Peatoimetaja veerg 9/14 (J. J. Metsavana)

Sellekuine Reaktori number on eriline. See on 36. number ehk siis käesoleva Reaktoriga saab täis kolm aastat igakuist kiirgusrõõmu. Esimest numbrit välja andes poleks osanud sellist püsivust lootagi. Lisaks ei tunne üldse, et nii palju aega on möödunud. Pigem tundub, et kulunud on maksimaalselt aasta sellest, mil sai Aguriga Saaremaalt tagasi sõites otsustatud, et hakkame ajakirja tegema.

Mis siis selles numbris uut? Jätkame endistviisi Estconi artiklite ilmutamist, Ove avaldab järjekordse Luke Crane`i ettekande, võetud on ka intervjuu ning ulmestaari juures võtame luubi alla selleaastase jutuvõistluse esimese ja teise koha võitjad. Lisaks kritiseerib Raul Sulbi stalkerite väljaandmist, (:)Kivisildnik (k)arvustab oma (endist) lemmikkirjanikku ning Taivo Risti võtab ette ,,Kirjad päikesele". Ehk konstruktiivset kriitikat on seekord tavapärasest märksa rohkem.

Parafraseerides taas tuumaprohveteid: ulmekirjutamise juurutamisel on inimkonna tuleviku seisukohalt väga suur tähtsus, ja seda kuna kõik teised kirjandusallikad ammenduvad. Ainult ulmekirjandus suudab anda inimkonnale praktiliselt lõputu fantaasiaallika!

Kaanepildi autoriks Jana Raidma.

Intervjuu Mann Loperiga (Leila Tael-Mikein)

Mann Loperi nimi sai laiemale avalikkusele tuntuks, kui ta võitis kirjastuse Fantaasia ja Eesti Ulmeühingu korraldatud ulmejuttude võistluse. Võidutöö andis pealkirja hiljuti ilmunud kogumikule ,,Täheaeg nr 13 Meister ja õpipoiss", mis koondab endasse jutuvõistlusel esiüheteistkümnesse tulnud tekstid. Kuid Mann Loper ei piirdu ainult ühe jutu avaldamisega. Avaldamisjärjekorras seisab kaks romaani, millest üks ootab Eesti Kultuurkapitali poolset toetust ja teine sai kirjastuse Tänapäev noorsooromaani võistlusel kolmanda koha. Lisaks on jutuvõistluse võitjast saanud aktiivne osaleja Tartus toimuvatel ulmekirjutamise töötubades, mille korraldajateks on Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana.

Järgnevate küsimuste abil on lugejal võimalik ,,Meistri ja õpipoisi" autoriga lähemalt tuttavaks saada:

1. ,,Täheaeg nr 13 Meister ja õpipoiss" sirvijale hakkavad nimiloos esimesena silma jaapanipärased tegelaste nimed. Kas seekordne võidutöö jutustabki Jaapanist või piirdub seos ainult nimedega?

Seos ainult nimedega ei piirdu, eks seal maailmas on muudki jaapanipärast (looduslik keskkond, intoismile omane looduse hingestatus ja piirialade tähtsus jm). Teisalt on siiski tegu fantaasiamaailmaga, ehk kultuurielemente ja -nüansse on laenatud mujaltki (Ilmapuu kui selline on väga laialt levinud kujund; lohed on loos aga läänelikud, mitte Aasia maolaadsed draakonid). Seepärast ei ole ka nimed päriselt jaapanikeelsed, vaid ainult jaapanipärased (ja kui vastavadki mõnele sõnale, siis kogemata).

2. Auhindade jagamisel ütlesid, et sul on sahtlis veel üks jutt, mis jäi võistlusele saatmata. Kas sellest sai avaldamist ootavate romaanide osa või ootab lugu endiselt sahtlipõhjas oma aega?

Lugu on sahtlis ootel - see tahab veel viimistlemist ja mõne nüansi läbi mõtlemist. Tegu on täiesti eraldi tükiga ja ma loodan selle millalgi jälle ette võtta. Endalgi põnev - esimene katsetus kirjutada alternatiivajaloo vallas (aurupunklike sugemetega).

3. Kui saladus pole, millisesse anri kuulub Kultuurkapitalis heakskiitu ootav romaan ,,Nelja tee"? Kas ulmehuvilistel on raamaturiiulile lisa oodata?

anr on jällegi fantastika (mulle ei meeldi sõna ,,ime-ulme"). ,,Nelja tee" on suurem narratiiv, mille taustale ,,Meister ja õpipoiss" kirjutatud sai - sama maailm, osalt samad tegelasedki. Ainult, et ilmumisjärjekord (eeldusel, et romaan ikka õnnestub välja anda) saab nüüd vale: ,,Nelja tee" tegevus toimub enne ,,Meistrit ja õpipoissi".

4. Millest jutustab romaanivõistlusele saadetud käsikiri? Palun kirjelda, kas tegemist on puhtalt noortele või ka täiskasvanutele mõeldud teosega ja kas tegemist on pigem fantastilise või realistliku looga?

Tänapäeva noorteromaanikonkursil kolmandat kohta jaganud käsikiri ,,Algus pärast lõppu" jälgib kahe eripalgelise peategelase kohanemist neile võõrapärase postapokalüptilise maailmaga. See on kahtlemata ulme - ehkki kindlasti mitte puhastverd sf. Algab teos düstoopiana, kuid triivib sellestki klassifikatsioonist eemale. Ühelt poolt püüdsin kirjutada seikluslikult, teisalt lahata probleeme, mida võiks üldistada kui ,,oma koha või eesmärgi leidmine" ja ,,inimlikkus". Kindlasti ei tahaks romaani täiesti young adult kategooriasse lükata. Enda lugemiskogemus ütleb, et nimetet valdkonnas on rõhuasetused ja käsitletavad probleemid mõnevõrra teistsugused, piirdudes sageli ainult tegelaste omavaheliste suhetega või lahates ainult noortekeskseid probleeme. Suurt teismeliste suhtedraamat teosest igal juhul karta ei ole - seep ei vahuta ja südamed jäävad murdmata! ürii kommentaaridest võis järeldada, et ma pakkusin neile parasjagu peamurdmist - kas tegu on siis noorteromaaniga või ei ole. Lõplik vastus jääb vist lugejate leida. Seega avaldan lootust, et täiskasvanud lugejad ei lase end noorteromaani-sildist ära hirmutada ja julgevad teose siiski kätte võtta.

5. Kohe pärast jutuvõistluse võitmist hakkasid võtma osa Tartu ulmekirjutamise töötubadest, milles osalejad on kirjutanud palju kaastöid ulmeajakirjale Reaktor. Parimad lood on ilmunud kogumikus ,,Tuumahiid". On sul plaanis omapoolset panust Reaktorisse saata, et anda sellele võimalust järgmises kogumikus ilmumiseks?

Kohe, kui on midagi tuumakütuseks panna, saab seegi tehtud! Mul üks jutt mõlgub meeles ja vast tuleb lisagi. Ulmekirjutamise töötoad on heaks näpuharjutuseks igal juhul - iseäranis, kui on tahtmist erinevaid alaanre või tehnikaid katsetada.

6. Kuna ja kuidas sa jõudsid jutukirjutamiseni?

Ei mäleta! Väidetavalt esimene kirja pandud lühivorm kandis pealkirja ,,Minu päev" ja koosnes üsna trööstitust peegeldusest elule: ,,Hommikul sõin herkulaputru ja siis nudsin ja nudsin ja nudsin ja oliki minu päev." Teisisõnu - ma olen alati midagi kirjutanud. Tõsisemalt (mõttega, et kirjutatust võiks avaldatav jutt või raamatki saada) olen asjaga tegelenud viimase kolme ja poole aasta jooksul. Siinkohal on igati asjakohane tervitada Mairit, kes sellega, et omi varateismelisena kirjutatud tekste üle vaatama hakkas, mulle uuesti kirjutamise isu peale ajas.

7. Püüad sa iga päev midagi paberile/tekstifaili panna või kirjutad sa harvem ja korraga rohkem?

Kui on konkreetne projekt pooleli, siis üritan ikka iga päev natuke kirjutada - seda enam, kui mõni tähtaeg survet avaldab. Üldiselt on mõistlik ka iseendale tähtaegu seada. Tõdemus, milleni viimaste aastatega jõudnud olen, ei ole midagi revolutsioonilist: selleks, et midagi valmis kirjutada, tuleb kirjutada! Ja siis tuleb suurem osa üle kirjutada, sest esimene versioon on niikuinii ilge jama...

8. Kes on su lemmik kodumaised kirjanikud?

Sellised küsimused sunnivad mind pikalt raamaturiiuliga tõtt vahtima, aga vastust ei ole ikkagi lihtne leida... Ühelt poolt on ,,lemmikumaks" kujunenud selline üldtunnustatud raudvara nagu J. Kross (,,Keisri hull" näiteks, aga mitte ainult) ja K. Riskikivi (,,Hingede öö" - kui üks teos välja tuua). Ei saa ilma rahvalemmikuteta: A. Kivirähk (,,Mees, kes teadis ussisõnu") ja T. Õnnepalu (,,Mandala"). Lisaksin nimekirja kindlasti R. Raua (,,Hector ja Bernard") ja ja... võiksin loendamist vist kaua jätkata. Harglat loen muidugi ka suurima heameelega. Lisaks on mul suuri lemmikuid ka kodumaise lastekirjanduse hulgas, aga neid ma siinkohal vast üles lugema ei hakka.

9. Kes on su lemmik välismaised kirjanikud?

Ulmeautoreist on varemalt juttu olnud, nimetaks seekord laiemalt esimesed viis, kes kohe pähe kargavad: K. Vonnegut, J. Irving, M. Bulgakov, H. Hesse ja O. Wilde. Osad neist on mõistagi ulmeliselt või otse ulmet kirjutanud, aga nad vist ei ole sellised, keda ilmtingimata ulmega seoses välja tuuakse.

10. Millega sa tegeled siis, kui ei kirjuta? Kas sinu huvi Jaapani kultuuri vastu avaldub ka hobides?

Suure tõenäosusega loen või kulgen niisama argirütmis. Perekondlised toimetused võtavad oma aja, vahel õnnestub ka sõpru näha. Sellest semestrist käin jälle ülikoolis, et ametit õppida.

Jaapani-huvi viimasel ajal suurt välja ei paista. Erialaselt sai pisut Jaapani ajalugu uuritud. Eelmise stuudiumi jooksul õppisin mõned aastad jaapani keelt ja siis tarbisin küll palju Jaapani kultuuri: veidi raamatud, rohkem filme, seriaale ja muidugi animed. Mangat sai ka loetud ja muusikat kuulatud. Nüüd sellise kultuurikümblusega enam ei tegele, aga tore on ikka, kui mõni film või anime ette satub. Karate-trennis sai kah kunagi mõned aastad käidud, aga see harrastus jäi paraku tervislikel põhjustel soiku.

Kolmsada sõna kolmandaks sünnipäevaks (Artur Räpp)

Ulmeajakirjal Reaktor on oktoobris sünnipäev ja nagu teada, pole sünnipäev mitte iga päev. Nii otsustasime toimetusega, et teeme oktoobris midagi teistmoodi.

Kuna päris-päris alguses oli Reaktori sünni tõukajaks vajadus luua koht, kus saaks avaldada Eesti autorite ulmeloomingut, otsustasime, et tulgu ülilühijutud.

Nii et siis:

Armas Reaktori praegune või tulevane autor, juba end tõestanud kirjanik või tuleviku lootus (igast saapapuhastajast võib ju saada miljonär, miks mitte siis igast kirjutajast kirjanik). Ootame sinu 50-300-sõnalist ulmejuttu, et avaldada see Reaktori kolmanda sünnipäeva numbris.

Tegu pole jutuvõistlusega, auhindu ja kohti ei jagata ning toimetusel ning nende perekonnaliikmetel on õigus osa võtta. Milline jutt on avaldatav ja milline pole küllalt hea, otsustab toimetus.

Oma kaastööd palume saata hiljemalt 23. oktoobriks Reaktori toimetuse meiliaadressil toimetus@ulmeajakiri.ee, pannes oma kirjatöö e-kirja manusena kaasa. Manuse vormingute puhul palume meeles pidada, et Reaktor on veebiajakiri ja failid peavad olema vormingus, mida on kerge muuta kodulehe jaoks vajalikule kujule, st. TXT, RTF, DOC, ODD või DOCX.

Lühijuttudest

Ülilühikesi jutte kirjutatakse, kuid harvemini kui võiks arvata. Vaatamata sellele on ka neil oma jaotus ja mõõdupuud. Ingliskeelne Vikipeedia ei ole päris kindel, kas flash fiction (ülilühike jutt - välkjutt) on kuni 300 või kuni 1000 sõna pikk. Hiinas kasutatakse sellise jutu vormi kohta aga tihti sõna ,,suitsujutt", sest lugeja peab jõudma selle lugemise ajal tõmmata ühe suitsu. Termineid on veel, erilisematest näiteks ,,postkaardijutt" - jutt, mis mahub postkaardile.

Internet väidab, et kõige lühema ulmejutu kirjutas Forrest J. Ackerman aastal 1973 ja see koosnes vaid ühest tähest "F", millele annab konteksti pealkiri "Cosmic Report Card: Earth".

http://everything2.com/title/Shortest+science+fiction+story+ever

Ülilühikesi jutte on kirjutanud ka paljud kuulsad kirjanikud. Näitena võib vaadata raamatu "100 Great Science Fiction Short Short Stories" autorite nimekirja, kust leiab näiteks järgmised kirjanikud: Isaac Asimov, George R. R. Martin, Larry Niven jt, kokku 100 juttu 70 kirjanikult.

www.iblist.com/book7583.htm< /a>

Ülilühikestes juttudes on tüüpiliselt olemas kõik pikemate juttude osad: kangelane, konflikt või takistus või komplikatsioon ning jutu lahendus. Jutu lühiduse tõttu võib mõni neist osadest jääda aga otsesõnu välja kirjutamata, jäädes varjatuks või edasi antuks jutu tegevusega. Nii on ülilühikeste juttude puhul üsna tavaline, et erinevad inimesed saavad samast jutust erinevalt aru.

Nii lühikese jutu kirjutamine on nagu kirjanduslik mustkunst. Lühikesse loosse tuleb mahutada palju rohkem, kui alguses paistab.

Mõned soovitused, mis pole kindlasti reeglid, ülilühikese jutu kirjutamiseks (lühendatult lehelt http://www.creative-writing-now.com/short-short-stories.html)

Mõistlik oleks alustada loo haripunktile võimalikult lähedalt. Lühikese loo puhul pole aega kogu eellugu kirja panna. Isegi veerand eelloost võib olla liiga palju.

Lühikeses loos tuleks püsida loo jaoks kõige tähtsamate asjade juures. Kaunid vaated nende kauniduse pärast või ajaloolised tagasivaated lugeja silmaringi avardamise pärast on tõenäoliselt liiast.

Ka lühijuttudega saab edasi anda detailseid pilte ja kirjeldusi, täpselt nagu pikemate juttude puhul. Oluline on vaid valida need kõige tähtsamad, need, mis annavad olustiku ja emotsiooni kõige paremini edasi, need, millest võib lugeja ka ülejäänud detailid tuletada.

Reaktori toimetus loodab, et oktoobris saame sünnipäevanumbris avaldada palju häid lühijutte.

Esimene ingliskeelne slaavi ulme ajakiri (Jüri Kallas)

Maailma ulmeajakirjade-teemaline artiklisari on vahepeal üsna pika pausi pidanud - põhjuseks objektiivsed asjaolud ja minu enda laiskus. Suvi on möödas ja sügisel on kõigel uus ja parem minek, nii ka sel artiklisarjal. Taasstardiks sai valitud ajakiri ,,Orphia", Bulgaarias väljaantud ingliskeelne slaavi ulme ajakiri.

Ajakirja ,,Orphia" esimene ja ainus number ilmus 1990. aasta veebruaris/märtsis, planeeritud oli väljaanne kuukirjana, aga läks nagu ikka, kui tahetakse ingliskeelset lugejat harida muukeelse ulmega.

,,Orphia" polnud esimene taoline ajakiri - juba aastail 1967-68 ilmus kaks numbrist ajakirja ,,International Science Fiction". Aeg oli justkui soodne, sest USA fändom oli n-ö avastanud mandri-Euroopa ja Ladina-Ameerika, kuid rahvusvahelise ulme ajakiri erilist menu ei omanud. 1987. a ilmus samuti kaks numbrit ajakirja ,,SF International", kuid sinna see ka jäi. Ei saaks öelda, et neis ajakirjades oleks olnud halvad jutud. Oli nagu ajakirjades ikka, paar-kolm tugevat teksti ja ülejäänud tavatase. Kuid kahjuks kirjutatakse ülevaadetes ja teatmeteostes, et ajakirja vähene menu polnud üllatuslik jne.

Kui need kaks ajakirja olid tehtud USAs, mis siiski seadis mõneti piire tekstide valikule, siis ,,Orphia" oli tehtud n-ö kohapeal ning valitud sai parim klassikaline ja tänapäevane slaavi ulme. ,,Orphia" peatoimetajaks oli Atanas P. Slavov, kes on ka ise paar raamatut kirjutanud, kuid kes põhiliselt on tegev olnud siiski fändomis, küll kirjastajana, küll lihtsalt aktiivse fännina. Mehel olid vajalikud sidemed ning see kõik avaldus ka ajakirja sisukorras.

Esimene numbris oli kaks Karel Čapeki klassikalist lühilugu. Juttudega olid esindatud tippkirjanikud: vennad Strugatskid, Velička Nastradinova, Zvonimir Furtinger, Ljubomir Nikolov, Gennadi Prakevit, Velko Miloev ja Ondřej Neff, aga samuti tolleaegsed algajad Svjatoslav Loginov ja Marek S. Huberath. Numbris olid artiklid filmidest, muusikast, ulmeelust jne. Eriliselt tuleks aga ära märkida ajakirja kujundust ja seda, et ajakirjaga olid seotud Bulgaaria parimad ulmekunstnikud ning ajakirjas olid läbivalt värviillustratsioonid. 228 lehekülge head lugemist ja toredat silmailu.

Mis siis valesti läks? Sellise ajakirja tootmine on kallis ning varem või hiljem oleks sponsorid n-ö alt ära hüpanud. Trükiarv 20 000 oli ka ilmne liialdus ning ilmselt ei olnud ka levitamine eriti läbi mõeldud. Jah, ajakirja saadeti tutvustamiseks paljudele tuntud ulmekirjanikele ja -tegelastele üle maailma, saadi ka hulgaliselt positiivset tagasisidet, aga reaalne müük toimus eelkõige siiski Haagis tol ajal toimunud Worldconil, kuhu toimetajad Atanas P. Slavov ja Boris Basmadiev paar kasti ajakirju kaasa võtsid. Jah, vastuvõtt oli hea, sest praktiliselt iga Worldconi kajastav kirjatükk mainis ka seda ajakirja, kaasasolnud numbrid müüdi maha või jagati laiali, sõlmiti lepinguid ülejäänud tiraai levitamiseks. Kuid kui mehed koju jõudsid, siis selgus, et sponsorid olid tülli pööranud, suur osa valmistrükitud tiraaist hävitatud jne.

Kuigi tõlgetena oli valmis ka teine number, ei näinud see kunagi trükivalgust ning ajakiri ,,Orphia" on jäänudki selliseks ühenumbriliseks kvaliteetkurioosumiks maailma ulmeajakirjanduses.

Rollimängud on vinged! (Luke Crane)

Selleaastasel Ropeconi (25.-27. juuli) üheks aukülaliseks oli Luke Crane, kes pidas ürituse käigus kolm ettekannet. Antud ettekanne on neist kolmas, mille ta pidas pühapäeva pärastlõunal ning milles ta selgitab, miks on tema meelest rollimängud vinged. Samuti räägib ta ka rollimängude olemusest ning lahkab mängudes toimuvate tegevuste olemust. Loodetavasti jõuab selle ettekande helisalvestis täies mahus varsti ka meie youtube kanalisse. Meeldivat lugemist. Teksti toksis ümber Ove Hillep

Tere, minu nimi on Luke ning ma koostan mänge. Olen seda teinud juba kümme aastat ning paljudega teist oleme me pikalt tuttavad. Ma mängin palju rollimänge, ma mõtlen palju rollimängudest ja ma räägin palju rollimängudest ning ma otsustasin teile selgitada, miks minu meelest on rollimängud vinged. Et siis alustame...

Rollimängud on vinged! Räägime siis, miks. Ma jutustan pisut teoreetilisest küljest, võtame koost lahti rollimängude olemuse ning siis vaatame asja laiemalt ja arutame rollimänge kultuurilisest küljest. Aga miks siis? Duuh... [naer saalist] Selge. Millest me ülejäänud tund aega räägime? Ongi kõik. Või siis mitte. Rollimängude ning mängijate vahelisest kontaktist moodustab enamuse - nii-öelda 99,9% - mängija tegelane. See on sinu peamine kasutajaliides. Mängujuhist räägime me hiljem, kuid suure enamuse mängijate ning suure enamuse mängude peamine ühendus on tegelaskuju. Mis siis on tegelane? Tegelane on mitte miski! Mitte miski mitte kuskil... kuni ta saab teha otsuseid. See teeb tegelasest tegelase. Sinu klass, sinu maailmavaated - need on ehk esimesed otsused, mis sa tegid oma tegelase kohta. Ehk - kuni sa ei ole teinud ühtegi otsust mängu sees, ei tea mitte keegi, kes kurat sa oled, millest sa hoolid, mida sa teed või miks. Kuid läbi tegevuste - koduplaneedilt lahkumine, vastupanuliikumisega ühinemine, oma isa vastu sõdimine, sõprade päästmine - saame me ajapikku teada, kes su tegelane on, saame tema tegemistele kaasa elada ning teda mõista.

Seega on tegelase mängimisel otsused ülimalt olulised. Aga mis sorti need otsused on? Rollimängusisesed otsused on otsuste maailmas võrratud. Me oleme suutnud kõik need suruda viide erinevasse kategooriasse: taktikalised, moraalsed, emotsionaalsed, tegelasepõhised ning sotsiaalsed otsused. Ei ole ühtki teist mängu, mis rõhutaks neid otsuseid samal moel, tuues need mängu selliselt, nagu rollimäng seda teeb. Võib-olla mõne isegi leiab, kuid neil ei ole kindlasti sama kaalu.

Aga läheme taktikaliste otsuste juurde - see on kõige lihtsam. Mis on tõenäosus, et ma sellega hakkama saan? Suht nigel, kuid ehk on mõni teine viis? Ma ei taha tervist kaotada, ma püsin parem eemal. Kas see arendab kuidagi mu tegelast, kui ma talle noa selga löön? Sellised on taktikalised otsused.

Moraalsed otsused peegeldavad mängija enda suhtumist. Eetika, traditsioonid ning kõik muu selline. Ma võiks kogu ettekande vadrata moraalsetest otsustes rollimängudes. Ma leian, et moraalsed otsused on üks asi, mis tõstab rollimängud kõikidest teistest mängudest kõrgemale. Kes teist on mänginud mõnda sõjamängu? [käed tõusevad] Kes teist on mänginud sõjamängu Teise Maailmasõja teemadel? [käed tõusevad] Olgu, kas keegi mängib teljeriike? [veel käsi] Kas keegi teist, kes teljeriike on mänginud, on kunagi öelnud: ,,Tead mis, mu tankikomandör ei saa käsku täita, kuna ta ei nõustu valitseva partei poliitikaga." Ei! Mitte keegi!

Kuna rollimängud on niivõrd kaasahaaravad, imedes su põhimõtteliselt endasse, tulevad inimlikud emotsioonid väga kiirelt mängu. Mängutehniliselt nimetatakse seda immitsemiseks (bleed) - mängusisesed emotsioonid mõjutavad sinu päriselu ning vastupidi. Iga kord kui sa oled vihane või kuidagi teistmoodi mitte päris sina ise ning sa teed otsuse - olgu sul siis olnud tööl halb päev vms -, et käigu kõik kuradile, ma tahan võidelda, oled sa teinud emotsionaalse otsuse. See ei ole enam taktikaline otsus. Pole isegi tähtis, et sa oled maailma parim võitleja - sa tegid emotsionaalse otsuse ning see mõjutab ka mängumaailma.

Tegelasepõhised otsused on klassikalised otsused stiilis ,,mida minu tegelane teha võiks". Seda sorti otsused toovad tavaliselt välja meie halvima külje. Siinkohas oleme me tihtipeale teiste mängijate suhtes parajad sitapead: ,,See on just midagi, mida minu tegelane teeks." (lajatab käega) ,,Ära hävita seda asja ära!" ,,Aga minu tegelane ju teeks seda." (hoiab peast kinni) Loomulikult võivad need olla ka head: tõelise pühendumise korral võivad need peita endas mängu pöördepunkti.

Viimaks ka muidugi sotsiaalsed otsused. Laua taga istudes on minu lemmiktegevuseks vaadata teisi mängijaid ning suhelda nendega tegelase rollist väljumata. Loomulikult võime me ka kaarte mängida, kuid kui me räägime üksteisega naljakate häältega, teeme üheskoos moraalseid ning taktikalisi otsuseid, toob see välja kauni sotsiaalse dünaamika. Mängud, mis unustavad mängu selle külje, jäävad ilma ühest võimsaimast osast. Sotsiaalsete otsuste hulka käivad ka otsused stiilis ,,Kui tema tuleb, siis mina küll ei mängi. Mind ei huvita, et mängu tipphetk on kätte jõudmas. Kui tema seal on, siis ma ei mängi."

Vaadates 70-ndate lõpust pärit rollilehte, võib täheldada, et sellel on väga vähe ruumi sotsiaalsete ja moraalsete otsuste väljunditeks. Moraalsed otsused käivad aga mängu juurde. Sinu oskused, varustus, tervisepunktid - need on kõik viited taktikalisteks otsusteks. Tavaliselt tehakse moraalseid, sotsiaalseid ning emotsionaalseid otsuseid tegelasepõhiste ja taktikaliste otsuste aupaiste ümber. Te olete sõbrad, tegemist on tavapärase mänguõhtuga, kõik on elevil, näksimist on piisavalt, kõik tunnevad end hästi, tööpäev möödus kenasti ning te arutate, kas eelnevalt võetud vangid tuleks hukata või mitte. Vangid on parajalt näljas. Peaks me neid söötma? Ei, me ei saa seda endale lubada. Väga-väga-väga klassikaline situatsioon, mida tuleb ette enamikes mängudes. Kas me peaks tapma abitud vangid? See on moraalne küsimus. Kes tapaks nad ära? Ma tahan näha käsi [tõusevad üksikud käed]. Nii vähe? Väga moraalsed soomlased [naer]. Sa võid need goblinid lihtsalt juba seepärast ära tappa, et saa oled nendega nii palju võidelnud ning sul on neist tõsine siiber. Ma tahan sookollidega hoopis rääkida.

OK, mind hakkas see nüüd huvitama. Mida te teeksite? [viskab mikrofoni rahva hulka] Kus see nüüd maandub? Sina seal. Räägi mulle, mida sa teeksid goblinitega? ,,Ma pinniks talt välja, kus varandus on." [naer] Vat siis, sina oled neutraalne. Üks veel. ,,Kui midagi muud teha ei ole, siis ilmselt tapaks ta ära. See oleks ilmselt mõistlik." Mõrv on alati mõistlik tegu [naer]. Ma armastan seda, kuidas mängijad mõrvasid põhjendavad. See ei ole moraalne otsus, see on mõistlik tegu. Kas neid mänge mängivad vaid sotsiopaadid?

Olgu, aga nüüd läheme pisut kaugemale, vaatame nende otsuste konteksti, räägime mängust ning mängusisesest suhtlemisest. Enne, kui me aga kaugemale läheme, tahaks ma öelda, et minu meelest ei ole rollimängud jutumängud (storytelling games), kuna neis ei ole juttu ega lugu. Põmm. Need on tegelikult rollimängudes aset leidvad sündmused:

Seda teed sa mängudes. Suurem osa ajast ei tapa sa draakoneid, mitte midagi heroilist tegelikult ei juhtu. Aga kui paljud inimesed räägivad oma töökaaslastele, vanematele või sõpradele, mis eelmisel õhtul mängus juhtus? Näete siis. Räägin teile ühe loo: panin omale kickstarter`i kolleegidega grupi kokku. Tegin nendega läbi mõned demod. Huvi oli suur - liiga suur isegi. Valisin välja 6 inimest, kes kogu firmast olid ilmselt kõige rohkem huvitunud. Kena, 6 inimest - suur grupp, hea grupp. Järgmisel hommikul leidsin ma nad köögis mängust rääkimas ning teised töötajad ei saanud hästi aru. ,,Mida sa räägid? Mis sookoll? Mis see on?" Loomulikult kõlame me mängudest rääkides teistele justkui kultistid. Ja need jutud levisid.

Nüüd on mul kickstarter`i seltskonnas kolm gruppi. Inimesed hakkasid minu juurde tulema ja küsima, et millal meie mängida saame.

Mängudest teistele rääkides suudab igaüks meist maagilisel kombel välja sorteerida kõige ägedamad asjad. Need kaks tundi, mis me veetsime igavledes oma telefoni jõllitades, lähevad kohe meelest, kuna sa tegid ära ühe väga tähtsa veeretuse või pidasid oma elu kõige vingema kõne. Me räägime hoopis sellest ja me teeme seda täiesti tahtmatult. Ma ei mõtle kunagi, et vahest pole mõtet igavatest osadest rääkida ning otsin parem midagi põnevamat. See käib automaatselt. Me toimetame selle ära poole mõtte pealt. Ja see tähendab seda, et see muudab meid kõiki nende sündmuste autoriteks. See eristab rollimängu jutust. Ma ise ei usu, et minu versioon mängust on piisav. Et lugu oleks täielik ning peegeldaks tegelikku mängu, on vaja ka teise mängija versiooni. Kuna rollimäng on kollektiivne meedium, loovad kõik mängijad oma ümberjutustusega uue loo. Seega on tegelikult juhtunu midagi müütilist ning käegakatsumatut, kuna esiteks oleks vaja kõiki nelja-viit-kuut versiooni ja teiseks on igaühel oma nägemus juhtunust, mis jättis talle sügava mulje. See teebki meist kõigist autorid.

Aga teisest küljest, jälgides sind pidamas mängus kõnet - me kõik vaatame - olen ma järgmisel päeval seiklustest rääkides loo autor, kuid samas olen ma loo sees publik. Sel hetkel liikudes pidevalt edasi-tagasi, rookides lugu pidevalt igavatest juhtumitest ning pannes kokku kõige vingemaid juppe, olen ma nii autor, publik kui ka näitleja. Ma arvan, et mängude seda külge ei hinnata ega mõisteta piisavalt. Mängujuht ei ole pidevalt autor ning mängijad ei ole pidevalt publik. Autorlus liigub pidevalt mängijate vahel.

Rollimängudes on ka element, nn tumeaine, mis selle kõik ühte seob. Me võime üksteise peale karjuda, vestelda ning arutleda, mis meie ümber toimub - see ei muuda meie olemist veel rolli- või jutumänguks. Midagi on veel lisaks vaja. Me võime seda nimetada hetkel jagatud kujutlusvõimeks. On väga oluline mõista, et mäng saab oma eksistentsi vaid mängijate toel. Sedasi ideede edasi-tagasi saatmine meenutab mitmeti visandamist. Justkui me tulistaks pidevalt elektrone ning nende varjudest paistaks mängu sündmused. See on väga habras ning kaob pärast mängu, mistõttu me roogime oma kogemuse puhtaks kõigest igavast ning räägime oma tuttavatele kõikidest ägedatest asjadest, mis juhtus.

Kes siin teab midagi noldoritest ja sindaritest? [tõusevad mõned käed] Sina, ütle mulle kolm-neli asja oma noldori või sindari kohta. ,,Tal on hallid riided, ta on väga kena, ta elab varjudes ning ta on väga rikkaliku kujutlusvõimega." Suurepärane, meil on nüüd tegelasest visand. Aga mida ta ei kirjeldanud? Me ei tea, kas ta on mõõgaga haldjas, kas ta seilab merd, kellega ta suguluses on, kas ta tegi Võimusõrmused või mitte. Me ei tea isegi seda, kas ta oli noldor või sindar. Sellegipoolest on meil põhjendatud eeldused, millega me saame nii mõndagi oletada ning mis seovad mängu terviklikuks. Tema kirjelduse järgi saaks ma hallidest riietest oletada, et ta on pigem sindar, kuna ma tunnen anrit. Ma toon oma anriteadmised mängu sisse. See on väga oluline tahk mängude juures. Sinu metateadmised hakkavad mõjutama sinu otsuseid, sinu suhtumist maailma ning loomulikult ka põhjendatud eeldusi. Kui me mängime mõnda fantasymängu, siis on väga ebatõenäoline, et mängujuht ütleb, et röster lendas just mööda. See jääb anriootustest välja. Küberpunk mängu puhul (Shadowrun näiteks) tekib sama situatsiooni puhul küsimus, kas see oli droon? Kas see oli relvastatud? Sinu metateadmised hakkavad kohe tööle.

Mis aga juhtub, kui meil on meie põhjendatud eeldused, meie sindarist haldjad, lohe ning kes otsustab, kas meie haldjas tuhastatakse (turned to cinders) [naer saalis] või suudab ka lohe kas ümber veenda või maha tappa? Kuidas seda konflikti põhjendatud eelduste najal lahendada? Esimeseks pidepunktiks oleks mängureeglid. Kuid tihtipeale on mängudes piirpind, mis määrab, kes saab mida öelda. Kui konflikti ei ole, siis ei ole veel mängu - me lihtsalt räägime. Aga läheme lohe juurde tagasi. Kas sa saad lihtsalt öelda, et sa tapsid lohe? See on surnud ning mina tapsin ta. Kas keegi mängib sedasi? Ei, muidugi mitte. See on igav.

Vaja on midagi veel. Mängu ning mängijate vahele on vaja vahendajat - erilise rolliga mängijat, kes on samal ajal nii sinu ja reeglite pidepunktiks kui ka sinu vaenlane. Mängujuhid on erilised, kuid nad on siiski mängijad ning peavad järgima mängureegleid, aga teises suurusjärgus. Kui mängujuht mängib tegelast, ei ole see aus, kuna see tegelane jääb nende huviorbiiti. On keegi mänginud mängu, kus ka mängujuhil on tegelane ning see tegelane muutub järjest võimsamaks? See on kõige hullem variant. On keegi tõesti seda teinud [naer saalist. ,,See on parim variant," hüüab keegi]? Tihtipeale otsustatakse, et suuremaid otsuseid võetakse vastu ühiselt. Väikestes gruppides demokraatia imeb. On väga lihtne kaasmängijaid manipuleerida ning mängu enda kasuks kallutada. Aga kes siis ütleb, mis juhtuma hakkab? Nii, kes soovib olla minu päkapikust prints? Mitte keegi? Kellelegi ei meeldi päkapikud? Olgu, pärast kroonimist on sul vaja vastu võtta uus seadus. Mis see sinu arust olla võiks? ,,Meie ruune ei tohi õpetada ühelegi teisele rassile!" OK, suurepärane. Mängija annab välja seaduse, kuid kes selle jõusse viib? Kas mängija saab seda ise teha? Võib-olla tõesti. Võib-olla on mängul ka mingisugune makrostruktuur, mille puhul sa saad vastava oskusveeretuse teha, kuid selle seaduse tegelik jõustumine libiseb tagasi mängujuhi kätesse, kes võib vastavalt sellele muuta mängumaailma, kuid see mõjutab ka edasisi mängijate tegevusi, kuna see seadus võib muutuda uueks mängureegliks, olenevalt mängitavast mängutüübist. Autorlus ning reeglid on siinjuures väga keerulised ega lasu vaid mängujuhi õlgadel, mängujuht on vaid täideviija rollis.

Selleks, et meil oleks mängumaailmad ning -anrid, tegelased ja otsused, peavad meil olema ka reeglid, mille järgi me mängime, mis kujutavad endast tohutut keerulist autoriteedisüsteemi. Sa ei hakka reegleid iga mängukord uuesti läbi arutama. Halvimal juhul tehakse seda kord-kaks, kuid enamik sellest on sotsiaalne dünaamika. Loomulikult oleme me ka väga kohanemisvõimelised, võttes ajutiselt üheks mänguks uue rolli ning järgides sellele seatud reegleid. Kaardi- ning lauamängudes istume me maha ning otsustame reeglite järgi mängida, muutes mõnikord mõne reegli sobivamaks. Sporti tehes jälgime me samuti reegleid, kuid seal on ka kohtunik. Kuid rollimängud kombineerivad need kaks fantastiliselt kaasakiskuvaks kogemuseks. See on üpris haruldane.

Nazgulid - sõrmusevaimud? (Jan van Breda)

3. septembril 2014 külastas Eestit Hollandi Keskmaa seltsi Unquendor liige Jan van Breda, kes pidas St. Patricku trahtris ka ettekande Nazgulide olemusest. Kuna ettekanne oli piisavalt põnev, küsis Reaktori toimetus luba see eesti keelde tõlkida ning ka meie lugejatele üles panna. Tõlkis Mirjam Proos. Ingliskeelne tehniliste viperuste tõttu osaline salvestis jõuab peatselt ka meie youtube kanalisse.

Minu tänaõhtuse ettekande teemaks on nazgulite füüsiline olemus, või teisiti öelduna: kas nazgulid on sõrmusevaimud, see on, ütleme, erilist sorti vaimud, või mitte.

Osade jaoks ei pruugi see üldse küsimus olla - nad on juba veendunud, et nazgulid on ühte või teist. Ma loodan seevastu näidata, et Tolkien ise ei olnud oma sellekohastes otsustes väga kindel. Seetõttu nõuab see teema põhjalikumat tähelepanu.

Et teemat mõistlikult avada, tuleb suurt osa ,,Sõrmuste isandast" analüüsida sõnasõnalt, kuid ma ei piirdu hetkel vaid selle tekstiga, vaid viitan ka nii mõnele ,,History of Middle-earth" (edaspidi HoMe) lõigule ja teen kõrvalehüppe Tom Shippey teksti "Sajandi autor", kus ta arutleb sõna 'vaim' (wraith) päritolu üle.

Niisiis, esiteks esmased allikad. Alustagem ,,Sõrmuste isandaga", kuid veidi teises versioonis kui avaldatud. See on tuntud lõigu varaseim versioon, aastast 1938:

"Kabjaklobin lähenes. Käänaku tagant astus välja must hobune, mitte kääbikuponi, vaid täiskasvanud ratsu, ja sadulas istus komps, või miski, mis sedamoodi välja nägi: laiaõlgne jässakas mees, kapuuts peas ja must mantel ümber, mille alt paistsid vaid saapad kõrgetes jalustes; näo varjas kapuuts täielikult. Bingoni jõudnud, hobune peatus. Ratsanik püsis sadulas täiesti liikumatult, kuulatades. Kapuutsi sisemusest kostis säärane heli, nagu püüaks keegi nuusutamisega nõrka lõhna tabada; aeglaselt pöördus pea ühele ja teisele poole. Viimaks liikus hobune edasi..." (HoME VI, lk 54)

Ja paar lehekülge hiljem:

"See seisis ligilähedaselt samas kohas, kus nad rajalt olid lahkunud, vaarudes küljelt küljele. Bingo arvas kuulvat mingit nuuskimisele sarnanevat häält. Siis, maadligi küürutades, hakkas vari tema poole roomama." (HoMe VI, lk 58)

See on HoMe neljandast osast ja kirjeldab elavalt (õigupoolest nii elavalt, et Tolkieni tütar Priscilla tunnistas kord, et nägi olendist õudusunenägusid) musta ratsaniku, kellest hiljem sai nazgul, sõrmusevaim, esimest ilmumist. (Naljakas detail: Tolkien otsustas esialgu, et must ratsanik on tegelikult Gandalf: "Äkitselt kostis kapuutsi alt naeru." - Gandalfi hilinemist Paunaotsale polnud veel selgitatud.) Carpenteri kirjutatud biograafias on öeldud, et kirjutamise ajal polnud Tolkienil veel õrna aimugi, mis kääbikuid ähvardas: ta kasutas sellesse puutuvas kirjas sõna "ette kavatsemata". Christopher Tolkien annab oma kommentaariga konteksti: üsna pea peale lõigu kirjasaamist otsustas Tolkien, et ratsanik on vähemalt paha, ja kuigi too ei olnud Sõrmusega konkreetselt ühenduses, oli ta kontekstipõhiselt siiski, kuna Sõrmus oli tolleks ajaks samuti kindlalt paha. Hiljem samas peatükis kohtub Bingo haldjaisand Gildoriga ja nad räägivad mustast ratsanikust. Selle vestluse huvitavaim osa varases versioonis on, et Gildor räägib nazgulist kui "sellest, mida sa nimetad mustaks ratsanikuks" ja nii ebamääraselt, et Bingo on sunnitud ohkama: "Sooviksin, et räägiksid selgemalt"... peale mida Gildor ei selgita rohkem kui öeldes "Kui Ratsanik su leiab või sinuga räägib, ära vasta ega nimeta oma nime. Ühtlasi ära kasuta tema eest pääsemiseks Sõrmust. Ma ei tea, kuid arvan, et sõrmuse kasutamine aitab neid rohkem kui sind." (HoMe VI, lk 64) Kas Gildori arvamus oli põhjendatud, jääb Mordori pimedusega varjatuks.

Muide, see ütleb Tolkieni töömeetodite kohta palju: tsiteeritud lõigud jätavad mulje millestki ähvardavast, kuigi autorgi ei teadnud täpselt, milles see seisneb.

Niisiis, mida me neist varastest kirjeldustest sõrmusevaimude kohta teada saame? Vähemalt seda, et neid paistab olevat vaid üks: on öeldud "tema otsing" (kuigi samas lauses aitab see neid, mitte teda, kuid see võib olla ka üldistus). Ratsanik näeb välja nagu inimene (ja see jääb avaldatud versioonini samaks). Me saame infot tema kuju kohta (laiaõlgne, jässakas), kuid mitte selle kohta, kuidas ta välja näeb; ta nägu on varjatud, vaid saapad ja mantel paistavad. Ta suudab tekitada heli ("nagu nuusutataks") ja isegi rääkida (ilmselt läänekeelt). Ta suudab istuda hobuse seljas ja vajab selleks jaluseid, ta suudab hobust juhtida, peatada ja edasi liikuma sundida, millest järeldub, et ta suudab kasutada ohje.

Infot, millest järeldusi teha, pole palju. Nii et jätkakem kolme umbes samal ajal, 1938. aasta alguses kirjutatud dialoogiga. Need on Bingo ja Gildori vahel ning Bingo ja täpsustamata isiku vahel. Need kaks dialoogi pandi mingi hetk kokku ja pealkirjastati "Sõrmusevaimudest". Kolmas vestlus (või vestlused) on Bingo ja Gandalfi vahel ja töötati lõpuks peatükki "Mineviku vari".

Esimene dialoog ütleb nazgulite olemuse kohta ainult niipalju: Gildor ütleb: "Sõrmuste isanda teenrid - (inimesed?) kes on läinud läbi Sõrmuse." (HoMe VI, lk 74) Rohkem ei selgitata midagi, sest, Christopher Tolkien märgib, lehekülg lõppeb ära.

Teine vestlus selgitab: "Jah, kui Sõrmus saab sinu üle võimust, muutud sa ise igavesti nähtamatuks ja see on kohutav külm tunne. Kõik muutub kahvatuks, nagu hallikad kummituspildid mustal taustal, milles sa elad, aga sa hakkad haistma paremini kui nägema või kuulma. Sul ei ole sõrmuselaadset võimet muuta teisi asju nähtamatuks: sa oled sõrmusevaim. Sa suudad rõivaid kanda." (HoMe VI, lk 75) Huvitav küsimus: miks on välja toodud, et sõrmusevaim saab riideid kanda? Ma ei usu, et sellel on rohkem põhjust kui Tolkieni soov selgitada musta ratsaniku olemust selgesti nähtavate saabaste ja mantli osas. Tuleb märgata, et sõrmusevaim kannab sõrmust; võibolla tahtis Tolkien ennetada kriitikat selle osas, et kui elusolend kannab sõrmust, mis ta nähtamatuks muudab, muutuvad nähtamatuks ka tema riided; Frodo rõivad ei jää õhku hõljuma, kui ta nähtamatuks muutub.

Kolmandas dialoogis ei räägi Gandalf niipalju sõrmusevaimudest kuivõrd Sõrmuse kandmise tagajärgedest kandja jaoks, muuhulgas sellest, et see pikendab eluiga. "Muidugi on see viletsat laadi elu, mille Sõrmus annab, venitatud elu, mitte jätkus kasvamine - õhenemine ja õhenemine." (HoMe VI, lk 79) Sellest vestlusest arenes hiljem välja peatükk, mille algne pealkiri oli ,,Ancient history". Selle peatüki vanimas versioonis ütleb Gandalf Bingole, et Sauroni Sõrmuse kandjad ei muutu mitte ainult nähtamatuks, "vaid võivad näha nii maailma päikse all kui ka teispoolsust, kus liiguvad nähtamatud asjad." Nii-öelda vaimude maailma. Lehekülg hiljem ütleb Gandalf: "Kuid kõik Üheksa on läinud tagasi Sauroni kätte ja oma kandjad endaga kaasa võtnud, kuningad, sõdalased ja vanade aegade võlurid, kellest said Sõrmusevaimud. Nad teenisid oma loojat ja olid tema kõige kohutavamaid teenreid." (HoMe VI, lk 258-270)

Nii et mida ütlevad need varaseimad tekstid sõrmusevaimude olemuse kohta? Sõrmusevaime nimetatakse vaimudeks, kuid nad ei hõlju, nagu harilikud kummitused (pöördun selle juurde hiljem tagasi), nad saavad kanda nähtavaid riideid, nad saavad roomata ja sellest lähtuvalt seista kahe jalaga maapinnal, nad saavad istuda hobuse seljas temast läbi vajumata ning teda juhtida, aga samal ajal ei ole nad sellest maailmast. Nad kuuluvad samal ajal kahte ilma: meie füüsilisse maailma ja vaimudeilma. Seda põhjustab see, et sõrmusevaimud olid kunagi ammu inimesed, kellest said vaimud Võimusõrmuste pikaajalise kandmise järel. Sõrmus andis neile ebaharilikult pika eluea ja võime muutuda nähtamatuks, aga see ka venitas nende elu (õhenemine). Uurime seda õhenemist lähemalt. Õhenemise sõnaga tuleb meelde Bilbo kaunis kirjeldus: "Ma olen läbi kulunud, justkui välja venitatud, saad aru, nagu liiga suurele leivakäärule määritud võiraasuke". Vaim ja inimene, nähtamatu ja õhendatud, kas need saavad olla seotud? Proovime. Võimusõrmus annab kandjale pika eluea. Kuid kandja vananeb, kuigi aeglasemalt, selles mõttes, et ta füüsiliselt siiski kulub, sõna "õhenemine" märgib seda. Ma olen rohkem kui korra kuulnud viimaseid päevi elavate inimeste kohta, et nende nahk tundub peaaegu läbipaistev. Keha kulub niipalju, et ühel hetkel ei ole füüsilist keha enam olemas, aga - ja see on oluline - inimene ei sure - Sõrmus muudab ta surematuks. Niisiis, kui õhenemise protsess on lõppenud, võiks öelda, et sõrmusekandja on vaim samal ajal kui elav inimene. Inimene, sest ta on endiselt põhimõtteliselt sama isik, kes ta oli enne sõrmuse saamist, aga samal ajal ka vaim, sest tema füüsiline kuju on ära kulunud, muutes ta igaveseks mingis mõttes nähtamatuks.

Kui ta on ka vaim, siis kuidas seda tõlgendada? Sellele ei ole nii lihtne vastata. Kas sõna 'vaim' peaks mõistma kui füüsilist asja, mis jääb elavast kehast peale selle hävinemist alles? Nii mõeldes on vaim mingis mõttes reaalne, materiaalne. Või peaks sõna 'vaim' tähistama traditsioonilist kehatut vaimolemist, nii-öelda hinge, mis paljude uskumist mööda keha surres alles jääb? Nazgulide kontekstis tuleb ära märkida, et kusagil ei ole öeldud, et nad kunagi surnud oleksid. Pigem vastupidi, on viiteid, et nad ei surnud. Sõrmusevaimude kontekstis tähendab see, et neil on füüsiline vaim, see on esimene variant.

Nii kaugele jõudnult on huvitav uurida, mida Shippey sõna 'vaim' ('wraith') kohta oma raamatus "Sajandi autor" ütleb. Ta lähtub sõnaraamatust, nagu Tolkien isegi sageli tegi, ja märgib, et sellel terminil on (vähemalt) kaks tähendust: esiteks (1.a) - on surnud inimese (enam-vähem) kujutis. Teine tähendus (1.b) - on elava inimese mittemateriaalne ilmutis. Sellest tuleneb ilmselge küsimus: kas vaimud on elus või surnud ja kas nad on materiaalsed või mitte? Shippey väidab, et Tolkieni jaoks ei pruukinud need kaks tähendust vastuolus olla, oletades, et vaim saab korraga olla nii elava kui surnu ilmutis ja märgib, et nazgulid väljendavad seda: nad on mingis mõttes vaimud, kuid ilma (nähtava) kehata ja seetõttu korraga nii elavad kui surnud. Nii et keelelisest küljest (mis oleks professorile kindlasti meeldinud) saavad sõrmusevaimud olla korraga nii materiaalsed kui mitte.

Kas see lähenemine sobitub kõige muuga, mida me raamatute järgi nazgulitest teame? Vaadakem mõnda lõiku "Sõrmuse Vennaskonnast", selle esimese raamatu viimaseid peatükke. Alustagem sellest, mida Aragorn nende kohta veidi enne rünnakut ütleb ("Nuga pimeduses" lk 204): "nemad ise ei näe (valguse maailma)..."

Kellel ei ole silmi, ei saa näha. Silmade funktsiooni võtab üle vaim. Kellel ei ole nina, ei saa haista, kuid nazgulid tunnevad elusolendite vere lõhna. Kas sellest peaks järeldama, et vaim annab edasi ka lõhna? Tekst ei välista seda. Kuid mulle tundub, et selle lõigu põhjal tahab Tolkien näidata, et nazgulid on kehatud.

Järgmine katke on peatükist "Pagemine koolmele" lk 228: "Nüüd nägi ta neid selgelt..."

See kirjeldus sobitub hästi eelnevalt arendatud mõttega, et Sõrmusekandja näeb korraga nii päris maailma kui maailma, kus liiguvad nähtamatud asjad, vaimudeilma. Kuid, kui eeldada, et sõrmusevaimud on kehalised vaimud, siis mida näeb Frodo, kui tal on sõrmus sõrmes? Nazguli keha on kulunud, nii et seda ei tohiks olla võimalik näha - kui just see ei ole keha, mida Frodo näeb, vaid mingit laadi kehakujuline vaimkuju...

Asjad lähevad veelgi segasemaks, kui võtta arvesse järgmisi lõike, mida ma arutada tahan. Üheksa jäävad Bruineni tulva alla. Frodo ärkab Elrondi Kojas ja uurib Gandalfiga koos järele, mis juhtus. Muude asjade hulgas räägivad nad ka nazgulitest. Gandalf selgitab oma teadmisi paljude asjade kohta, muuhulgas Morguli-noaga torgatud saamise ja selle, mis nazgulitega juhtus, kui tulvavesi nad minema pühkis. Mõned tsitaadid:

,,Sa olid kuhtumas.."

,,Nad tahtsid purustada sinu südant Morguli-noaga ... Kui see oleks õnnestunud, oleks sinust saanud nendesarnane, ainult nõrgem ja nende käsu all, Sinust oleks saanud vari Musta Isanda valitsuse all..."

,,Kõige suuremas ohus olid sa sõrmust sõrmes kandes, sest siis viibisid sa ise ka poolenisti varjuilmas ning nad oleksid võinud sind kinni võtta. Sina nägid neid ja nemad sind."

,,Sest need on ehtsad hobused, samuti nagu nende mustad kuued on ehtsad kuued, mida nad kannavad selleks, et oma olematusele kuju anda, kui nad elavatega suhtlevad."

,,Mitte kõik tema teenrid ja varad pole varjud!"

,,... sa olid saanud neile nähtavaks, olles juba nende maailma lävel."

,,Nende hobused said hukka ning ilma nendeta on nad sandistatud. Kuid Sõrmusevaime endid ei saa nii lihtsalt hävitada."

Neid tsitaate vaadeldes jääb silma, et Tolkien kordab ikka ja jälle, et sõrmusevaimud on vaimud. Nende maailm on vaimudeilm, kes nende relvaga tabatud saab, muutub ka ise varjuks ja liitub nendega seal. Riided on selleks, et anda kuju nende kehatule olematusele.

Selge? Kõik? Mitte päris. Mõned kommentaarid.

1. Ei ole kerge aru saada, mida tähendab, et Frodo hakkas peale Morguli-noa tabamust kuhtuma. Kuigi selleks ei ole kindlat ajalist raamistust, märgib Gandalf, et Suurte Inimeste tugevad sõjamehed oleksid noakillule, mida Frodo 17 päeva kannatas, kiiresti alla vandunud. Ebaselgeks jääb, mida tähendab siinkohal ,,alla vanduma" Ma kujutan ette, et see tähendab, et elusolendist saab elav tont, inimene, kellel ei ole enam oma tahet, vaid keda juhib tema nakatunud vaim. Kuid kui asjad on nii, siis mida peab Gandalf silmas, kui ütleb, et Frodost oleks saanud nendesarnane? Olles allutatud, ei oleks Frodo olnud olematus nagu sõrmusevaimud, vaid füüsiline inimene, kuigi ilma omaenda tahteta.

2. Kuidas peaks tõlgendama ,,oma olematusele kuju andma"? See viitab, et sõrmusevaimud kannavad riideid kehatu, muutumatu olemuse peal. Tekstist ei selgu kusagilt, et sõrmusevaimud saavad oma kuju tahtmise järgi muuta, nende kuju on kindel. Kuidas saab miski olla samal ajal kehatu ja kindla kujuga? Tundub nagu vastuolu...

Materiaalne või mitte? Elus või surnud?

Vaatame hoopis teise nurga alt. ,,Sõrmuste isandas" on mõnedki päris korralikud vaimud (sõnaraamatu tähenduses 1a) Haraliina Koolnud. Kui sõrmusevaimud on päris vaimud, kas nad ei peaks siis käituma täpselt nagu need Koolnud? Koolnute kirjeldus on üsna ebamäärane: vähemalt on märkimisväärne, et neil ei ole muid relvi kui hirm. Selles osas on nad sõrmusevaimudega võrreldavad, kes samuti kasutavad hirmu olulise relvana, kuigi nad kannavad ka päris relvi. On öeldud, et Koolnud, kohtudes Umbari mereröövlitega, on ,,nagu hall veetulv, pühkides kõik enda ees minema." Nad lähevad üle vee, mis tähendab, et nad hõljuvad. Nad ei räägi, erinevalt nazgulitest. Kui Aragorn ütleb, et nende vanne on täidetud, ,,... kärmesti taganes kogu hall vägi ja kadus nagu udu, mille ootamatu tuuleiil on laiali puhunud." Kui päris vaimud käituvad selliselt, ei ole nazgulid päris vaimud. Kuigi Üheksa koosnevad olematusest, on nad materiaalsed, nagu eelpool näidatud (ratsutavad, hoiavad mõõku, kardavad tuld, saavad tulvast minema pühitud, selmet selle kohal hõljuda jne) Ei paista, et Koolnud midagi sellist teeksid.

Tundub, et see ettekanne on lähenemas kurvale lõpule: selget järeldust ei saa teha. Osad lõigud viitavad, nagu nad oleksid natuke enam kui vaimud, kehalised, kuigi kulunud. Tolkien räägib iseendale vastu, lubades sõrmusevaimudel kohati olla natuke materiaalsed ja kohati üleni vaimud, kirjeldades teisal vaimude kohta omadusi, mida sõrmusevaimudel ei ole.

Aga kae! Siiski on üks lõik, mida me pole veel vaadelnud ja minu arvates selgitab see kõik ära. Muidugi viitan ma Nõidkuninga surmale Pelennori Väljade lahingus. Tsitaadid:

lk 103: ,,Elaja turjal istus..."

lk 105: ,,Kuid äkitselt [komistas] temagi ... ega kostnud enam iial sellel maailma ajastul."

lk 107: ,,Ükski teine tera..."

Need lõigud ei jäta kahtlust, et nazgulitel siiski on keha. Et tõendid ritta seada:

1. miks peaks Nõidkuningas kandma turvist, kui teda ei saa füüsiliselt haavata?

2. ja Ilo mõõk haavab teda ,,kibedalt"

3. Nõidkuningal on ,,ebasurnud ihu"

4. tal on isegi põlved ja kõõlused. Põhjus, miks ta ettepoole komistab ja kummardub on, et põlvetagune kõõlus on purustatud. Peale seda ei suuda Nõidkuningas enam püsti seista.

5. Kõõlused on täpsustatud nähtamatuks. See sobitub varasema eeldusega, et peale sadu aastaid on keha kulunud, kuid siiski materiaalne

6. ,,kehatu hääl" tähistab, et enne Eowyni surmahoopi kuulus hääl kehale.

Nii et kuidas nazgulid töötavad?

1. Nazgulil on elav vaim ja elav, materiaalne, ent nähtamatu keha.

2. vaimu ja keha vahel peab olema mingit laadi ühendus ja selleks on loits. Ma eeldan, et see on Sauroni mõju, mida ta nazguli Võimusõrmuse kaudu avaldab.

3. Ma arvan, et see töötab nii: vaim, sõrmusele allutatud, liigutab keha. Keha on kuhtunud ja muutunud nähtamatuks, kuid kandja ei ole surnud (sõrmuse võim). Loits on nii võimas, et see on võimeline sellist keha kasutama. See on keha, mis teeb kõiki eelnimetatud selle maailma füüsilisi asju: ratsutab hobusega, roomab, kasutab mõõka, ja nii edasi.

Mis ebaselgeks jääb, on, miks Ilo mõõk sellest loitsust üle oli. Ja, kui mõõk saab sellega hakkama, siis miks mitte tulvavesi? Võibolla peaks seda küsimust vaatama teise nurga alt. Ei saa jätta kõrvale võimalust, et tulvavesi oli loitsust üle. Kui see juhtus, lagunes keha, selline nagu see oli, ära. Kõik, mis alles jäi, oli üheksa vaimu tuules. Et nende hääli oli ka peale seda kuulda (erinevalt Nõidkuningast peale Pelennori), võib olla põhjustatud asjaolust, et Sauron suudaks justkui anda neile uue keha. Võibolla oli keha kuju salvestatud Sõrmusesse (nagu DNA) ja kadus lõplikult alles peale Ühe Sõrmuse hävingut Turmamäel. Sauronil ei olnud lihtsalt aega Nõidkuningat uuesti ehitada.

Epiloog

Ma olen alati pidanud märkimisväärseks, kui keerukaks muutuvad arutelud Tolkieni loomingu detailide üle, kui teksti sõnasõnalt analüüsima hakatakse. Ma ei arva, et suutsin anda lõpliku vastuse nazgulite olemuse kohta. Kui suutsin, on mulle, arvestades minu suurt lugupidamist professori loomingu vastu, väga vastumeelne tunnistada, et nazgulite olemus on edasi antud ebamääraselt. Ma arvan et see on Tolkieni hariliku töömeetodi mõju: nazgulid sündisid juhuslikust inspiratsioonikübemest ja alles hiljem selgus Tolkienile nende tõeline olemus. Selle käigus ei tahtnud ta lahti lasta varaseimatest, aasta 1938 kirjeldustest - mees hobusel, kelle eest Bingo põgenes, ei erine Nõidkuningast ka tuhat lehekülge hiljem.

(:)üks kustumatu lugemiselamus ((:)kivisildnik)

Kristjan Sander

Õhtu rannal

Varrak 2012

Olen tõsine Sanderi fänn ja pean tema ,,13 talvist hetke" nii välimuse kui jutukirjutamise oskuse poolest teedrajavaks. Respekt aastast 2008. Uue kogu lugemist alustasin hüsteerilise innukusega. No nüüd läheb jälle lahti. Siit tulevad uued luiged, see päev ei unune kunagi.

Umbes nii läkski. Päev on siiani meeles - nii kui meenub, ajab sülitama ja vanduma. Milles küsimus? Jututehnika on Sanderil hea, ehk ei olegi meil paremat, mulle istub see ütlematajätmine: no ei pea autor igat sitta asja lahti seletama ja üle jahuma. Kõik lugejad ei ole raske puudega.

Aga elu on edasi läinud, luiged paraku on samaks jäänud ja enam sellest ei piisa. Peale on lennanud Metsavanad ja Maniakkide Tänavad, Belials lammutab, Hargla on mu meelest tõusnud jutukirjanduse kõige kõrgmatele tippudele - nii viimase viie-kuue aastaga, ei viitsi aastanumbreid otsida. Oskab, aga paraku raiskab oma annet rahvalike romaanide peale. Olgu nad neetud.

Mis mind Sanderi uues raamatus eriti närvi ajab, on see, et pole lahe, pole inimlik, pole vaimukas, ei ole üldse tore, tuim andmine, tükk head materjali on torudest alla lastud, mille eest? Tüütuseni need samad omadusteta tibid, koledad kohad, see sama formalism. Ei tööta enam see masinavärk, pole minu asi miks.

Konkurents on kõva, autor kirjutab vähe ja ei suuda oma lihtsaid töövõtteid ammendada, ei saa edasi minna, kui sa harva kirjutada ja su töövõtted sulle endale tüütuks ei muutu, teistele muutuvad. Kindel. Ei taha pahasti öelda, aga muud ei jää üle, mind on petetud. Minult on lemmikautor ära võetud. Tegu on raske isikuvastase kuritööga.

Mina lähen nüüd Maniakkide Tänava poole üle. Vot selline reetur olen ma.

Arvustus jutule: Kirjad päikesele - lugejakiri (Taivo Rist)

Septembrikuu Reaktoris ilmus Tuuli Tolmovi jutt "Kirjad Päikesele". Ma ei ole kunagi varem midagi Reaktoris avaldanud, aga seekord tunnen vajadust. Mitte sellepärast, et jutt oleks läbinisti halb, ei, seda ta pole. Vastupidi, Tuulil jutt kulgeb lobedalt, poolelijätmise tahtmist polnud. Kui siiski tuli jutt pooleli jätta, leidsin end järgmisel päeval korduvalt mõtisklemas, mis edasi võiks saada. Selles mõttes oli jutt hea.

See, miks pealkirjas on kirjad Päikesele, kui kogu tegevus toimub Veenusel, ei olegi nii tähtis. Ja see, et Veenusel ei ole elu, pole ka tähtis. Kui kirjanik tahab, siis on Veenusel ükspuha mis.

Nii "Algernonis" kui BAASis on korduvalt mainitud, et jutt tuleb märksa parem, kui kirjanik kirjutab sellest, mida ta ise hästi tunneb. See jutt on tüüpnäide sellest, mis juhtub, kui kirjutatakse sellest, mida absoluutselt ei tunta. Ma pean silmas, et kui Tuuli kirjeldab verdiinide välimust, siseehitust ja kombeid, siis on tal suured vabadused, sest maailmas pole ainsatki inimest, kes oleks verdiinide alal suurem asjatundja kui Tuuli. Teine lugu on aga loodusseaduste, loogika, matemaatika ja muu sellisega ning kui kirjanik hakkab väitma, et Veenus tiirleb ümber Maa või et kahe kosmoselaeva kokkupõrge kosmoses tekitas kohutava paugu ja lööklaine, siis vähendab see teose ja isegi kirjaniku usaldusväärsust.

Niisiis jutu juurde. Selle peamine teema on läbirääkimised. Mitte lihtsalt läbirääkimised, vaid kahe sõdiva planeedi vahelised rahuläbirääkimised. Maa läbirääkijaks määratakse Madeline. Sest tema oskab keelt. Ta on üks väheseid, kes keelt oskab, aga keeleoskajat on vaja tahes või tahtmata.

Võtame võrdluseks Tartu rahulepingu. Läbirääkimistel osales Eesti poolt 5 meest, kellest 3 olid mingil ajal välisministrid. Neljas oli sõjaväe staabiülem. Venemaa poolt osalesid Adolf Joffe, kes oli suursaadik kõige tähtsamas riigis, Saksamaal, ja Ukraina kaitsenõukogu esimees, samuti Issidor Gukovski, pärastine suursaadik Eestis. Teise Maailmasõja lõpetamise läbirääkimised peeti kõige kõrgemal tasemel: Stalin, Churchill ja Roosevelt olid kõik isiklikult kohal. Kui Venemaa viis aastal 1994 oma väed Eestist välja, siis selleks pidasid läbirääkimisi kummagi riigi presidendid omavahel. Vaat niisugusel tasemel peetakse läbirääkimisi.

Siiski tuleb arvestada, et kui läbirääkimised toimuvad Veenusel, siis ei saa lõplikult kindel olla, et sealt ka eluga tagasi tullakse. Sellepärast on mõistetav, et Maa ei saada sinna ÜRO peasekretäri. Kuid kindlasti koosneb delegatsioon rohkem kui ühest liikmest. Üks inimene võib olla mõjutatav, ta võib osutuda ootamatult ebakompetentseks, puht vaimselt on ühel inimesel raske vastu seista verdiinide rohkearvulisele delegatsioonile. Vanasõnagi ütleb, et kaks pead on ikka kaks pead.

Nüüd visandan Maa delegatsiooni võimaliku koosseisu. Kõigepealt on seal Tähtis Poliitik, mitte küll ÜRO peasekretär, aga mitte palju madalam. Siis on seal Kaval Jurist, rahvusvahelise õiguse asjatundja ja ise ka natuke poliitik, kes oskab musta valgeks rääkida ja suudab ainuüksi oma jutuga küborgid lühisesse ajada. Seal on veel Kõva Kindral, kes teab hästi seda, milleks Maa sõjavägi on võimeline juhul, kui läbirääkimised ebaõnnestuvad. Ning ettevaatlikult lisan delegatsiooni neljandaks Madeline kui tõlgi, kel pole lubatud verdiinide juuresolekul ainsatki oma mõtet välja öelda. Kuid kõik delegatsiooni liikmed on paari viimase kuu jooksul läbinud verdiini keele põhjaliku koolituse. Sugude vahekord on eeldatavasti 2:2.

Niisiis oli Madeline üksinda paljude verdiinide vastu. Kui talt küsiti, kas inimesed häbenevad oma paljunemisorganeid, oli ta kohe pahviks löödud. See on ebaprofessionaalsuse tundemärk.

Edasi. Madelinel olid kaasas kingitused, aga ta otsustas neid mitte üle anda. See on jäme viga. Kingitused polnud tal ilmaasjata, vaid selleks, et tekitada läbirääkimisteks sõbralikku õhkkonda. Ühest küljest: ega tema ka ju kinke saanud, selles mõttes vorst vorsti vastu. Kuid teisest küljest: mida ta siis nendega teha tahtis? Salaja endale jätta? Seda ju nimetatakse varguseks. Ja kui ta oleks kingid üle andnud, küllap ta oleks midagi vastu saanud ka.

Nüüd meenutagem kohta, kus kari maalaste kosmoselaevu hävitatakse ja Madeline mõtiskleb, kui mitu inimest seal surma sai. Ma vastan täpselt: mitte ühtegi ei saanud. Need olid kõik täisautomaatsed laevad, ainsaski neist polnud ühtegi inimest. Mehitatud kosmoselaeva ehitamine on palju kallim, seal peavad olema elutagamissüsteemid, alates õhupuhastusseadmetest ja lõpetades kusest vee regenereerimise süsteemidega. Mehitamata kosmoselaev ei vaja õhu koostise jälgimise ja säilitamise süsteeme, see ei pea olema üldse hermeetiline, see ei pea olema kindlal temperatuuruil, vaid võib jahtuda saja külmakraadini. Mehitamata kosmoselaeval on kama, kas ta stardib kiirendusega 5g või 50g, talle pole vaja prügi sortimise süsteeme ega ruume inimestele, sest inimene on ikkagi väga suurte mõõtmetega objekt. Kas Tuuli teab, kui suur on Eesti kosmosesond ESTCube? Sellest räägitakse, nagu oleks see mingi hiiglaslike mõõtmetega objekt, mis jääb suuruselt kusagile veoauto ja raudteevaguni vahele. ESTCube'i maht on täpselt 1 liiter. Vaat sellepärast ei olegi sõjakosmoselaevades ühtegi inimest, et sedasi on neid odavam ehitada.

Nüüd meenutagem kohta, kus maalased avastavad, et verdiinide koostatud lepingus on maalastele vastuvõetamatu punkt. Kõigepealt vihjab see, et Maa hakkab sõjas lüüa saama, sest lepinguid koostavad tavaliselt võitjad. Aga mida teeksid selle peale diplomaadid?

Kõva Kindral teatab: «Meil ei ole volitusi niisuguse punkti allakirjutamiseks. Kui me oma käe sellele alla paneksime, oleks see õigustühine.»

Tähtis Poliitik ütleb: «Sellegipoolest saaksime sellise lepingu teha, kui meil oleks vastav luba. Me peame sellest teatama Maale, et ÜRO Peaassamblee saaks seda arutada. See võib kesta paar nädalat.»

Kaval Jurist küsib: «Miks te tahate lepingusse niisugust punkti? Miks see teile korda läheb, missugust kasu te sellest saate? Meile läheb see vägagi korda, see on meile kahjulik.»

See on täiesti loomulik, et lepingu üle tekivad mingid lahkarvamused, mida vestlustega püütakse ületada. Seda nimetataksegi läbirääkimisteks. See ongi saadikute peamine töö, oma käe oskaks lepingule alla panna iga loll.

Selle asemel ei astu Madeline mingitesse läbirääkimistesse, vaid laseb kõrvad lonti ja kirjutabki alla. See on ebaprofessionaalne.

Nüüd meenutagem kohta, kus Ludovic teatab, et Madeline kirjutagu aga alla, sest lepingul pole mingit tähtsust niikuinii.

Tähtis Poliitik arvab selle peale: «Minu vanemad õpetasid mind, et kõike tuleb teha korralikult. Me oleme siin lepingu tegemiseks ja ainuüksi selleks, et omaenda südametunnistus puhas oleks, peame ikkagi tegema nii hea lepingu, kui saame.»

Kaval Jurist arvab: «Aga kust me teame, et kindral Ludovic õigust räägib? Äkki ta eksib või valetab meelega? Ma tean, et tal on relvatehaste aktsiaid ja rahu oleks talle rahaliselt kahjulik. Me ei saa riskida võimalusega, et kindral Ludovic andis meile valeteavet ja me keerame sellepärast asja kihva.»

Kõva Kindral kuulutab: «Mis kindral Ludovic? Homme on ta reamees!»

Kaval Jurist jätkab: «Tõenäoliselt ei ole see viimane töö, mida me elu jooksul teeme, küll aga kõige tähtsam. See leping saab meie visiitkaardiks ja jääb meid saatma kogu eluks. Kui me teeme viletsa lepingu, ei saa ma enam nii jõukaid kundesid ega nii tähtsaid kohtuasju, Tähtsast Poliitikust saab Endine Poliitik või Tähtsusetu Poliitik. Juba meie tulevikule mõeldes peame tegema kõigest hoolimata hea lepingu.»

Tähtis Poliitik lisab: «Asjal on ajalooline tähendus. Kui me teeme halva lepingu ja vaherahu katkeb, siis inimesed seostavad need omavahel ja lahti läheb kuulujutt, et sõda puhkeski just sellepärast, et meie leping ei olnud inimkonnale vastuvõetav. Me peame andma oma parima hea lepingu saamiseks kasvõi selleks, et pesta puhtaks oma nimi tulevaste põlvkondade silmis. Me jätkame läbirääkimisi.»

Selle asemel sisaldab jutt lauset «Madeline poleks eales uskunud, et Yen talle noa selga lööb.» Tule taevas appi, kas on napakamat läbirääkijat enne nähtud? Kui vaenlase sõjaväe ülemjuhataja ka talle käru keerata ei katsu, kes siis veel?

Madeline ei olnud diplomaat. Tal ei olnud võimalust kindral Ludovici tagandada. Ta andis lepingule jah-sõna ja allkirja. Lõpuks kaotas ta koguni enesevalitsuse, ärge öelge, et see on mõistetav, see oli andestamatu viga. Ja inimesed hakkasid edaspidi süüdistama just nimelt teda vaherahu katkemises. Aga Madeline ei saanud enam enese kaitseks midagi öelda.

Tuuli, palun kirjuta veel midagi. Sinu juttu oli huvitav lugeda, sul on annet. Aga palun ära enam diplomaatiast kirjuta, sa ei valda seda teemat. Ja kui ma lugesin, et verdiinid mürgitasid terve linnatäie rahvast mingi keemiarelvaga, mille koostist ei suutnud keegi kindlaks teha - see ei ole võimalik. Sa ei tea, milleks teadlased on võimelised.

Selle asemel võiks lugeda Sergei Lukjanenko juttu "Õhtune vestlus härra suursaadikuga". Lukjanenko on täiskasvanud inimene ja kirjutab diplomaatiast nii, et seda ei ole häbi lugeda.

Sügis 2014

Taivo Rist

Romaan, raamat, köide, osa? - ehk Stalker saja meetri jooksus (Raul Sulbi)

Käesoleva kirjatöö eesmärgiks on juhtida tähelepanu lähiminevikus Stalkeri-küsitlustel ette tulnud vigadele teoste määratlemisel ja seeläbi ehk vältida nende kordumist tulevikus.

Stalkeri-auhindade kategooriad on meil algusest peale olnud anrikesksed - omavahel kandideerivad romaanid, teises kategoorias antoloogiad ja autorikogud, eraldi pikad jutud ja lühikesed lood. Ehk et kui näiteks ilmuks täna mõni omaaegse «Põneviku» sarja ulmeraamat, ütleme, et Clifford D. Simaki «Libainimesed. Härjapõlvlaste kaitseala», siis romaanikategoorias kandideeriks auhinnale kumbki romaan eraldi ja see terviklik Simaki raamat kandideeriks kogumiku kategoorias, kuna see on kahest tekstist koosnev kogumik.

Tõsi, mõnel harval aastal, kui on ilmunud väga vähe kogumikke või romaane, on näiteks eksisteerinud erandlik kategooria «parim algupärane ulmeraamat» või «parim tõlkeraamat», kus on loobutud anritest (romaan, antoloogia) ning omavahel on konkureerinud terviklikud trükiühikud ehk raamatud.

Samuti on Stalkeri-küsitlustel olnud kindel reegel, et kui mõni tõlkeromaan on ilmunud kahes köites (George R. R. Martini, Patrick Rothfussi, Robin Hobbi, Justin Cronini jmt) ja näiteks erinevatel aastatel, siis kuulub teos hindamisele alles sel aastal, kui romaan on terviklikult eesti keeles ilmunud. Ei ole mõeldav, et Martini «Vareste pidusöögi» omaette köitena ilmunud esimene pool kandideeriks parima tõlkeromaani kategoorias. Paraku pole sellest reeglist kinni peetud algupäraste romaanide puhul ning poolikult ilmunud romaanid ehk romaanide esimesed pooled või kolmandikud on visatud võistlustulle konkureerima tervikteostega.

Lahkulöömise magus valu

Kõige markantsem vastav näide on 2011./2012. aastast, kui Siim Veskimees avaldas oma Kuu Ordu tsüklisse kuuluva romaani kahes köites. Tõsi, Veskimees ise tegi sellest arusaamise bibliograafide jaoks erakordselt keeruliseks, kuna köidete kaanel ega tiitellehel ei rõhutata romaani pealkirja - küll aga on rõhutatud romaani kummagi köite pealkirju («Ennesõjaaegne kullakarva» ja «Lahkulöömislahingud»). Lisaks avaldas autor ühe temaatilise tüki sellest romaanist Täheajas ning ühe tegelasega seotud tegevusliini omaette tekstina Algernonis. Segadust kui palju (aga Veskimees, kes oma raamatud ise välja andis, on üldse bibliograafiliselt hästi lohakas kirjastaja). Kogu see segadus ei tohiks ikkagi varjutada tõsiasja, et tegu on klassikalise juhtumiga, kus mahukas romaan - olgu selle pealkiri siis «Kuu Ordu 2061», «2061. aasta sõda» või «Kuu Ordu 2061. aasta sõda» (kõik need variandid on esikaane ja tiitellehe põhjal võimalikud) - on avaldatud kahes köites.

Nagu eesti keeles on kahes köites ilmunud George R. R. Martini «Troonide mäng» ja kõik järgnevad «Jää ja Tule laulu» sarja romaanid või minu pärast kasvõi Alexandre Dumas` «Krahv Monte-Cristo». Ometi ei tuleks kellelegi mõttesse hinnata «Krahv Monte-Cristo» esimest köidet, esimest raamatut omaette tervikteosena, nagu ei tuleks kellelegi pähe panna poolt Martini, Rothfussi või Hobbi romaanist kandideerima Stalkerile. Eesti autori romaaniga tehti nii aga silmagi pilgutamata. Kuigi piisab Veskimehe romaani lugemisest, veendumaks, et need köited ei ole eraldi romaanid, vaid kokku üks romaan: esimene köide lõpeb kõige kibedama actioni keskelt praktiliselt poolelt sõnalt ja jätkub täpselt samast kohast järgmise köite alguses. Nagu «Troonide mäng» või «Krahv Monte-Cristo».

Ning lõppeks on ju avalikult teada, et Veskimees lammutas oma romaani kaheks köiteks puhtalt teose mahu tõttu ja soovimatusest anda välja ühte telliskivi mõõtu hirmkallist köidet. Sellega ei taha ma sugugi väita, et romaanile nõnda liiga tehes röövis Stalkeri-komitee teoselt võimaliku Stalkeri, aga on üsna selge, et kui vaadelda seda teksti ühe 655 leheküljelise mahuka action-ulme romaanina, on mulje temast märksa toekam ja mastaapsem, kui neid kahte poolikut juppi eraldi vaadates. Ning samuti ei saa selles eksimuses kogu süüd panna Stalkeri-nimekirjade koostajaile: ka kirjanik ise pidanuks siin asja selgitama; kuigi igaüks, kes romaani esimese poole läbi luges, pidanuks aru saama, et see pole omaette tervikteos.

Gort Ashryni Isand

Tunnistan, et Leo Kunnase «Gort Ashryniga» on märksa keerukam lugu. Siin saab mulle edukalt vastu vaielda ja seda peamiselt seetõttu, et ka autor ise ei paista olevat päris ühesel arusaamal, kas ta kirjutas kolmest romaanist koosneva triloogia või on tegu ühe suure kolmeköitelise romaaniga. Kuna ma pole ajapuudusel kõnealust mahukat teost veel lugeda jõudnud, siis ei oska ma anda sisulist, ideest, tegelastest ja süeest tulenevat hinnangut, et kas tegu on ühe romaani või kolmega, kuid arvustustest olen justkui saanud kinnitust arvamusele, et see on pigem üks suur romaan. Aga ega ju ka J. R. R. Tolkieni «Sõrmuste Isanda» puhul pole fännid, pärandihaldajad ega kirjandusteadlased päris selgeks saanud, et kas tegu on siis kolmest romaanist koosneva triloogia või ühe mahuka kolmeosalise romaaniga. Selge on, et romaani köidetele, osadele, raamatutele omaette pealkirjade panek ei tee neist veel iseseisvaid romaane.

Igatahes kinnitaks Kunnase puhul ühe romaani teooriat justkui tõik, et peatükkide arvestus käib «Gort Ashryni» kolmes köites ju läbivalt. Teine raamat algab 14. peatükiga ja kolmas 35. peatükiga. Noh, kui tegu pole just eksperimentaalset laadi kirjanduse ja vormieksperimentidega, siis ei juhtu tihti, et romaan algaks 35. peatükiga. Sama teooriat kaitsevad justkui ka esikaanetekstid, kus on suurelt rõhutatud pealkirja «Gort Ashryn» ja väiksemalt on allpool kirjas I osa «Enne viimast sõda», II osa «Sõda», III osa «Rahu». Et nagu oleks ikkagi üks suur romaan, mis lihtsalt mahulistel põhjustel kolme köitena välja antud?

Õigupoolest ainus ja üsna habras kinnitus, mis lubab seda pidada kolmest romaanist - «Enne viimast sõda», «Sõda» ja «Rahu» - koosnevaks triloogiaks, on raamatute tagakaanel kasutatav sõna ,,triloogia". Aga on selle sinna otsustanud panna kirjastaja või autor? Igatahes ütleb minu kõhutunne, et see romaan oleks pidanud Stalkerile kandideerima alles kolmanda köite ilmumise järel.

Lugemisoskuse minetajad

Lõppenud suvel osales Stalkeri-heitluses Peeter Helme raamat «Sofia» parima algupärase romaani kategoorias. Aga ütlesin «Peeter Helme raamat» täiesti teadlikult, kuna köite esikaanel on piisavalt suures kirjas trükitähtedega ja eesti keeles kirjutatud selle «Sofia» kohta: Romaani «Tuleviku mäletajad» esimene raamat. Et tegu on romaani esimese osaga/raamatuga/köitega, korratakse täiesti selgesõnaliselt ka tagakaanel. Ometi pole see Stalkeri-komiteed takistanud poolt (või kolmandikku) romaanist teiste, terviklikul kujul ilmunud romaanidega konkureerima panemast. Ma ei tea, minu meelest see on vale.

Mõistan täiesti, et ka moodsas angloameerika kirjastamismaailmas on see tervikteose tähendus uuemal ajal mõnevõrra hämaramaks muutunud ja tihti tekib küsimus, et mis on siis tervik, millised on tükid ja kui iseseisvad viimased on. Eriti kahetsusväärne on, et Ulmekirjanduse BAASis on lastud vohama minna pornograafial, kus romaanisarja nimi on bibliograafiliselt justkui osa iga üksikromaani pealkirjast (seepärast ma ka ei kasutanud pealkirjakuju «Gort Ashryn I: Enne viimast sõda») jne. Tegelikult selline sarjanime sisseharjutamine iga sarjaosise pealkirja osana on kaasa aidanud sellele romaani/romaanisarja omavahelise suhtesegaduse tekkele.

Kuid see selleks, kui «Gort Ashryni» puhul on see terviku ja osiste määratlemine veel võimaliku vaidluse objekt, siis Veskimehe kaheköiteline romaan pidanuks kindlasti osalema Stalkeri-küsitluses tervikuna ning Helme puhul pole siin midagi vaieldagi - kirjanik ise sedastab ja defineerib teksti raamatu kaanel ära. Sellest on aga auhinnanominentide nimekirju koostades mööda mindud. Loodan, et edaspidi enam ei minda.

Mõistan täiesti, et nii BAASi etteheite kui ka Stalkeri-nimekirjade osas lahendaks probleemi kõige lihtsamalt see, kui mõlemasse ettevõtmisse kaasata rohkem inimesi, kuna väga nappide jõududega lihtsalt ei jaksa esimesel puhul bibliograafilist rämpsu koristada ja teisel puhul kõigel silma peal hoida, kõike tähele panna. Ning et rohkem inimesi pole kusagilt kaasata, kuna keegi lihtsalt ei viitsi eriti panustada. Aga ehk siis vähemalt selles ühes konkreetses asjas paneb see minu tagantjäreletargutus edaspidi rohkem neid peeneid nüansse eristama ja võimalusel mitmeköiteliste tervikteoste puhul nende lõpuni ilmumist ära ootama.

Varbad sügavale mulda? (Agur Tänav)

Rõõm on kohe viimasel ajal lugeda eesti ulmet. Ikka kirjutatakse ja ilmub, ning häid lugusid, millele plaksutada, on ka omajagu. Ka kosmoselugusid tuleb. Siis lugedes eestlaste kirjutatud kosmoseulmet, hakkab mind tihtipeale painama üks küsimus. Kas eestlased ei tahagi kosmosesse? Sest kui tahaks, siis ju pandaks oma unistused kirja ja ulmelugejani jõuaksid seiklused, kus Jaan Mõisakülast teeb Alfa Centauri kandis lendava taldrikuga vigursõitu ja välgutab laserit. Selliseid lugusid leiab aga väga harva. Nii kummaline kui see minu jaoks ka ei ole, siis eesti kirjanike kosmoseooperites ja -operettides kohtab väga harva eesti soost tegelasi. Johne ja Amysid, Clause ja muid, palun väga, niipalju kui kulub, mõnd Jaani või Lindat aga satub väga harva ette. Kuidas see siis niiviisi on kujunenud?

Ehk on asi selles, et tulevikulugudes ei täpsusta autorid tihtipeale tegelaste rahvust ja needsamad Johnid ja Amyd ongi eesti juurtega, lihtsalt vanemad panevad oma lastele võõrapäraseid nimesid? Mõelda nii võib, kuid ilmselt see siiski nii ei ole mõeldud, sest muidu annaks autor mõne vihje veel. Kas kirjameeste ja -naiste arvates tuleviku eestlased ei kipugi kosmosesse, neil on ka marja-Maal mõnus elada, ollakse ju ometigi juba ammusest ajast Maa-rahvas? Lihast ja luust maarahvas oma tegudega minevikus ja olevikus ei ole küll näidanud, et neid stratosfääri tagune piirkond absoluutselt ei huvita. Ometi püsib hoiak, et kirjanduse eestlased on hoiame-kosmosest-eemale-kui-katkust-tüüpi-tegelased, samal ajal kui päriseestlased on oma kirjanduslikest suguvendadega võrreldes tublisti tehnoloogia- ja kosmosehuvilisem rahvas, mida näitab juba kasvõi ulmekirjanduse lugemine. Ajalooliselt on Tartu tähetorn olnud Eesti teadusajaloo pärl ja olulisi maailma astronoomia keskusi, uuritakse praegugi hoolega tähti, NSVL-i aegu oli siin osa kosmosetööstusest, tänapäeval tehakse koostööd Euroopa kosmoseagentuuriga, tudengid saadavad üles Est-kuubikuid, aga vat tulevikus, siis hoiavad eestlased kosmosest eemale nagu siga saunalavalt. Mis sellest, ütlevad eesti ulmekirjanikud. Eestlane kosmoses ei ole usutav, lugejad ei usu seda! Pole tähtis, et mõni eestlane on endale juba reserveerinud pileti Space X-i kommertslennule kosmosesse, pole oluline, et leidus meilgi vabatahtlikke üheotsalisele Marsi-missioonile minekuks ja küllap päriseestlasi trügib kosmosesse edaspidigi, aga vat kirjanduses ei ole eestlaste kosmosesse jõudmine usutav!

Ulmelood peaks ju teoorias olema tulevikkurajavad lood, millest siis selline kummaline olukord, et enamus eesti kosmoseulmet on tagurlikum kui meie reaalne elu? On asi ehk lugeja ootustes? Kirjanikud ei kirjuta eestlasi kosmosesse, sest teavad, et niipea kui kosmosesadamas Marsil astub süstikust välja Mart ja teda tõttab tervitama Mari, siis virutab lugeja kirjatüki nurka ja röögatab Ulmekirjanduse Baasi: ,, EI USU! Mingit mõttetut maavillast värki topitakse meile siin! Kus on John ja Mary?" Või kui tindisepp poetab 3014 aastanumbrit kandvasse loosse sisse sõna ,,Tartu", siis oiatakse: ,,Mis fucking eesti anakronism siin jälle on? Kolmas aastatuhat ja Tartu? Lubage naerda!"

Samas - kui Tartu oma mingisugusel kujul oli olemas 1000 aastat tagasi ja on praegu ikka veel olemas, siis miks ei võiks ta ka 1000 aastat hiljem endiselt olemas olla? Muutunud ja arenenud tundmatuseni, nii nagu praegune linn erineb viikingiaegsest asulast, kuid siiski selsamal kohal Emajõe kaldal (mis fucking Emajõgi 1000 aasta pärast, nalja teete või?). Küllap ta päriselt ka püsib, kuid tundub, et mitte kirjanduslike eestlaste juures, kirjanduslikus tulevikus seisab sellel kohal Dumbonia riigis Johnville linn, Sisterriveri kaldal.

Aga mind jääb siiski painama üks mõte. Miks ei võiks eestlaste kirjutatud kosmosejuttudes kohata igas kosmosesadamas vähemalt ühte eestlast?

Kangelane trullanahas (Sash Uusjärv)

Pühendus:

Laurile, kes on viimased aastad jehoovatunnistajaliku järjekindlusega Estconidel tervislikke eluviise jutlustanud ja seeläbi inspireeris mind seda ettekannet tegema :)

Tänapäevane maailm on lausa lummatud rasvast, ülekaalust, tervislikkusest ja fitness'ist. Ükskõik mis seltskonnas sa oled, lõpuks kipub jutt ikka rasvale ja kaaluprobleemidele. Võiks arvata, et seda on märgata ka kirjanduses − ja loomulikult ka ulmekirjanduses, mis on kirjanduse loomulik osa −, aga võta näpust. Või noh, tegelikult nii ja naa. Lopsakatele kangelannadele pühendatud kogumiku ,,Such a Pretty Face" toimetaja Lee Martindale kirjutab selle raamatu sissejuhatuses, et üks põhjus, miks nii paljud loevad ahnelt ulmet ja fantaasiakirjandust, on asjaolu, et see kirjandusanr on üks väheseid, mis hoiab elus vanu ühiskonnas unustusse vajunud ideid ja kontseptsioone ning toob need lugejateni piisavalt köitval moel. Lühidalt öeldes − ulmekirjandus loob kangelasi maailma, milles kangelased puuduvad. Ja kuna meie tervislikkusest hulluvas maailmas on kaalukaid enam kui küll − ka ulmekirjanike ja -lugejate hulgas −, siis võiks ju oletada, et ka lopsakaid kangelasi leidub piisavalt. Lihtne on ju samastuda kellegagi, kelle probleemid on sulle tuttavad.

Aga kui hakkasin loengu tarvis materjali koguma, oli varsti sein ees - vähe sellest, et koloriitseid trullasid leidub kirjanduses vähevõitu, veelgi vähem on selle üle keegi enam või vähem tulemuslikult aru pidanud, et mis see siis on, et meie ümber on nii palju tüsedaid, aga kui hakata lugusid vaatama, siis neid õieti polegi. Või noh, on, aga praktiliselt mitte kunagi peategelase rollis. Miks? Aga sellepärast, et paks pole kangelane. Reeglina. Lihtne eksperiment: küsi suvaliselt sõbralt või tuttavalt, milline pilt tal sõna ,,kangelane" peale silme ette kerkib. Raudselt on see mõni trimmis kaunismees nagu Superman või Conan või siis mõni karusem stalkeri tüüpi sell. Aga kohe kindlasti pole ta paks.

Üks kõige paremaid näited eranditest on kindlasti G. R. R. Martini ,,Jää ja tule laulu" sarja paksud (nt Varys ja Sam, aga ka ammulahkunud hea kuningas Robert), kes esindavad ühest küljest küll kõiki paksude stereotüüpe, aga teisest küljest jälle murravad neid. Aga sellest veidi hiljem.

Paks on kuri ja/või loll

Ülekaalulisel tegelasel on raamatus sageli kaks eesmärki: kas külvata hävingut ja kaost või ajada lugeja naerma.

* Esimesel juhul on ta kas võimukas, kuri, ablas ja küllastumatu kurjam, kelle isu maailma ja selle hüvede järele ei ole võimalik rahuldada - täiuslik näide on parun Vladimir Harkonnen Frank Herberti ,,Düünist" või ka weave-lord (kudumiisand) Vyrrch Chris Woodingi süngest fantaasiatriloogia ,,The Braided Path" esimesest raamatust ,,The Weavers of Saramyr".

* Teisel juhul on võimalused laiemad - palju nalja võib saada tigeda ja lolli paksmao arvel, aga ka mõne rõõmsameelse, aga araverelise pehmoga. Esimese puhul on heaks näiteks enam-vähem kõik Potteri saaga tüsedikud eesotsas Dursleydega. (Välja arvatud Neville, kes kuulub pigem teise tüüpi. Aga temaga on üldse huvitav lugu, kui jälgida tema arengut just filmis − ma ei mäleta, kas seda oli ka raamatus märgitud, aga filmis on tegelane selleks ajaks, kui temast saab kangelane, kõvasti kaalust maha võtnud.) Teise alatüübi näiteks sobib enam-vähem ükskõik milline kääbik. (Ja isegi Bilbo oli oma seikluse lõpuks vöö kõvasti rohkem koomale tõmmanud.)

Muidugi ei ole asjad heades lugudes õnneks kunagi päris nii must-valged, aga tõsiasjaks jääb, et paks on raamatus selline tegelane, kellega on seotud hulk eelarvamusi ja stereotüüpe. On ilmselge, et suur osa autoritest ei suuda (või ei viitsi) murda tüsedusega seotud mõttemalle. Judy Sullivan, kes samuti panustas eelmainitud kogumikku, kirjutab oma eessõnas: ,,Sõltuvalt oma meelelaadist ja kultuuritaustast loovad nad [autorid] kangelasi, kes on tugevad, nutikad, nägusad, inimesed või tulnukad, robotid, pikakõrvalised, sinised, rohelised või karvased, kuid peaaegu mitte kunagi paksud. anris, kus praktiliselt iga tegelane peaks olema loodud väljakutsena meie reaalsustajule, ei ole üldse pakse kangelasi.

Mõned kesksed positiivsed tegelased muidugi on − Robert A. Heinleini loomingust leiab isegi mitu, nt Jubal Harshaw, ja Anne loost ,,Stranger In a Strange Land" (see räägib inimlapsest, kelle marslased üles kasvatavad). Heinleini peategelast loos ,,The Man Who Sold the Moon" on samuti kirjeldatud liiga vana ja paksuna, et kuu peale minna, aga ta teeb seda siiski. Veel mõned raamatut, kus paksud saavad õiglase kohtlemise osaliseks, on Marion Zimmer Bradley ,,Two To Conquer" ja Rosemary Edghilli ,,Sword of Maiden's Tears". Kuid need on pigem erandiks kui reegliks."

Tundub, et paksud on inimkonna seas veel üks neid viimaseid inimgruppe, kellesse suhtutakse kirjanduses juba ette eelarvamuslikult ning kes ei ole veel oma õiguste kaitseks raevukalt üles tõusnud, nagu seda on teinud mitmed teised tagakiusatud.

Palusin seda ettekannet ette valmistades ulmelistis kõigil teada anda paksudest tegelastest ulme ja fantaasiakirjanduses ja sain päris viljaka tagasiside. Panin neist tuntumatest kokku väikese nimekirja ja nüüd võib igaüks mõtteharjutusena püüda paigutada rida tüsedikke skaalale hea-paha ja tark-loll. Ma püüdsin seda kodus teha ja sama harjutuse tegime ka Estconil, ning tulemus on suhteliselt ettearvatav, nagu eespool juba öeldud. Aga mul oli suur rõõm näha, et mõned tüübid ei lasknud ennast kuidagi ära liigitada ja tõusis lausa tuline diskussioon.

- parun Vladimir Harkonnen (,,Düün")

- Dursley (Harry Potteri sari)

- Bombur (,,Kääbik")

- Jora (Perni loheratsanike sari)

- poeet Silenius (,,Hyperion")

- Sam ja Varys (Jää ja tule laulu sari)

- Nanny Ogg (Kettamaailma sari)

Siit nähtub päris hästi see, milleni ma tegelikult tahtsin välja jõuda - hea kirjaniku jaoks ei ole tegelase kehakaal või ümbermõõt tema isiksust defineeriv omadus, kui tegu pole just looga, kus kaaluprobleemidel on kandev roll, kaaluka inimese elust on tehtud näide (seda on üliohtralt noortekirjanduses) või kasutab kirjanik tegelase kehakaalu just nimelt teatud psühholoogiliste probleemide selgitusena. Tegelikult on veel ka neljas tüüp lugusid, nimelt sellised, milles paksusel on loomulikult lugu kandev roll, see on maailma loomulik (või ellujäämiseks vajalik) osa. Hea näide on Robin Hobbi Soldiers Sun triloogia, kus maagiaenergia akumuleerub võluri kehakaaluna, või siis suurem osa lugusid kogumikust ,,Science Fiction Weight Loss Book" (koostajad Isaac Asimov, George R.R. Martin, Martin H. Greenberg).

Huvitava selgituse sellele, et miks paks pole kangelane, leidsin ma aga hoopis amatöörkirjanike foorumist Nanowrimo. Seal oli sel teemal üles võetud päris mitu päris tulist lõnga, ning lõpuks koorus välja kaks seisukohta:

* fantaasiakirjandus on eskapism, inimene ei taha lugeda sellistest, kes teda iga päev ümbritsevad;

* paks kangelane ei pea lihtsalt vastu - kuna väga suur osa fantaasiakirjandusest on seikluspõhine, siis varem või hiljem võtab kangelane kaalust alla või saab lihtsalt surma.

Teine seisukoht on muidugi loogiline, sellega on raske vaielda. Aga esimene on tegelikult märksa huvitavam, sest tegelikult - parandage mind, kui ma eksin, siin on kõvasti inimesi, kes teavad kirjutamisest ja karakteriloomest märksa rohkem kui mina - on ju äärmiselt oluline, et lugeja suudaks peategelasega mingil määral samastuda. Tundub ju loogiline, et kui ma olen ülekaaluline, on mul märksa lihtsam samastuda kangelasega, kes on samuti keskmisest kopsakam. Sealsetest tulistest diskussioonidest koorub aga välja, et see pole päris nii - mingis osas soovivad inimesed siiski lugeda ilusatest ja edukatest ja sellest, et ka nende elu on väga raske. No mine võta kinni.

Erandeid siiski on

Aga edasi uurides jõudsin ma väga huvitava seltskonna juurde ja avastasin, et on olemas lausa alamanr, mille kangelasteks on ainult ja eranditult lopsakad kaunitarid − jah, tegu on kangelannade, mitte kangelastega. Mis on ka mõistetav, sest ühiskonna igavese ilu-, nooruse- ja saledusekultuse paistel on naised kõige suuremad kannatajad. Kui mehele lisavad kortsud vaid väärikust ja õllekõht on umbes juba samasugune isasuse tunnus nagu naistel rinnad, siis naistel lasub igavene paine näha elu lõpuni välja nagu 18aastane anorektik. Ja need lood pole sugugi sellised, mis algavad trullaka koolikiusamise ohvri või halli kontorirotiga, kes seikluse alguses on paks, kole ja õnnetu ning lõpuks võtab kaalust alla ja saavutab kõik, mille hing ihaldab - kaugeltki mitte. Selle alamanri kangelannad on täpselt nii suured, nagu nad on, ja nad saavad õnnelikuks täpselt samasugustena. Olin positiivselt rabatud.

Tegemist on romantilise kirjanduse paranormaalse ja maagilise haruga spetsiaalselt neile, kellel on kõrini pulkkõhnadest ja imeilusatest tibidest. Mul ei ole halli aimugi, kui palju on siin inimesi, kes neid raamatuid on lugenud, aga mina ühte lugesin ja ütlen ausalt, et polnud üldse paha. Rõhk rohkem küll romantikal, aga ma usun, et suund on õige.

Kui see anr tõsiusklikule ulmelugejale ehk liiga võõraks jääb, siis neile julgen soovitada kahte päris hiljuti ilmunud kogumikku, mida mõlemat samuti ühendavad korpulentsed kangelannad. Esimene on juba sissejuhatuses mainitud ,,Such a Pretty Face" ja teine ,,Fat Girl in a Strange Land".

Lootusetu lugu?

Tüsedaid (pea)tegelasi, kangelasi, kelle iseloomustavaks jooneks pole mitte paksus, vaid inimlikkus, on vähe, aga neid siiski on, ja päris värvikaid. Selliseid, kes ei kujuta endast mingit näidet: traagilist või koomilist. Kes otsib head kirjandust ning paksu kangelast, kes pole mitte kliee, vaid luust ja lihast (inim)olend, võib lisaks eespool mainitud asjadele proovida veel järgmisi teoseid:

- George R. R. Martin, ,,Tuf Voyaging" (Haviland Tuf)

- Poul Anderson, Technic History lood (Nicholas van Rijn)

- Robin Hobb, Soldiers Sun triloogia

- Steven Ericson, Malazan Book of the Fallen sari (suur hulk väga markantseid

- pakse tüsedaid naisi, lisaks veel Darujuhistani kohalik geenius Kruppe)

- Lois McMaster Bujold, Vorkosigani sari (Mark Vorkosigan)

- Roger Zelazny, ,,Valguse isand" (Kubera)

- Dan Simmons, Hyperion" (Silenius)

Teosed, kus leiab veel trullakaid kangelasi ja antikangelasi:

- Nikolai Nossov ,,Totu Kuul"

- Anne McCaffrey ,,Nimisha's Ship"

- Anne McCaffrey Powers That Be sari

- Arkadi ja Boriss Strugatski, ,,Asustatud saar"

- Arkadi ja Boriss Strugatski, ,,Purpurpunaste Pilvede Maa"

- Arkadi ja Boriss Strugatski, ,,Raske on olla jumal"

- Poul Anderson, ,,Operation Chaos"

- Juri Olea ,,Kolm paksu"

- Daniel Manus Pinkwater, ,,Fat Men from Space"

- Charles Sheffield, ,,The Billion Dollar Boy"

- Mildred Ames, ,,Is There Life On a Plastic Planet?"

- Kim Stanley Robinson, ,,Red Mars"

- Arthur Clarke, ,,Breaking Strain"

- Adam Rex, ,,Fat Vampire: A Never Coming of Age"

- Rae Carson, ,,The Girl of Fire and Thorns"

- Catherine Gilbert Murdock, ,,Princess Ben"

- Jane Porter, ,,The Frog Prince"

Ja suur tänu kõigile, kes ulmelisti kaudu kaasa mõtlesid ja nõnda minu elu lihtsamaks tegid: Jaana Järve, Jüri Kallas, Tanel Raja, Triinu Meres, Artur Räpp, Arno Põllumäe, Andres Septer, Rauno Pärnits.

Lisaks leiad siit terve rea lopsakate kangelannadega raamatuid, tähed F (fantasy) ja P (paranormal) märgivad siis neid teoseid, mis võiksid ulmelugejale huvi pakkuda.

Ulmkonnakroonika 9/14

Ulmetähed

Heinrich Weinbergi pseudonüümi kandva autori näol on tegemist värskelt alustanud aga vägagi produktiivse kirjutajaga. Ta debüteeris Reaktoris aastal 2013 ning seejärel on Weinberg avaldanud veel kolm lühiromaani. Lisaks sai ta äsja toimunud jutuvõistlusel auväärse teise koha ning tegi sel kuul Täheajas ka enda trükidebüüdi.

1. Mida praegu loed?

Sai loetud "Täheaeg 13" - loomulikult eksju!? Ikka tohutu huvi oli, mis teised autorid kirjutasid, ja samamoodi ootaks järgmist numbrit, sest võttes aluseks Triinu Meresi lõppsõna kogumikule, on ka seal kindlasti häid ja huvitavaid asju. Ürita(si)n lugeda Ann Leckie "Ancillary Justice" (Hugo-laureaat), kuid jäin sellega toppama kuhugi 1/6 peale. Nii neetult segane tundus see jant, mis seal käis. Aga mõtet edasi lugeda pole veel päris maha matnud. Peaks ju hea raamat olema?

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Huvitav peab olema. Ma ilmselt mingi päris (kirjandus)kunstiasjatundja pole. Mõnele raamatule tuleb ka aega anda. Näiteks kui ma olin 18 ja püüdsin lugeda (koolis pidi, noh) "Tõde ja õigust", siis no andke andeks... Mida on minul ühist elukogemuslikult 19. sajandi lõpu taluperemehega Kõrvemaalt? Aga läks 10+ aastat mööda ja ennäe - täitsa lahe raamat! Nii "Hyperion" kui "Mõtle Phlebasest" jäid esimesel katsel pooleli ja paar aastat hiljem tundusid nii head, et oi-oi-oi. Eks ikka peab hästi kirjutatud ka olema. Iain M. Banks on näide autorist, kes kirjutab hästi, kuid (vähemalt osad) teosed on väga keeruka struktuuriga, mis muudab nad minu jaoks raskesti loetavaks. Teemad ja tegelased ja tulemused peavad ka olema kordaminevad. Lihtsam on võibolla loetleda oma nõrku kohti ulmes: fantasy - jätab suht-koht ükskõikseks; õudus-, zombi- ja vampiirilood pole samuti "minu tassike teed". Ma ikka pigem ehedalt selline SF-i fänn. Ja mis on veel oluline: hea raamat kõlbab mitu korda lugeda.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Kui peab valima ühe klassikutest, siis oleks selleks Simak. Ta oli niisugune muhe jutuvestja. Ma olen veel tollest ajastust, mil ulmefännid kasvasid üles koos härjapõlvlaste, veerejate, Maad üles ostvate keeglikuulide ja nähtamatu ajamulliga. Tänase päeva autoritest... Noh - raske valik. Bujoldi Vorkosigani-saaga on mõne erandiga läbi loetud ja heaks või väga heaks peetud. Üksiti võib ju neile teostele seda ja teist ette heita nagu ikka, kuid selle kõige taustaks olev maailm on hästi välja mõeldud. Scalzi ja McDevitti vahel on raske valida. Pigemini siis McDevitt oma realismiga, kui nii üldse sobib ulmeteoseid iseloomustada. Täheaja autoritutvustuses oli tegelikult see põhiloetelu olemas.

Kuidas ulmefännid Estoniat mälestasid

Laupäev, 27. september, Estonia huku 20. aastapäev. 10-pealine (kui aus olla, siis pisut suurem ja kindlasti kogukam kui tavaline) reisiseltskond, sealhulgas paar saarlast, vaatab mõtlikult Kalasadamas väikest paati.

Ehk ainsat kindlat pinda, mis pidi meid ligi kahe tunni jooksul stiihiast lahutama. Tuul oli 13-14 m/s ja laine kõrguseks lubati 3,2 meetrit.

Hommikul Viimsist piki mereäärt sadamasse sõites oli kõigile autos viibijatele üsna ühekorraga selge, et sellise ilmaga merele küll ei lähe. Väikese paadiga. Ning plaanitud Naissaare-retk tuleb asendada hoopis rahuliku Viimsis viibimisega. Meri peksis segast Pirita randa, valged vahuharjad turjal. Väljas möllas noor torm ehk tugev tuul, nagu saarlane ütleb.

Sadamas aga selgus, et pisikese Mari kapten oli ootamatult optimistlik, laadis heatujuliselt reisijad ja pagasi peale ning - minek. Esialgu hõisete ja naeru saatel... Ma ei imestaks, kui tagumise otsa seltskond ei oleks rõõmsameelselt manustanud "mitut sugu" alkoholi. Hoolimata tormisest merest. Jana klammerdus masti külge, meile Anne-Maiga aga tundus, et paadi ninas on päris äge vaade ja puha. Tegelikult oligi. Kuni sinnamaani, kui laine polnud veel oma täit kõrgust saavutanud. Ja kuni me laeva ninas maas ei istunud. Seal piirdus meie vaade paraku vaid tohutute laineselgadega. Tõusvate ja vajuvatega, õõtsuvate ja ebakindlatega.

Kuid veel enne, kui jõudsime maa varjust välja, sai selgeks, et tuleb päris korralik, merelist sorti "Ameerika raudtee". Ilma turvaelementideta. Mis seal ikka, nina saare poole, mis õieti ei paistnudki veel, ja tormi nautima. Sest alati saab ju laeva tagaossa minna. Kuigi, kui ma paarimeetriste lainetega tõtt vaatasin, ei olnud päris kindel, kuidas seda osa paadi ületada, kust polnud millestki muust kinni hoida kui oma käest.

Inimesed lahkusid üks-ühe haaval tekilt, kes kabiini, kes alumisse konkusse. Meie kõige lähem sideisik oli Mant, kes pidas oma pühaks kohuseks meid hommikusöögi teemadega kursis hoida. Noh, peamiselt selle teemaga, mis sees ei püsinud. Mõne aja pärast selgus, et kõik need, kes konkus istusid, said söögi väljutamisest osa. Ja korduvalt.

Ainus, kes suutis hommikusööki konkus kiivalt hoida, oli Gilderich... Vapper mees, pole midagi öelda. Kõik ülejäänud andsid endast parima. Metsavana tabas isegi kapteni pükse, aga ega stoliline merekaru sest heitunud. Surus paadi vastu lainet nii et laksas ning paat hüppas nagu pähklikoor. Kapten ei kaotanud närvi isegi siis, kui laev köhima hakkas - mootor jooksis vett täis. Ja lausa paar korda.

Kõik, kes vähemalt üks kord on paadiga merel olnud, teavad, et ninas viskab. Nojah. Viskab siis viskab. Tegin vaprat nägu, tagumik muutus üha sinisemaks, aga ära ma ei läinud. Põhjuseks lihtlabane kabuhirm - kui ma sellest köiest (selgus, et köis oli lahtine) lahti lasen, siis ma üle parda lendan. Niisiis ootasin laeva nina põhjas aega, mil saab tagumistesse sfääridesse roomata, kus troonis Ove. Vahepeal jälgisin, kuidas Mant, Indrek ja Heli trotsisid merd. Ka neil õnnestus hommiusöök endale hoida. Kuigi vahepeal olime lainetega üsna paralleelselt - Helil on vb pilte - jäi Õhtuleht seekord ilma müüvast pealkirjast - "Kuulus kirjanik Hargla lendas üle parda". Indrek oli täpselt niimoodi parda vastas, et... vaadata oli päris õõvastav.

Aga ühesõnaga, kui ma madalamate lainetega lõpuks paari tagumisse ossa jõudsin, lendas ka minu hommikune kartulisalat kaladele.

Ning juba ette huvitavaks mõeldud merereis kujunes niisiis päris ekstreemseks suure katastroofi mälestamiseks. Piisab, kui öelda, et keegi kaduma ei läinud ning merehätta paat ei jäänud.

Aga kogemus ise on hindamatu - seda juba raha eest ei osta.

Sellest, mis me seal saarel tegime, ehk järgmine kord ja järgmine inimene...

Krafinna

Kuu arvustus

Võibolla tõesti keegi veel ei tea, aga on olemas selline wõrgukoht nagu Ulmekirjanduse BAAS, kus maakeelsed ulmehuvilised omi lugemiselamusi vahendavad. Neid elamuste kirjeldusi nimetatakse arvustusteks. Jah, tavapäraste kirjanduskriitiliste tekstidega on neil sageli vähe ühist, kuid kas peakski. Pealegi on tänapäevane lehearvustus enamjaolt mingisugune taandarenenud tekstiliik, et parema otsa BAASiarvustus teeb taolisele enamjaolt pika puuga ära...

Juhtus nõnda, et minu arvustus Aleksandr Gromovi jutule «Бобугаби» pälvis BAASis parima juulikuise arvustuse tiitli. Enam kui ootamatult... Kuu arvustaja tiitel toob aga kaasa kohustuse määrata järgmise kuu parim arvustaja ning üsna kohe hakkasin ma mõistma ka Prontot, kes mulle juulikuu parima arvustaja tiitli andis - Pronto nimelt jahutas mu rõõmu, öeldes, et ega tal paljust eriti valida polnudki.

Ühe kuu lõikes on valik tõesti nutune, eriti minusugusel, kes valib esiarvustuste seast. Teisisõnu, ma valin nende arvustuste seast, mis on konkreetse teose esmaarvustused. Ja taolise kitsendusega oli valik praktiliselt olematu. Millega ei taha ma muidugi öelda, et alljärgnevalt mainitud arvustused oleks kehvad olnud... ei, sugugi mitte, aga võiduarvustuse valimisel on vähemalt minul üks oluline kriteerium - kui palju konkreetselt minule see kõik korda läheb.

Augustikuu ei olnud BAASis just eriti viljakas - parematel päevadel seitse arvustust, kuid oli ka n-ö kuivi päevi. Keskeltläbi siiski üks kuni kolm arvustust päevas, sealhulgas ka vaid kommentaarideta hinded ja sellised ,,mina ka" tüüpi hõisked. Ei, ma ei kavatse siin hakata tegema etteheiteid teemal, kuidas peaks välja nägema õige BAASiarvustus, sest mingeid raudkindlaid reegleid ei saa olla isegi lehearvustusel, BAASist kui vabatahtlikust wõrgukohast rääkimata.

Oluliste arvustustena jäid meelde:

Tõnis Hallaste arvustus John Chu jutule ,,The Water That Falls on You from Nowhere" - oluline hoiatus, aga masendab, et inimene tuleb üle hulga aja BAASi selleks, et midagi negatiivset öelda.

Urmas Roolaid ja tema arvustused ühele India ulmetriloogiale - tore, aga millal ma saan lugeda mõnest teosest, mis sellele arvustajale tõesti meeldis.

Silver Sära, kes järjekindlalt arvustab maailma õuduse olulisi nimesid, kuid seekord puudus Sära arvustustes minu jaoks see sära, mis need vingeks teeks.

Minu jaoks jäid sõelale eelkõige kolm:

Arvi Nikkarevi arvustus Siim Veskimehe jutukogule ,,Kaugete päevade naeratus" - asjalik n-ö lugemispäeviku tekst, kuid oluline pigem arvustajale kui minule.

Musta Kassi arvustus Roger Zelazny lasteromaanile ,,A Dark Traveling" - hämmastav, et BAASis oli siiani mõni Zelazny romaan arvustamata, tore, et nüüd on see arvustatud, aga ei läinud see raamat mulle omal ajal korda ja läinud ka arvustus nüüd nii palju, et tiitel anda.

Kristjan Rätsepa arvustus Michael Moorcocki romaanile ,,The Warlord of Air" - peaaegu võitja, aga see võitnud arvustus läks mulle rohkem korda.

Võitjaks saab siiski Joel Jans ja tema arvustus Lew R. Bergi kogumikule ,,Üle piiri: Palgasõdur Willardi seiklused".

Määravaks ei saanud ei Bergi manalas olemine ega arvustaja ja minu sõbrasuhted. Määravaks sai, et see arvustus kõnetas mind. Ma pean väga oluliseks, et Bergi Willardi-lood said lõpuks ühtede kaante vahele, aga samas oli mul teatavaid kahtlusi selles, et kas on õige neid sedavõrd palju toimetada. Jah, kunagi Reaktori sünnipäeval sel teemal Veiko Belialsiga vesteldes, sain ma omajagu rahustatud, aga väike hirm siiski jäi. Ehk pisiasi, aga mainitud BAASiarvustus võttis neid hirmusid mul veel vähemaks ja eks see arvustus oli ka muidu muhe lugemine.

Jüri Kallas

Kõhe folk

Alates eilsest (26 august postitatud) saab Helsingis Eesti Majas näha uut eestimaist koomiksinäitust Kõhe folk / Spooky Folk / Kammottava kansa.

Näitus sisaldab kümme kaheleheküljelist koomiksit, mis põhinevad eesti folklooril ja mis, nagu nimigi vihjab, on kõhedamat sorti lood, kus tegelasteks libahundid, kummitused, paharetid, kratid ja muud kummalised olevused. Autorid kuuluvad kõik viimaste aastate aktiivsemate ja huvitavamate kodumaiste tegijate sekka. Ka visuaalselt ja tehniliselt on kümme lugu üsna mitmekesised, nende seas on nii algusest lõpuni paberil tehtud asju, vektorit, fotode kasutamist kui tavapärast "kontuur paberil, värv ja tüpograafia arvutis" lähenemist.

Näitus jääb üles 12. septembrini, seega on paras aeg seda külastada septembri esimesel nädalalõpul kui toimub Helsingi Koomiksifestival.

Eesti Majja jõuab kõige lihtsamini trammiga (näiteks rongijaama eest peatusest), liiniga 6, minnes maha peatuses Vilhonvuori ja suundudes siis samanimelisele tänavale. Orientiiriks on suur kahe kõrge korstnaga hoone.

(Eelteatena võib lisada, et korraldajatel on plaanis sama näitust eksponeerida ka hilissügisel Tallinnas, seda isegi ilmselt mõnevõrra laiendatud kujul.)

Essen Spiel 2014

Essen Spiel on üks suurimaid lauamänguüritusi maailmas, kuhu tuleb igal aastal tuhandeid ja tuhandeid fänne. Samuti toovad lauamängukirjastused sinna tutvustamiseks kõik oma uuemad mängud. See on koht, kus nad saavad end huvilistele tutvustada ning loomulikult on see koht, kus huvilised saavad tutvuda kõige uue ja põnevaga.

Aga mis see siis ära ei ole? Palju neid lauamänge ikka olla võib? Enamus eestlasi kujutab ette Saku Suurhalli - selliseid on seal palju (suisa 10, kui ma õigesti mäletan), mõned suuremad, mõned väiksemad, kõik mänge, mängijaid ning tutvustajaid täis. Esseni messile läheb 2014. aastal üle 800 mängututvustaja 41-st riigist, kes mahutatakse ära messi 58 000-le ruutmeetrile (kontrollisin, Saku Suurhalli pindala on u. 6600 ruutmeetrit).

Külastajate arv on varasematel aastatel jäänud enam-vähem 150 000 kuni 200 000 vahemikku. Seda muidugi kõigi nelja päeva kokkuvõttes. Mess algab nimelt juba neljapäeval, kuid kõige tihkemalt valgub rahvamass messihallidesse laupäeval, kui ka kohalikud saavad peredega uusi lauamänge kaema tulla.

Põhimõtteliselt mängitakse igal pool ning vaatamist-uudistamist on tohutult. Saalide keskel on õue-alad, kus saab vaikselt einestada ning vaadata, kuidas larparid mõõtu võtavad. Ka kostümeeritud tegelasi on palju ning kostüümide kvaliteet on üpris kõrge.

Keda aga lauamängud niipalju ei huvita, leiab põnevust kas miniatuuride, rollimänguraamatute või koomiksite juurest. Nimelt toimub antud ürituse raames ka Comic Action '14.

Selleaastane (juba 32. mess) Essen Spiel toimub 16. - 19. oktoobril ning väidetavalt tuleb üritusele üle 850 uue mängu. Kel suurem huvi, võib heita pilgu peale Esseni mängude nimekirjale Boardgamegeek-is.

Ulmeromaan noorteromaani võistlusel

Selgusid Tänapäeva noorteromaani võistluse tulemused ja seal sai kolmanda koha ka üks ulmeromaan: Mann Loperi käsikiri "Algus pärast lõppu" on noorteromaani sugemetega postapokalüptiline lugu. Tuumasõja järgses maailmas on osa inimkonnast koondunud suure kosmoselaeva moodi keskkonda, kust mõned tegelased aga põgenevad tagasi Maale ja avastavad, et neile on seni palju kohta valetatud. üriile meeldis käsikirja hoogne algus, kus on hästi õnnestunud luua pingeline ja tempokas meeleolu.

Tartu ulmikute teine reede

Toimus traditsioonilises kohas ning möödus eriliste vahejuhtumiteta. Räägiti loomulikult palju ulmest, Eva Luts müütas uut täheaega ja kohal olid mitmed autorid, kes jagasid soovijaile autogramme.

Kirjastuste uudised 9/14

Kirjastus Ersen

Värava langemine

Alan Dean Foster

tõlk. Ülle Jälle

,,Loitsulaulja" sarja teine raamat HIRM NAASEB

Jonathan Meriweather, kes sattus ootamatult oma maailmast paika, kus loomad kõnnivad kahel jalal, räägivad ja loevad loitsusid, on taas kord vastamisi ohtliku vaenlasega. Nüüd peavad tema ja tema veidrad kaaslased asuma teekonnale, kust keegi pole eluga tagasi tulnud.

Ta peab minema mööda salakavalat jõge, mis lookleb läbi kõigi painajate ema Massawrathi maa-aluse koopa, üle Põrguaugu ja läbi külma leegi tunneli Maa sisemusse...

New York Timesi menukite autor Alan Dean Foster on üks nüüdisaegse fantaasia- ja ulmekirjanduse þanri tuntumaid esindajaid. Ta sündis New York Citys 1946. aastal, õppis California ülikoolis filmindust, ent saavutas edu 1968. aastal lühijutuga, mille üks õudusjuttude ajakiri ära trükkis. Foster lõi Spellsingeri - Loitsulaulja - sarja ja on kirjutanud kümnete populaarsete filmide põhjal raamatuid, aga ka stsenaariumi filmile ,,Star Trek: The Motion Picture".

Kirjastus Varrak

Võõramaalane. 1. raamat

Diana Gabaldon

Inglise keelest tõlkinud Lauri Vahtre

Aasta 1945. Briti armees õena teeninud Claire Randall on teenistusest vabanenud ja veedab oma abikaasaga - kellest sõda ta pikaks ajaks lahutas - romantiliste Ðoti mägede vahel teisi mesinädalaid. Paraku satub Claire pahaaimamatult üht iidset, Stonehenge'i-taolist kiviringi uudistades tagasi minevikku. Ühtäkki on ta kistud intriigide, röövkäikude ja klannivaenuste keerisesse aastal... 1743. Ja mitte ainult seda. Peagi on kaheks kistud ka tema süda - kahe täiesti erineva mehe vahel, keda lahutab kakssada aastat.

,,Võõramaalase" raamatusarja põhjal valmis tänavu ka samanimeline telesari.

Kirjastus Tänapäev

PÕLENU KATSED

James Dashner

Tõlkinud Mai Tõnisoo

Labürindi lahendamine pidi olema lõpp. Ei mingeid mõistatusi enam. Ega jooksmist. Thomas oli kindel, et põgenemine tähendas oma elu tagasi saamist. Aga keegi ei teadnud, milline see elu oli, mille juurde naasti ...

Vabaduse asemel peab Thomas pistma rinda järgmise katsega. Ta peab läbima Põlenu, et taas kord ennast ja oma sõpru päästa ...

,,Põlenu katsed" on järg James Dashneri romaanile ,,Labürindijooksja" (eesti k 2014), mille järgi valminud film linastub Eestis septembrikuus.

Jutt: Ja viis köidet ülespoomist (Artur Räpp)

Midagi päris suurt oli visklevate õunapuu okste vahel liikunud. Raimond teadis, ta oli seda näinud - tume tumeda taustal. Jah, tõesti, ta oli kahjuks kindel. Mees sulges silmad ja kobas pimesi aknalaual. Kerged plastikust lillepotid, laialivajuv paberivirn tema enda jutukritseldustega, peotäis pastakaid ja pooltühi kohvikruus. Mitte midagi, mis kaitseks, kui see hull sealt ööst, see narkomaan sisse murrab.

Neetud! Raimond tõukas end aknast eemale. Öös ei olnud kedagi, seal ei tohtinud kedagi olla! Tartusse oli siit ju ometi üle 25 kilomeetri, ükski pätt lihtsalt ei tuleks nii kaugele! Hea küll, võib-olla, ehk viskles seal mõni armunud paarike, kes oli suudlemiseks põnevamat kohta otsinud. November, muud pole ju nende raagus aias ju tehagi! Mees võdistas õlgu, kujutades ette, kuidas ta hommikul põõsaste alt ligaseid kondoome otsib. Mariann ei usuks kunagi, et see oli keegi võõras, kes neid tema hoolitsetud põõsaste alla poetas.

Mees lõnksutas vanamoodsa telefoni harki. Tumm, mis tumm, mobiili, seda saatana leiutist, polnud neil naisega kummalgi. Raimond kahetses hetke, et nende kunagine tüli just tema õigusega lõppes. Oleks mul praegu väike mobiilike, kutsuks naabertalu Peetri püssiga või politsei. Ta tardus. Miski naksatas pimedas elektrita jäänud majas selgelt ja valjult. Mees kahmas riiulilt esimese ettejuhtunud paksu raamatu. ,,Saksa-Eesti sõnastik," ütles raskus ta paremas käes.

Äh, liiga pehme! Mürtsuga kukkus naise töövahend põrandale. Vaas. Suur sinine vaas ülemiselt riiulilt! Raimond küünitas end ülespoole.

Köhatus. Ta oli just täiesti selgelt kuulnud, kuidas keegi tema selja taga köhatas ‒ mees; ettevaatlikult, tähelepanu nõudes. Raimond tardus, käsi püsti, sõrmed ülemise riiuli serva nurgelist puitu pigistamas. Vaikus. Ei ühtegi fantoomköhatust ega muudki heli enam. Üle seina ja riiuli libises kaugel maanteel mööduva auto tulede vaevumärgatav helk.

Aga ikkagi! See vaas, kink Mariannile nende pulmaaastapäevaks. Raimond nihutas kätt. Sõrmed riivasid juba libedat glasuuri ning haardusid kramplikult vaasi peene varre ümber. Oli ka viimane aeg, teiselt korruselt kostus veniv krääksatus. Keegi oli avanud magamistoa ukse ning tuli nüüd trepist alla. Öö vaikuses oli sammude põntsumine selge ja kuiv.

Mariann on tagasi? Kindlasti on see tema! Ta oli küll ise naise Tallinna lennujaama Viini lennukile saatnud, kuid tõlkeseminar võis ära jääda või naine haigestuda. See pidi olema Mariann, kes trepist laskus. Raimond haaras vaasi ja pöördus. Keegi oli vahepeal ilmselt kardinad ette tõmmanud. Ruumil õnnestus olla veel pimedam kui enne. Sammud trepil vaikisid.

Esikus on vaip, sealt ei kosta, mõtles Raimond, taganedes teleka juurde. Toauks lõnksatas. Ta tõstis vaasi.

,,Tere, peremees." Tulija oli mees, tema kärisev bass kõmises avaras elutoas. ,,Pimedavõitu teil siin. Nagu vaestemajas." Midagi kraabiti ja toas süttis habras leek. ,,No nii, peremees."

Raimond jõllitas suuri pihke, mille vahel hubises kollakas leek, lihaselisi käsi, armilist nägu kõige selle kohal.

,,Kõigil meil on sulle üks jutt, peremees," ütles nägu ja irvitas õelalt. ,,Pisi-pisikene jutt ja veel palju väiksem ettepanek."

,,Just, täpselt!" kinnitas keegi piuksuval häälel, seekord toa hämarast nurgast.

Millal see tuli? See seal pole Mariann. Turvalisema tunde huvides ei üritanudki ta oma küsimustele vastuseid leida, surus end vaid tugevamini vastu raamaturiiuli teravaid servi. Pliiatsi ja klaviatuuriga harjunud käed värisesid vaasi raskuse all.

,,Mida te must tahate?" kriiskas mees kiledalt. ,,Siin majas on signalisatsioon. Meil on naabrivalve! Ma kutsun kohe politsei! Meil on tehnikasajand, igalt poolt saab abi kutsuda, isegi siit, kus ma olen!"

,,No-oh. Ootan'd. Ära kutsu kedagi, kohe on kõik kohal. Siis alustame ja teeme kähku. Me oleme siin kõik kiired poisid."

,,Ja tüdrukud," täiendas noore tütarlapse hääl nurgast.

Välisuks lõnksatas. Keegi tuli sisse. Neid oli palju, esikust kostusid nende sammud ja küünte krabin, sumbudes hetk hiljem koridori pehmesse vaipa.

,,Veel veidi," hüüti koridorist poisikese häälel. ,,Veel poolsada nimetut, siis on üle poole kohal, saame alustada."

,,Poolsada. Mida värki!" Raimond tundis, kuidas mõtted peas tühja ringi jooksevad. ,,Ma pean..." Raimondile täiesti võõras inimene ütles tema sees, et ta peab võitlema! Vähemalt üritamagi. Ta hakkas karjuma. Igal pool on ju ometi inimesi. Isegi siin maja ümber võib neid ju hulkade kaupa olla! Hiliseid seenelisi või eksinud jahimehi. Ta kisendas. Ta röökis kuidas kopsud võtsid: "Appi! Tulge ometi! Kutsuge politsei!"

,,Tubli-tubli, peremees." Talle patsutati õlale, nii et keel jäi hammaste vahele. ,,Laulad nagu väike laululinnuke, liiri-lõõri. Persse, ole vait! Kõrvad jäävad lukku. Kas kevad on käes, mis, peremees?" Tuld hoidvad käed lähenesid Raimondi näole. Männijuurena jämedad sõrmed, mõhnalised pihud.

Selliste sõrmedega võib inimestel paljakäsi hambaid välja tõmmata, vilksas mehel läbi pea. Ta pani suu kinni.

,,E-e-!" Raimond sulges suu ja proovis siis uuesti. "Mida te minust tahate? Mida? Mul ei ole mitte midagi! Mul ei ole mitte kedagi, kelle eest lunaraha maksta või kes minu eest maksaks! Mul ei ole raha ka, mida maksta! Mida te tahate?" Raimond üritas vaasiga vehkida, kuid tuld hoidev mees surus ta käed kõrgele vastu seina.

,,Rahulikumalt, peremees, muidu pean ma su puu otsa riputama. Sipelgaid ja madusid täis puu otsa, need sulle meeldivad, ma tean."

,,Ei!" hüüdis tütarlaps toa pimedamast nurgast. ,,Ta peab enne andma, mida me tahame. Siis riputa, kuhu ise tahad."

,,Jah," klähvatas keegi Raimondi põlvede lähedalt. ,,Ta peab andma. Ma tahan süüa. Ma ei ole mitte kunagi elus mitte midagi söönud! Ta peab mulle süüa andma!" Pimeduses võttis kuju suur karvane koer, ainsamagi liharibata kont hammaste vahel. ,,Süüa!" haugatas ta.

,,Riideid!" Kiljus tütarlaps pimeduses. ,,Ja klaas brändit või viina, külm on. Ja pekske teda! Julmalt pekske."

,,Nii-nii." Tulehoidja astus sammukese lähemale. ,,Kuuled, peremees? Hakka andma, mida me tahame või muidu tuleb soe maa ja soojal maal kõrge puu ja puu otsas palju-palju pisikesi näljaseid sipelgaid ja libedaid madusid. Võib-olla on seal ka inimsööjast seksmaniakke, kes ei tea, millisest sinu kehaosast alustada. Nemad meeldivad sulle ka, ma tean. "

Raimond püüdis neelatada. Keel oli kurgulaes kinni, kogu suu kuivas. Ta sulges hetkeks silmad. Ta tundis, kuidas sõrmed lõtvusid ning sinine vaas peost põrandale kildudeks kukkus. Seesama vaas, mille ta oli Mariannile nende pulmaaastapäevaks kinkinud. ,,Kes," kähises ta vaevaliselt, ,,kes te olete? Mida te tahate?"

,,Kõige ehtsamad värdjad. Sinu nõmeda isiku isiklikud värdjad, sinu nõmeda aju haiged sünnitised." Mees tulega naeris rõõmutult. ,,Musta meest Raekoja platsilt mäletad, peremees? Must mantel, must kaabu, must kepp? Valge mehe hammastest kee kaelas, seda ta sulle küll ei öelnud."

Raimond mäletas. See oli olnud lõunapausi ajal. Ta oli tulnud raamatupoest, kus polnud ikka veel ainsamatki tema raamatut müügil, sest ükski neist polnud veel valmis. Ta oli ostnud paar kõvakaanelist ja tõttas just üle Raekoja platsi tööle tagasi, kui ta kohtas teda, üleni mustas meest. Must mees kummardas, naeratas Raimondile aupaklikult nagu oleks too maailmakuulus kirjanik, kergitas galantselt oma kaabut ja küsis: ,,Mis on sinu soov, armas Raimond? Mis iganes, ükskõik kui suur või väike su soov ka pole, ütle ainult ja see saab teoks." Üleni mustas mees pilgutas silma. ,,Homme kohtume jälle. Siis ütled, kas oled rahul. Siis võid mind tänada. Mitte raasugi rohkem ma sult ei taha. Ütle oma soov."

Raimond oli peatunud. Igasuguseid hulle käis linnas ringi, usu ja tõe ja kindlustuslepingute pähemäärijaid. Neist ei saanud lahti, kui sa õiget nõksu ei teadnud. Aga mis oli musta mehe jaoks see õige? Raimond vaatas üle õla tagasi raamatupoe poole. Keegi mees astus just kirevakaanelise raamatuga kõnniteele ning ta teadis, mida teha: ,,Ma tahan, et kõik minu jutud oleksid elavad, ei muud," ütles ta mehele mustas oma soovi.

,,Saagu!" mees mustas pani korraks oma käe Raimondi pealaele ja astus tast mööda. ,,Homme siinsamas ütled, kuidas meeldis, kas jäid rahule."

Nii oli päeval juhtunud, aga need siin, öös ja pimedas, tema elutoas. Kes nemad ikkagi on?

,,Ma ei saa aru," ütles ta sagivale rahvamurrule. ,,Oli jah must mees, kuid teie, kes te olete?"

,,Sinu juttude tegelased, lollpea. Anna andeks, peremees!" Tulehoidja oli Raimondit kätest raputanud, nii et mehe pea mitu korda vastu riiulinurki põrkas. ,,Sinu kõigi neetud poolikute juttude poolikud tegelased. Kui tahad tõesti teada, siis mina olen rüütel Galaxier ja ma jooksen juba kolmteist aastat kahvalõustade taevalaevas, mõõk käes."

,,Jätke loba. Nimetud tegelased!" karjus keegi. ,,Öelge talle, kui raske on ilma nimeta elada! Öelge talle ometi!"

,,Oi jumal küll." Raimond meenutas kõiki neid jutukatkeid täis kaustu. Ja kritseldused lehtede servadel...

Maja vappus, midagi suurt ja rasket oli just seina tabanud. Aknaklaas purunes ja mitu raamatut kukkus riiulist põrandale.

,,Tehke kähku! Need on tulnukad mingilt kuradi planeedilt. Varsti ei mahu me siia ka kolmes kihis ära. Tal on juttudes väga palju tulnukaid!"

"Üks saurus peaks ka tulema!"

"Ei, kolm saurust," karjuti toas läbisegi.

,,Olge vait!" röögatas tulehoidja. ,,Nii ei jõua me kuhugi."

,,Just," haugatas koer. ,,Lööge ta raisk maha, ma saan siis tast kõhu täis süüa."

Oli kuulda järjekordse laskuva lendseadme vaikset suminat.

,,Loll koer," piuksatas naishääl. ,,Kui ta sureb, kaome ka meie ja sina koos oma tühja kõhuga. Jutud on tal ju lõpetamata. Me ei ela ta surma üle!"

,,Mina," kogeles Raimond, ,,ma ei ole teile midagi halba teinud. Mitte midagi. Ma pole teid üldse teinud!" ta proovis end parkunud käte tugevast haardest lahti rabeleda. ,,Ma ei tea teist midagi. Ma tunneks ju ometi oma tegelased ära! Appi!" Tuline valu rebis ta jalga. ,,Appi!" Alla vaadates nägi Raimond sagriskarvalist koera, kes oli oma kihvad talle säärde surunud. ,,Magus-magus veri," ähkis koer tulehoidja löökide all taandudes. ,,Ometi midagi peale selle kondi, mille ta mulle suhu kirjutas ja siis mööda põldu põgenema pani. Hurmav veri." Roosa keel limpsas üle koera mokkade.

,,See on täiesti hull loom, nagu näed." Tulehoidja irvitas. ,,Võib-olla ka marutaudis. Nii et sa pead kähku tegema ja just nii nagu me ütleme. Kõigepealt kõige hädalisemad."

,,Mina!" kiljus tütarlaps toanurgast. ,,Mul on juba aastaid külm." Oli kuulda rüselust, kui talle teed tehti. ,,See siga lõi mind alasti ja jättis mind kohvikusse seisma. Külm ja tuuline kohvik ning kõik vahivad. Ma tahan riideid ja inimest, kes suudaks mind sallida, libu, nagu nüüd kõik minust mõtlevad."

Tumedast kogude massist ilmus heledam laik. Piklik nägu, kõhn kael, pikad juuksed üle paljaste rindade, sile kõht, puusad. Raimond punastas ja vaatas kõrvale: ,,Jumal, kui Mariann praegu tuleb. Mida ma talle siis ütlen?"

,,Kuuled? Riideid, ja kohe, ning armastust!" mörises tulehoidja ähvardavalt. "Muidu panen su täheinimeste laeva mootorisse hauduma."

,,Jah, armastust," karjusid teised läbisegi. ,,Sinu maailmades ei ole armastust. Seal on kõike, kuid mitte kunagi armastust."

,,Mind lasi ta korra, naisega süles, magamistoa ukseni minna ja siis ei juhtunud midagi. Ta jättis kõik pooleli! Mõelge, mida igavene ootus magamistoa uksel mehe potentsile teeb!" kisendas keegi akna poolt.

,,Ole vait! Olgu, armastust ja seksi ka! Kuid sina. Sinu etteaste, käpardist jumal." Tulehoidja raputas Raimondit. ,,Riided ja armastus daamile. Nime sa talle vist ka ei pannud. Jõhkard!"

,,Ja, saagu ta kõik, mida ta tahab," hüüdis Raimond, tema südames ärkas lootuskiir. ,,Saagu te kõik, mida te ainult tahate. Ma luban teile seda pühalikult, kõigi jumalate juuresolekul! Saagu teie tahtmine."

Ruumi nurkadest hiilis välja vaikus ning vallutas sentimeeter-sentimeetrilt kogu toa.

,,Kas kõike?" küsis keegi esikust. ,,Mina tahaks sind üles puua, hästi aeglaselt, umbes viis või kuus köidet ning ma naudiks iga tähte ja tühikut selles, ma luban. Kas teeme ära?" Mees esikus oli pinevil.

,,Seda viimasena, Mihkel, muidu pole tast meie soovide täitjat."

,,Ning mulle tükk tema kintsu, nii kolm-neli lehekülge," haugatas koer, üritades ise kihvadega uuesti Raimondi jalgade kallale pääseda.

,,Rahu." Tulehoidja tõstis hapra leegi peade kohale. ,,Te kuulsite kõik. Meie looja, meie kõigi ühine jumal on rääkinud. Me saame kõik, mida me tahame, riided ja armastuse ja jumala hukkamise viies köites. Kõige alguses on sõna ja sõna on püha."

,,Aamen!" kordasid tumedad kogud kooris.

Raimond tundis, kuidas külm higi mööda selga alla valgub. Nad olid ta ümber kahtlaselt rahul. Ta oli ilmselgelt neile liiga palju lubanud. Pagan! Lootuskiir oli ta veel hullemasse püünisesse juhatanud, kuid kuniks elu, seniks lootust, nii lihtsalt pidi olema.

,,Niisiis. Meie looja, suur siga ja kõikide hädade org ühes isikus." Tulehoidja lasi Raimondi käed lahti. ,, Sa lõid oma juttude maailmad ja meid sinna sisse. Sa kutsusid musta mehe abiga meid ja meie maailmad ellu ja nüüd lubasid sa kõigi suurte jumalate juuresolekul, et täidad kõigi meie viimase kui soovi. Nüüd," Tulehoidja tegi pausi ja köhatas hääle puhtaks, ,,kõigi tunnistajate juuresolekul ütleme me oma soovi: Me soovime, et sa kirjutaksid kõigi meie lood valmis ja just sellised lood, mis meile meeldivad. Viimase kui i ja komani."

,,Täpselt! Õige! Nõus! Just!" Karjuti läbisegi.

,,Ja viis kuni kuus köidet Oma looja poomissurma ihanud mehe hüüatus uppus üldisesse vaimustustormi. ,,Kuuled, jobu." Raimondit raputati jälle, nüüd juba mitmete käte poolt. ,,Võta pliiats ja hakka kirjutama! Viis köidet! Ei, minule kümme, kosmoseseiklusi Siiriuse-taguses sektoris!"

,,Hea küll. Te saate kõik." Raimond proovis kükitada ning endale üllatuseks lasti tal seda teha. ,,Ma hakkan pihta, kohe. Kuid jutuga läheb aega. Kaks aastat. Kolm või viiski võib ühe jutuga minna. Te peate ootama."

,,Mis jutud!" Tulehoidja haaras Raimondil kõrvast. ,,Me tahame romaane! Mitmeid köiteid. Kaua sul romaaniga läheb?"

Raimond neelatas. ,,Ma ei tea. Kümme, võib-olla kakskümmend aastat. Ma ei oska romaane... Võib kolmkümmendki minna. Üks köide, ma mõtlen." Raimond oleks tahtnud suuremagi arvu öelda, kuid ei julgenud. Nad poleks ehk uskuma jäänud.

,,Olgu." Tulehoidja tõusis. ,,Ta ütleb, et kolmkümmend aastat üks köide. Palju meid on ja mitu köidet keegi tahab?"

,,Kolmkümmend aastat! Nii kaua!" Lärm muutus kõrvulukustavaks.

Tulehoidja rebis Raimondi uuesti püsti ja pöördus oma kaaslaste poole: ,,Tasa! Vaatame seda asja edasi. Võib-olla saame ta kiiremini tööle, kuid praegu, kui palju meid siin on ja mitu köidet igale?"

,,Mitu kellelegi," kordas kellegi kähe hääl ja nad jäid vait. Nad ei teadnud, mida edasi teha. Ruum ja õu oli ju neid tihedalt täis. Kuidas kõiki loendada ja omavahel kokkuleppele jõuda?

,,Minu biosensorid." Monotoonne ja veidi plõksuv hääl tuli kõrgelt, akna kohalt. ,,Need näitavad, et majas ja selle ümbruses on kakssada nelikümmend kuus liikumisvõimelist olendit. Me võiksime oletada, et üle kahekümne köite keegi ei soovi. See läheks ju igale meist liiga igavaks."

,,Tubli." Tulehoidja tõukas Raimondi riiuli najale seisma. ,,Et 20 korda 30 korda 246. See teeb..."

,,See on sada nelikümmend seitse tuhat kuussada, meie tuletooja," klõpsis hääl akna kohalt vastuse.

,,Et nii kaua oled sa ajastasises, kus sa ei vanane, sa kuradi jumala viss. Kas kuuled? Sellest peaks sulle piisama, et meie lood valmis saada." Tulehoidja tõstis Raimondi endale sülle.

,,Veel kolmkümmend aastat alasti. Mis minu mainest saab? Ja mis saab minu nahast?" halas tütarlaps, end kööku tõmmates ning kätega strateegilisi kohti varjates. ,,Ma ei talu seda enam! Mitte hetkegi!"

,,Jäta!" Tulehoidja pigistas nutust vappuvaid õlgu. ,,Juba hommikuks kirjutab ta sulle riided selga. Isegi temasugune käpard peaks nelja tunniga seeliku ja pluusi suutma valmis kirjutada. Aga nüüd." Ta vehkis käega ja tuli ta pihus kustus. "Tuli on toodud, jumal on leitud. Nüüd kõik koos jumalaga tagasi Pegasuse väravate juurde, et hommikuvalgus meid siin ei näeks!"

Jutt: Ühe tumehaldja päris elus seiklused (Diana Ostrat)

Xalinyez luges aeglaselt kaheksani ja tegi silmad viiendat korda lahti. Nii lahti, kui ta neid ilma käte abita kangutada sai. Ei aidanud. Maailm, mida ta pilukil silmade vahelt nägi, oli ikka sama ebareaalne ja lisaks veel kujuteldamatult inetu. Ainult peavalu oli päris.

Ta ei mäletanud, et ta oleks eelmisel õhtul joonud, nii et pohmakas ei saanud see järelikult olla. Tumehaldjas, Seksikas Tumehaldjas - nagu ta armastas end mõttes kutsuda - vaatas üles ning pilgutas koobaltsiniseid silmi.

Lagi oli kuidagi liiga lähedal ja nägi välja säärane, nagu oleksid väga paljud olendid selle külge toppinud neid olluseid, mida tegelikult oleks tark koguda prügikasti või taskuräti sisse.

Tumehaldjas võttis nõuks ilusti ja graatsiliselt oma seliliasendist üles tõusta ning... ebaõnnestus kohutavalt. Esiteks suutis ta pista käed millessegi, mis oli ainult poolenisti tahke, kindlasti kleepuv ning mille uurimise soovitas sisetunne siiralt järeltulevate põlvede hooleks jätta. Teiseks tundis ta keha end sedamoodi, nagu oleks ta tõepoolest saanud õhtul hakkama ühe paraja võistujoomisega. Ta leidis end mõttelt, et kui see mingil imelisel põhjusel tõesti nii ka oli, siis kas ta võiks vähemalt mäletada, oli ta võitnud või kaotanud, palun, aitäh? (Ja mõlemal juhul olnuks lohutav näha, millises näruses seisus oli tema vastane.)

Sügavatest mõtetest äratas Xalinyezi aga kusagilt Universumi salapärastest sügavikest ilmunud saabas, mille nina nügis tumehaldjat kergelt vastu säärt, ning mahlakas naisehääl (säärane, millest saaks edukalt nõrutada liitri mahla) kandus haldja teravate kõrvakesteni:

,,Noorsand, kas sa kavatsed sinna laua alla terveks päevaks jääda?"

Laua alla? Tumehaldja terav pilk puuris taas toda veidrat moodustist pea kohal ning siis läksid haldja silmad veel natuke suuremaks kui enne. Püha Seitsmepäise Jumalanna nimel! See ,,lagi" toetus tõesti neljale puust jalale, mis asusid ristkülikukujuliselt ruumi nurkades ja piirasid Xalinyezi sisse.

Haldjas oigas mõttes ning üritas püsti tõusta. Ta lõi oma lehvivate juustega (juuste harilik, kahjuks mitte aga praegune seis) pea ära. See tuba, või mis iganes, oli väga madal ja tõenäosus, et see üldse tuba või lagi oli, kahanes kiirusega, mis oleks teinud au igale õlut hävitavale päkapikule.

Viimaks loobus Xalinyez hetkeks suuremast osast oma väärikusest - või õieti otsustas ta selle teatava hulga praktilisuse vastu vahetada - päterdas neljakäpukil toast välja ning tõusis püsti.

Esimesena hakkas talle silma lai naeratus, mis oleks teinud au nii mõnelegi lohele ja muule säärasele elukale, kes on krokodillidest põlvnenud (või oli see nüüd vastupidi?). Teine pilk sööstis müstilise toani, mille... alt Xalinyez oli just väljunud, põrkas kolksuga vastu reaalsust ning otsustas naasta esimese silma paistnud objektini. Naeratus püsis. Selle omanik oli ilmselt naissoost, ja igavikulise näoga (mis üldiselt tähendas, et isegi surma ähvardusel poleks Xalinyez suutnud või julenud arvata, kui vana oli selle naeratuse kandja.)

Samas kui Xalinyezi kaunid koobaltsinised silmad naise nägu uurisid, uinus aga osa tema valvsusest ning nii ei mõistnud ta teda ähvardavat ohtu enne, kui kamp hirmsa välimusega sõdalasi tema poole tormas, paljastatud mõõgad peos ja veelgi paljam verejanu kiivrite ja kilpide tagant paistmas.

Xalinyez kobas automaatselt oma relvaarsenali järele ning oma suureks õuduseks avastas selle täiesti puudu olevat. Õnneks, mõtles haldjas, oli ta ka äärmiselt osav käsitsivõitluses. Ehk suudaks ta oma elu vähemasti kallilt müüa. (Mitte et keegi oleks veel kunagi suutnud pakkuda hinda, millega tumehaldjas nõus oleks olnud. Ning tingijad talle ei istunud.)

Niisiis, verejanuline salk haljaste mõõkadega sõdalasi tormas Xalinyezi suunas ja...

Oot-oot, ütles Xalinyezi mõistus, kui silme ees pilt vähe selgemaks muutus, ragises siis nagu luuvalus orkiamaan ning tegi mõningad kiired ja olulised korrektiivid.

Esiteks ei olnud need mõõgad üldse haljad. Kui Xalinyez nüüd natuke neid asju sõdalaste peos vaatas, sai ta aru, et need polnud üldse mõõgad... või noh, sarnanesid neile umbes samal määral, kui näituseks kiikhobune lahingratsule. Jämedad, ümarad, hallikat värvi, ning tumehaldja hästi ihutud haistmismeel püüdis kinni isegi liimi lõhna.

Teine korrektiiv oli sõdalaste vanus. Xalinyez taipas, et see on pöördvõrdeline nende kaugusega temast, sest mida lähemale nad jõudsid, seda nooremad nad paistsid.

Ning kolmandaks ei olnud tumehaldjas MITTE KUNAGI näinud sõdalasi, kes oleksid plekist supikausse kasutanud kilbikupaldena. Xalinyezil hakkas hirm.

Ja siis jõudis temani ka sõjahüüd, milleks oli:

,,Ta on must! Ründame!"

Vaest segaduses tumehaldjat tabasid vaatamata katsetele sõdalasi eemale hoida hirmsad hoobid... millegi suhteliselt pehme ja igastahes täiesti nüriga.

,,Kuku maha! Miks sa maha ei kuku?!" nõudis üks vaenlastest oma läikimahõõrutud kiivripotist (lähedasemas suguluses poti kui kiivriga). Xalinyez vaatas hämmeldunult vastu. Kogu tema pika eluea jooksul ei olnud ta veel midagi säärast ei näinud ega kuulnud.

,,Huvitav, mitu Haa Peed tal on," arutles teine vaenlane, hetkeks mõõka langetades, et kahe käega pükse kehitada. Ülejäänud viis jätkasid tumehaldja materdamist.

,,Viruta talle kelladesse, kui ta muidu aru ei saa, et ta pihta sai," andis esimene sõdalane nõu. Xalinyez tundis paanikat kasvavat - eriti kubemepiirkonnas.

,,Ee...vabandust?" püüdis ta oma kummaliste ründajate tähelepanu võita, ning kui see ei aidanud, äigas ühele säärase obaduse, et too maha sadas kui sügisene sädelev õunake.

,,Mida pekki sa mees teed?!" käratas nüüd üks ründajatest. ,,Füüsiline kontakt ei ole lubatud!"

,,Möh?" küsis Xalinyez väga ebaxalinyezlikult. Esiteks ei saanud ta pooltest sõnadest aru ja teiseks hakkas talle kohale jõudma, et mingite poolpehmete lontidega teda rünnanud poisikesed üritasid talle just selgeks teha, et... Haldjas ei saanud isegi aru, mis see nüüd oligi, mida temalt eeldati. Aga oma strateegilisi piirkondi kavatses ta igastahes kaitsta.

,,Kes te olete?" sai ta viimaks sõnad suust.

,,Me oleme Kõigi Ilmakaarte Teede Vardjad Ida Välja Arvatud," kostis toosama tegelane, kes oli just Xalinyezile üritanud selgeks teha, et ,,füüsiline kontakt ei ole lubatud".

,,Möh?" pärisid tumehaldja silmad ja suu. ,,Kes te olete?!"

,,Me oleme Kõigi Ilmakaarte Teede Vardjad Ida Välja Arvatud, mis osast sa aru ei saa, mees? Mingi jobu oled vä?!"

Esimest korda elus tekkis Xalinyezil siiras soov minestada, lihtsalt seepärast, et äkki ta siis pääseks sellest situatsioonist, mis iga hetkega tõestas, et hullemaks (ja absurdsemaks) annab minna küll.

Minestamise asemel tundis aga tumehaldjas, et keegi teda selja tagant nügib. Söandamata ümber pöörata ,viskas ta pilgu üle õla ega näinud seal kedagi. Õuduses, et nüüd on mõni ründaja lausa nähtamatu, tegi haldjas küünarnukiga osava ja mitte ühegi võitluskunsti alla käiva liigutuse tahapoole. Vastuseks sellele kuuldus hele: ,,Ai!"

,,No mine persse, mees, mitu korda peab sulle ütlema, et füüsiline kontakt ei ole lubatud?!" Seda käratas muidugi seesama tegelane, kes kuulus tollesse äsja Xalinyezile tutvustatud pika ja uduse nimega organisatsiooni ,,kõigi vardjate idateed vms". Või oli see pagan... Xalinyez tegi laitmatu paraadpöörde üle vasaku õla ning tema silmad vaatasid esialgu enese kõrgusele, kus ei olnud kedagi, ning liikusid siis (ilmselt gravitatsiooni mõjul) allapoole. Sealt vaatas talle vastu orani kapuutsiga vihane verise ninaga näoke, poisiohtu keha pakitud kurgu alt kinni nööritud rohelisse kardinasse.

,,Sa oled nüüd surnud," kuulutas see olevus Xalinyezile võidukalt. ,,Ma tegin sulle just Päkkstääbi!"

Tumehaldja ilusad koobaltsinised silmad tegid paar tiiru ümber oma kesktelje. ,,Tegid mulle just... mille?"

,,Ma tapsin su ära, lollakas," selgitas Xalinyezist kaks korda lühem tegelane suhteliselt sõbralikult. ,,Aga selle küünarnuki eest sa veel saad!"

,,Tapsid mu ära," suutis tumehaldjas sõnad suust saada. ,,Vabandust, aga... mismoodi? Millega?" Ühtegi tapariista ta selle uue vaenlase küljes ei näinud, ning vaatamata neile pehmetele matsudele, mis teda enne üpris ägedalt tabanud olid, tundis ta end elusana - liigagi, kui nüüd aus olla.

,,Selle täggeriga!" Kõnealune objekt (nagu Xalinyez kiirelt taipas) pisteti talle nina alla (või vähemasti rinna kõrgusele). Xalinyez vaatas pisikest halli ristikujulist junni ning üritas aru saada selle maagilistest võimetest, samas kui tumehaldja intuitsioon püüdis nõu andmise asemel hoopis leida lähimat dimensioonidevahelist portaali. Intuitsioon teadis, et tagasi kodumaal ei peaks ta igasuguste Xalinyezi liigveidrate probleemide lahendamises osalema, vaid võiks peale eelnevaid üleelamisi hoopistükkis oma kaua edasilükatud ja hästi väljateenitud puhkuse võtta.

,,Andke talle natuke aega toibumiseks, poisid. Mulle tundub, et ta on alles piiks."

,,Piiks" oli heli, mida haldja arust tõid kuuldavale kodukandi tunnelites vahel talla alla jäävad hiired. ,,Piiks" ja ,,krõmps". Midagi sellist. Enesega ta seda heli või selle nimetust igastahes kuidagi seostada ei osanud.

Ja ometi tundis ta nüüd korraga, kuidas ta olemine muutus kuidagi raskemaks ja maa külgetõmbejõud (mis selles paigas tundus valitsevat absolutistliku monarhina) teda rõhus, ilma et ta oleks sellele vähimatki põhjust andnud.

Xalinyez tegi veel ühe ettevaatliku paraadpöörde kannal ning põrnitses altkulmu rääkijat, kellega ta sugugi tuttav polnud, kui nüüd välja arvata põgus tutvus, mille tolle olevuse saabas oli tumehaldja küljekontidega sobitanud.

,,Ma arvan, et sa peaksid nüüd surema, kullake," jätkas maadam salapäraseks timmitud sosinal. See tuli tal liigagi hästi välja. Xalinyez tundis pisikest hirmujutti mööda selgroogu alla kelgutamas, tema ründajad aga irvitasid laialt.

,,Aga ma olen vägagi elus," pidas tumehaldjas paslikuks kinnitada.

Ta vaatas enda ümber ringi. Eemal nurgas seisis päris kenasti vormitud kõrtsilett, selle ümber pikad pingid ja lauad. Nojah, see oli ilmselt kõrts. Või vähemasti oli see suur pruunikasrohelise riidega kaetud telk, milles peeti kõrtsi.

,,Mis su nimi on, poisu?" katkestas naine Xalinyezi ruumiuuringud.

Poisu? POISU?! Tumehaldjas tundis, kuidas tema turjakarvad juba puhtgeneetilise ärrituse tõttu püsti tõusid... või oleksid tõusnud, kui Xalinyezi väärikas rass poleks kõiki neid karvu väga mitu generatsiooni enne tema sündi kaotanud.

,,Mu nimi on Xalinyez Ranerfer ja ma olen Yrkam Rani kaheksateistkümnenda maja liige, auväärt uldani Fonayae Ranerferi viies poeg ja üheteistkümnes laps, keda tuntakse kui Kiiret Kütti ja Varjatud Vaikust, ning kes nüüd, välja heidetuna oma rahva seast ja neile surnuna ning üle elanud paljud maapealsed ohud, kannab tiitlit Päikese All Kõndija," lõrises Xalinyez ja ta ilusad koobaltsinised silmad pildusid sääraseid välke, mille peale iga vastane oleks pidanud saba olemasolu korral selle jalgade vahele tõmbama ja pagema - või siis endale vähemasti saba kasvatama. Xalinyezi vastas pingil istuva punapäise naisolendi näos ei liikunud aga ükski lihas mingis muus suunas kui enne. Olevus näitas taaskord haldjale oma säravaid hambaid. Oli naeratusi, mis põletasid sinusse auke või koorisid aeglaselt nahka maha. See siin oli neist palju hullem, see patsutas sind tädilikult, näpistas põsest ja näitas kõigile su sõpradele su titepiltide albumit.

,,Ilus nimi sul. Mina olen emand Krokodill."

Xalinyez ei oleks küsima hakanud, millest emand küll säärase nime saanud oli. Toosama lai naerujoon naise näos selgitas hüüdnime liigagi selgelt ning see väike hulk diskreetsust, mille haldjas oma elu jooksul oli hankinud, vihjas, et kui ta ei taha just kohtuda antud hüüdnime muude võimalike saamislugudega, siis hoidku ta oma ilus suu parem hästi koomal. Igastahes oli haldjas pettunud, et emand Krokodillile polnud ilmselgelt tema pikk ja põhjalik tutvustus karvavõrragi muljet avaldanud.

,,Meeldiv tutvuda, auväärt emand," kostis Xalinyez ja lisas sinna otsa väikese viisaka kummarduse, mille juures tema juuksed just nii hästi ei lehvinud, nagu ta seda soovinud oleks. Tumehaldjas tegi endale mõttelise märkuse leida kamm ja seda sihtotstarbeliselt kasutada. ,,Kas te oskate mulle öelda, kus ma olen?"

,,Otseloomulikult," vastas see võluv olend. ,,Sa oled Linnas." Üks poistest noogutas hammaste välkudes.

,,Um," tegi Xalinyez. ,,Mis linnas... kui küsida tohib?"

,,Tohib ikka," vastas emand Krokodill sõbralikult. Tema naeratus näis otsivat tumehaldja strateegilisi kohti, et teda sinna patsutada. Xalinyez vaatas igaks juhuks kõrvale. ,,See on Linn. See on linn, mille nimi on Linn. Saad aru?"

Xalinyez ei olnud selles üldse liiga kindel, aga igaks juhuks ta noogutas. Siis üritas ta aru saada kahest üliolulisest detailist: esiteks - kuidas oli ta siia sattunud, ja teiseks - miks ei olnud ta kõiki neid teda ründavaid kahtlasi olendeid lihtsalt maha löönud.

Teise, palju pakilisema küsimuse vastus osutus isegi lihtsamaks, või igastahes lühemaks - Xalinyezil oli... no kuidas see moodne sõna nüüd oligi, mida ta võõramaalasest sõbratar Vauarorarca aeg-ajalt tarvitas. Ahjaa - JUHE. Ja et Vauarorarca oli seletanud, et juhe on midagi äärmiselt pikka, suhteliselt peenikest ja enamjaolt ka elektriseeritut (loe: välgustatut), mis kipub krussi minema, siis nõustus tumehaldja aju hetkel vägagi selle kujutluspildiga enese seisukorrast. Kuna ta absoluutselt millestki aru ei saanud, siis pidas tema intuitsioon paremaks mitte kedagi lüüa - liiga kõvasti. Isegi mitte siis, kui nad hirmutasid teda hallide võdisevate julladega, ähvardasid tema strateegilisi piirkondi või naeratasid kõikehõlmavalt ning nimetasid teda ,,poisuks".

Mis aga puutus küsimusse, et kuidas ta siia sattunud oli... Kusagilt sügavalt tumehaldja ajusopist ujusid mitte eriti pikkade tõmmetega pinnale paar mälupilti. Esimene neist sisaldas teatud sinijuukselist sarvedega naisolendit, kes miskipärast taas sumedalt itsitas, ning teine... Oi, see teine oli kole, aga Xalinyez oli vapper sõdalane ja vaatas ka selle pildikese ära. See oli lühike ja üpris konkreetne ning selle sisuks oli üks hea pudelitäis Vauarorarca kuulsat puskarit, nivavosi't. Neidis oli talle mitu korda öelnud, et tema ,,kodusel joogil" võivad teiste rasside jaoks olla ettenägematud kõrvalnähud. Xalinyez oigas mõttes, kui ta mõistma hakkas, et üks nendest kõrvalnähtudest istus just tema ees ja valve-naeratas talle laialt ja säravalt.

Xalinyez oli kuulnud ja näinud, et nii mõnigi mees suutis end kõrtsist koju või paremal juhul lõbumajja juua, aga et keegi oleks end joonud mõnda teise dimensiooni... Samas, kui see oli nivavosi, mida ta Vauarorarca õhutusel proovinud oli... Võibolla mõjus too hirmus jook tumehaldjatele just niimoodi. Sel juhul oli ju kõik tegelikult korras?

Xalinyezi silmad liikusid taaskord üle kõigi ruumis viibijate ja eelkõige üle tolle eatu emanda ning tema intuitsioon andis talle korraliku maksahaagi. ,,Tegelikult korras" ei olnud Xalinyezi sisetunde arust sugugi see väljend, mida võinuks antud seltskonnas pädevaks pidada. ,,Absoluutselt karuperses" oleks olnud hoopis täpsem.

,,Ma arvan, et nad üritasid kunagi omavahel kokkuleppele jõuda, mis selle linna nimi peaks olema," jätkas emand Krokodill mingit juttu, millest vähemalt osa oli kahjuks või õnneks Xalinyezi jaoks kaduma läinud. ,,Ja otsustasid siis suuremate kodusõdade vältimiseks panna linnale nimeks lihtsalt Linn. On muidugi veel teine teooria, mis ütleb, et kuna kõik vähegi paslikud nimed olid teistele linnadele ära pandud, siis ei jäänudki meie omadel muud üle, kui oma linna Linnaks kutsuda. Ja kui ma nüüd hästi meelde tuletan, siis on veel kolmaski legend, mis räägib ühest noorest ja väga uuendusmeelsest linnapeast, kelle arust oli säärane linnanimi lihtsalt väga trendikas ja noortesõbralik."

,,Aga... mis maa see on, aulik emand," üritas haldjas ääri-veeri uurida.

,,Ah see või," vastas emand Krokodill järjekordse anastava naeratuse saatel. ,,See on Karuperse."

Haldja silmad kolisid vastu ta kenasid kaarjaid kulme.

,,Vabandust?!"

,,K-a-r-u-p-e-r-s-e. Selle nime saamislugusid on täpselt üks ning see on järgmine: iga kord, kui siia satub taas mõni kaugelt või kõrgelt pärit rändaja, on tema üks esimesi küsimusi: no kuhu karuperse ma olen sattunud? Ja kuigi kuningad ja krahvid ning muud tähtsad tegelased katsetasid ka teiste, palju viisakamate nimedega, siis tead ju küll, kuidas nende asjadega on - külge jääb ikka see, mis kaugelt võõrsilt tuuakse. Et on nagu saksem või nii. Ja nii siis saigi meie maa endale nimeks Karuperse."

,,Oh sa püha perse...". ,,Oh sa püha perse" ei kuulunud kindlasti mitte nende fraaside hulka, mida Xalinyez tavatses tarvitada, ent ta uskus, et etikett ja kõikvõimalikud jumalused annavad talle siiski andeks, arvestades antud olukorra absoluutset tavapäratust. Pealegi ei osanud ta lihtsalt mitte midagi targemat öelda. Või siiski...

,,Ma ei tahaks pealetükkiv olla, poisu," võttis emand Krokodill jutulõnga taas üles, ,,Aga kõigi reeglite järgi peaksid sa nüüd tõesti surema. Nii et kui sa oleksid nii armas ja vajuksid maha, võibolla oigaksid paar korda - aga sa ei pea, kui see ei ole päris sinu stiil - ja jääksid siis päris vaikselt lebama. Ma kinnitan sulle, et see pole tegelikult nii keeruline, kui see tundub. Sellega harjub ära."

Tumehaldjale hakkas järjest rohkem tunduma, et mitte ainult need noorukid, vaid ka see, khm, daam, on - kuidas seda nüüd leebelt öelda - ,,väheke nupust nikastanud". Hullumeelne. Xalinyezi kodukohas koheldi hullumeelseid ja nõrgamõistuselisi suure lugupidamisega. Nad ohverdati kõige kiiremas korras (nii kähku peale sündi kui võimalik) ja vägevate austusavalduste saatel Pühale Emale, seitsmepäisele hiidmaole Dilasox'ile.

Nõnda siis Xalinyez noogutas vastuseks. Paigalejäämine ja kuulamine tundus suhteliselt ohutu, võrreldes kõige muuga, mida ta oleks võinud ette võtta, ning pealegi vihjas mingi osa tema kainest, mis sest et pohmellis mõistusest, et võõrasse dimensiooni sattudes, eriti kui see kannab nime Karuperse, on tark mõne mittevaenuliku - Xalinyez ei olnud liiga kindel, kas tal tasuks emand Krokodilli mittevaenulikuks pidada, aga tal tuli enesele tunnistada, et seni ei olnud see naeratus teda veel nahka pistnud - kohaliku käest võimalikult palju infot saada. Et siis midagi välja mõelda. Nagu näiteks, et kuidas siit nii kähku kui vähegi võimalik ühes tükis minema saada.

"Vot. Asjalood on säärased, et... No kust ma nüüd alustangi? Siit idas, kesk kõige süngemaid kuusemetsi, asub Imavere krahviloss ja selles lossis elab krahv Vincent von Miizu. Vanal krahvil on aga poeg Eedi. Ja vot see Eedi käis miski aastakese tagasi Lustiveres ja tuli sealt tagasi ühe võluraamatuga, mille pealkiri oli "Päris Elus Rollimäng: Sissejuhatus Fantastilistesse Lõbustustesse Algajatele". Ma ei hakka hetkel kommenteerima, mismoodi Eedi sealt veel tagasi tuli, aga jah... Sellest võluraamatust sai kõik see segadus algusse, sest kui meite poisid selle kätte said, siis hakkasid nad endale kole kähku sõjavarustust kokku ajama ja ükski plekist supikauss, voodilina või kardin ei olnud enam kaitstud. Nad võtsid endale pähe, justnagu raamatus õpetati, et nemad on Vaprad Seiklejad, kes otsivad Seiklusi - ma võin sulle kinnitada, poisu, et nad on nende Seikluste otsimisel väga põhjalikud ja leidmisel üüratult leidlikud, ja et kõik ülejäänud tegelased nende ümber on samuti osalised Seikluses. Ainus võimalus nende käest pääseda on nendega kaasa mängida.

Enamjaolt aitab ka nende peale väga kõvasti karjumine. Aga sellega oled sa natuke hiljaks jäänud, kullake."

,,Ah...soo," ütles Xalinyez. Appike, ütles Xalinyezi sisemine mina. See pohmeluse-ilm paistis veel hullem olevat, kui see esmapilgul välja nägi. ,,Seda on hea teada. Aga, aulik emand... Kas te oskate mulle öelda, kuidas ma siit... minema saaksin?"

Emand Krokodill naeratas talle. ,,Aga kuhu sa minna tahaksid, kullake?"

,,Ära," kergitas tumehaldjas oma ilusaid valgeid kulme.

,,Aga kas kõrtsist ära, Linnast ära, Karupersest ära? Sest selle viimasega võib sul raskusi tekkida, kallis poisu." Nende sõnadega näpistas emand Krokodill Xalinyezi sõbralikult põsest ja naeratas talle kuidagi lohutavalt. Xalinyezi alateadvus niutsatas.

,,Mismõttes?" küsis ta ettevaatlikult.

,,No vaata, kullake - meile on üpris lihtne sattuda, aga ärasaamine on selline... komplitseeritud tegevus. Meil pole siin just päris väravat teistesse ilmadesse. Muidugi, kui sa juhuslikult täpselt tead, kuidas sa siia said, siis võibolla saad sa samamoodi ka tagasi."

Xalinyez neelatas. Tema mälestused olid udused, aga piisavad, et aru saada, kui sügavalt Karuperses ta omadega on. Vauarorarca ja kõik need rohelisest vedelikust läbikumavad mustikad. Mitte kumbagi polnud siin, ja kuigi ta teadis, et Vauarorarca liikus erinevate dimensioonide vahel sujuva elegantsiga, siis Xalinyez ei teinud seda igastahes mitte. Ja niipaljukest, kui ta aru sai, oli ta siia sattunud Vauarorarca imejoogi kõrvaltoimena. Seda jooki tal muidugi enam polnud, see oli seal, kodumaal, Vauarorarca müstiliste alkoholivarude hulgas.

,,Ma... jõin ühte võlujooki," pomises ta.

Emand Krokodill noogutas innukalt. ,,Mõistan-mõistan. Ja sul muidugi ei ole enam seda võlujooki, ega?"

Xalinyez raputas nukralt ja kindlameelselt pead.

,,Noh, poisu, tundub, et siis ei jää sul tõesti muud üle kui surra. See on ainus pääs siit välja, usu mind. Asjaolusid arvestades."

Xalinyezi ilusad koobaltsinised silmad läksid väga suureks. Klõnks, tegi ta kõrisõlm. Neid ,,asjaolusid" oli kuidagi kahtlaselt palju ja need kõlasid... no umbes sama hullumeelselt nagu kogu see maailm siin, tema heasoovlikust vestluspartnerist alustades ja temaga ka lõpetades.

,,Kuule, jobu, lihtsalt kuku maha ja sure ära, millest sa nagu aru ei saa?" küsis blondide turris juustega poiss temast vasakul.

Xalinyez oleks võinud neist asjadest poisile pika nimekirja tekitada. Paraku aga tundus, et mõistlike variantide puhkuse tõttu ongi tema ainus valik teha nii, nagu emand Krokodill soovitas, ja olgu Püha Seitsmepealine Ema neile armuline!

,,Õu, kuule, ma tean, mis värk on," kuulis ta veel oma nabapiirkonnast poiste dialoogi. ,,Sa ei lugenud kümneni, Mark. Nii et ise sa oled jobu. Kuidas ta saabki ära surra, kui sa kümneni ei loe, mään!"

Xalinyez ei hakanud küsima. Talle oleks kindlasti vastatud ja ta oleks teada saanud mõne järjekordse asjaolu, mis puudutas teda, suremist ja seda veidrat kampa, kes olid riietatud asjadesse, mis esmakasutuses olid katnud kas lauda, voodit või rippunud auväärselt akna ees. Õmblused olid neil igastahes kohutavad. Narmendamine oli Xalinyezi alati häirinud.

,,Raaaait!" kostus tema selja tagant. Siis pandi talle vist miskit vastu selga - ta kahtlustas, et see oli üks noist hallidest võdisevatest julladest - ja toosama hele poisihääl, mis oli enne ,,päkkstääbi" ja ,,täggerit" maininud, luges:

,,Üks, kaks, kolm..."

,,Ee, vabandust," ei suutnud Xalinyez end tagasi hoida. ,,Mida need numbrid tähendavad?" Ta ei küsinud seda poistelt, vaid emand Krokodillilt, ehkki ta ei olnud kindel, kas naine on ikka tervema mõistuse juures kui nood teised pisiolendid.

,,Oh, ei midagi erilist," vastas daam ja sirutas jalgu liigutusega, mida eriti naisterahvaste puhul üldiselt peeti väga võrgutavaks, mis aga hetkel tähendas, et Xalinyez kui selle nägija oli võrku mässitud ja otsis alateadvuses taga mõnd nüri puulusikat, millega oma mälupõhi säärasest vaatepildist puhtaks kraapida.

,,..neli... viis..."

,,Reeglite järgi tuleb kellelegi surmahoobi andmiseks ka kümneni lugeda. See tähendab, et tapja nagu... tükeldab sind, kui sa mõistad, mida ma silmas pean, kullake?"

Xalinyezi jalad andsid järele ja ta vajus pingile istuma. Poiste - ja paari plika, nagu ta silm nüüd tuvastas, kui nende pead talle lähemal olid - hulgast kostus võidurõõmsaid kilkeid ja küünarnukitunnet.

,,...kuus... seitse...kaheksa..."

Tal oli korraga tunne, et ta ongi viga saanud. Kui ta oma käsi ja kena lihaselist kõhtu vaatas, ilutsesid seal järjest tumenevad haavad, millest nõrgus ilusat koobaltsinist verd. Ei, see ei olnud võimalik. Mitte keegi polnud teda isegi puutunud millegi teravale ligilähedase objektiga. Ja kas võis tõesti olla, et tema, Xalinyez Ranerfer, õilis, vapper ja noolterava mõistusega, oli kuidagi nendest nõrgamõistuslikest siin nakatatud?

,,Emand Krokodill?"

Hüüdja hääl iidsetes tunnelites.

,,Üheksa!"

,,Rahune, kullake. Kõik saab korda, ma luban."

Kui ma siit kuidagi eluga tagasi pääsen, ei joo ma enam kunagi midagi, mis sisaldab mustikaid, tõotas tumehaldjas enesele ja oma järeltulevatele põlvedele.

,,Kümme!" kuulutas võidukas hääl. Xalinyez kuulis seda läbi udu, mis oli nii paks, et võis sisaldada nii siile kui karupoegi.

Ta vajus aeglase elegantsiga pingilt maha ja räntsatas vastu mudast maapinda.

,,Tubli poisu, nii peabki," kuulis ta emand Krokodilli häält ja veel nonde poiste ja plikade oma: ,,Luut! Luut!"

Siis ta suri, silme ees punasetriibuline valgus ja kõrvus mingi mitte viisipidav pinin, millest õhkõrnalt võis eristada sõnu: ,,Iigee, oogee, iigee, oogee..."

Jutt: Drake Cement (Meelis Ivanov)

Drake Cement ei olnud alguses linn. See ei olnud isegi küla, lihtsalt üks paljudest tsemenditehastest Arizonas, Yavapai maakonnas. Taamal pundus maapinnast veidi kõrgemale Black Hillsi mäestik, sajakonna miili kaugusele lõuna poole jäi pulbitsev Phoenix, mõnisada miili loode poole minnes võisid rahast ilma jääda purskkaevulises Las Vegases. Selline vaikne kohake keset-ei-miskit. Kunagi, kui tehas asutati, olid peamised argumendid lähedal asuv Geronimo lubjakivilade ja US 93 raudtee, tähtis lüli olulisest CANAMEXi transpordikoridorist. Enamus töölisi käis tööle lähedal asuvatest kõrbelinnakestest: Pauldenist, Chino Valleyst, Prescottist, Prescott Valleyst, mõni isegi Cottonwoodist. Tol ajal olid tsemenditehases vägagi korralikud kõrgepalgalised töökohad ja kohalikule elule andis suurinvesteering palju hoogu juurde. Ehitusbuumi aegadel oli tsemendi tootmise, logistika ja kõige muu juurdekuuluvaga hõivatud peaaegu 10 000 inimest. Kohalikele tehas meeldis.

Nüüd oli kõik teisiti. Ühel varahommikul 18 aastat tagasi plahvatasid pommid. Phoenixi kohal tundus lausa mitu seent kõrguvat, täpselt vastupidises suunas paistis ka seen, mis võis olla umbes Camp Navajo jalaväebaasi kandis. Kes said, põgenesid Drake Cementi. Võimsad mahutid, maa-alused laod ja paksust betoonist valatud tootmishooned pakkusid varju. Aga veel tähtsam oli, et just selles sõlmpunktis asus üks USA strateegiliste toiduvarude vaheladudest, mis pidi katastroofide korral Phoenixit varustama. Varased dreiklased, nagu nad ennast ise nimetasid, lõhkusid esimestel päevadel terasest silla Phoenixi suunal ja võtsid üles pooleteist miili pikkuselt relsse Ash Forti hargnemispunkti suunduvatel harudel. Raudtee jäeti alles vaid Cottonwoodi suunal, kuna see oli nagunii tupiktee ega kujutanud ohtu. Nad lõikasid ennast teadlikult muust maailmast ära. Kuigi relvastatud dreiklased ootasid kuude kaupa ronge, mis pidid neid näljasurma mõistma, ei tundnud nende vastu huvi mitte keegi.

Teisel-kolmandal aastal hakkasid dreiklased tasapisi uurimisretki "oma" territooriumist väljapoole tegema. Alguses käis uurimisrühm Pauldenis, pisikeses linnakeses kõigest kuue miili kaugusel. Linn oli maha jäetud. Samuti oli maha jäetud Pauldeniga külgepidi kokku kasvanud Chino Valley. Esimesi "väliseid" nägid nad alles 30 miili kaugusel Prescottis, linnas, mis oli paljudele dreiklastele varem koduks olnud. Nad ei kohanud seal sugulasi ega pereliikmeid, vaid radioaktiivselt saastunud suurlinnade ümbrustest pagenud rändajaid. Neid oli nii San Diegost, LA-st kui mujalt läänerannikult. Seltskond oli linnakese lõunaosas umbes nelikümmend maja elamiskõlblikuks seadnud ning tegeles jõudumööda maaviljeluse ning karjakasvatusega. Kuigi nad oli hambuni relvastatud, ei olnud nad liialt sõjakad. Kaks kogukonda, dreiklased ja prescottlased, sõlmisid esimesed arglikud sidemed ning hakkasid teineteist lõpuni usaldamata vaikselt omavahel kaupu vahetama. Konservid, kuivatatud puuviljad ja maiustused dreiklaste poolt; vili, kariloomad, tubakas ja iseaetud alkohol prescottlaste poolt. Kaupade vahetamise kohaks oli purustatud sild Drake Cementi lähistel. Prescottlased tõid oma vahetuskauba kohale iseehitatud vagonetil, kuid seejärel tuli kaup seljas läbi oru teisele poole vedada. Dreiklased vedasid nagunii kõike lihtsalt seljas. Aastad möödusid.

***

Elisha rühkis kaaskonnaga läbi tibutava vihma katkise silla poole. Tuumasõda oli midagi muutnud. Piirkonnas, kus varem oli sademeid alla 300 mm aastas, tibutas nüüd pidevalt vihma. Samas, kui enne oli kerge lumekirme talviti tavaline asi, siis nüüd oli õhk pidevalt ühtlaselt soe ja pärast sõda polnud kraadiklaas kordagi külmakraade näidanud. Ideaalsed tingimused põllupidamiseks, endine preeria oli muutunud viljakaks maaks. Võib-olla peaks meie ka vilja kasvatama hakkama, mõtles Elisha, kuid heitis selle mõtte peast. Toitu jätkus vähemalt viiekümneks aastaks.

Prescottlased saabusid õigel ajal nagu alati, tund pärast päikesetõusu. Elisha viipas meestele teispool orgu. Prescottlased vinnasid kandamid selga ja asusid järsakut pidi allapoole liikuma. Elisha jälgis neid pilguga ‒ täpselt 15 meest, kõigil suured kotid köitega selga seotud, kõige taga kaks ohelikku pidi aheldatud veist. Tavaline vahetus. Elisha liigutas järsult pead oru suunas ja ka tema karavan läks liikvele. Samuti täpselt 15 meest, kõigil pakid seljas. Vahetus toimus alati oru põhjas, kõige madalamas kohas, kus mõlemal poolel oli võimalus teise poole jõudusid hinnata ning kahtluse korral tehing katki jätta. Üks kord oli selline asi juhtunud ja tol korral oli tegemist arusaamatusega. Sellegipoolest ei tohtinud kunagi valvsust kaotada. Üks viga võis sinu asunduse eksistentsi mõne tunniga lõpetada.

Meestegrupid jõudsid teineteisest umbes 50 jala kaugusele. Nad panid kandamid maha ning liikusid teineteist teraselt silmas pidades poolkaare kujuliselt vahetuskauba kuhja poole. See oli hetk, kus tavaliselt järgmise vahetuse üksikasjad kokku lepiti.

"Paul, kuidas käbarad käivad," hõikas Elisha. Nemad kaks olid viimastel aastatel kaubavahetajate gruppe juhtinud ning Elishale hakkas tunduma, et Paul on juba peaaegu nagu sõber.

"Pole viga, Elisha," vastas Paul. "Mul on sulle täna pikem jutt."

Elisha kergitas kulme. Mis pikka juttu vajas vaidlemine viskipudelite ja kommipakkide suhte üle? Ta muutus valvsaks.

"Ma ei tea, kas sa tead, et me suhtleme nendega, kes meist lõunapoole jäävad. Seal on üks suurem asundus ennast Phoenixi eeslinna sisse seadnud. Viimane kord rääkisid nad meile ühest huvitavast asjast." Paul tegi pausi ja laskis Elishal sõnu seedida. Elisha tõmbas taskus koldil trikli vinna.

"Nad olid veelgi lõuna poolt sõna saanud," jätkas Paul, "et keegi on kusagil ühe rongi tööle pannud. Nad palusid meil uurida, kas sel rongil oleks võimalik siitkaudu põhja poole liikuda. Meie poolt takistusi ei ole, aga ilma teie abita ei ole sel rongil kusagile minna. Selleks oleks tarvis sild uuesti üles ehitada, rööpmepaarid taastada, kus vaja, ja Fort Ashi poolne pöörang korda teha. Teie peaksite hea seisma, et rong Fort Ashini jõuaks. Kas te võiksite seda varianti kaaluda? Meie oleks küll väga huvitatud."

Adrenaliin vallutas Elisha kõik keharakud. Võimalik kaubavahetus paljude teiste asundustega? Dreiklastel oli alles väga suurtes kogustes strateegilisi varusid. Mõnda tüüpi konservid küll riknesid, kuid teised olid veel täiesti söödavad. Aga maiustused! Praegusel ajastul kallim kui kuld. Võib-olla vajab keegi isegi tsementi, mida oli neil ladudes samuti meeletutes kogustes. Ärimees Elishas tõstis pead sellise hooga, et hing pidi peaaegu kinni jääma.

"Aga mis meie sellest kasu saame?" küsis ta täiesti loogilise küsimuse.

"Nad ütlesid, et kui rong läbi saab, võtavad nad igast asundusest ühe või kaks inimest kaasa. No, kellegi, kes võib sidemeid luua või mis iganes äri ajada. Igatahes selline nende pakkumine on. Kuidas jääb siis, räägid oma Vanemate Kogule sellest võimalusest?"

Elisha ei vastanud. Tema mõtted keerlesid juba selle ümber, kuidas just tema oleks see, kes rongiga laia maailma äri tegema sõidab. Kerge konkurents võis kohale rongis ju olla, aga ta oli kindel, et tema saab õiguse Drake Cementist lahkuda, sest tema tahtis seda kõige rohkem.

***

Suurpäev oli käes. Kõik Drake Cementi elanikud olid kogunenud raudtee ümber. Noored neiud kandsid parimaid riideid ning olid ennast käepäraste vahenditega hoolikalt meikinud. Võimalik, et nii mõnigi lootis head partiid rongiga saabuvate printside hulgast. Ka vanemad inimesed olid põnevil, juba mitu dekaadi ei oldud võõrast rahvast nähtud, välja arvatud prescottlased muidugi. Raudtee kõrvale olid kuhja laotud kastid kaubanäidistega, mille Elisha pidi kaasa võtma. Õhus oli elektrit.

Lõpuks hakkaski midagi viimaste mädanenud saguaarokaktuste vahelt paistma. Rahvasumm vakatas. Elisha tundis, kuidas jalad kontrollimatult värisevad. Monstrum liikus aeglaselt Drake Cementi poole ja ületas kägiseva silla. Rongi ebaühtlast liikumist jälgisid katustelt ja muudest peidukohtadest täisvarustuses 40 linnakese parimat laskurit.

Vedur tundus olevat kokku keevitatud vana tüüpi auruvedurist ja kahest veoauto kabiinist. Kõik aknad olid terasplaatidega tihedalt suletud. Veduri külge oli jäigalt seotud kahest üksteise peale tõstetud merekonteinerist moodustatud vagun. Selle taga tilpnes veel neli madalamat vagunit. Groteskne sõiduriist vähendas luust ja lihast läbi tungiva krigina saatel kiirust ning jäi seisma täpselt seal, kus dreiklased eeldasid, startimiseks sobival kallakul.

Esialgu valitses vaikus. Dreiklased vahtisid suurte silmadega, lõuapärad laiali, imesõidukit. Rongist ei kostnud kippu ega kõppu. Huvitav, kes sellise asjaga küll sõidab, mõtles Elisha. Ja kes tuleb üldse mõttele selline asi valmis ehitada? Igatahes oli rong nüüd kohal ja Elisha oma eesmärgi saavutamisele väga lähedal.

Käis kõva kolakas. Siis teine veel. Veduri katusel avanes luuk, kust hakkas paistma pisike peanupp. Käis veel üks korralik kärgatus, koos sädemetega lendas luugist välja inimkogu ja maandus, jalad harkis, veduri katusel. Olend seisis, käed laiali, ja põrnitses kaabu serva alt kogunenud rahvamassi. Tal oli seljas õhuke valge triiksärk, liibuvad püksid ja ühes käes klaasikilde täis liimitud kinnas.

"Hei rahvas! Mina olen Jackson Michael! Tere, Drake! Te olete kõige lahedam publik!"

Dreiklased vahtisid juhmil ilmel, kuidas koomiline veidrik oleks justkui edasi astunud, kuid tegelikult liikus hoopis tagurpidi.

"Ma mäletan seda keigarit," seletas vana dreiklane Elisha selja taga. "Aga minu arust suri ta juba kõvasti enne sõda."

Elisha oli segaduses. Selline naljanumber ei saanud ju asunduste omavahelist kaubavahetust juhtima hakata. Vahepeal lõpetas Jackson vedurikatust pidi liikumise ja viskas elegantse randmeliigutusega kaabu luugist sisse. Ta tuli päris veduri servale.

"Andke mulle andeks mu väike kirg jäljendada suurt Michael Jacksonit," ütles ta seekord täiesti tavalise häälega. "Mul on suur au teie kaunist linna külastada." Jacksoni pilk libises üle hallide hoonete ja tsemenditornide. Rahvas ärkas tardumusest ning hakkas kihama. Mees rongist tõstis käed. Rahvahulk vakatas taas.

"Mul on väga hea meel, et te otsustasite raudtee taastada," hüüdis Jackson üle rahvahulga. "Meie pakkumine on jõus. Kui soovite, võib keegi teie hulgast meiega ühineda ning teistes asundustes oma kaupa pakkuda. Ühendame uuesti kesklääne! Ühendame USA! Ühendame maailma!"

Rahvamass lahvatas ovatsioonidesse. Kõik tõstsid käed, lehvitasid ja karjusid. Jackson lasi rahvamassil rahulikult möllata. Viimaks tõstis ta uuesti käed. Hetkeline vaikus.

"Ja nüüd küsin mina, esimese sõjajärgse rongiliini asutaja, kes on see väljavalitu teie hulgast, kellel on au minu tagasihoidliku rongikesega sõitma tulla?" Jacksoni kõnepruuk vaheldus pidevalt. Kord nagu kampaaniat tegev presidendikandidaat, kord nagu kirikuõpetaja.

Elisha astus ettepoole. Dreiklased pöörasid pead ja jõllitasid nüüd teda. Nad olid viimase hetkeni uskunud, et ta mõtleb ümber.

"Mina!"

Jackson vaatas Elishat hindava pilguga. Paistis, et ta oli vaatepildiga rahul.

"Kui sul pagasit on, siis pane see viimasesse vagunisse," ütles Jackson, seekord ilma teatraalse toonita. Kolinaga avanes neljanda vaguni allosas terasest luuk. Elisha viipas oma meestele ning need hakkasid pakke peale laadima. Jackson kiikas pidevalt sinnapoole, kus pappkastid rongi kadusid. Lõpuks sai töö valmis. Veduri katuselt lendas alla nöörredel. Jackson noogutas Elishale. Dreiklased jälgisid hiirvaikselt, kuidas Elisha kiiresti veduri katusele tõusis. Jõudnud üles, embas teda Jackson.

"Kallid sõbrad! Meil on aeg lahkuda," hüüdis Jackson. Ta osutas aupaklikult luugile katusel ning Elisha kadus kärmelt rongi sisemusse. Jackson viipas viimast korda ning kadus samuti. Mõne hetke pärast hakkas rong ägisedes liikuma, jättes raudtee äärde maha hämmeldunud ja pisut segaduses dreiklased.

***

Elisha silmad harjusid hämarusega ning silm hakkas tasapisi veduri sisemust seletama. Ega seal suurt midagi polnudki, vaid üks suur kang keset põrandat.

"Pidur," ütles Jackson, kelle kätte oli ilmunud läikiva peaga antiikne jalutuskepp, ja osutas roostese ukse poole. "Lähme sinnapoole, ma näitan sulle, kus sa elama hakkad." Nad liikusid esimese vaguni ülemist kaubakonteinerit pidi teise vagunisse. Hetkel, mil nad rauast treppi pidi alla laskusid, tõmmati luugid aknaavadelt.

Vagun oli sisustatud väikeste lauakestega. Iga laua taga istus mitu meest ja naist. Mehed olid suured, karvased ja tahumatute näojoontega, naised seevastu ilusad, rinnakad, sügava dekolteega ning liiga lühikestes minikleitides. Jacksoni ilmumine oli justkui märguandeks. Kostma hakkas purjus meeste mörinat ja naiste naerupurtsatusi. Hõõgvele lahvatasid jämedad sigarid. Elisha märkas laudadel tuttavaid viskipudeleid. Need olid täpselt samasugused,nagu prescottlased neile vahetuskaubaks tõid.

"Siin me lõõgastume," mainis Jackson mokaotsast, haaras laualt ääreni täis viskiklaasi ja kummutas selle ühe sõõmuga alla. "Lähme vaatame nüüd teist ruumi ka." Laudade tagant tõusid 4-5 kõige suuremat meest, kes jäid Jacksoni selja taha seisma. Üks neist liikus massiivse raudukseni ning keeras tugevasti lihaseid pingutades suurt ratast. Uks avanes.

"Palun!" Jackson viitas mustavale ukseavale. Elisha kõrvu kostusid summutatud oigeid. Järgmisel hetkel tabas miski kõva ja läikiv tema kukalt, pannes kolju teravalt kõlisema. Elisha ei kaotanud siiski teadvust, ta pöördus ja virutas Jacksonile täiest jõust otse keset üllatuseks veninud grimassi. Ta tundis, kuidas Jacksoni hambad vasest nukkide külge kinni jäid. Vähem kui sekundi pärast oli dreiklasest ärimees kallale karanud ambaalide kuhja alla maetud.

***

Elisha tegi silmad lahti. Üks süsimustade lokkidega naine oli talle nuusksoola pudeli nina alla torganud. Esimene asi, mida Elisha tajus, olid ahelad. Nii käte kui jalgade ümber olid kokku needitud rasked sepistatud poolringid, mille küljes kõlkusid veelgi raskemad ketid. Otse enda ees, kahe jala vahel, nägi ta roostes toru mis liikus kolisedes rütmiliselt edasi-tagasi. Ümberringi seisid Jacksoni ketikoerad. Meesterivi tõmbus eemale ja nende vahelt ilmus taskurätiga verist suud tupsutav Jackson.

"Nonii, siin me siis nüüd oleme. Ausalt öeldes on sul väga kõva pea. Pole siiani veel keegi minu löögi peale püsti jäänud." Kõhetu kuju sülitas vereklimbi Elishale näkku. "Kui meil oleks piisavalt tõmbajaid, lööksin su joonelt maha, aga mis teha, rongike peab ju kuidagi liikuma." Elisha vaatas segaduses ringi. Kahel pool teda istusid verised räbaldunud kujud, kes ahelate kõlinal meeletult pingutades igaüks enda ees olevat kangi tirisid. Tema ees oleval mehel olid selja peal särgist ainult räbalad järele jäänud. Elisha vaatas kõrvale ning nägi tuttavat nägu. Kuigi Paul nägi teistest tunduvalt viisakam välja, ei teinud ta Elishast väljagi, vaid sikutas emotsioonitu näoga enda ees olevat kangi. Parempoolses rivis olid ka mõned tühjad kohad.

Jackson jälgis Elisha pilku. "Jah, nagu näed, ei ole meie galeer veel täielikult komplekteeritud. Veel kuus sama lolli linnakest, nagu sinu oma, ja me kihutame täie hooga uute horisontide poole. Igas linnakeses topitakse meile head ja paremat pardale ning antakse mõni usin ori veel pealekauba. Mis nii viga elada!" Jackson hakkas naerma. Murdosa sekundist hiljem plahvatas ka kaaskond naerumöiretesse. Jackson tõstis järsult käe. Naer vaikis nagu noaga lõigatult.

"Mis ma ikka lobisen. Sülita pihku ja asu tööle. Streikida võid, kui tahad, aga arvesta, et muidusööjaid ma siin ei pea. Välja arvatud mina ja minu sõbrad muidugi. On neid tõmbajaid siin ennegi koiottidele õhtusöögiks läinud. Head aega."

Jackson ja tema kaaskond sammus riburada pidi rongi mootoriks kehastunud veriste meeste vahelt eemale.

Roostes kang Elisha ees liikus hüpnotiseerivalt edasi-tagasi. Ta seedis olukorda. Pika piitsaga ülevaataja jälgis altkulmu, ent teraselt Elisha reaktsiooni ning hakkas ähvardavalt tema poole nihkuma. Elisha haaras kangi ja hakkas seda rütmiliselt enda poole tirima. Kümnenda korra järel taipas ta, et rohkem ei jõua. Siis kostus läbi õhu verd tarretama panev vilin ning piits tabas Elishat neljanda ja viienda selgroolüli vahele. Valulained kihutasid läbi kogu keha, põrkusid sõrmeotstelt tagasi ning tuikasid järellainetena veel mõne sekundi lihastes. Kummalisel kombel andis piitsahoop jõudu juurde. Elisha tiris kangi uue energiaga.

Nii see ei jää, mõtles ta Jacksoni esihammasteta nägu silme ette manades.

Jutt: Usstõbi (Kersti Kivirüüt)

Maal on perearstidega olukord nagu on. Seetõttu polnudki ma väga üllatunud kuuldes, et Villemil osutab külarahvale meditsiiniteenuseid veterinaar Toomas. Just nii oligi.

Kes käis Toomase juures haiget hammast ravimas, kes seedevaevuste vastu abi lunimas, kes põletikke alandamas ja nii edasi ja nii edasi. Kahe Villemil elatud aasta jooksul oli minuski tärganud uudishimu Toomase raviteenuseid kasutada, sest külajuttude järgi polnud mees Jeesusest teps mitte kehvem tegelane. Katlamaja Petsi olla Toomas üleöö terveks ravinud neljandas staadiumis verevähist ning Üleaia Pille pojal ära kaotanud raske vaimupuude.

Külajutud külajuttudeks. Ega siin endise kolhoosi ääremaal muud meelelahutust ei olnudki kui üksteisel külas käia ja üksluisest igapäevaelust imelugusid genereerida. Ju siis veterinaar Toomas oli tänuväärne kuulaja ja platseebo efekti mõjus ei kahtle tänapäeval enam keegi.

Aga ühel õnnetul laupäeval avastasin, et mu toakoer Pitsu na isutu. Koer oksendas välja selle vähesegi, mis oli suutnud suust sisse ajada ning tema kõht tundus katsudes kahtlaselt kõva. Olin nädalavahetuseks auto õele välja laenanud ja õhtul kell kuus linna startivast, päeva ainsast liinibussist kasu ei olnud. Hale oli piinlevat looma vaadata. Otsustasin võtta üllatusvisiidi Toomase juurde. Ehk saab abi. Kui ei, peab loom kannatama esmaspäevani.

Toomas elas külakeskusest eemal, keset põldu ehitatud nelja korteriga endises laudatöötajate majas. Suurlaut ise oli ammu tondilossiks varisenud, kortermaja veel püsis. Ehkki Toomas oli nüüd selle ainus elanik. Toomase viimane naaber, kunagine staarlüpsja Liidia - kelle saja viie aasta sünnipäeva puhul veel kohalik valla leht erinumbri välja jõudis anda, suri neli kuud tagasi.

Kortermaja hämar trepikoda rabas mind oma ebahügieenilisusega. Uksi-aknaid, rääkimata elektrisüsteemist, polnud ilmselt maja ehitamiseajast saadik kordagi uuendatud. Arvukad ämblikuvõrgud olid kaetud paksu tolmukihiga ja kuivanud pori- ja liivakirme kattis ühtlaselt tumedat kivipõrandat. Tekkis hirm, et mitte ainult mu lemmik, vaid ka ma ise lahkun siit kolme uue nakkusega. Valmistusin trepikojast lahkuma, kui korraga avanes esimese korruse korteri uks ja lävel seisis ei keegi muu kui Toomas ise.

,,No mis sa pabistad, tule aga sisse," julgustas ta mind laia naeratuse saatel. ,,Kaua peab koer kõhuvalu kannatama!"

Olin jahmunud. Kuidas ta ometi teadis? Oli ju koer vaguralt kandekotis peidus. Kas tõesti imemees või lihtsalt terav ja kogenud pilk.

,,Vabandan, et ma niimoodi ootamatult sisse sajan,..." kokutasin.

,,Ega mul nii käibki. Ega mina mingi mobiili ega arvutiinimene ei ole. Kel häda käes, proovib ise üles leida."

,,Kas vastab tõele, et ravite ka inimesi?" ei suutnud ma uudishimule vastu panna

,,Vahet pole, kas inimesed või loomad. Kurivaim piinab kõiki ühtemoodi ja see tuleb igatahes välja imeda. Noo anna oma Pitsu nüüd mulle vaadata."

Jälle ta tegi seda.

,,Kust sa teadsid, et mu koera nimi Pitsu on?"

,,No ta on ju Pitsu nägu," ütles Toomas muheledes ning võttis koera kandekotist välja. Pitsu suhtus sellesse rahulikult, kuigi ta võõrastega väga leplik ei ole. Küllap Toomas kuulus nende isikute hulka, kellel räägitakse olevat selline eriline usaldust tekitav aura. Ma ka ise tundsin kummalist hingesoojust selle pisut nurgelise olekuga vanahärra seltskonnas viibides. Tema ajast ja arust mööbliga sisustatud korteris oli kohe hea ja õdus olla.

Toomas asetas Pitsu lahtikäivale diivanile ja asus koera kõhtu kahe käega keskendunud ilmel silitama, nagu asunuks ta sooritama ülipeent operatsiooni.

,,Mis tal viga võib olla?" uurisin jutu jätkuks ,,Usstõbi?"

,,Üks kurivaim kõik," mõmises Toomas ja naases hetkeks transilävelt, et mulle selgitada: ,,minu suguvõsa meesliikmetele on antud iidsetest aegadest anne haigusi tekitav kurivaim elusolenditest välja imeda. Juba minu rahvatargast vanaisa tegeles sellega, samuti velskrist isa... ka minu poeg, kes praegu kahjuks Soomes meedikuna leiba teenib. Ära muretse, ma teen su koera terveks. Kodu lähed, siis ta lööb sul juba lusti."

Seda öelnud, jätkas Toomas keskendunult koera silitamist. Kummaline oli see jutt loomulikult, aga kuna mees koerale kurja ka ei teinud, ei hakanud rohkem aru pärima. Koerake isegi näis nautivat hea auraga mehe masseerivaid paitusi.

Kui silitusprotseduur oli lõppenud, näis Toomas justkui midagi peos hoidvat. Rusikat vaevu paotades rögastas ta pihku suure süljeläraka. Võttis kapiriiulilt majapidamispaberit ja pakkis tekkinud jälkuse sinna sisse. Minu õuduseks ulatas ta paki mulle. Võtsin omakorda pabertaskuräti ja mähkisin saadud ,,kingituse" okserefleksi tagasihoides sinna sisse ja panin kandekoti võrgutaskusse.

,,Su koer on nüüd terve. Kleepisin haiguse kurivaimu oma sülje sisse. Sa pead selle tingimata enne südaööd pühitsetud pinda matma. Aadami teel enne alajaama paistavad vana kiriku varemed - see on igati sobilik koht. Sa tead seda kohta küll."

Koer oli tõesti mitu kraadi rõõmsameelsem. Seisis suisa naerusuiselt lõõtsutades diivanil ja liputas saba. Otsisin rahakotist teenusele väärilist kupüüri...

,,Mis ma sulle võlgnen?"

,,Sa ei võlgne mulle midagi. Ole terve."

Jätsin ikkagi kümneka lauanurgale ja lahkusin koos koeraga.

Kui olin veendunud, et Toomas mind enam aknast ei näe, poetasin süljepaki esimesse ettejäävasse teeperve posti. Tont sellega. Elab homse päeva üle ja esmaspäeval läheb linna loomakliinikusse.

Ent juba samaks õhtuks ei olnud Pitsut piinanud haigusest jälgegi. Loom oli isukas ja ülivitaalne. Püüdsin end veenda, et küllap Toomas oma rahustava massaaiga pani Pitsu seedimise jälle õigetpidi tööle, aga see ei leevendanud järjest süvenevat rahutust. Aga mis siis, kui Toomas ongi kohalik imemees?

Pühapäevahommikuse Pitsu jalutuskäigu suunasin eelmise päeva radadele. Mul oli tung teada saada, mis on saanud sülje sisse kleebitud ,,kurivaimust".

Juba kaugelt paistis, et teeposti juures toimub midagi ebaharilikku: see näis olevat kaetud justkui valge vahuga. Mida lähemale jõudsin, seda rohkem silm seletas. Näis, et posti sees oli midagi käärima hakanud ja valget ollust pulbitses torujast avausest üha juurde ja juurde. Aine ei näidanud rahunemise märke ka maapinnale jõudes. See lainetas ja võnkus, justkui oleks sellel elu sees. Koer muutus rahutuks ja hakkas posti suunas närviliselt haukuma. Võtsin Pitsu sülle. Mul oli halb eelaimus.

Kui olin postist umbes meetri kaugusel, rabas mind lõpuks selgus. Postist väljavalguv ollus koosnes solkmetest. Miljonid üksteise küljes sõlmes olevad valged ussid, mis libisesid sültjate troppidena piki posti äärt maapinnale. Neid kerkis posti seest üha juurde ja juurde. Ma ei olnud suuteline õudusest piiksugi tegema, taganesin vaid. Pealegi ei olnud mu kätes enam jõudu hüsteeriliseks muutunud koera kinnihoidmiseks.

Mis iganes see ka oli, ei olnud see kindlasti platseeboefekt.

Mäletan praegu vaid ähmaselt, kuidas ma solkmefontääniks muutunud teeposti juurest minema sain.

Kodus, esikus üleriideid nagisse riputades märkasin palituhõlmal valget..... lõngajuppi. Võtsin selle sõrmede vahele ja pillasin samal hetkel jälkustundest põrandale. Üks neist kleepuvatest ussidest oli suutnud mu riietele klammerduda. Haarasin nurgast pürsti, kraapisin pisaratega võideldes eluka kühvlile ning viskasin aknast välja. Ettevaatlikult uurisin mantli sentimeetri haaval läbi ning keerutasin end peegli ees edaspidi ja tagurpidi. Kui olin veendunud, et rohkem polnud kutsumata külalisi koju kaasa tulnud, läksin käsi pesema. Sooja vee vool ja kätepesu rahustav massaa suutis mu mõtted ängistavast kogemusest peaaegu eemale peletada. Seda seni kuni märkasin kraanist paistmas valget usspead, mis veevoolu survel millimeetri haaval allapoole nihkus. Röögatasin ja tormasin vannitoast välja, vett pahinal jooksma jättes. Jäin keset köögipõrandat seisma ja püüdsin mõista, mis toimub. Näis, et Toomase poolt koerast väljaimetud kurivaim oli saanud vabaduse nakatada usstõvega kogu mind ümbritseva maailma. Aga Pitsu ravis ta ju terveks! Pitsul polnud tõesti häda midagi. Ta oli üsna heas toonuses ja lõrises väikese koera eluterve agressiivsusega külmkapi ukse taga. Ma juba aimasin, mis juhtub, kui ma külmkapi ukse avan...

,,Kõik on korras, kõik on korras, kõik on korras," manasin endamisi poolvaljult ,,need on kõigest ohutud ussid, need on kõigest ohutud ussid...."

Kui uskusin end piisavalt enesekindla olevat, avasin külmkapi ukse.

Ma ei ole kunagi täiskasvanueas meelehärmist kõva häälega nutnud. Aga nüüd ma ei saanud teisiti. Solkmed olid vallutanud mu toiduainete varud: nad roomasid munakoortel, rippusid välja salatikausist, olid väändunud ümber võipaki... neid vaatas vastu igalt poolt. Sundisin end rahulikult sisse-välja hingama, et vältida paanika-atakki. Kuid usstõve-kurivaim ei andnud rahunemiseks võimalust. Tundsin õlal pehmet survet ja nägin seal end aeglaselt lahtiharutavat solget. Teine uss potsatas otse mu ette maha ja samaaegselt tundsin pealael samasugust pehmet mütsatust. Tundsin, kuidas miski end mu juustes liigutas. Hüsteeriliselt kriisates püüdsin vabaneda enda külge klammerdunud solkmetest, ent asjatult. Laelambi ühenduskohast roomas välja uss-ussi järel, kus nad gravitatsiooni mõjul laest põranda poole tilkusid.

Pikemalt mõtlemata korjasin kokku majapidamises leiduvad küünlad ja küünlajäägid, mähkisin need vanade ajalehtede sisse, pistsin nutsaku põlema ning viskasin keset köögivaipa.

Tuletõrjujatel maja päästa õnneks ei õnnestunud ning nii läheb meil nüüd kõik hästi. Pitsu elab mu õe juures, on poputatud ja terve nagu purikas. Ka mina saan haiglast välja, niipea kui arstid on veendunud, et ma enam endale ega ühiskonnale ohtlik ei ole. Mina tean, et mul ei ole ei luulumõtteid ega raskekujulist psühhoosi, kuid ma pean vist selle idee siiski omaks võtma. Üsna tulutu on arstidele selgitada, et Villemi veterinaar Toomase poolt koerast väljaimetud kurivaim pääses valla ja nakatas mu elamise usstõvega.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 9/14 (J. J. Metsavana)

Intervjuu Mann Loperiga (Leila Tael-Mikein)

Kolmsada sõna kolmandaks sünnipäevaks (Artur Räpp)

Esimene ingliskeelne slaavi ulme ajakiri (Jüri Kallas)

Rollimängud on vinged! (Luke Crane)

Nazgulid - sõrmusevaimud? (Jan van Breda)

(:)üks kustumatu lugemiselamus ((:)kivisildnik)

Arvustus jutule: Kirjad päikesele - lugejakiri (Taivo Rist)

Romaan, raamat, köide, osa? - ehk Stalker saja meetri jooksus (Raul Sulbi)

Varbad sügavale mulda? (Agur Tänav)

Kangelane trullanahas (Sash Uusjärv)

Ulmkonnakroonika 9/14

Kirjastuste uudised 9/14

Jutt: Ja viis köidet ülespoomist (Artur Räpp)

Jutt: Ühe tumehaldja päris elus seiklused (Diana Ostrat)

Jutt: Drake Cement (Meelis Ivanov)

Jutt: Usstõbi (Kersti Kivirüüt)