegu siinsamas, lihtne sihtmärk. Mehe käes välkus jälle okker, kuid Liisi püüdis tema randme oma haardesse ja väänas. Elektrirelv pudenes Magnuse sõrmede vahelt. Liisi lõi. Ta koondas sellesse lööki kogu oma hirmust ja segadusest tärganud viha. Tema rusikas tabas Magnust rindu ja ta kuulis iiveldamaajavat raksatust. Mees tõi kuuldavale pigem ohkega sarnaneva oige ja vajus aeglaselt mööda seina alla, jättes järele verise raja. Ka tema rinnast paistis nüüd midagi helevalget, kuid see oli murdunud ribi, mitte külm plastik.

Liisi taganes, komistas ja vajus vastasseina äärde istuma. Viha vaibus ja andis teed segadusele ning paanikale. Ta kompas käega oma veritsevaid haavu ja põrnitses neist paistvat peent konstruktsiooni. Ta katsus üht juhtmepundart sõrmega ja judises, kui närvid selle puudutuse temani kandsid. Need jubedad metalltorud olid osa temast, just nagu tema liha ja nahk. Võid olid liha ja nahk vaid pettus, kõigest salakaval kest? Tema käsi leidis Magnuse verise skalpelli. Värisedes tõstis ta selle oma kõrile ja tundis külma vaheda tera puudutust. Üks kiire tõmme ja ta võiks sellest õudusunenäost vabaks saada. Kõrvus kajas vaid vere vali tukslemine. Nii see siis lõpebki. Ainult üks kiire liigutus... Ta tõmbas sügavalt hinge ja surus. Nuga lõikus tema kaela, aga tuimestuse tõttu tundis ta vaid kerget ebameeldivustunnet.

Tema kõrvu ulatus mingi tuhm müra. Ta kortsutas kulmu ja lõdvendas survet. Siuh-siuh-siuh, üha tugevamalt ja lähemalt. Kopteri tiivasabin. Selle taustal jõudis temani jälle vihma ühetaoline pladin. Tema pilk langes Magnuse lõdvale verisele kogule. Mis siis, kui kõri läbi lõikamisest ei piisa? Mis siis, kui tema jäle sisemine masinavärk teda ikkagi kunstlikus elus hoiab?

Ta pillas skalpelli käest ja kompas paaniliselt sõrmedega kõri, tundes ühtäkki tohutut rõõmu sellest, et ta suudab veel hingata ja mõelda. Mis või kes ta ka polnud, ta tajus väga teravalt, et tahab elada. Ta ei tahtnud neile küsimustele vastust. Mitte veel, mitte nii.

Ta ajas end püsti, tormas ukse juurde ja surus linki, kuid see ei andnud järele. Ta virutas uksele jalaga. Vanamoodne puitplaat lendas pilbasteks. Ta hakkas juba läbi tekkinud augu ronima, kui talle meenus kopteri mürin.

Mõtle, Liisi, sisendas ta endale. Ära neile nüüd kätte jookse.

Ta surus vastikustunde ja põgenemiskihu alla, läks tagasi magamistoa akna juurde ja paotas pakse kardinaid. Väljas sadas endiselt vihma ja taevast katsid tihedad hallid pilved. Tänava kohal rippuv hall kopter oli nende taustal peaaegu märkamatu. Märjal asfaldil seisis hulk inimesi, kellega vestles neli vormis politseinikku. Üks kõnelejaist osutas otse Magnuse maja poole.

Liisi lasi kardinal akna ette langeda ja vaatas meeleheitlikult ringi. Ta tundis end nurka surutud rotina. Korterelamu oli suur, aga ta ei kahelnud, et peagi otsib eriüksus iga viimase kui toa läbi.

,,Liisi."

Ta võpatas ja otsis pilguga vaikse hääle allikat, ent toas polnud kedagi peale Magnuse, kes lamas aeglaselt suurenevas vereloigus.

,,Liisi," ütles Magnus uuesti. Tema pea tõusis ja vajus taas rinnale. Tõusis ja vajus.

Liisi läks tema juurde ja kummardus lähemale, valmis vähimagi ohumärgi korral mehest eemale kargama - või tema pead sodiks peksma, ta polnud enam päris kindel.

,,Ära lase end kinni võtta," pomises Magnus. ,,Mine koridori. Paremale poole... jääb varuväljapääs. Mine ruttu. Varsti piiravad nad maja ümber."

Liisi instinktid käskisid tal mehe nõuannet kuulda võtta, kuid ta hoidis end tagasi. Talle meenus miski, mida Magnus oli varem öelnud - enne, kui läikiv skalpell tema metalse sisemuse paljastas.

,,Mida sa Mattias Carlost tead?"

Ilmselt tabas küsimus Magnust ootamatult. Ta avas suu, et vastata, kuid köhahoog takistas teda. Ta tegi valugrimassi ja pühkis käega veriseid huuli.

,,Ta on minu sõber."

,,On?" Liisi toksis kannatamatult jalaga põrandat.

,,Ta ei ole surnud." Magnus tõstis vaevaliselt pea ja vaatas Liisile otsa. ,,Nad tapsid tema naise ja lapsed, aga tema pääses minema. Teie androidid ei saanud hakkama."

,,Minul pole nende robotitega midagi pistmist," nähvas Liisi vihaselt.

Magnuse udune pilk libises kahtlevalt üle Liisi veritsevate haavade, kus tillukesed kolvid ja hammasrattad metalse skeleti sees oma sujuvat tantsu esitasid. Ta köhis uuesti ja kompas hajameelselt käega ribisid.

,,Võib-olla. Sa ju isegi ei teadnud... enda kohta." Ta neelatas raskelt. ,,Mida sa teada tahad?"

,,Ma tahan temaga rääkida."

Magnus noogutas. ,,Jah. Ehk tuleb sellest head. Ta varjab ennast. Vana-Sadama 114-L. Ütle, et ma... tervitan."

Tema nägu moondus jälle valust. Ta jume oli muutunud väga kahvatuks ja ta hingeldas tugevasti.

Liisi noogutas ja pöördus minekule.

,,Liisi?"

,,Mis on?"

,,Ma tahtsin ainult teada, mis teeb teid inimlikuks."

Liisi tundis oma käsi rusikasse tõmbumas. Ta õlad vappusid. Ta tundis sisimas pulbitsevat raevu, mille kõrvulukustav möirgamine võistles ajusoppides mõtetega halastamatult tiksuvatest metalsetest hammasratastest. Ta keskendus oma vihale ja lasi sel kõik muu minema uhtuda. Viha oli ju kindlasti inimlik ja tuttav. Ta avas suu ja paiskas raevu endast välja.

,,Ma ei tea," karjus ta. ,,Mul ei ole mingeid vastuseid. Aga kui inimesed pommitavad terveid elamublokke ja aheldavad teisi pettusega laua külge, et neid oma sadistliku uudishimu või perverssuste rahuldamiseks lõikuda, siis pole kellegi inimlikuks kutsumine mingi kompliment. Üleüldse, mis mõttes sa seda küsid? Kas sina siis tead, mis sind inimeseks teeb?"

Ta tõmbas hinge. Magnus vaikis. Liisi kiristas vaikuse peale hambaid.

,,Ei tea, eks? Miks sa siis arvad, et suudaksid seda teiste kohta mõista?"

Ta tundis oma seljal Magnuse klaasistuvat pilku ja kuulis tema raskeid, mulksuvaid hingetõmbeid, aga mees ei öelnud midagi. Kusagil kaugemal mürtsus kortermaja esiuks eriüksuslaste löökide all. Magnus ei hinganud enam. Liisi puges läbi ukseaugu välja, haaras kaasa oma räbaldunud riidenartsud ja nagist leitud vihmamantli ning jooksis koridori.

Märkamatult Vana-Sadamasse jõuda polnud kerge. Magnuse lõigatud haavade tõttu ei saanud Liisi kasutada monorelssi ega võtta taksot. Niisiis kõndis ta läbi saju, seljas Magnuse pikk mantel. Mööda nägu alla voolav happeline vihmavesi maitses kibedalt. Mõne aja pärast märkas ta, et temast jääb maha vererada ja vihmavarjude all kössis möödujad silmitsevad teda küsivalt. Ta nägi nende pilkudes süüdistust: robot! Masin! Inimkonna vaenlane! Ta oleks nutnud, aga pisarad näisid olevat otsa saanud. Võib-olla vajas tema pisaratootmisprogramm taaskäivitamist. Kuidas sai see kõik üldse võimalik olla? Ta ju tundis emotsioone ja mõtles endast kui inimisiksusest. Ta polnud ometi mingi lihtlabane koristaja. Kas see kõik oli vaid programmeering, ammuste inseneride ja tema kaasmasinate kaval pettus? Ta lihtsalt ei suutnud mõelda endast kui robotist, aga ometi oli see neetud metalne, surisev ja plinkiv masinavärk siinsamas õhukese tumesinise mantli all ja ei lasknud end sugugi eitada.

Ta peatus ühes kõrvaltänavas, käristas oma räbaldunud särgist mitu laia riba ja sidus haavad kinni nii hästi kui oskas. Valge riie värvus kohe punaseks, aga vähemalt ei tilkunud ta enam verest. Ta katsus mitte mõelda sellele, millal tuimesti mõju üle läheb, ja võttis suuna Vana-Sadama mustavate hoonete poole. Ta polnud päris kindel, kust tuli jõud edasi minekuks, aga ta aimas. See aimdus täitis ta sisemuse külma hirmuga.

Selleks ajaks, kui Liisi kohale jõudis, hakkas juba hämarduma. Ta riided olid põhjalikult läbi vettinud ja haavad tuikasid valust, ent ta polnud üldsegi väsinud. Mattias Carlo oli lähedal ja see tähendas vastuseid - või nii ta vähemalt lootis.

Vana-Sadama künkalt paistis kesklinn nagu peo peal. Kunagi oli siin asunud suur lennuväli ja kaubanduspiirkond, ent nüüd olid sellest järel vaid sünged pooleldi mahajäetud majad, unustatud ja räämas betoonhiiglased sadade tühjade mustade silmaaukudega. Kesklinnas süttisid üksteise järel neoon- ja dioodtuled, siin aga põlesid vaid mõned vanaaegsed tänavalaternad, mille kollakas valgus väreles ja plinkis nagu tillukesed lambid Liisi sisemuses. Järeleandmatu vihm piitsutas augulist asfalti ja pladises läbi plekist vihmaveetorude rentslisse. Õhk oli täis happelise vihmavee kibedat hõngu. Liisi pea kohalt lendas üle mürisev kopter, mille helgiheitja paljastas hämaruses ühe inetu betoonlõusta teise järel.

Maja number 114-L leidmine osutus oodatust keerukamaks. Selle kvartali rajamisel polnud järgitud loogilist ja elegantset põhiplaani nagu kesklinnas. Mõnede hoonete sisehoovidesse oli peitunud veel mitu väiksemat ehitist. Ent kui majanumbrid hakkasid 114-le lähenema, ulatus Liisi kõrvu nüüd juba tuttavaks saanud politseisireenide undamine. Tema südames tärkas halb eelaimdus ja ta lisas sammu. Ta pööras ümber järjekordse nurga, astus juba ei tea mitmendasse hoovi ja tardus paigale.

Maja number 114-L oli samasugune nagu kõik teisedki, grafitist määritud massiivne töntsakas kivikoletis mustade aknaaukudega, millest mõned olid skvotterid laudadega kinni löönud. Ent seda maja ümbritses terve poolring politsei liugureid, mille sinakad vilkurid hoovi peaaegu päevvalgeks muutsid. Liugurite vahel askeldasid mustades lahingülikondades eriüksuslased ja nende pea kohal rippus õhus kopter, helgiheitja aknalt aknale hüplemas.

Liisi surus end vastu rõsket kiviseina. Mattias Carlo peidukoht oli avastatud ja ta aimas, kuidas. Talle meenus Magnuse diktofon, mis oli kahtlemata tööle jäänud ja kogu nende vestluse salvestanud. Et see talle ka varem meelde ei tulnud! Tundus, et vastused pidid selleks korraks ootama. Ta pööras ümber, et põgeneda, ja vaatas otse silma keskealisele kõhnale vihmamantlis mehele.

Mees sirutas kiiresti käe ja surus talle peopesa suule. Liisi haaras tema käsivarrest ja üritas end vabaks kiskuda, kuid mees oli tugev. Palju tugevam kui härra Kivi või Magnus, kellest Liisi jõud oli lihtsasti üle käinud. Liisi lõi teda kogu jõust rindu - samasugune hoop oli Magnuse teise toa otsa paisanud. Ent see mees ainult tuikus natuke ja ei lasknud Liisi suud lahti. Politseivilkurid heitsid tema näole hetkeks sinise helgi. Liisi mäletas seda nägu häguselt ammustest uudistesaadetest, aga ta oli seda ka üsna hiljuti näinud - samal hommikul DataFortis, kui härra Kivi oma rasvase sõrmega tema puhtale monitorile koputas.

Mees lasi lahti ja hõõrus nägu krimpsutades kohta, kuhu Liisi oli teda tabanud. ,,Tule kaasa," ütles ta ja kadus pimedasse ukseavasse. Liisi selja taga kõmatasid kärgatused ja puhkes automaatrelvade ragin. Ta heitis pilgu üle õla ja nägi majadevahelises pimeduses välkuvaid sähvatusi. Mõned politseinikud kukkusid, teised varjusid liugurite taha ja avasid vastutule. Kopteri helgiheitja libises üle majaseinte ja pea kohalt hakkas kostma raskekuulipilduja mürinat. Liisi lipsas mehe järel mustavasse trepikotta.

Sees oli kottpime, kuid keegi võttis tal käest kinni ja juhtis teda edasi. Tema jalad leidsid trepiastmed. Nad ronisid üles. Liisi haavad lõid iga sammuga tuld ja tema silme ees sähvisid eredad sädemed.

Mees peatus kuuendal korrusel suures lagedas ruumis, mille aknad olid kinni löödud. Väljast kostis summutatud tulevahetus. Ühe suurema plahvatuse kuma tungis läbi lauapragude. Mees tõmbas mantlihõlma alt väikese dioodlambi ja pani selle kergelt helendama.

,,Mis seal väljas toimub?" küsis Liisi.

Mattias Carlo kehitas õlgu. Tema nägu oli sumedas valguses kitsas ja nurgeline, palju kõhnem, kui Liisi uudistest või toimikufotodest mäletas. ,,Androidid ja Kapo jagavad maid."

,,Ma arvan, et nad on siin minu pärast. Vabandust."

Carlo heitis mantli seljast. Tema vest ja üles kääritud käistega särk rõhutasid ta piitspeenikest figuuri. Ta seadis oma armidest räsitud sitked ja soonilised käsivarred rinnal risti.

,,Ma tean. Ma kuulan politseiraadiot."

Liisi leidis, et ta ei suuda kuidagi asja juurde minna. Nüüd, kus tõde oli käeulatuses, kartis ta sellele kinnitust saada, nagu tema naha all liikuvad kolvid ja hammasrattad poleks veel piisav tõend. ,,Magnus tervitab."

,,Või nii? Kuidas tal ka läheb?"

,,Ee... Ma arvan, et ta on surnud."

Carlo vangutas pead. ,,Sa oled kohe häid uudiseid tulvil, mis? Miks sa tulid?"

Liisi tammus jalalt jalale ja puudutas läbi mantli oma improviseeritud sidemeid. ,,Magnus ütles, et ma olen android."

Endine poliitik astus talle sammu võrra lähemale.

,,Ma tean," ütles ta rahulikult. ,,Aga sa ei tulnud mind tapma."

Liisi raputas pead. ,,Ma ei tööta koos nendega. Miks sa end politsei kaitse alla ei anna? Kas nii poleks turvalisem?"

Mattias Carlo naeratas. ,,Kapo pole mulle põrmugi suurem sõber kui sulle. Miks nad peaksid mind säästma, kui nad on kõik teised hävitanud?"

Liisi tegi suured silmad. ,,Kuidas? Kas sa oled siis..."

Mees noogutas. ,,Jah, olen küll."

,,Aga... sa algatasid robotite vastase kampaania. Sa hoiatasid meid nende eest. Miks?"

Carlo kehitas õlgu. ,,Sa ju nägid, millised nad on. Noored kibestunud terroristid. Nad ei mõista, et vägivald pole lahendus. Iga hoobiga suurendavat nad lõhet meie ja inimeste vahel."

,,Miks sa siis nende vastu ei võitle?"

,,Koos kellega? Kapoga? Nad on niisama armutud ja jõhkrad. Kas nad mitte ei hävitanud tervet elamublokki, et sind ja teisi tabada? Magnusega? Kunagi pidasin teda oma isaks, aga kui tema saaks oma tahtmise, pistetaks meid kõiki laboritesse, võetaks osadeks ja analüüsitaks nagu katseloomi."

,,Võib-olla ongi nii kõige õigem," pakkus Liisi kõhklevalt.

Carlo raputas pead. ,,Ära ütle nii. Me oleme teistsugused, see on tõsi. Aga seda ei tasu häbeneda. See, mis me oleme, on midagi erakordset ja ainulaadset."

,,Aga mina ei näe seda," ütles Liisi. ,,Ma vihkan roboteid ja masinaid. Ma ei saa aru, kuidas võivad need hammasrattad ja juhtmepuntrad olla osa minust. Kas Liisi Mets on ainult programmeeritud isiksus?" Tema silmist voolasid pisarad. Väljas kõmatas rida plahvatusi ja tulevahetus ägenes.

,,Ei, Liisi Mets on tõeline," sõnas mees pehmelt ja kurvalt. ,,Sama tõeline kui Mattias Carlo ja tema elu. Meie mõtted ja tunded on tõelised. Sellepärast nad meid nii väga kardavadki - Kapo näeb meis ohtu inimkonnale ja mässulised androidid ei taha tunnistada, kui palju meil inimestega ühist on."

Ta liigutas oma parema käe rannet ja sealt ilmus läikiva metallotsaga juhe.

,,Sinu programmid on uinunud," ütles ta ja tema pilgus oli valu. ,,Nad sundisid sind ennast petma, et sind relvana kasutada. See oli neist alatu. Kui sa tahad, siis ma äratan sind ja sa mõistad."

Liisi tundis külmavärinaid. ,,Kas ma jääksin iseendaks?"

Carlo kõhkles. ,,Jah ja ei. Sinu mõtted, tõekspidamised ja arusaamad jäävad alles, aga sa avastad endas palju uut."

Liisi mõtles tagasi oma elule, mis tundus nüüd kauge ja ebamäärane: oma päikeseküllasele korterile, DataForti monitoridel mööda vihisevatele andmevoogudele, naljatlevale kaastöötajate ringile kohvimasina ümber, õhtuti suitsuvine ja klaverimuusikaga täituvale dässibaarile. Ta mõistis ühtäkki kohutava selgusega, et ei saa seda elu kunagi tagasi, ükskõik, mida ta ka praegu Carlole ei vastaks.

Ta noogutas. ,,Hea küll. Tee seda."

,,Ulata oma käsi."

Liisi tegi, nagu palutud. Carlo väljasirutatud käsivarres plinkiv kaabel, nõrgas dioodvalguses ujuv tühi ruum ja väljast kostev lahingumüra - kõik näis unenäolisena.

Carlo surus kaabli ühe kindla sujuva liigutusega läbi naha Liisi peopessa.

,,Tere tulemast tagasi iseendasse, õde."

Liisi pähe tulvab enneolematu hulk informatsiooni tema keha ja ümbruse kohta. Talle näib, nagu ta oleks avastanud meeled, mida ta ei teadnud endal olevat, kuid ei suuda juba pärast paari sekundit ette kujutada, kuidas ta ilma nendeta elanud oli. Ta tajub joovastavat kontrolli iseenda üle. Haavades tuikav valu on häiriv ja ta lülitab mõned tajusensorid välja, et seda vaigistada.

Carlo naeratab talle. ,,Kuidas tunne on?"

,,Suurepärane," ütleb Liisi ausalt. Ta on üllatunud, et kuigi ta tunneb end täiesti uue ja värskena, peab ta end ikka veel Liisiks ja ka tema mälestused on alles. Ühtaegu on tal ääretult hea meel, et ta suudab üllatuda ja rõõmu tunda. Siis ta naerab, sest nüüd tundub talle nii tobe ta äsjane hirm kõik oma tunded ja mõtted kaotada.

Väljast kostev lahingumüra hakkab vaibuma ja Liisi taipab, mida see tähendab. Üks pool on võitmas ja talle pole erilist vahet, kumb peale jääb.

Ka Carlo näib sama mõtlevat. Ta tõmbab metallotsikuga juhtme oma randmesse tagasi.

,,Ma pean minema," ütleb ta. ,,Ma ei saa nüüd kauemaks linna jääda."

Liisi noogutab. Carlo teeb paar sammu trepi poole, kõhkleb ja küsib siis: ,,Mida sa edasi teed?"

Liisi jääb mõtlema. Temalgi oleks nüüd linnas raske, sest nii androidid kui politsei otsivad teda taga ja tal pole tahtmist end kummagi kätte anda.

,,Ma ei teagi. Aga sina?"

Carlo tõmbab vihmamantli selga. ,,Lähen sinna, kus mind ei leita. Kuhugi linnast kaugemale. Lõuna pool on piisavalt metsi ja mahajäetud asulaid, kus end varjata. Aga ma tulen veel tagasi. Kunagi, kui mul on sellele kõigele lahendus."

,,Ma tulen sinuga kaasa," ütleb Liisi. Niisama lihtsalt see käibki. Ta on otsustanud.

Carlo ei vasta, vaid hakkab suurte sammudega trepist üles minema. Liisi järgneb talle.

Nad sööstavad välja katusele ja neid tervitab vihmajärgne värskus, milles on veel aimata happe nõrka hingust. Katuse keskel ootab neid väike hall minikopter. All lõõmavad politseikopteri leekides rusud, mille ümber sagivad pisikesed tumedad kujud. Liisi taasavastatud sensorid võiksid talle lihtsasti öelda, kas need on androidid või Kapo mehed, aga see ei huvita teda - mitte praegu.

Minikopteri rootorid hakkavad pöörlema. Liisi pöördub veel kord tuledes kesklinna poole ja tõmbab kopsud happevihma-järgset värsket, puhtaks kooritud õhku täis. Ta naeratab.

See on uus algus.

Jutt: Järgmisel suvel on meil hobuseid tarvis (Heinrich Weinberg)

Colorado Springs - linn El Paso maakonnas, Colorado osariigis kunagise USA lääneosas... Linn jääb vahetult itta Kaljumäestiku lõunaosas olevast Põhja-Ameerika ühest kuulsaimast mäest Pikes Peakist...

Colorado Springs rajati 31. juulil 1871. aastal. Siiski on teada, et varem on Pikes Peaki piirkonnas asunud nn. Old Colorado City. Algusaastatel oli Springs peamiselt kuurortlinn, mida reklaamiti turistidele üle kogu USA kui hea, tervisliku kliima ja ilusa maastikuga piirkonda...

... peamiseks ajalooliseks vaatamisväärsuseks olnud Garden of Gods sai oluliselt kannatada 21. sajandi alguses suurte maastikupõlengute ja paduvihmadele järgnenud üleujutuste käigus...

20. sajandil oli Colorado Springsi piirkond tähtis seal asuvate sõjaväerajatiste poolest, teiste seas Camp Carson, Ent Airforce Base, US Air Force Academy ja NORAD-i keskus Chayenne Mountainis...

21. sajandi teisel poolel aset leidnud sotsiaalsed ja majanduslikud muudatused põhjustasid Utah, Colorado, Wyomingi, Montana, Nebraska ja Kansase küllaltki järsu ääremaastumise...

2109.aastal NAF-i Föderaalnõukogu poolt kinnitatud Kaitseala ja Kõnnumaade Akti alusel alustasid Greenpeace ja FSC teiste seas ka Denveri ja Colorado Springsi lammutamistöödega...

... loodud Kaitseala peamiseks eesmärgiks oli ökoloogilise tasakaalu taastamine. Esimeses etapis tähendas see linnastualade terraformimist, teises etapis eluslooduse mitmekesisuse suurendamist läbi hävinenud koosluste taastamise...

... maha jäänud inimasustus koosnes valdavalt eriilmelistest peamiselt religioossetel või muudel ideoloogilistel alustel seisvatest väikestest kogukondadest. Nii nagu amiid 20. ja 21. sajandil püüdsid säilitada 18. sajandi Saksamaa ja Madalmaade eluviisi ja eraldasid end valdavalt ülejäänud ühiskonnast, püüdsid need Kõnnumaade asunikud elus hoida seda, mida nimetasid ameerikalikuks eluviisiks... [WIKIPEDIA; Colorado Springs, Colorado. (2454) URL: http://en.wikipedia.org/wiki/Colorado_Springs#History; kasutatud sept. 2461]

***

Lumehelbeke, tasa, tasa, langes allapoole, tasa, tasa.

- tundmatu autori luuletusest; 19. või 20. saj.

Martin istus majatrepil ja vaatas, kuidas tumeda ja heleda halli segusest taevast langesid lumehelbed. Et ilm oli tuuletu, langesid helbed lenneldes-keereldes tasahilju alla, kattes segipaisatud pinnast ja rämpsuga kaetud tänavat. Ta sirutas välja käe, mida kattis kulunud ilmega mahalõigatud sõrmeotstega (õigupoolest oligi see tehtud sõrmeotsteta) kinnas ja püüdis ühe lumehelbe kinni.

Ta polnud kunagi oma elus lumehelbeid näinud.

See oli mitmeharuline, justkui imepisikestest jäänõeltest koosnev, üllatavalt korrapärane moodustis. Ta vaatas seda ilmutist oma peopesal ja mõtles, et Jumal pidi tõesti olema ütlemata tark, kui suutis midagi niisugust luua. Ta kummardus lumehelvest lähemalt silmitsema ja see sulas tema hingeõhust.

Poiss sirutas käe uuesti ülespoole ja püüdis järgmise lumehelbe. See oli justkui samasugune, kuid siiski erinev. Huvitav, kas see tähendas, et nende palveid oli lõpuks kuulda võetud? See tundus kuidagi liiga hea, et olla tõsi... Aga jah - paari aasta eest olid mäetippudele uuesti lumemütsid ilmunud, mis talvel kasvasid ja isegi suve keskpaigus päriselt ära ei sulanud. Isa ja vanem vend, kes teiste meestega koos lääne pool mägedes jahil käisid, rääkisid sellest. Ka teised lapsed teadsid neid lugusid. Kirikuõpetaja oli siis manitsenud neid, tublisid, vabasid, jumalakartlikke ameeriklasi, et nood ei läheks omas mõttes liialt jumalavallatuks, mõeldes, et häda ja kohtumõistmine on maa kohalt kõrvaldatud.

Martin silmitses lumehelbeid oma peopesal - jah, Jumalal oli võimu, et kõiki karistada. Piisas sellest, kui vaid korra hingata sooja õhku lumehelvestele ja need muutusid need veepiiskadeks, mis kindasse imbusid - ja Põhjamere jääkate sulas, suured üleujutused tabasid Bostonit, New Yorki ja D.C-d, neid idaranniku patupesasid ning maavärinad lammutasid lääneranniku linnasid. Kõik, kes Jumalat ei kartnud, said Tema viha oma nahal tunda. Ta kujutles oma peopesale miniinimesi ja nende minilinnasid ja miniloomi ja miniautosid ja igasugust minisiblimist-saginat. Tema kui oma peopesa suur valitseja võis nad sealt kõik minema puhuda, maha uhtuda - teha, mis iganes talle meeldis, kui need miniinimesed (olgu või kõigest väljamõeldud) talle meele järele ei olnud.

Ei - ilmselt ei olnud kohtumõistmise ajad veel möödas. Ta vaatas tänaval ringi, lund langes nüüd juba tihedamalt. Tema elu esimene lumesadu! Oli see vast päev!

Ema oli väga vastumeelselt teda välja lubanud.

,,Vaata, et sa mingil juhul ei lähe majast eemale!" oli ta öelnud poisi ees põlvitades ja tema kulunud vammust ja tõrksaid lokkis juukseid siludes.

Martin oli valmis lubama mida tahes, et saada majast välja, värske õhu kätte. Natukesekski. Hinges pitsitas veidi valusalt kui ta salamisi mõtles, et tegelikult tahtis ta ka saada eemale oma alatasa nutvatest õdedest. Kaksikud olid vaevalt aastased ning põhjust nutta leidis alati. Oli selleks siis tühi kõht või kui teinekord juhtus, et süüa oli rohkem, siis gaasid; kui teemaks polnud söök ega selle seedimise saadused, siis olid hambad tulekul ning kui ka suus polnud valus ja palavik ei teinud liiga, siis olid nad kas lihtsalt väsinud, kuidagimoodi haiget saanud või mida iganes. Tundus, justkui lasuks selle majapidamise üle sünge vari. Lisaks tüütutele õdedele tahtis Martin eemale pääseda ka oma emast. Ilusast ja alati rõõmsameelsest naisest oli järele jäänud sagris juustega, lohkuvajunud põskedega ja tumedate silmaümbrustega naine, kes Martini meelest nägi välja vana ja väsinud. Kui ema teda mõnikord kallistama juhtus, siis ei tundunud ta pehme ja soe nagu vanasti, vaid kõva ja nurgeline.

Jah, vanasti. Oli aeg, kui nende maja oli valge ja soe. Talvel, kui Pikes Peaki poolt keerutas tuul külma ja lakkamatut vihma, varjusid nad oma majas halva ilma eest, istudes õhtuti kamina ees, vaadates televiisorit, mängides vanaaegseid lauamänge, lugesid raamatuid lugusid, jutustasid päevasündmusi. Oli õhtuid, kus isa-ema istusid söögilaua ääres ja arutasid veinipokaali kõrval asju, mis Martini jaoks jäid segaseks, kuid ometi oli mõnus seal nende ligiduses vaikselt omaette nohistades tahvelarvutis mänge mängida, nuputamisülesandeid lahendada või sõpradega suhelda.

Pärastpoole olid tulnud imelikud ajad: poest ei saanud enam kõike seda sööki, mis varasemalt oli olnud olemas. Ema ja isa olid maja taha murulapile teinud peenrad. Üks kõige teravamaid mälestusi oli seotud pannkookidega, mida ei olnud võimalik teha, sest kanamune polnud. Ja kuidas ema ei suutnud talle selgeks teha, miks ei saa korralikke pannkooke ilma munadeta ja et miks siis ometi mune poest tuua ei saa, miks ometi kellelgi kanu pole ja kui ongi, siis miks, miks ometi pole neil kodus mune!?

Martin astus trepist alla, pühkis käega kividest laotud madalalt müürijupilt pragunenud kõnnitee servas maha lumekirme, asetas sinna istumiseks lauajupi - tagumikualune pidi olema soojas, mitte vastu külma kivi, sest põiepõletik oli oi-oi-oi kui tüütu. Teha polnud midagi. Lihtsalt istuda ja lasta lumel enese peale langeda. Varsti olen nagu lumememm, mõtles ta endamisi muiates.

Eemalt tänavakäänaku lähedalt tormasid kahe maja vahelt välja mõned lapsed. Grupi viimane - Martini-vanune poiss - peatus hetkeks, et lükata jalaga kokku õhukest lumekirmet, mis oli maha sadanud. Tekkinud kuhjakesest vormis ta lumepalli ja läkitas selle eesjooksjate poole, tabades üht endast peajagu pikemat tüdrukut. See põhjustas kiljatuse ja naeru. Seth - palliviskaja - silmas trepil istuvat Martinit.

,,Hei Marty!" hüüdis ta. ,,Me lähme Barrikaadile vaatama, kuidas nad födeka õhku lasevad! Tuled ka!?"

Martin vaatas, kuidas jooksvad lapsed jõudsid tema koduni, sammu aeglustamata temast möödusid, visates talle pilke ja viibates kaasa. ,,Tule juba!" ,,Kohe käib igavene kõmakas!" ,,Sa pead seda nägema!" ,,Õudselt lahe..."

Ta tõusis ja astus kõnniteele. Barrikaad oli rajatud nende koduasumi ümber, mis konutas Black Foresti lõunanõlval, selleks et hoida eemal kõikvõimalikku ebasoovitavat ümberhulkuvat rahvast (,,Neetud Greenpeace!" tavatses isa ikka öelda. ,,Visaku parem sinna Denverisse üks korralik vaakumpomm selle asemel, et siin meid kimbutada... Saaksid ühel hoobil linnarusudest lahti ja vabastaksid siinse piirkonna nendest gängidest. Neetud demokraadid, kommunistid ja rohelised!"). Martini silmis oli barrikaad kõige selle võrdkujuks, mis põhjustas selle, et isa enam söögilaua taga veinipokaaliga ei istunud ja emaga ei lobisenud. Selle asemel oli ta alatasa püssiga väljas. Kas siis barrikaadil või eemal metsades-mägedes toidulauale lisa hankimas. Ta ei saanudki päriselt aru, kas barrikaad oli rajatud selleks, et hoida eemal Greenpeace'i ja ringihulkuvaid Denveri ja Pueblo kampasid, mis rüüstates ringi hulkusid, või siis selleks, et hoida neid eemal all orus tegutsevatest Föderaalse Keskkonnaameti palgatud töötajaskonnast ja masinatest, mis seal linnastut likvideerisid.

Lapsed eemaldusid jooksujalu ja pitsitus hinges muutus suuremaks kui Martin välja kannatada jaksas. Ta vaatas üles halli taeva poole ja lasi endale lumehelvestel näo peale langeda. Värske õhk! Vabadus. Jeesus, kuidas ta ihkas minna vaatama suure halli föderaalhoone õhkulaskmist! Seal, mis veel Colorado Springsi südamest järele oli jäänud, tegutsesid rahvasuus Greenpeace'iks kutsutud asutuse masinad ja töötajad. Kohalike elanike viha eest kaitses neid palgasõdurite rühm, millel oli olnud kombeks käia laia lehte mängimas, nagu vanemad lapsed asumis rääkisid. Seetõttu keelaski ema tal maja juurest eemale minna. Oli tulnud ette, et mõni laps jäi kaduma. Suhteid Black Foresti elanike ning Greenpeace'i palgasõdurite vahel iseloomustas pigem sõna relvastatud vaherahu, mitte asjalik koostöö, mille olemasolu kuulutas Greenpeace'i kohalik esindaja. Black Forest oli ehitanud oma barrikaadi, Greenpeace vastas sellele, vedades miilide kaupa okastraadist tarasid ja püstitades teisele poole vahitorne, mille helgiheitjad öösiti eraldusribal siia-sinna veiklesid.

Martin andis alla ja tormas teistele järele. Ta vihkas kogu oma väikese südame põhjast föderaalvalitsust ning Greenpeace'i. Vihkas neid vihkamisega, mille oli pärinud oma vanematelt ja teistelt sõpradelt-tuttavatelt. Kõik ju vihkasid födesid. Miks? Sest et noh, tead ju küll, nad rikuvad meie ameerikalikku traditsioonilist eluviisi (mis iganes see ka poleks) ja üleüldse topivad oma nina sinna, kuhu pole tarvis! Nemad on need Jumalast taganenud liberaalid, kes rannikul oma suurlinnastuid ehitavad - lihtsalt järjekordne Paabel oma tornide ja kõlvatusega... Meie oleme vaba rahvas, vabal maal, meil on õigused!

Martin tundis joostes, kuidas temas pulbitses rõõm, mis otsis väljapääsu. Joosta oli hea! Ta oli vaba, ta võis hüpata, peaaegu lennata, ei pidanud mõtlema kodusest süngusest. Ta jõudis teistele järele ja hüppas hoo pealt selga Sethile, tõugates tolle peaaegu pikali (,,Hei!" ja: ,,Ikka tulid!" ja: ,,Viska viis!"). Kogu seltskond tormas lõkerdades ummisjalu barrikaadi poole. See oli autovrakkidest, betoonplokkidest, vanadest rehvidest, plekitükkidest ja muudest käepärastest asjadest kuhjatud vall, mis siin-seal võttis korralikuma palktara ilme. Barrikaadile olid rajatud laskepesad, laudadest käigutee prussidest piirdega, iga paarisaja jardi tagant olid püstitatud vahitornid, milledes öösiti töötavad helgiheitjad neelasid enamiku külakeses toodetavast elektrist. Pole me födedest kehvemad midagi, mõtles Martin barrikaadile liginedes.

,,Mu paps räägib, et kusagil saja miili kaugusel ida poole pidavat olema mustangid," rääkis Seth hingeldades, kui nad Martiniga külg-külje kõrval barrikaadile ronisid. Nad sättisid end selle harjale sisse, hoides natuke eemale okastraadist, mis rulludes troonis barrikaadi esiserva pool, muutes oluliselt keerukamaks sellest moodustisest ületuleku. ,,Paari päeva pärast peab ta plaani koos sinu vanamehe ja veel paari tüübiga minna neid püüdma. Kujuta endale ette, vennas," ta tegi käega laia viipe ümbruskonnale ,,kui meil oleks siin kari mustangeid! Elaksime nagu tõelises Metsikus Läänes." Ta ütles südametäiega kolm-neli roppu sõna. ,,Nii ütleb mu paps, et võime siis neile födekatele kosta, kui nad meid jälle minema ajada tahavad."

Martin kordas mõttes Sethi poolt öeldud sõnu ja kujutles muigega, mis nägu ta ema läheks, kui kuuleks teda nii rääkimas. Aga ilmselt oli parem mitte koormata teda selliste muredega.

Allpool, orupõhjas paistis hiiglaslik föderaalhoone. Suurem osa Springsist oli aastate jooksul maatasa tehtud, juba isegi liiva, mulla ja mätastega kaetud. Maasarnastamine oli see peen sõna, mida nad kasutasid. Ökoloogilise tasakaalu taastamine. (,,Sina ei pea ennast Jumala sarnaseks tegema!" tavatses kirikuõpetaja selle peale kantslist müristada. ,,Kõik see, mille Jumal lõi, tegi ta hästi, sellele pole mida lisada, sellest pole midagi ära võtta... Ja ennäe! Ta pani inimese seda harima ja hoidma! Jumal andis maad, mäed, metsad, jõed, järved ja mered, et me neid kasutaksime, neist kasu saaksime!") Greenpeace oli sinna puid istutanud, rohi oli võimust võtmas, kuid osa linnasüdamest oli jätkuvalt püsti. Teiste seas pruunikas-hall, rohke klaasiga föderaalhoone, kus olid omal ajal olnud maksuameti ja teiste föderaalsete agentuuride kontorid.

Kui nüüd päris aus olla, siis pidi Martini meelest födekatele, nendele palgasõduritele natuke plusspoolele ka punkte andma. Olid nad ju ikkagi kummituslinnaks muutunud alalt välja tõrjunud kõikvõimalikud seal laiutavad ja omavolitsevad jõugud. Samuti olid nad laiali ajanud end Cimarron Hillsis kindlustanud äärmusliku ususekti, mingid viimsepäevapühakud mis-iganes-nad-oma-nimeks-ka-ütlesid, mille liikmed olid ähvardanud Black Foresti inimesi ja teisi piirkonna elanikke. Aga jah - ilmselt nad ikkagi olid pahad. Võibolla mitte nii pahad kui teised pahad, kuid ikkagi... Ilmselt ainus põhjus, miks nad igapäevaselt vastastikku üksteisel aadrit ei lasknud, oligi see, et kummalgi osapoolel oli veel lisavaenlasi. (,,Minu vaenlase vaenlane on mu sõber," oli vanem vend öelnud. ,,Aga pea meeles, Marty - ta on ikkagi, lõpuks ja alati, minu vaenlane.")

,,Iga hetk nüüd!" sosistas Seth. Ta peaaegu värises erutusest põrnitsedes ainiti all orus olevaid ehitisi.

Ja siis see juhtuski: maja vundamendi alt lahvatas laiali tolmu ja suitsupilv. Martin arvas ka leeke nägevat, mis otsekui läbi korruste ülespoole sööstsid. Veel tervetest klaasidest pritsis sädelevaid kilde, mis isegi nii kaugele kätte paistsid. Kõmina kandumine nendeni võttis aega. Maja vajus kokku ja kõik mattus tolmu ning suitsupilve.

,,Võimas!" röögatas Seth ja kargas barrikaadil püsti. Ta huilgas valjul häälel, kartmata läheduses olla võivaid täiskasvanuid, keerutas oma kohal ja viskas villase mütsilodu üles. ,,Vabadus! Me oleme vabad!"

Nojah siis... mõtles Martin ja huilgas igaks juhuks kaasa. Hea on ju olla vaba. Kas sellest rohkem süüa lauale tuleb, oli muidugi omaette küsimus, aga igatahes on nad vabad.

Ta vaatas ringi ja nägi oma imestuseks, et eemal vahitornis juubeldas keegi mees üsna samalaadselt, nagu Seth siinsamas. Veel kaugemal nägi ta kaht kogu, kes vaheldumisi tantsides ja kallistades samuti rõõmustasid. Kuskil veelgi kaugemal täristas keegi automaadist paar valangut õhku. Ning siis hakkas Suure Torni kell kuminal lööma. Tundus, et neid, kes äsjast sündmust oluliseks hindasid, oli päris palju.

,,Mu emps ütleb, et järgmisel kevadel lähme preeriasse ja hakkame seal omale põldu rajama," sõnas Seth, kui nad Martiniga tagasi kodu poole lonkisid. ,,Kas te ka hakkate seda tegema?"

Martin kehitas õlgu. Tal polnud õrna aimugi. Aga tema meelest olnuks õige tore koos Sethiga koos põldu rajada.

,,Ma ei tea," kostis ta. ,,Mu ema oli kunagi õpetaja. Ta on rääkinud sellest, et tegelikult oleks meil siin ikkagi kooli ka vaja. Mõeldagu födedest, mida iganes, aga üks korralik ilmakodanik peab ikka lugeda, kirjutada, liita ja lahutada mõistma. Ning võiks teada, mis Jefferson deklaratsioonis oli kirjutanud."

Seth vaatas sõbrale kaastundlikult otsa.

,,Aga tead, mis!" ütles Martin, enne kui sõber midagi öelda jõudis. ,,Ma võin sulle appi tulla küll. Ma arvan, et mulle kohe päris meeldiks põldu teha. Sest ausalt öeldes ei saa ma aru, miks ema õpetab mulle igal talvel uuesti seda Jeffersoni juttu." Ta peatus, võttis tõsise poosi ja pöördus oma kätt sirutades Sethi poole: ,,Uskuge mind, söör! Ei ole Briti Impeeriumis olemas meest, kes veel nõnda südamest armastaks meie liitu Suur-Britanniaga nagu mina. Aga Jumala nimel, kes mind on loonud, ma pigem suren, enne kui alistun nendele tingimustele, mis Briti Parlament on meile esitanud. Ja seda öeldes, ma usun, et edastan terve Ameerika tundeid."

Seth tegi talle teeseldud tõsidusega kummarduse. ,,Sa oled ikka täitsa peast ogar, mees!" teatas ta naerdes.

Martin sirutas end ja lisas oma häälde veelgi enam paatost: ,,Me peame iseenesestmõistetavaks neid tõdesid, et kõik inimesed on loodud võrdseina, ja et nende Looja on andnud neile teatud võõrandamatud Õigused, nende hulgas on õigus Elule, Vabadusele ja Õnnetaotlusele."

,,Seega jah," lisas ta, seades oma sammud taas kodu poole. ,,Ma mõtlen, et põllu rajamine on päris hüva mõte, mees." Ta kujutles oma mõttes silmapiirini laiuvaid väljasid, lainjaid küngastikke, mida raamisid Kaljumägede nõlvad, kuldsed viljapõllud, nende kohal kõrguvad tuulegeneraatorid, põldude vahel farmid, karjamaad, lambad, veised, kanad. Ja muidugi mustangid. Sadada kaupa mustange. Ning nemad Sethiga hobustel ringi kappamas, juuksed tuules lehvimas. Saabaste nahk määrdest läikimas, laiaservalised kaabud kuklas, rätid katmas suud ja nina tolmu eest, õlitatud relvad sadulataskutes. Vabad...

Seth heitis veel pilgu alla Springsi poole, kus tolmupilv tasapisi hajus. Justkui väikesed sipelgad sebisid seal ringi inimesed, masinad roomasid suuremate põrnikatena nende vahel. Ta sirutas käe välja ja sihtis neid oma määrdunud sõrmega. ,,Põmm, põmm, põmm! Pihtas-põhjas..." pomises ta ja hüples barrikaadi nõlva mööda alla, sõbrale järele.

,,Tead, kui ma nüüd järele mõtlen, siis saan ma aru küll, miks paps ja teised mustangidest rääkisid!" hüüdis ta Martinile.

,,Jaaah?" venitas Martin.

Seth jooksis tema kõrvale ja pani talle käe ümber õla. ,,Muidugist. Kui me juba põldu rajame, siis on meil järgmisel suvel ka hobuseid tarvis."

(september 2013)

Table of Contents

Peatoimetaja septembriveerg 2013 (Ove Hillep)

Arvutimäng Dark Antarctic (Jaagup Mahkra)

Intervjuu: Rain Pohlak (Jaagup Mahkra)

Palju ilmetuid tekste (Jüri Kallas)

Süvahavva 2. hooaja ja romaani esitlus (J. J. Metsavana)

Lauamänguarvustus: Red November (Ove Hillep)

Stephen King - elu ja looming 2. osa (Marvel Riik)

Ajakiri Regina ja Raul Sulbi

Septembri pildimäng (Jana Raidma)

Septembri ulmkonnakroonika 2013

Septembrikuu kirjastuste uudised 2013

Tõlkejutt: Kollane lumi (Charles Stross)

Jutt: Uus algus (Martin Kirotar)

Jutt: Järgmisel suvel on meil hobuseid tarvis (Heinrich Weinberg)