Peatoimetaja veerg 9/15 (J. J. Metsavana)

Lõppenud kuu üheks olulisemaks sündmuseks oli kahtlemata Eesti ulme päev, millest saate lähemalt lugeda ka käesolevast numbrist kogunisti kahest ülevaatest, millest üks ametlikum ja teine gonzolikum. Asjaolu, et meie keeles on olemas üks kena katusetermin nii teadusulme, muinasulme kui õudusulme ühendamiseks, väärib kindlasti tähistamist ja ühtlasi kutsuks üles kõiki ulmikuid seda terminit kaitsma ja hoidma. Ehk siis nähes antud mõiste väärtarvitamist tuleks kindlasti sekkuda ja teavitustööd teha. Väärkasutuse all pean eelkõige silmas kõikvõimalikke elektroonikute ulmelaboreid ja ulmerulatajate võistlusi aga ka erinevaid ,,ulme" liitega värdtermineid nagu näiteks ,,imeulme", mis kõlab heal juhul naeruväärselt ja halvemal juhul suisa piinlikult ning ei sobi kindlasti tähistama kogu fantaasiakirjandust. Sellest, miks muinasulme oleks parem valik, on Reaktoris varemalt kirjutanud ka Jüri Kallas.

Reaktorisisestest töövõitudest lisas Kanada autor Douglas Smith meie ajakirja enda veebilehel olevasse ning populaarsesse mitte-ingliskeelsete fanzinede-ajakirjade nimistusse ja seetõttu on meile saadetavate välismaiste kaastööde arv järsult kasvanud. Paar neist avaldame ka antud numbris.

Muus osas jätkame vanaviisi ehk siis intervjuu, uudised, raamatuarvustused-mänguaruvustused. Jätkub Taivo Risto ülevaade Estconi viktoriinidest ning Ove jagab enda muljed Soome Traconist ja ühest aurupungi baarist.

Kaanepilt Unnel Lennu.

Kaanekirjad Ene Kallas.

Intervjuu: Daniel Fryxelius (Ove Hillep)

Fryxgames on pisike Rootsi perefirma, mis juba mitmeid aastaid annab lauamänge välja. Tohutult kuulsaks ei ole nad saanud, kuid omajagu tuntust on aastatega kogunenud. Kuna eelmise aasta Essenis sai nendega tutvutud, tuli mõte ka kohe intervjuu läbi viia ning uurida, kuidas Rootsis ulme ja lauamängudega asjad on. Nüüd, aastake hiljem, saavad ka lugejad sellega tutvuda. Loodame, et intervjuu on ajaga vaid paremaks läinud.

1. Sa oled pärit Rootsist ning sul olla kuulu järgi viis venda?

Jah, ning ka kuus õde. Meie perekond on üks riigi suurimaid, kuid see on justkui reklaam. Kahtlustan, et me kasutame seda ehk oma ettevõttele tähelepanu tõmbamiseks liiga tihti.

2. Kust sa said inspiratsiooni, et teha mäng nagu seda on "Fleets: The Pleiad Conflict"?

Ma ütleks, et see on üks vana mäng, mida ma mängisin umbes 10 aastat tagasi. Mängisin kunagi kaardimängu "Star Wars", mis mulle väga meeldis. Ostsin ka tohutul hulgal kaarte kokku. Kuna aga pidevalt lasti välja uusi ja uusi kaardilaiendeid, hakkasid hilisemad paremad kaardid mängu tasakaalu rikkuma. Just selle tõttu muutus see mäng päris kohutavaks. Inimesed lõpetasid mängimise, kaartide ostmise ning viimaks ei imporditud seda enam Rootsi. Mitmeid aastaid olen ma mõelnud selle vana mängu peale ning nuputanud välja viise, kuidas seda uue versioonina paremini teha. Ning loomulikult ka mõeldes rohkemale kui 2-le mängijale. Lahingusüsteem, mis mulle tohutult meeldis, on põhimõtteliselt sama: sul on su üksused, sa veeretad täringuid, kaitse, rünnak, kiirus. Isegi mõned omadused on samad.

Ma tahtsin seda muuta lauamänguks, ma tahtsin kaartide asemel üksusemärke. Suur hulk inspiratsiooni tuli teisest mängust, kuid laevastikest armee moodustamine on uus. Meil tuli palju uusi ideesid ning parim neist oli diplomaatiasüsteem, mille abil saad sa vaenlasi üle kavaldada: saata nad ära, vältimaks ebavajalikke lahinguid, ning püüdes samal ajal sattuda nendesse lahingutesse, mis tegelikult ka loevad. Seega me võtsime mõned head mehaanikad vanast kaardimängust ning lisasime enda omasid.

3. Kust tuli idee lipulaeva jaoks, mida ümbritseb suur hulk saatelaevu?

Huvitav fakt selle juures on, et see idee oli tegelikult fantaasia-teemalise mängu jaoks. Mul oli mõte lahingutest inimeste ja orkide vahel. Armee moodustuks mitmetest erinevatest üksustest ning selle keskel oleks kangelane, väejuht või pealik. Kui mul oleks tema ümber miniatuurid, liigutaks ma neid koos. See oli esialgne idee. See meeldis mulle väga, kuid mõistsin, et seda on keeruline ellu viia. Hiljem, kui ma tegelesin Fleetsiga, leidsin, et laevastikukaart on hea mõte, mis ühendab endas nii lipulaeva kui ka ülejäänud aluseid. Juba algses idees oli mõte, et erinevad väejuhid saavad kaasa võtta erinevat tüüpi üksuseid. Mida parem väejuht, seda enam saab ta üksuseid endaga kaasa võtta. Samas võib teisel olla vähem üksusi, kuid nad võivad olla tugevamad. Seega on see idee pärit sealt.

4. Mitu erinevat prototüüpi oli algse versiooni ning trükitud mängu vahel?

Esimene versioon oli põhimõtteliselt illustreeritud internetist leitud piltidega "Star Wars"-ist. Ma arendasin seda natuke ning andsin uue versiooni seejärel õdedele-vendadele mängida. Esimene trükitud prototüüp oli viies. Kokku ongi olnud viis erinevat versiooni, mis on iga korraga järejest paremaks läinud. Viimane on see, mida sa leti peal näha võisid.

5. Rääkides sinu perest: kas nemad on peamised testmängijad sinu mängudele?

Tavaliselt küll, kuid mitte nii-väga selle mängu puhul. Mu ema, kes on minu mängude peamine katsetaja, ei salli väga kosmoselahinguid. Kusjuures ma vahepeal olin valmis isegi selle mängu ära viskama - ma ei arvanud, et sellest asja saab, kuni üks grupp, kellest mul aimugi ei olnud, andis mulle väga positiivset tagasisidet. Mu vend oli neile selle mängu viinud ning neile läks see väga hästi peale. Nad andsid mulle ka soovitusi mängumehaanikate parandamiseks. Nad olid minu teadmata seda mängu kaks aastat mänginud. See pani mind tõesti mõtlema, kas sellest ehk võiks asja saada ning motiveeris mind sellega edasi tegelema. Meil oli kokku kaks testmängijate gruppi - mina ei tundnud otseselt kumbagi. Mu vend tegeles sellega.

FryxGames meeskond: Jacob, Enoch, Jonathan ja Daniel Fryxelius.

6. Sa tegid ise illustratsioonid oma mängule. Mis sind inspireeris ning oled sa lõpptulemusega rahul?

Ma tegin peaaegu kõik illustratsioonid. Ma ei olnud selle tegemise ajal just kõige õnnelikum, kuna ma ei kannata üldse survet. Mulle meeldib luua, kuid tahan seda teha oma tempos. Minu töö on pärsitud, kui keegi ütleb, et ma pean midagi tegema. Niikaua, kuni ma saan seda teha oma lõbuks, teen ma seda hästi. Seepärast sai enamus kujundust valmis tehtud enne kui seda vaja oli ning just see aitas mind hilisemas etapis, kui mängu trükkiminek oli juba käegakatsutav. Enamus inpiratsiooni tuli Star Warsist ning Star Trekist. Viimases näidatavad kosmoselaevad on puhtad ning kasitud, kuid mulle endale meeldivad just Star Warsi laevad, mis on kohati roostes ja rohmakad. Ka Games Workshopi kosmoselaevad on väga vinged.

Ma püüan mitte kopeerida, vaid proovin ise tulla välja uue disainiga ning ka mu õed-vennad aitavad mind visanditega. Üks minu vendadest andis mulle viis väga lustakat visandit. Aretan sealt edasi lõpliku kujunduse ning seejärel vormin juba savist mudeli. Seejärel pildistan ma selle üles ning ülejäänud on juba arvutigraafika. Kui mõni laev näeb välja nagu mõni teine, mida sa varem kusagil näinud oled, võin ma julgelt väita, et tegu on minu enda kujutlusvõime viljaga... või minu vendade.

7. Kas Fleets saab kunagi ka laiendi?

Jah, ma kindlasti loodan seda. Meil on väga palju ideesid, kuid kõige raskem osa on selle juures mõelda välja, milline lisandus mängu käiku ka tegelikult parandab. Mul on üks mõte juba mõlgub meeles, kuid ma ei ole valmis seda veel testima, vaid tahan lasta sel natuke küpseda. Samuti tahan ma näha, kas laiendiks on tegelikult ka vajadust. Tänapäeval armastatakse laiendeid väga, kuid mõnikord on baasmäng juba piisavalt hea, et seda ei ole vaja lisareeglite ning kaartidega veel keerulisemaks ajada. Fleets on piisavalt keeruline juba praegu. Ma arvan, et laiend tuleb, kuid mitte järgmine aasta - võibolla kahe või kolme aasta pärast.

8. Kas sa mõtlesid kasutada ka mõnd tehnoloogilist vidinat oma mängu juures? Näiteks telefoni appe?

Ei-ei. Neid ei oska me ise luua, mistõttu peaksime me selle teenuse sisse ostma ning seda ei saa me endale lubada.

9. Aga milline on sinu üldine suhtumine nende osas?

Mulle meeldib see idee, kuid ma olen natuke ka kahtleval seisukohal. Põhimõtteliselt ostad sa toote, mida sa ei saa kasutada, kui sul ei ole vajalikku seadet. Kui sa just ei müü mängukarbis ka telefoni, ei ole sellel väga mõtet. Teisalt jällegi on pea-aegu kõigil juba nutitelefonid ning ükski tõsiseltvõetav klient ei osta seda mängu, kui tal ei ole vastavat seadet. See on väga kahe otsaga asi - sama hästi võib anda täringumängu välja ilma täringuteta.

10. Loed sa ise ulmet? Millised autorid on sinu lemmikud?

Uuh... Tegelikult mitte. Olen lugenud mõningaid raamatuid Games Workshopilt. Need olid väga mõnusad, kuid üldiselt ei loe ma palju raamatuid.

11. Sul oli juunis (2014) oma mängule ka Kickstarteri projekt. Mis põhjusel kasutavad sinu arust nii paljud lauamänguautorid just Kickstarterit mitte mõnda tuntud lauamängukirjastust?

Kickstarter on võimalus oma toodet reklaamida, kuna inimesed näevad seda. Samuti liigub läbi Kickstarteri tohutu hulk raha, mis tuleb näiliselt mitte-kusagilt. Iga autor arvab, et läbi Kickstarteri oma projekti tehes, saab kiirelt tuntuks ning palju toetust. Kuid inimesed kasutavad seda kohati liialt palju ning meie projekt jäi täiesti varju. Olime lihtsalt üks projekt miljonist. Inimesed ei teadnud, kes me oleme ja meil ei olnud projektile eelnevalt välja kujunenud oma fännid, kes oleks promo teinud. Ühisrahastamise puhul tõmbab tähelepanu ka suur hulk toetajaid - kui palju inimesi on sinna oma raha paigutanud, tunnevad ka teised huvi, millega täpselt tegu. Meil ei olnud hea algus.

12. Kuidas sa kirjeldaksid Rootsi lauamänguturgu?

Mängitakse küll, kuid see ei ole siiski nii levinud kui Saksamaal. Rootsis minnakse õhtul peole või vaadatakse filmi. Tavaliselt ei mängita lauamänge. See kogub vaikselt populaarsust, kuid ei ole nii tavaline.

Teine probleem on selles, et enamus inimesi räägib väga hästi inglise keelt, mistõttu ei ole meie turul nõudmist emakeelsete mängude järele - piisab ka ingliskeelsetest mängudest. Üldiselt on see küll hea, kuid rootsikeelseid mänge on keeruline turustada ning müüa. Just seepärast trükkisime me oma mängu inglise keeles, kuigi enamus poode Rootsis ei võta meie mängu müüki, kuna see ei ole rootsi keeles, hoolimata asjaolust, et selle mängu sihtturg mängib nagunii peamiselt ingliskeelseid mänge.

13. Kas sa oled täiskohaga lauamängudisainer?

Oo-ei. Olen pisut küll mängunohik, kuid töötan ka algkoolis õpetajana. Õpetan põngerjatele paljusid aineid alustades matemaatikaga ning lõpetades joonistamise ning kehalise kasvatusega.

Lauamänguarvustus: Teraskirstud kosmoses (Ove Hillep)

,,Fleets: The Pleiad Conflict" püüdis mu pilku eelmise aasta Essen Spieli ajal, kui see kusagil taganurgas teiste putkade vahelt väga kenasti silma paistis. Lähema uurimise peale selgus, et tegu on üpris põneva ning meelelahutusliku mänguga, mille uudne mehaanika laevastike moodustamisel mulle ereda mulje jättis. Tegu on strateegiamänguga, kus mängijad punkte koguvad, püüdes erinevaid planeete kontrollida, vastaste laevastikke purustada või ise haledalt lüüa saavad.

Fryxgames on Rootsi perekonnaettevõte, mis on avaldanud praeguseks 5 mängu ning ühe mängulaiendi. Ettevõte alustas 2011. aastal, mil Essenis esitleti ellujäämismängu Wilderness, mille kõik käsitsi valmistatud koopiad läbi müüdi. Eesti mängijale peaks tuttavam olema samal aastal ilmunud Space Station, millele kaks aastat hiljem ka laiend tuli.

Lauamängus ,,Fleets: The Pleiad Conflict" kontrollib iga mängija üht neljast fraktsioonist, endale megakrediitide eest laevastikke ehitades ja varustust ostes ning liigutades oma lipulaevu koos saatelaevade flotillidega planeetide orbiitidele, kus ka teiste mängijatega sõditakse. Mängu juurde kuulub 10 erinevat planeedikaarti, kust saab makse koguda ning võidupunkte haarata, 20 erinevat lipulaeva, igaüks oma eriomadustega, 8 erinevat tüüpi saatelaevu ning palju-palju kaarte ja täringuid. Komponendid on kvaliteetsest papist, kaardid ja lipulaeva-alused korralikust paberist ning illustratsioonid pilkupüüdvad (mängu autor illustreeris mängu ise). Keelest sõltuv on vaid tekst kaartidel.

Nagu pealkirjast võib eeldada, keerleb suur osa mängust laevastike ning lipulaevade ümber. Viimaseid on kaasa pandud päris hea hulk: leidub nii hapraid luurelaevu, lahingus asendamatuid ristlejaid, tohutu tulejõuga fregatte kui ka tsiviilkäibeks liialt kalleid kauba- või koloonia-laevu. Igal laevastikukaardil on ära märgitud lipulaeva omadused, võimalused saatelaevade paigutuseks (neid ei saa panna suvalisse kohta või suvalisel hulgal) ning initsiatiiv, mis on lahingus määrava tähtsusega. Lisaks võib igale lipulaevale lisada ka 0-2 varustuskaarti, mille omadused 28 kaardi hulgas on väga erinevad. Ainuke ressurss, mida laevastik endaga kaasa veab, on energia, mida kasutatakse lahingus kaartide mängutoomiseks.

Lahingusüsteem on lihtne, mitte midagi uut pakkuv ning kohati tüütu täringuveeretamine. Natuke päästab seda asjaolu, et kõik laevad saavad rünnata vaid korra (nagu reaalsetes kosmoselahingutes ikka). Nii ei veni lahingud võrdsete jõudude korral mõttetult pikale.

Kuigi see on mängu nõrgim lüli, pakuvad lahingud tänu kaartidele suurt hasarti. Võimalus saata vastase laevade poole torpeedosid, halvata EMP-ga tema energiavarud või miiniväljaga tema hävitajateflotill ribadeks kiskuda pakub rohkelt rõõmu. Erinevate kaartide ning varustusega saab oma täringuveeretust ka mõjutada. See teeb lahingud küll vähem tüütuks, kuid kuna siinkohal on tegemist mängu keskse mehaanikaga, ei saa sellest siiski mööda vaadata.

Kaheksa erineva saatelaeva seast leiab iga admiral endale meelepärast. Valikus on nii kergeid hävitajaid, remonditöödeks ette valmistatud paranduslaevu, energiakilpidega varustatud eskortaluseid kui ka teaduse uusimate saavutustega relvastatud lahinglaevu. Omale meelepärase kombinatsiooni valib mängija ise vastavalt sellele, mis paistab paremini sobivat tema lipulaeva ja mängustiiliga.

Kuigi tegu on suuresti lahingutel põhineva mänguga, ei ole unustatud ka poliitikute osalust niivõrd mastaapses ettevõtmises. Igal käigul tiksub juhitavale fraktsioonile juurde diplomaatiapunkte, mida saab lisaks ka laevastikega planeetidelt koguda ning mille oskuslik kasutamine on tihtipeale tulemusrikkam kui mõni õnnestunud veeretus. Nende eest on näiteks võimalik vaikselt oma laevastikuga minema hiilida, jättes teised mängijad mõne näruse planeedi pärast kaklema. Samuti on võimalik pikkade läbirääkimiste tulemusena saata minema mõne teise mängija laevastik. Ette tuleb ka kaarte, mida saab just diplomaatiavoorus välja mängida - need võivad omakorda põnevaid olukordi tekitada.

Nagu heades mängudes ikka, on ka siin võimalik võita mitmel erineval viisil, kuigi võidutingimused on kõigile fraktsioonidele samad. Mõned mängijad püüavad hädapärase saatjaskonnaga varustada võimalikult palju lipulaevu, mõned timmivad paari võimsa laevasiku varustuse viimseni paika, olemata lõpuni päris rahul, mõned panevad kogu oma usu laevastiku võimsusesse, teised ehitavad oma lahingstrateegia üles kaartidele. Osad korjavad megakrediite, et osta paremat varustust/laevu, teised jällegi diplomaatiapunkte, et vastaste laevastikud sel moel kahjutuks teha. Milline stateegia parim on, sõltub juba teostusest.

Üks hea näide erinevatest mängustiilidest ilmnes juba esimesel mängul, mida me olime tolleks ajaks vist miski 4 h mänginud. Olgugi, et mäng oli pärast eelviimast lahingut ilmselgelt kolmanda mängija poolt võidetud, otsustasime mina ning teine mängija teha läbi lahingu teises süsteemis, mis mängu käiku enam kuidagi mõjutada ei saanud, kuid mille võidus ma enne lahingu algust üpriski kindel olin.

,,Meie Admirali I luurelaevastik, mille lipulaevaks oli määratud uusima sensortehnoloogiaga varustatud Odysseus-klassi ristleja, mida saatsid lahingus räsida saanud ning uute mootoritega varustatud lahinglaevad, sattus Corpase orbiidil kokku vaenuliku patrulllaevastikuga. Andes käsku relvade valmisseadmiseks, sattusime me iroonilisel kombel mikro-meteoriidipilve. Miljonid kuni millimeetrise läbimõõduga metallterad räsisid minu lipulaeva kõrgtehnoloogilised sensorid ribadeks ning kahjustasid tõsiselt soomuse alt välja ulatuvaid relvasüsteeme. Laevastikuvaheline nullside kadus ja väheste terveks jäänud sensorite abil täheldasime, kuidas vaenlase Excalibur-klassi emalaevalt torpedeeris meie poole hävitajateeskadrill. Ajaga, mil me jõudsime sideseadmed töökorda seada, jõudis vaenulik eskadrill laskeulatusse. Austus vaenuliku kapteni vastu kerkis mu hinges, kuuldes, kuidas lahinglaevade kaptenid raporteerivad laskeulatusse jõudmisest 600 sekundi pärast..."

Pidin ise samuti imetlema vastase kaardikätt, mille ta sai kokku tohutu planeerimise või ilmatuma õnnega, tänu millele suutis ühegi täringuveeretuseta purustada vaenuliku laevastiku lipulaeva.

Lauamäng ,,Fleets: The Pleiad Conflict" on mõnus mäng kosmoselahingutest, kus kunagi ei saa võidus täiesti kindel olla. Ikka leitakse mõni vimka, millega sulle käru saab keerata. Samas on ta piisavalt lõbus, lihtne ning hasarti tekitav, et pakkuda meelelahutust nii hard-core mänguritele kui ka algajatele. Täiesti mängitav ka kahe mängijaga, kuid kogu kosmoselahingute kaos ilmneb paremini siiski maksimumarvu mängijatega. Kahtlustan, et limiit 5 mängijat on seepärast, et muidu läheks see liiga hulluks kätte.

4-ja mängijaga jääb alles täpselt niipalju lauapinda.

Sõna ulme pidas juubelit (Riina Mägi)

1970. aasta 18. septembril ehk peaaegu täpselt 45 aastat tagasi ilmus toonases kultuurilehes Sirp ja Vasar kirjanik Henn-Kaarel Hellati artikkel "Ilukirjanduse põnevad provintsid", kus autor kasutas esimest korda enda loodud sõna "ulme". Seda omapärast sõnajuubelit tähistati Tallinnas kirjanike majas korraldatud ulmepäevaga, millel osales ka praegu Põltsamaal elav Henn-Kaarel Hellat. Enne, kui Hellat sõna "ulme" eesti keelde tõi, nimetati ulmekirjandust teaduslikuks fantastikaks. See vene keelest tulnud kohmakas ja ebaadekvaatne sõnaühend oli Hellatile ja mitmele teiselegi eesti kirjandusinimesele vastukarva. Nii asutigi üksteisest sõltumatult uut, kohasemat terminit välja nuputama. Henn-Kaarel Hellat sai oma termini lihtsalt: võttis eesti keeles juba eksisteeriva sõna "ulm" ja pani sellele e-tähe otsa. ""Ulm" ei tähendanud eriti midagi. Mõni kirjanik oli seda ehk siin-seal kasutanud, ent kõnekeeles see juurdunud polnud. Aga uue sõna algmaterjaliks sobis see hästi," meenutas Henn-Kaarel Hellat.

Uue sõna tõi ta rahva ette Sirbis ja Vasaras ilmunud kaheosalises artiklis "Ilukirjanduse põnevad provintsid", milles oli juttu ka ulmekirjandusest. Kirjanduskriitikat kirjutama innustas Hellatit toona tema hea sõber, luuletaja Andres Ehin. Tema hoolitses ka selle eest, et Hellati artiklid Sirbis ja Vasaras trükki pääseksid: ta töötas ise pa- rasjagu sealses toimetuses.

Võeti auliikmeks

"Ehin ise pakkus umbes samal ajal, kui mina "ulmega" lagedale tulin, teadusliku fantastika vasteks sõna "ruja". Seegi sõna sai tuntuks, ent hoopis rokkansambli nimena," ütles Henn-Kaarel Hellat. "Aga mingit rivaliteeti minu ja Ehini vahel uue termini väljamõtlemise alal polnud. Ning keegi ei osanud ette näha, et "ulme" nii kindlalt eesti keeles juurdub. Saaksin ma iga kord sendi, kui keegi sõna "ulme" kasutab, oleksin ma juba ammu rikas mees."

Lisaks termini väljamõtlemisele on Henn-Kaarel Hellat andnud oma panuse eesti ulmekirjandusse kaheosalise romaaniga "Naiste maailm", mis ilmus aastatel 1976- 1978 suuretiraailises raamatusarjas Mirabilia. Selle romaaniga tahtis Hellat näidata, mis juhtub siis, kui inimühiskonda hakatakse geenitasandil ümber kujundama. Revolutsiooni läbi teinud ulmeühiskonna kaudu oli hea ka Nõukogude Liitu kritiseerida ja näidata, et revolutsioonile peab järgnema mingi regulatsiooniprotsess, ent paraku on seda tunduvalt raskem läbi viia kui revolutsiooni.

Sõna "ulme" ja "Naiste maailm" andsid Eesti Ulmeühingule põhjuse võtta Henn-Kaarel Hellat oma organisatsiooni auliikmeks. "Avastasin selle, et sõna "ulme" käibeletulekust 45 aastat möödub, üsna juhuslikult," ütles tänavu kevadel Eesti ulmeühingu presiden- diks tõusnud Veiko Belials. "Üsna ruttu tekkis idee võtta sõna autor meie ühingu auliikmeks. Selle staatuse andsime talle tegelikult juba kevadel, kui ulmeühing oma kahekümnendale sünnipäevale pühendatud aastakoosolekut pidas, vastava tunnistuse andsime üle aga 16. septembril toimunud ulmepäeval Tallinnas."

Ulmepäeva korraldasid Eesti Ulmeühing ja Kirjanike Liidu ulmesektsioon kirjanike maja musta laega saalis. Hellat meenutas seal oma sõpru Matti Vagat ja Andres Ehinit, kes aitasid tal aastakümneid tagasi leida tee ulmekirjanduse juurde. Anti üle ka mõned Stalkerid. Kui tavaliselt annab ulmeühing Stalkeri-nimelisi auhindu kirjandusliku loomingu või tõlkimise eest, siis Mario Kivistik sai ulmepäeval kätte teenete Stalkeri: ta on tõlkinud rohkesti ulmekirjandust ning asutas omal ajal ulmeajakirja Mardus, aidates sellega kaasa terve plejaadi uute autorite ilmumisele meie ulmemaastikule. Stalkeri auhind kujutab endast raamatukujulist savitaiest, milles on peopesa jälg. Ulmepäeval viibis kohal ka Stalkerite autor Mati Kuusing, kes võttis Henn-Kaarel Hellatilt ja Mario Kivistikult käe kipsjäljendi, et neid edaspidi Stalkerite vormimisel kasutada.

Hea termin

"Hellati käejäljega Stalkerid lähevad eesti ulmeautoritele, Kivistiku käejäljega Stalkerid tõlkijatele," ütles Veiko Belials. Ulmepäeval kuulati ka Jaak Tombergi ettekannet "Teadusulme ja representatsiooniline energia". "Henn-Kaarel Hellati loodud sõna "ulme" tähistaski esiotsa vaid teadusulmet," ütles Veiko Belials. "Nüüdseks on selle tähendus kõvasti laienenud, hõlmates ka fantaasia- ja õuduskirjandust. Kuidas see sõna loojale meeldib, on iseküsimus, aga "ulme" on juba ammu temast sõltumatut elu elama hakanud."

Veiko Belials avaldas arvamust, et eesti keeleruum on võib-olla ainus keeleruum maailmas, kus on kõigi ulmekirjanduse harude tähistamiseks olemas üks ja hea omakeelne sõna. Selle väljamõtleja Hellat on nüüd siis Eesti Ulmeühingu kuuekümnes liige ja tema "Naiste maailma" on Belialsi kinnitusel lugenud ka enamik tänapäeva Eesti ulmesõpru ja - kirjutajad. Iseasi, kuivõrd see nooremat põlvkonda kõnetab: Hellati roman oli ju ikkagi oma aja laps ja autor ajas selles ka mõningaid kirjandusväliseid asju.

"Igal juhul oli meil väga hea meel, et vanameister Hellat meie sekka tuli. Meil oli väga huvitav teda kuulata," ütles Veiko Belials, kes on tuntud ulme- ja lastekirjaniku ning luuletajana, ent igapäevast leiba teenib Luua metsanduskooli õpetajana. Nii et Eesti Ulmeühingut juhitaksegi praegu Jõgevamaalt. Meie maakonnas toimus tänavu ka ulmehuviliste iga-aastane kokkutulek Estcon. "Pidasime oma kokkutulekut mitu aastat Põlvamaal Saarjärvel, ent see paik jäi meile kitsaks. Seepärast toimuski tänavune kokkutulek Kuremaa järve äärses Udu talus tunduvalt lahedamates tingimustes. Kolme juulikuu päeva jooksul käis sealt läbi 105 inimest," ütles Veiko Belials ja lisas, et kui piisavalt toetust saadakse, toimub ka Estcon 2016 Udu talus. Ning sügisene Eesti ulmepäev tahetakse samuti traditsiooniliseks sündmuseks muuta.

Võrumaa kunstnik Mati Kuusing (paremal) võtab sõna "ulme" leiutajalt Henn-Kaarel

Hellatilt käe kipsjäljendi, et seda ulmeauhinna Stalker kujundamisel kasutada.

Artikkel ilmus esmakordselt 24. september 2015 ajalehes Vooremaa.

Pildistas Ene Kallas.

Tõbised ulmikud ulmepäeval (J. J. Metsavana)

Minujaoks algas Eesti ulme päev ebaõnnestumiste seeriaga. Esiteks selgus, et mitmed prominentsed külalised ei saa kahjuks tulla, teiseks unustas Kirjanike Maja Ulmeühingu broneeringu ära ning meid koliti kella kuueselt alguselt kella neljale. Kõigele pani aga vähemalt minu jaoks krooni pähe Tartus puhkenud sügisene viirusepuhang, mis rabas lisaks minule maha veel Isa Pjotri, Eva Lutsu, Rätsepa ja veel terve hulga teisi fänne. Ulmefänlus on aga teadupärast üks hullumeelsuse eriliike, mistõttu, olles hommikul endal 37.2 kraadi palavikku välja kraadinud ja leidnud, et peapöörituse tõttu ma rooli keerata ei suuda, kupatasin autorooli hoopis Jaagupi ja sõit võis alata.

Hoolimata Jaagupi raskest gaasijalast jõudsime kohale 10-minutilise hilinemisega. Ehk siis Belialsi kõne magasime maha, aga Hellat polnud õnneks veel alustanud, mistõttu kahjud ei paistnud väga suured. Lisaks meile oli haigusi ja halba kellaaega trotsivaid ulmikuid saali kogunenud veel päris palju ning võib oletada, et soodsamatel tingimustel oleks ilmselt kõik istekohad viimseni hõivatud olnud. Aga see selleks.

Hellati ja Belialsi vestluspaneel osutus äärmiselt põnevaks, kuigi vanahärra mälu kippus ea tõttu korduvalt teda alt vedama, mistõttu ta jäi mitmelegi küsimusele täpsema vastuse võlgu. Täpset dialoogi ei hakka ma siinkohal ära tooma, kuna kogu jutt sai ka linti võetud ja on Reaktori youtube-kanalist järelvaadatav. Märgiks vaid ära, et minu jaoks oli kahtlemata kõige huvitavam kuulata Horisondi ulmega varustamise ja Mati Vaga seoste kohta Hellati ja ulmemaailmaga.

Peale Hellatiga toimunud vestlust jagasid Belials ja Jürka varemalt kätteandmata jäänud Stalkereid ning kohaletulnud stalkerikunstnik asus Hellatilt ja Mariolt järgmiste Stalkerite tarbeks käejäljendeid võtma. Loota võib, et juba järgmise aasta Stalkerid kannavad nende

kahe ulmekirjandusele üliolulise inimese käemustreid.

Paralleelselt käejäljendite võtmisega alustas enda ettekannet kirjandusteadlane Jaak Tomberg, kes rääkis representatsioonilisest energiast teaduslikus fantastikas. Ka seda, kohati väga informatiivset ja kohati jälle vaidlushimu tekitavat loengut saab järelvaadata youtube kanalist teksti kujul lugeda Sirbist.

Ettekande lõpuga sai ka üritus toimunuks kuulutatud ning edasi läks kõik nii kiirelt, et minu palavikusele peale oli see liig. Kuskilt hakkasid saali voorima luulenäljased pealinlased ja ulmikud pudenesid laiali kiiremini kui sügislehed tuules. Otsisin veel mitut inimest taga, kellele oleks tahtnud tere öelda, aga selgus, et nad olid juba kahjuks lahkunud, mistõttu jäi siinkirjutajal isegi Reaktori toimetaja Artur Räpiga käepigistus vahetamata. Eks teine kord on loodetavasti rohkem aega.

Päris kõik ulmefännid siiski ära ei kadunud. Raudsematest raudsemate tuumik kogunes peale ametliku osa lõppu veel Maurusesse õlut jooma ning burgerit sööma, kust õhtu edenedes liiguti edasi Indrek Hargla aeda grillima.

Kokkuvõtteks tuleb hoolimata ootamatutest probleemidest lugeda üritus kordaläinuks ning eks järgmine aasta samal ajal juba paremini ning veelgi suuremalt ja uhkemalt.

Pildistas Ene Kallas

Veel kord Hamiltonist (Kristjan Rätsep)

Reaktori käesoleva aasta augustinumbris ilmus Raul Sulbi artikkel ,,Edmond Hamiltoni rehabiliteerimine", kus on muuhulgas juttu ka mainitud autori romaani ,,Tähekuningad" tõlke retseptsioonist Eesti ulmefännide seas aastal 2015. Artikkel on huvitav ja infoküllane ning selle ilmumist võib vaid heaks kiita. Kuna see sisaldab otsest minu Ulmekirjanduse Baasis avaldatud mainitud romaani arvustuse metakriitikat, pean käesolevaga vajalikuks oma sõnu ja seisukohti kaitsta.

Esiteks, sõna worldbuilding. See, et see neologism tuli kasutusele mõnevõrra hiljem, ei tähenda, et seda ei võiks kasutada 20. sajandi esimesest poolest pärinevate tekstide arvustamisel. J. R. R. Tolkien tegi esimesi samme oma detailse fantaasiamaailma loomiseks teatavasti juba I maailmasõja päevil. Robert E. Howardi Hübooria pole küll nii detailselt lahti kirjutatud, ent siiski on mainitud autori loomingu näol tegu tekstidega, kus maailm on ääretult oluline. Kolmanda näitena meenub Stanley G. Weinbaum, kes juba 1930. aastatel kirjutas detailseid tekste Päikesesüsteemi planeetidest, nende kosmoloogilistest ja geograafilistest iseärasustest, floorast ning faunast. Kui see ei ole worldbuilding, mis siis üldse on? Näiteid võiks ilmselt veelgi tuua, aga usun, et Raul teab neid 20. sajandi esimese poole ulmekirjandusega kursis oleva inimesena isegi. Päris kindlasti ei saa öelda, et enne 1950. aastaid ulmeliste maailmade loomisega ei tegeldud või et kõik need olid äärmiselt visandlikud või et maailmadel pole selliste tekstide juures mingit tähtsust.

Teiseks kirjutamise aja konteksti arvestamine. See teema on omamoodi kahe teraga mõõk. Oleks ju tõesti nõme heita 1950. aastatest pärinevale tekstile ette tulevikunägemuse tehnilist mahajäämust või 19. sajandi autorile üleolevat suhtumist naistesse ja mustanahalistesse. Samas ei hakka me ju 19. sajandist pärinevat pisaraid kiskuvat röövliromaani või primitiivset stalinistlikku punaulmet õigustama sõnadega ,,autor järgis oma ajastul levinud kaanonit". Need tekstid on lihtsalt ajale jalgu jäänud ja manuaal neid ei päästaks. Mis ei tähenda, et oma ajastus poleks need võinud lahedate tekstidena tunduda ja nii mõnegi karjapoisi või pioneeri silmad särama panna. Või teise näitena - ka praegu ülipakse, tüütuna mõjuvaid tellisesarju kirjutavad autorid nagu Peter F. Hamilton lähtuvad juhtnööridest, mida suured kirjastused menukirjanikele esitavad. Kas see tähendab, et nende teoste liigset mahukust ja venivust ei tohi neile ette heita? Või tohib kritiseerida ainult tänapäevast kaanonit, aga mitte mineviku omi?

Tänan tähelepanu eest.

Raamatuarvustus: Horrorstör (Leila Tael-Mikein)

Esmapilgul näeb Grady Hendrix-i imelikku pealkirja kandev raamat välja nagu tavaline mööblikataloog. Nii tundub ka kiiruga sirvides - palju pilte erinevatest sisustuselementidest. Samas lubab pealkiri õudusjuttu. Mida saab olla õudset ühes mööblikataloogis? Kannustatuna huvist sedavõrd veidra teose vastu hakkan lugema ja ennäe - juba esimeses lauses kirjeldatakse, kuidas zombid hommikul tööle lähevad. Kuid siis selgub, et tegemist on vaid metafooriga ning jätkub üpris tavaline poemüüjate igapäevaelu kirjeldus.

Kannatlikule lugejale saab pikapeale selgeks, et tegemist on tõepoolest õudusjutuga, milles kirjeldatakse üht pealtnäha normaalset poodi, kus toimuvad pimeduse saabudes seletamatud sündmused. Keegi lõhub mööblit ja teeb muidki sigadusi. Poe abijuhataja palub kahel töölisel ööseks tööle jääda, et pahategude sooritajat tabada.

Edasiste sündmuste käigus liitub seltskonnaga veel kolm tegelast - kummitusi jahtiv noorpaar ja kummaline kodutu - ning üsna pea saavad nad seltsilisteks hulga vaimolendeid, kellest üks on psühhopaadist vangivalvuri rahutu hing. Illustratsioonid tavalistest mööblitükkidest muutuvad piinariistade näidisteks ning piltide juures olevad tutvustavad tekstid omandavad sünge sarkasminoodi. Näiteks ratastega kanderaami soovitatakse meeldivaks sõiduks surnukuuri ja kitsas riidekapp on ideaalne, mahutamaks inimest sinna sisse igaveseks.

Käesoleva arvustuse juurde lisatud pildid on kahjuks ingliskeelsete tekstidega, sest internetis eestikeelse raamatu illustratsioone polnud, kuid hoolikalt vaadates saab selgeks, et üks pilt ütleb rohkem kui tuhat sõna.

Poe arvukad osakonnad saavad keeruliseks labürindiks ja selgub tõde asutise kohta, mis paiknes kunagi enne mööblipoe ehitamist samal kohal.

Silme ette kerkivad kujutluspildid sarnanevad paljuski õudusfilmidele, kus kamp noori satub kummitavasse majja ning võidab see, kes ellu jääb. Tegevuspaik on tavapärasest erinev, aga süee küllaltki tavapärane. Palju tähemärke on kulutatud tegelaste kirjeldamisele ning just siis, kui mõne vastu jõuab juba sümpaatia tekkida, tehakse neile ots peale. Samas on peategelane üsna ebameeldiv isiksus, kes kogu aeg kõigile vastu hakkab. Nii ülemustele ja kolleegidele kui ka kummitustele.

Kannatlikku lugejat premeeritakse ootamatu lõpuga ning tänu sellele tekib viimast lehekülge lõpetades tunne, et loeks veel. Maja jäi ju alles ja pahad ei saanud piisavat karistust.

Nüüd ei vaata ma enam ühtegi mööblipoodi sama pilguga, mis varem. Pigem püüan nüüd pilguga hinnata, millisesse kappi inimene mahuks ja kuidas süütuna näivaid toole saaks ümber kujundada...

Estconi mälumäng 14. juulil 2012 (Taivo Rist, Rauno Pärnits)

Reaktor jätkab Estconi viktoriinide küsimuste ja vastuste avaldamist. Kõik kolm, küsimused, õiged vastused ja vastuste analüüs, on käesolevas artiklis üksteise järel. Mõne vastuse juures on ära toodud ka Tehnikaülikooli kilva sarjas antud vastused. (toim.)

Küsimuste autorid on märgitud vastuste juures: Rauno Pärnits (RP) ja Taivo Rist (TR).

1. Gilgamei eepos on umbes 4000 aastat vana, kuigi vanimadki säilinud katkendid sellest päris nii vanad ei ole. See kirjeldab Uruki kuninga Gilgamei tegusid, muu hulgas tema reisi kuninga Utnapitimi juurde millegi järele. Otsitavat ta ei saa, sest kukub kõigil Utnapitimi korraldatud katsetel läbi, ja ta pöördub kurvalt koju tagasi, aga kodus leiab enese suureks üllatuseks selle, mida otsis. Mille järel siis Gilgame Utnapitimi juures käis?

Käis surematust otsimas. TR. 3 õiget ja 6 vale vastust.

2. Paljudes muinasjuttudes on kujutatud lohesid. Harilikult olid lohed ise sügavalt õnnetud, nad tegid teisi õnnetuteks ja nende saatus oli samuti õnnetu. Sellel taustal paistab silma vana-kreeka mütoloogias olev lohe Ladon. Ladon veetis oma päevi looduskaunis kohas kenade neidude seltsis. Tal oli mitu pead ja ta suutis iga peaga inimkeeles rääkida. Tema kaaslasteks olid imekauni lauluhäälega neiud ja seetõttu on võimalik, et Ladon harrastas koos nendega mitmehäälset koorilaulu. Ladon pidi tööd ka tegema, aga hea elu oli Ladoni pehmeks teinud ja ta ei saanud tööga korralikult hakkama. Siiski erineb Ladon teistest lohedest veel selle poolest, et teda ei löödud maha, ta jäigi ellu. Keda või mida pidi valvama õnnelik lohe Ladon?

hesperiidide kuldseid õunu. TR. Soolovastus.

3. ,,Kalevalas" on ta võluvõimetega Põhjala emand, kes võitleb Väinämöisega Sampo pärast. Tal on mitu ilusat tütart, kelle nimel runodes samuti palju mängu pannakse. Samuti võideldakse sellenimelise tegelasega sarjas ,,Conan the Barbarian" ja arvutimängus ,,Final Fantasy: The 4 Heroes of Light". Kes?

Louhi. RP. Kaks õiget. 1 punkti andis Rauhi. Veel pakuti Thulsa = Tulsa, Ilmatar ja Lemminkäinen. 2 ei vastanud.

Tehnikaülikooli kilvasarjas vastati Louhi (2), Jääkuninganna (2), Kirke (2), Lemminkäinen (2), Linda (2), Medusa (2), Murueit (2), Cassandra, Cleio, Galadriel, Helga, Ilmatar, Irma, Joukahainen, Loki, Põhjakonn, Riina, Saarepiiga, Solveig, Sonja, Sortsitar, Titaan ja Tuuslari eit. 7 ei vastanud.

4. Santa Claus elab Põhjanabal, Jõuluvana Rovaniemis, Ded Moroz Veliki Ustjugis, Snegurotka Kostromas. Aga kes müütilistest tegelastest elab ametlikult Jaroslavli oblastis Kukoboi külas? Vene õigeusu kirik on teravalt hukka mõistnud igasuguse sellele persoonile tähelepanu pööramise.

Baaba-Jagaa. RP. 5 õiget ja 4 vale vastust.

Tehnikaülikooli kilvasarjas vastati Baaba-Jagaa (eri õigekirjas kokku 11), Näärivana (3) = Jõuluvana, Loll-Ivan (4), Ivan Muromets (2), Potsataja (3), Edward, Jeesus, jõuluingel, "Pussy Riot", päkapikk, saatan, Surematu Katei ja tuktid. 6 ei vastanud.

5. See on peidetud nõela sisse, nõel omakorda muna sisse, muna elusa pardi sisse, part elusa jänese sisse, jänes on suletud rauast kirstu ja kirst maetud suure tamme alla. Mis on nii hoolikalt peidetud?

surematu Katei süda. RP. 7 õiget ja 2 vale vastust.

6. Briti näitleja John Rhys-Davies kehastab Peter Jacksoni filmitriloogias "Sõrmuste isand" teadagi päkapikku Gimlit. Sellega tema osa aga saagas ei piirdu. Kirjutage tegelane, keda Rhys-Davies samas filmis veel mängib. Vihje: vastata võib nii eesti- kui ingliskeelse nimega.

Puupard (Treebeard). RP. Veel vastati Bilbo Baggins, Bomin, Denethor, Enti, Gloin, emand Shelok ja Wormtongue.

7. Mõned looma- ja taimeliigid on nime saanud müütiliste loomade järgi. Nende hulka kuulub Centaurea cyan. Nagu kentaurid koosnevad kahest algest, inimesest ja hobusest, nii on ka taime Centaurea cyan õisikus kahesuguseid õisi: mõlemasoolised putkõied ja sigimatud äärisõied. See on Rootsis asuva Östergötlandi tunnuslill, aga Austrias pangermanismi ja parempoolsuse sümbol. See oli ka Wilhelm I ja John Kennedy lemmiklill. Prantsusmaal sümboliseerib see I Maailmasõja veterane ja sellest oli tehtud vaarao Tutanhamoni matusepärg. Mis lill?

rukkilill. TR. 2 õiget ja 7 vale vastust.

8. Küsitav avaldas 1974 raamatu "Kokku kolm juttu". Selle esimene jutt räägib kuningannast, kes tahtis olla kõige väiksem kogu riigis ja küsis aeg-ajalt: «Meetripuu, meetripuu seina peal, kes on kõige väiksem ilma peal?» Aga Pöialpoiss oli veelgi väiksem. Kuninganna tahtis teda tappa ja saatis ta metsa, kus sattus 7 Lumivalgekese juurde elama. Lõpuks abiellus Pöial-Liisiga. Teises jutus püüab Suur Kuri Siga ümber puhuda kolme hundikutsika maju. Kolmandas jutus satub karu kolme tüdruku majja. Kui tüdrukud naasevad, siis küsib esimene: «Kes on minu kausikese tühjaks söönud?», teine: «Kes on minu tooli katki istunud?» ja kolmas: «Kes minu voodikeses magab?»

Paul-Eerik Rummo. TR. Soolovastus. Veel pakuti Roald Dahl, Henno Käo, Samuil Marak ja kirjanik. 4 ei vastanud.

9. Mis nimi on Philip K. Dicki nimes peidetud K-tähe taha?

Kendred. RP. 5 õiget ja 4 vale vastust.

10. Nobeli preemia laureaat Paul Krugman vaimustus poisikesena Asimovi psühhoajaloost ja heameelega läinuks ta seda õppima, ainult seda ei õpetatud kusagil. Sellepärast valis ta sellele kõige lähedasema teaduse ja õppis seda. Mida siis Krugman õppis?

majandust. Ta on tuntud ka artikli "Intressimääradest tähtedevahelises majanduses" autorina. TR.3 õiget, 1 osalt õige ja 5 vale vastust.

11. Assüüria päritolu Vana-Kreeka satiirik Lukianos Samosatast on meie kaasaegsetelt pälvinud hüüdnime Ulme Vanaisa. Tema tuntuimad tekstid kannavad igati ulmelisi pealkirju "Kõnelused surnutega" ja "Kõnelused jumalatega", teisteski teostes esinevad sellised tüüpilised ulmelised elemendid nagu reis Kuule, reis Päikesele, maaväline elu ja maailmade sõda, samuti antiikaja mõistes ulmeline reis teisel pool Atlandi ookeani asuvale maale. Mitmendal sajandil elas Lukianos? ±1 sajand annab 1 punkti.

2. sajand. m.a.j. RP. (0). Pakuti 5. sajand e.m.a. (2), 4. sajand e.m.a., 3. sajand e.m.a. (2), 2. sajand e.m.a. (4) ja 3. sajand m.a.j.

12. Kelle raskest lapsepõlvest on teada seda, et ta isa oli Belgia narkoleptikust pagar, kes oli vägivaldne ja väitis, et on leiutanud küsimärgi? Ema oli Prantsuse 15-aastane lõbutüdruk, kel varvaste vahel ujulestad. Karistuseks topiti teda lapsena tavaliselt kotti ja peksti keppidega. Ilmselt mõjutas isikut psüühiliselt tugevalt ka see, et puberteedieas kasvatati teda zoroastristlikult, mis sisaldas muuhulgas munandite raseerimist.

Douglas Powers ehk doktor Evil. RP. Soolovastus. Veel pakuti Poirot (2), Alraune, David Bowie, Rabelais, Rosny-vanem ja markii de Sade.

13. Enne lendu Kuule jõudis ta pidada palju ameteid: poeet, kunstnik, laulja, autojuht, õhupallirändur ja isegi mustkunstnik. Ei saa väita, et need ametid oleks tal väga hästi välja kukkunud, ent vaieldamatult oli kuureis talle kõige rängem: ta oleks peaaegu igatsusse surnud. Kes?

Totu. RP. (6). Veel pakuti mingi Jules Verne'i tegelane, Paspartou ja Armstrong.

14. Ta sünniajaks on hiljem arvutatud 22. september 1290. Kõrvalises maakonnas jõukas peres sündinult ja kasvanult pole ta varasemast elust teada suurt midagi. Tema laiema tuntuse alguseks võib pidada aastat 1341, mil ta iseendalegi ootamatult liitus rühma seiklejatega, kelle eesmärgiks oli tagasi troonile upitada üks eksiilis elav valitseja. Kuigi eesmärk saavutati vaid osaliselt ja ka loodetud tasu jäi väiksemaks kui lubatud, piisas sellestki, et kodukohas ta rikkusest legende rääkima hakataks. Isegi tema pärijatel tuli selle pärast suuri sekeldusi. Tema reisimuljete põhjal kirjutatud päevik on tähtsaim tolleaegse ajaloo allikas. See on tuntud mitme pealkirja all, millest võib-olla kõige teaduslikum nimetus on "Lääneraja punane raamat". Algne raamat pole säilinud, kuid sellest on tehtud arvukalt koopiaid, millest tähtsaimat nimetatakse ka "Taani raamatuks". Tõele au andes tuntakse seda teost paremini siiski teise pealkirja all ja ka teise autori tööna. Oma pika elu viimased paarkümmend aastat veetis ta luuletusi kirjutades ning rahvajutte ja pärimusi üles tähendades, saades sellel alal tunnustatud autoriteediks. Kellest on jutt?

Bilbo Paunaste. RP. (3). Veel pakuti Saxo Grammaticus (2), Arianna, Liivi Henrik ja Merry/Ilo. 1 ei vastanud.

15. 2008. aastal üles võetud 8-minutiline film "Apogee of fear" on nii ulme- kui tavafilmiajaloos eriline ja võiks isegi väita, et epohhiloov. Filmi stsenaariumi kirjutas ja produtseeris Tracy Hickman, osades (kõik mängivad iseennast) olid Juri Lontakov, Michael Finke, Greg Chamitoff ja Richard Garriott. Viimane oli ka operaator ja reissöör. Mille poolest see film nii eriline on?

esimene kosmoses vändatud mängufilm. RP. 2 korda õigesti, 2 korda punktivääriliselt, 2 ei vastanud, lisaks pakuti kõige lühem film, esimene mobiilifilm ja valedokumentaalfilm.

Tehnikaülikooli kilvasarjas vastati: filmiti kosmoses (12) = filmiti orbiidil = kõik tegelased kosmonaudid. Veel pakuti esimene 3D film (4), filmiti mobiiltelefoniga (3), filmiti salaja (2), esilinastus 08.08.08, esimene 5D film, filmiti aegluubis, filmiti kõik korraga, kõik näitlejad tapsid iseenda, lühike, polnud topless-stseeni ja näitlejad puudusid. 5 ei vastanud.

16. Mis?

Kettamaailm. RP. (6). Õigeks leiti ka A'Tuin (2). Sooloeksimus.

17. Koostöös "Tallinnfilmiga" on poola reissöör Marek Piestrak lavastanud kolm ulmefilmi. Neist esimene on klassikaks saanud "Navigaator Pirx". Nimetage ülejäänud (poolakeelsete pealkirjadega ,,Klątwa Doliny Węży" ja ,,Łza księcia ciemności")!

"Madude oru needus" ja "Saatana pisar". RP. "Madude oru needus" (7) ja "Saatana pisar" (2). 9 korda ei vastatud.

18. Eesti Entsüklopeedia 10. köites on märksõna `ulmekirjandus' all loetletud maailma tuntuimaid ulmekirjanikke: USA-st Isaac Asimov, Ray Bradbury ja Ursula Le Guin, britid C.S. Lewis, John Wyndham, Arthur Clarke ja Brian Aldiss, poolakas Stanisław Lem, venelased Aleksei Tolstoi ja vennad Strugatskid ning lisaks veel üks tehh ja üks jaapanlane. Nimetage need tehh ja jaapanlane!

Karel Čapek ja Kobo Abe. RP . Karel Čapek (7) ja Kobo Abe (7). 4 ei vastanud.

19. Milline kirjanik on esikohal BAASistatud teoste arvu poolest? 2. juuli 2012 seisuga oli tal BAASis 58 antoloogiat, 266 juttu, 84 kogumikku, 51 lühiromaani ja 68 romaani, kokku 527 teost. (Neile on kirjutatud 547 arvustust.)

Robert Silverberg. RP. (2). Veel pakuti Isaac Asimov (2), Ray Bradbury (2), Stephen King, Michael Moorcock ja Frederik Pohl.

20. Missugune eesti teater lavastas eelmise, 2011. aasta suvel Andrus Kiviräha "Mehe, kes teadis ussisõnu"?

Pärnu "Endla". RP.

21. Missugusesse liiki kuulub see isend?

See on teadmata. Kes jätab vastamata, saab 2 p. RP. 2 õiget ja 7 vale vastust.

22. Kuidas nimetatakse teadust, mis tegeleb poolmüütiliste ja avastamata loomade (nagu lumeinimene ja Loch Nessi koletis) uurimisega?

krüptozooloogia. RP. (6). Lugesin õigeks ka zookrüptoloogia ja krüozooloogia, kuigi tagantjärele mõeldes poleks tohtinud. Veel pakuti mütoloogia.

Tehnikaülikooli kilvasarjas vastati krüptozooloogia (4). 1 punkti andis mütozooloogia. Veel pakuti mütoloogia (10), jetiloogia = jetoloogia, pseudoteadus (2), antropoloogia, antropomorfoloogia, esoteerika, etümoloogia, idiootsus, hüpoloogia, mütobioloogia, müsterioloogia, mütozooloogia, neozooloogia, nessoloogia, pseudoloogia, saientoloogia, semimütoloogia ja suhheloogia. 4 ei vastanud.

23. Eestis on valminud kaks multifilmi pealkirjaga "... kosmoses". Kelle nimed on asendatud punktiiriga?

Ott ja Klaabu. Lotte on vale ("Kosmonaut Lotte"). RP. Ott (7) ja Klaabu (4). Veel pakuti Lotte (2) ja Totu. Lotte-filmi pealkiri on "Kosmonaut Lotte".

Tehnikaülikooli kilvasarjas vastati Klaabu (21), Ott (11), Lotte (9), operaator Kõps (5), Tipp (3), Totu (3), Täpp (3), Jussike (2), Laika (2), Belka, Gagarin, Gena, jänesed, kass, Muki, Nipi, Potsataja ja Strelka. 1 ei vastanud.

24. Tuntud ulmeajakiri Analog kannab tegelikult nimetust "ANALOG. Science fiction and ..." Mis sõna on asendatud punktiiriga?

Fact. RP. 3 õiget ja 6 vale vastust.

25. Ulmekirjanik Laur Kraft avaldas sel aastal jutu "Sügelisnõia kingitus" nii ebatavalises kohas kui ühe bändi CD-ümbrises. Mis bänd?

"Taak". RP. 3 õiget ja 6 vale vastust.

Tehnikaülikooli kilvasarjas vastati "Taak" (2), "Metsatöll" (16), "Kosmikud" (5), "Ewert and the 2 Dragons" (3), "Loits" (2), "Ans. Andur", "Dagö", "Genialistid", Mari Pokinen, "Põhja-Tallinn", "Rammstein", "Sinine" ja "Winnie Puhh".

26. Nimetage see kunstnik! Ta on lavastanud filme, projekteerinud baaride sisustust ja mööblit ning pälvinud "Oscari" eriefektide eest.

Hansruedi Giger. TR. (5). Õigeks loeti ka Geiger. Veel pakuti "Alieni" filmide vend (2) ja Andy Warhol.

27. 1932 avaldas Aldous Huxley romaani "Hea uus ilm" ja Iirimaal keelustati see juba samal aastal. Miks?

õhutas sugulisele lodevusele. TR. Soolovastus. Pakuti usuteema (3), britimeelsus, enesetapp, moraalsed põhjused, narkootikumid ja selles raamatus kuulus Iirimaa Suurbritannia koosseisu.

28. Missuguse Eesti mittetulundusühingu moto on "May the force be with you", ainult eesti keeles muidugi? Oma saidi järgi asutati ta 15. detsembril 1946. Tänapäeval on tal 15 liiget, kõik kollektiivsed.

Eestimaa Spordiliit "Jõud". Moto on "Jõud olgu sinuga". TR. (3). Veel pakuti Kaitseliit, spordiselts "Kalev" [ei saanud punkti], karskusselts ja mälumäng. 2 ei vastanud.

Tehnikaülikooli kilvasarjas vastati "Jõud" (7). Õigeks loeti ka maaspordiliit. 1 punkti andis jõu klubi. Veel pakuti Eesti Raskespordi Liit = raskejõustiku klubi = raskejõustiku liit = raskejõustiku ühendus, Eesti Ametiühingute Keskliit (3), Eesti Ulmeühing (3), Eesti Lastekaitse Liit, Eesti Maadlusliit, Eesti Rammumeeste Liit, "Kannel", kristlik organisatsioon, maadlusamatööride klubi, mälumänguklubi, Teise Maailmasõja veteranide selts, tulnukate ühing, turvakodu, tõstjad, ususekt ja veteranide ühendus. 4 ei vastanud.

29. Jake Lloyd loobus näitlemisest 12-aastasena aastal 2001, põhjuseks stress ja koolikaaslaste kiusamine. Missuguse rolli poolest on Jake Lloyd eeskätt tuntud? (Ta on mänginud ka filmis "Apollo 11", aga seda siin ei mõelda.)

Anakin Skywalker. TR. (3), veel vastati A.I. (2), Kevin filmist "Üksinda kodus" ja Peeter Paan. 2 ei vastanud.

30. Mitu teost kandideeris tänavu "Stalkerile" (kõik kategooriad kokku)?

206. TR. Lähim pakkumine oli 205. Vähemalt 2 punkti sai 2 võistkonda vahemikku 164 kuni 247 pakkumise eest. 1 punkti piirid olid 127 kuni 284 ja 5 võistkonda ei mahtunud ka selle sisse. 1 ei vastanud.

Tracon 2015 (Inka Kortelampi)

Kui sulle pakub huvi jaapani popkultuur ning eriti anime ja manga, mis on selle kultuuriruumi üks eripärasemaid osasid, siis Tampere kultuurikeskuses korraldatakse igal aastal üritus nimega Tracon. Soome ning selle lähiriikide entusiastidele on see tõeliseks oaasiks. Esimene Tracon peeti maha juba aastal 2005. Välja kasvas see kohalikust rollimängu- ja animefännide poolt korraldatud Mansecon. Prognoositi küll vaid 200 külastajat, kuid kohale jõudis üle tuhande inimese, oli tegemist ühe viitega, et sarnast üritust on vaja. Seetõttu korraldatakse seda senini, iga aastaga üha mastaapsemalt.

Nagu öeldud, on festivali alustaladeks anime ning koomiksid, mis juba iseenesest on parajalt lai teema. Kohe konverentsihoonesse astudes pakutakse kõikvõimalikku meelelahutust: kostüümides inimesed, ettekanded, töötoad, mini-LARPid, rollimängud ning lauamängud on vaid valik võimalusi. Tohutult on ka animega seotud tegevusi arvutimängudest cosplay võistluseni. Kohalik turuplats kirendab kõikvõimalikest toodetest, maiustustest riieteni. Sisse astudes tervitab sind 2-3 lauatäit sarju ning nende kõikvõimalikke spin-offe. Loomulikult on peamiselt sortimendis antud popkultuuri (nii ida kui lääne) kõige populaarsemaid kaupu, kuid parim on asjaolu, et seal leidub ka mitmeid päris haruldasi asju. Kuigi coni teema keerleb suuresti anime ümber, ei jäta letipealne valik kedagi külmaks, pakkudes ka viiendal läbijalutamisel midagi uut ja huvitavat. Nagu suurtel festivalidel ikka, võib löögilepääs olla algul pisut raskendatud, kuna fanboy ja -girl mass ummistab mõne populaarsema letiesise või suisa vahekäigu. Näiteks (üllatus-üllatus) hentai-leti esine (kus müüdi nii koomiksivihikuid, plakateid, plagusid kui ka arvutimänge) oli minu meelest mõlemad päevad hommikust õhtuni rahvast pungil täis. Hinnad olid parajalt kõrged (koomiksivihiku eest küsiti 10-20 ), kuid see ei paistnud eriti kedagi häirivat.

Kuid turuplats on vaid üks osa tohutust keskusest. Lisaks auditooriumitele, kus toimuvad tähtsamad ettekanded ning klassiruumidele, milles peetakse töötubasid ning peetakse mini-LARPe, on end teisel korrusel üles seadnud kohalik käsitööeliit, pakkudes väga laia valikut kaupu ning püüdes sind kohaliku hobitegevusega tõmmata kaasa. Isegi aikido-kamp oli endale organiseerinud laua, mille taga pahaaimamatuid inimesi püüti meelitada spordi vastu huvi tundma. Leidus ka loosiratas, kus võis võita kõikvõimalikke auhindu. Kolmas korrus (kuhu esimest korda juhtusin alles pühapäeval) aga paistis silma just kunstilise külje poolest. Joonistused, koomiksid, postkaardid, postrid... Leidsin endale ka ühe põneva veebi-koomiksi, mis on joonistatud samas vaimus, kui minu lemmikanime. Kraami leidus kõigile ja palju...

Kõik eelmainitu võib rahakotile täiesti laastavalt mõjuda, kuid Tracon ei tühjenda ainult rahakotti, vaid pakub ka võimalust õppida, kuulata ning vaielda. Kõikvõimalike animesarjade kohta toimub ettekandeid, milles lahatakse üht või teist antud sarja aspektidest ning vaadatakse neid ühe, teise ja kolmanda nurga alt. Kokku leiab kahe päeva jooksul aset üle 100 ettekande, töötoa või vestlusringi. Enamus on küll soomekeelsed, kuid kes keelt ei tunne, võib end sel juhul koduselt tunda ingliskeelsetes ettekannetes, mida leidub kavas omajagu. Loomulikult toimuvad ka fännide kogunemised, kus olukord läheb väga kiirelt lustlikuks. Ja muidugi cosplay, millest ei saa sellisel üritusel ei üle ega ümber. Kõikvõimalikud anime-, filmi- ja sarjategelased, kes on tublisti vaeva näinud, et enda rolli usutavalt esitleda. Neile on korraldatud isegi eraldi võistlus, mis toimub suurel laval ning toob kohale sadu huvilisi, ning ka fotosessioon, mille lõpp-produkt oli väga muljetavaldav.

Anime- ning mangafännidele pakub üritus vägagi palju, kuid päris kõrvale ei heideta ka teisi meelelahutusanreid: avatud on ka saalid, kus saab rollimänge proovida või sõpradega mõne lauamängu taga aega surnuks lüüa. Valik laenutuses ei ole küll nii suur kui Ropeconil või mõnes Eesti lauamängulaagris, kuid keegi ei keela enda mängu kaasa võtta. Täheldasin ka paari tegelast, kes oma veel väljaandmata mängu promosid ning katsetatud sai neidki. Rollimängulaudade taga katsetati mitmeid erinevaid mängusüsteeme ning tore oli vaadata kostüümides mängureid.

Kuidas kirjeldada 10. Traconi? See on väärt külastamist. Huvilise külje pealt vaadates on see täpselt see, mida võiks oodata. Kui anime aga huvi ei paku, leidub sellegipoolest kaheks päevaks piisavalt tegevust-vaatamist.

Kogu pildikollektsiooniga saab huvi korral tutvuda Reaktori Pica galeriis

Mänguarvustus: Mad Max - Postapokalüptiline rullnokk (J. J. Metsavana)

Arvestades Mad Maxi suurt kinoedu ning head vastuvõttu vaatajate poolt, pole midagi imelikku selles, et sellest ka üsna kiirelt mäng välja lasti. Esmapilgul tundus tegemist olevat nii visuaalselt kui ka tehniliselt igati hästi teostatud asjaga. Alustamegi siis kõigepealt positiivsete külgedega. Mehaanikalt on tegemist üsnagi korralikku rauda nõudva avatud maailma (open world) mänguga, mis võtab eeskuju mängudest nagu GTAV (autod), Just Cause (konksud, trossid ja märul) ja Assassin's Creed (märul ning vaatlusõhupallid, et territooriumil olevat kaardistada). Visuaalselt on tegemist tõelise silmanuumamise orgiaga. Kunstnikud on hästi tabanud filmi koloriiti ja tonaalsust ning selle väga edukalt ümber tõstnud. Liiva lendab rataste alt kaskaadidena, muda lirtsub, tuul ulub, poodud laibad kiiguvad roostes trosside küljes ehk ühesõnaga kõik nagu ühes postapokalüptilises maailmas olema peab. Eskapist minus lõi nurru ning aegajalt unustasin end imetlema taamal paistvaid Bensulinna tulelonte.

Aga aitab nüüd headest asjadest, antud mängul on ka üks puudus - suur nagu pommikraater - tegemist on täiesti loovaba seiklusega. Ehk kui juba filmile heideti ette, et Maxi karakteril pole eriti karismat ega tausta, siis mängus leidub seda veelgi vähem. Ainukesed asjad, mida me Maxist teada saame, on kaks asja - talle meeldib kangesti autoga sõita ning inimesi tappa. Midagi muud meile ei avaldata ja mingit suurt keskset plaani ei paista tal ka olevat, peale oma auto tuunimise. Ehk kordan veel: kogu Maxi suur keskne lugu keerleb selle ümber, et kust saada autole uut sumpat või veelgi jämedamat karbussi. Kõlab naljakalt, aga isegi banaalne kättemaksulugu annaks mingitki hinge juurde. Praegusel juhul jääb Maxist pigem mulje kui hernesuuruse ajuga rullnokast, kelle kõrval tema poolpõrunud mehaanik ,,Okseämber" tundub tõelise geeniusena. Ilma naljata taas, samamoodi nagu filmis mängis Maxi üle warboy Nux, nii osutub mängus Okseämber üheks põnevamaks tegelaskujuks. Ehk, kui ilusad vaated kõrbetele, suitsevad varemed ning valgenahksetele pättidele pasunasse andmine ära tüütab, pole mängust mitte midagi rohkemat leida.

Neile, kes leiavad nüüd, et Maxi aju võrdlus hernega on liiga karm, tooks kohe ühe näite. Maailmas, kus bensiin on üks kallemaid valuutasid, kulutab ta näiteks ülimalt palju sellele, et konkureerivate pisipättide punkrites kütusepaake õhku lasta. Justkui pangaröövel, kes tungib läbi raskuste ja võitluste seifideni vaid selleks, et kõik neis olev raha põlema panna. Segaseks jääb ka mängu ja filmimaailma omavaheline seos. Max ei meenuta näo poolest ei Mel Gibsonit ega ka mitte uue filmi peategelast. Samuti ei kohta me mängust ühtegi filmist tuttavat tegelast ning ainsa kohana seob filmi ja mängu Bensulinn. Huvitav, kas Max on mõeldud samasuguse üldise pätinimena nagu vanades spagetivesternites oli/on Django?

See keskse loo nõrkus polekski võibolla niivõrd suur puudus. On ju küllalt mänge, millel pole mingit keerukat narratiivi, ent heaks lõõgastumiseks sobivad nad igati. Tetris näiteks, või kasvõi vana hea Doom - kihuta suurte püssiga mööda labürintlikku baasi ja anna tina. Õnnetuseks on aga ka mängu loojad saanud aru kuivõrd ,,hõre" ikkagi Maxi maailm on ja otsustanud seda kunstlikult jõuga pikendada. See tähendab lahtiseletatult seda, et sul ei lasta mõnda missiooni enne teha, kui sa pole näiteks kuskil maakonnas ohutaset Tartu vanalinna laadsele tasemele (või pigem madalamale) viinud, s.o juurinud välja iga viimase miini ja andnud lõuksi igale viimasele ringiuitavale kõrbeseiklejale. Ja vot see tapab mängust viimasegi lahedusfaktori. Kujutage ette Doomi, kus te ei saa järgmisele levelile enne kui pole korjanud üles igat viimast ,,elupotikest"ning avanud kõiki salauksi. Pisut nüri, kas pole?

Minujaoks saigi see puutus kaalukeeleks, miks ma viimaks Maxi mängu läbi tegemisest loobusin. Mind lihtsalt ärritas kohutavalt tõsiasi, et kuigi ma saaksin varade poolest ammu enda auto ära uuendada ja järgmisi missioone täitma asuda, ei lubanud seda mängu sisemine loogika. Põrgusse! Open world ideoloogia peaks olema see, et teen mida tahan; see ei peaks tähendama, et iga viimane kui sopp tuleb süstemaatiliselt läbi tuustida, korjamaks üles iga metallikribal. Ahjaa - mis puutub metalli korjamisse, siis enne selle arvustuse lõpetamist jagaks kaaskannatajatele-mängijatele ka ühe vihje. Mängus on antud hetkel veel üsna lõbus viga, mis lubab poolelioleva missiooni (näiteks mõne baasi hävitamise) käigus leitud autosid lõputus koguses õhku lasta. Lihtsalt viska auto alla bensukanister ja korja varuosad peale plahvatust üles. Pööra hetkeks autole selg ning nii bensukanister kui ka auto tekivad kümmekond sekundit hiljem tagasi. Kindel ja stabiilne materjalivaru on peale seda avastust kindlustatud.

Mina aga lähen ja otsin nüüd endale midagi paremat mängida.

Animatsuri 2015 (Riho Välk)

Eelmine kuu käisin Lätis Uniconi festivalil, mille kohta saab lugeda siit. See kuu sai käidud juba vähe tuttavamal Animatsuril. Animatsuri väsimatu peakorraldaja Kaia Jallai on Reaktoris Animatsurist 2012. aastal ühe korra juba ka kirjutanud, peamiselt siis ajaloost, sellest, kuidas kõik alguse sai ja kuidas praeguseni välja jõuti.

Kuna olen üks nendest vähestest veteranidest, kes on kohal olnud kõigil üheksal festivalil, on Animatsuri minu jaoks iga-aastane kohustuslik üritus. Vägev on vaadata, kuidas kunagi noortekeskuse koridor-saalis alguse saanud 72 külastajaga (sinna hulka loeti vist isegi meeskond) MiniAnimefestist on saanud üritus, kus oli see aasta 905 piletiga külastajat + minu jaoks teadmatu hulk korraldajad-vabatahtlikke-tehnikuid.

Kui ma oma Uniconi artiklis kurtsin kava hõreduse üle, siis Animatsuri puhul võib vastupidist teha - esimese päeva kava oli nii tihe, et tihti tuli langetada raskeid valikuid ja mõnest põnevast asjast loobuda. Kogu ajakava leiab siit.

Päeva alustati juba traditsiooniks kujunenud cosplay rongkäiguga.

Esimese asjana suundusime kaasulmiku Mart Redi läbiviidavasse Gunpla töötuppa, kus Redi-sensei tutvustas meile nii Gundam'i kui ka gunpla (Gundam + plastik) ajalugu ja olemust, millele järgnes palju põnevam voor. Osadele noortele anti kätte sellised üllatusmunast veidi raskemal tasemel robotite jupid, ülejäänud said kamba peale ühe täiesti asjaliku roboti kokku panna. Lõbusat meisterdamist jätkus tükiks ajaks, üks meeskond pani kokku jala, teine käe, meie ehitasime torsot ja kilpi, ning lõpuks kogunes valmis robot meie lauale. Üks internetist laenatud pilt ka sarnasest robotist.

Viktoriinile oleksin ma võinud D4 täringu kaasa võtta ja seda loopida, kuna kõik küsimused olid piraatide ja ninjade ja nende animes kujutamise kohta. Hiljem tulemuste ülelugemisel võitis 1. koha saanud kamp ühe punktiga järgmiste ees ning teisele kohale jäi lausa neli meeskonda.

Kuna tundsin, et vahepealsed kavapunktid (LARPi huvilistele pakkus kindlasti pinget worbla töötuba, kus prooviti fööniga koolutatava plastiku voolimist, lisaks demonstreeriti võitluskunste, õpetati lihtsamaid jaapanikeelseid väljendeid jne) ei pakkunud mulle isiklikult huvi, sai söömas käidud. Tagasi tulles sai nalja pärast külastatud Tokyo Ghoul'i vestluspaneeli. Animevõõrastele pean siinkohal selgitama, miks nalja pärast. Nimelt on tegemist ülima tiinekatele suunatud animega, mille kõrval Videvik kahvatuks. Vürtsi lisas, et vestluspaneel pidi toimuma in character ehk siis kohaletulnud cosplayerid üritasid küsimustele vastata võimalikult tegelaste isikuomadustele vastavalt. Kahjuks oli selleks eraldatud tavaline klassiruum, kuhu pressiti 60+ inimest sisse. Muhelesin oma muhelused 10 minutiga ära ja järgmiseks jõudsin Ahti Tamme korraldatud jututuppa, kus juttu sai ajada vähe. Samas oli see kindlasti paljude noorte animefännide esimene võimalus teiste endasugustega lähemalt tutvumiseks - kuigi olin seal üks vanemaid, oli minustki vanemaid, kes olid esimest korda Animatsuril.

1. päeva naelaks oli AMV võistlus. Animevõõrastele jällegi selgitus - anime music video: endale meeldiva loo järgi lõigutakse ühest või mitmest animest muusikavideo kokku. Kuna võiduvideo pole internetiavarustesse jõudnud, siis toon näiteks enda isikliku lemmiku. Kahjuks oli tase üsna keskpärane ja ka võiduvideo ei tekitanud minus erilist emotsiooni.

Õhtul toimus ka afterparty. Toimumiskohaks tavapäraselt Genialistide Klubi, mis on nüüdsest ka Möku. Allkorrusel oli Möku baar, esimese korruse saalilaadses ruumis Comedy Night ja teise korruse saalis siis meie pidu - ruumi raiskamise üle kurta ei saanud. Esimesena esines USAst kohale tulnud jaapanlaste Poku Poku Boys, mis alguses veidi kahtlane tundus, kuid suure osa saalist kaasa hüppama panna suutis. Teiseks esinejaks oli Her Memorial Discourse, mis oli minu jaoks täiesti asjalik Eesti oma raskema metali esindaja. Kõige toredam oli, et muidu tagasihoidlikud anime-nohikud tõmbasid käima täiesti asjaliku moshpit'i ja isegi Wall of Death kokkupõrge tehti ära. Metalistid teavad, mis asjad need on. Kolmas esineja oli Revolver, mille liikmeks on ka Baka.ee foorumi üks rajajatest ja seega üks kunagisi Eesti animemaastiku katalüsaatoreid Mihkel Uba ehk manic. Kahjuks oli minul pooleteist loo pealt energia otsas ja läksin koju.

Pühapäeva alustasin kaasulmiku ja ka Animatsuri maskoti Piiu Pildi (reaktoris: Jaff 2013 ja "Plumps") ettekandega ,,LGBT Jaapanis ja animes ", maakeeli öeldes räägiti homoseksuaalsusest ja soorollidest. Üsna huvitavad olid nii ajalooline kui tänapäevane käsitlus.

Ülejäänud pühapäeva veetsin ma isiklike eelistuste põhjal mänguruumi, lauamänguruumi, karaoketoa ja muude sarnaste kohtade vahel jõlkudes ja inimestega rääkides. Olen kahjuks kassikõrvade meisterdamise, sushi-töötoa ja jaapani keele sissejuhatuse jaoks liiga vana. Samuti osalesin teise päeva jututoas, mis oli ka seekord üsna huvitav.

Teise päeva ja kogu festivali tipuks oli muidugi cosplay võistlus. Kui ma Unicon'i arvustuses ütlesin, et Eestis pole mägesid ja orgusid, siis seekord olid mõlemad kohal. Valik oli küll väiksem, aga kurta ei saa.

Kõiki etteasteid saab näha siit.

Kokkuvõttes võib ürituse lugeda täiesti kordaläinuks. Järgmine aasta olen 10. korda kohal ja siis saab tõenäoliselt 1000 külastaja maagiline piir ületatud.

Rikkaliku pildigalerii leiab Animatsuri Facebook'i lehelt.

Mõned väikesed pildid siiagi - nii fännide kui Visual Culture Club'i poolt.

Cosplayer'ite grupipilt

Borderlands

Fairy Tail + Kuroshitsuji

Eraldi toon välja EuroCosplay võitja Margus ,,Teezkut" Kesa, kes läheb pildil oleva kostüümiga Eestit EuroCosplay võistlusele esindama.

Steam Helsinki (Ove Hillep)

Helsingi aurupunk baarist kuulsin ma juba kevadel, kui see märtsi algul uksed avas, kuid võimaluste puudumisel sain seda kohta oma ihusilmaga kaeda alles septembri algul, kui enne Traconi Helsingi peal kolama juhtusin. Väljastpoolt ei paistagi ta midagi eriti erilist - mõned lauad, toolid ning ainukeseks viiteks aurupungile on põnev ratastool ukse kõrval.

Sisse minnes aga avaneb külastajale mõnusalt stiilne vaade: baarilett on kujundatud õhulaeva stiilis, kõikjal leidub vase ning messingiga kaetud aparaate ning masinad, akende kohale on tõmmatud eriti lahedad mootorrattad ning nurgas kõrgub tuleviku ennustamise putka. Kõikvõimalikke dekoratsioone on nii palju, et nende üleslugemine läheks raskeks. Ning ega nende otstarvetki kerge pole ära aimata. Eriti meeldis mulle vana vinge kappkell, mille alumine osa hoidis tööstuslikus koguses Hendrik's ginipudeleid. Baari töötajadki olid omaette vaatepilt, kandes sobilikku töövormi ning mõjudes antud atmosfääris väga tõetruult.

Loomulikult on ka hinnad Soome omad, mis tähendab, et 0,33 l Belgia Hoegarden, mille meil saab Maximast 1,69  + pant, maksab seal 7 . Minu esimeseks mõtteks oli allahindluste tegemine vastava riietustega tegelastele. Seda sai pakutud ka neiule, kes seal ringi askeldas, ning selgus, et sarnane süsteem on juba töös. Nimelt annab ta isiklikult allahindluskuponge inimestele, kelle riietus seda väärib. Seega monoklid ette, kõvakübarad pähe ja baari.

Külastades aga tasub varakult kohal olla. Nimelt hakatakse pärast kuut õhtul küsima sissepääsu eest kolm eurot. Olin peaaegu ümber pööramas, kui peas tärkas mõte ning ma tutvustasin end eesti reporterina, kes tahaks mõned pildid teha ning baarist endast artikli kirjutada. Ma ei tea, kas turvamees mind uskuma jäi, kuid sisse ma sain. Proovige, ehk veab teilgi.

Baari koduleht ei jää asutusele endale stiililt alla.

Uudiskirjandus 09/15

Kirjastus Fantaasia

«Hirmu ja õuduse jutud»

õudusjuttude kogumik

koostaja Raul Sulbi

«Hirmu ja õuduse jutud» pakub valiku tondijutte ja teisi ebamaiseid lugusid üleloomuliku kirjanduse kuldajast ehk siis perioodist 1840-1940, lisaks ka uuemaid tekste tänapäeva õuduskirjanduse meistritelt.

Kogumikus leidub inuiitide müstilises kohas "Hingede saarel" toimunud verine seikluslugu, loos "Minevik" kasutavad tegelased parimat eksortsismimeetodit, mis üldse võimalik, kui seda rakendada osatakse, H. P. Lovecraft esineb tuntud headuses, Robert W Chambers võtab õudseid olukordi pisut sarkastilisel ja omamoodi vaimukal moel, Mary E. Wilkins Freeman kruvib meisterlikult pinget teismelise tüdruku kadumisloos. Kogumiku autorite hulgas on peale nimetatute veel Robert E. Howard, Nathaniel Hawthorne, Edith Wharton, Thomas Ligotti, William Hope Hodgson, A. Merritt jt.

Seeria peamiseks eesmärgiks on taasluua 19. sajandi lõpu ja 20. sajandi alguse üleloomuliku õuduse tunnetust, atmosfääri ja laadi, mis peakski eesti lugeja jaoks seostuma Johannes Aaviku juurutatud terminiga «hirmu ja õuduse jutud». Selles pealkirjas peituv annus arhailisust ja vanaaegsust pole sugugi juhuslik.

Õuduskirjandus ei pea iga hinna eest ja alati lugejas jubedusvärinaid tekitama, üleloomuliku teksti eesmärk võib vabalt olla täidetud, kui see lugejas mingi kummalise, teistsuguse, ebamaise või võõra ja rahutukstegeva tunde esile kutsub.

Kirjastus Varrak

HULL LAEV. Eluslaevnike triloogia II raamat. 2. osa

Robin Hobb

Inglise keelest tõlkinud Sash Uusjärv

428 lk, kõva köide

Vivacia on piraatide käes ning Kennit peab plaani, kuidas laeva veelgi põhjalikumalt endaga siduda. Wintrow heitleb ikka veel kahtluste ja kõhklustega ning ei oska kujutleda, mis teda oodata võib. Althea, Brashen ja Amber suunduvad Paragoni pardal Vivaciat vabastama, teadmata, kas Vivacia üldse vabastamist ootab. Bingtowni kaubaisandaid ootavad ees muutused ning Malta side Reyniga tugevneb. Meres hoiavad mälestuste raasukestest kinni maod ja otsivad seda, kes mäletab. Vihmaorus aga püüab vangistatud lohe oma elu päästa ja vabadusse pürgida. Kõigi jaoks on lahendused veel kauged ja nendeni jõudmine nõuab vaeva ja ennastsalgavust.

Kirjastus Ersen

Perdido tänava jaam. Esimene osa

China Miéville

New Crobuzoni metropol laiub maailma keskel. Selle kõleduses olevate korstende all pesitsevad inimesed, mutandid ja müstilised rassid, ebaloomuliku heitveega rikastatud jõgi voolab loiult ning tehased ja valukojad kajavad öös. Juba enam kui tuhat aastat on siinsete tööliste, kunstnike, spioonide, sõdurite, maagide, narkomaanide ja hoorade üle valitsenud parlament ja selle jõhkrad miilitsad.

Nüüd aga on siia saabunud üks võõras, kelle tasku on kulda täis, ning tal on võimatu soov. Juhuslikult ja kogemata vallandab see midagi sõnulseletamatut.

Samal ajal kui linn on vangistatud võõra päritoluga terrori küüsi, sõltub miljonite elanike saatus seadusesilmade ja kuritegeliku bossi eest jooksus olevatest mässajatest ja väljatõugatutest. Öine linnamaastik muutub jahimaaks. Ebahariliku arhitektuuri varjudes leiavad aset lahingud. Ning arveteklaarimine toimub linna südames, Perdido tänava jaama hiiglaslike ja kaootiliste võlvide all.

Ajakirjade Kirjastus

Suudlevad vampiirid

Autor: Indrek Hargla

"Suudlevad vampiirid" on Indrek Hargla klassikalise jutukogu kordustrükk, mille tekstid on võitnud kolm Eesti ulmeauhinda ja Tuglase novellipreemia. Selles leiduvad lood ulatuvad vampiiridest tõsiteadusliku ulmeni, Tallinna iidsetest saladustest Lõuna-Eesti laante müstikani, viikingiküladest Guajaana vihmametsadesse - Indrek Hargla loomingus sulanduvad tihti uskumatutena näivad seosed, müüdid, ajalugu, teadus, minevik ja tulevik. Ulmeasjatundja Jüri Kallase sõnutsi võib seda raamatut pidada Indrek Hargla esinduskogumikuks. Ja taaskord võib lugeja veenduda, et Harglat peetakse õigusega Eesti parimaks ja menukaimaks ulme- ja kriminaalkirjanikuks.

Teine, parandatud trükk

Ulmkonnakroonika 9/15

Ulmestaar Jüri Kallas

Kui Reaktori toimetus asus sellekuist ulmestaari valima ja välja sai hõigatud Jüri Kallase nimi, imestasid mitmed toimetajad, et kas ta siis polegi juba staar olnud? Kuidas saab olla võimalik, et me oleme jätnud kahesilma vahele ühe eesti tuntuima ulmiku - mehe, kes õppis poola keele selgeks ainult seepärast, et veelgi rohkem ulmet lugeda? Igal juhul katsume nüüd seda viga parandada. Jüri Kallas on ulmekirjanduse ekspert, tõlkija, kirjastaja ja toimetaja. Ta on andnud välja ulmekogumikke ja sarju, kirjutanud loendamatus koguses artikleid ning järelsõnu, korraldanud Estcone, olnud üks Algernoni asutaja ning oluline isik Reaktori sünni juures. Ka ulmeauhinna Stalker väljaandmine leiab aset suuresti tänu temale. Ühesõnaga, tegemist inimesega, kelle teened eesti ulme ees on vaieldamatud ning kes on enda hüüdnime - Ulmeguru - igati välja teeninud.

1. Mida praegu loed?

Nagu ikka, on mul käsil oma paarkümmend antoloogiat, romaani, jutukogu, ajakirja - mõnda hakkan suure õhinaga lugema ja huvi raugeb või tuleb midagi vahele ja ma võtan järgmise teksti ette. Praegu on aktiivsemalt pooleli kaks romaani, kaks antoloogiat ja jutukogu. Stefan Wul ja tema romaan "La mort vivante" (1958), Andreas Eschbach ja tema romaan "Die Haarteppichknüpfer" (1995) ning Andrzej Pilipiuk ja tema jutukogu "Kroniki Jakuba Wędrowycza" (2001). Antoloogiateks on poolakate "Jawnogrzesznica" (1991) ja "Wizje alternatywne 2" (1996). Lisaks veel David Pringle'i koostatud "The Ultimate Guide to Science Fiction" (1990), mille rõhutatult britisus ja tüütu vasakpoolitsemine mind omajagu kurnas, kuid mille ma mõttes taaskord jätkulugemisse liigutasin.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Kui ma õigesti mäletan, siis keegi Strugatskitest ütles, et head raamatut iseloomustab kolmainsus: saladus, tõepära ja ime. Mingi pinge peab teoses tõesti olema, see ei pruugi otseselt seiklus olla, aga midagi peab olema, et tahaks seda lugeda. Tõepära on ka vajalik, sest kuigi ulmekirjandus tegeleb väljamõeldud asjadega, ei muuda see üldist usutavust ebavajalikuks. Ime on vast kõige raskemini defineeritav, aga hea ulmekas võtab ka vanal mehel hinge kinni ja tekitab tunde, et oled millestki suurest ja erilisest osa saanud. Lisaks veel sobilik ja hea keelekasutus ning kirjandusliku võtestiku pädevus. Olen nõus mõnes punktis mõningaid järeleandmisi tegema, aga siis peavad ülejäänud punktid seda enam täidetud olema. anriulmes eeldaks ka, et autor vähemasti püüaks midagi uut välja mõelda või vanu asju uue nurga alt näidata. Öeldakse küll, et ideed ei maksa midagi ja kõik kümme lootüüpi pandi juba kirjanduse sündides kirja... see võib ju tõsi olla, aga iga loovisik peaks püüdma midagi uut luua, sest kui ta ei püüa, siis pole teda ka vaja.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Vaat see on üks õel küsimus! Mul pole lemmikuid. Õigemini on neid palju, et kui nimetan kolm, siis tuleb kohe meelde kümme kes jäid nimetamata... nimetan kümme, siis meenub veel kakskümmendviis...

Üks ja kõige kindlam lemmik oleks vennad Strugatskid. See autor on omal ajal mu kujunemises kindlasti suurt rolli mänginud, aga kuna kõik nende tekstid on mul ammu loetud, siis praegu on mul neid raske oma lemmikuks nimetada. No ei ole ma selline klammerduja kuju, et saan miski kirjaniku pulkadeni selgeks ja siis muudkui nämmutan teda ikka ja jälle. Seepärast ongi mulle see kolmas küsimus kõige raskem, sest ma absoluutselt ei kannata ühe kirjaniku, sarja või anri peale kinni kiilumist... jah, ma saan inimlikult aru, miks nii juhtub, aga ise selline olla ei taha...

Teine lemmik oleks ilmselt poola ulme, mida ma pean maailma parimaks... eriti kui võtta arvesse rahvaarvu ja edöövrite suhet. Mul on tihti nõnda, et kui ma ei tea, mida lugeda, siis võtan ette mõne poolakeelse ulmeka ja elamus on suure tõenäosusega garanteeritud.

Kolmas lemmik oleks vast keegi, keda võiks nimetada Tundmatu Jutukirjanik ehk siis autorid, kes on kirjutanud ühe jutu või umbes kogumikujagu jutte ning siis neid lugedes mõtled, et kuidas kurat tal õnnestus! Noh, et toodangut pole, aga see üks või mõned tekstid lasevad kõrges kaares mingite üliviljakate tekstitreialite kogu loomingu üle. Kvaliteet on oluline!

Pilt Ene Kallas.

Hiline lõikuspidu

19. septembril toimus Sargvere mõisas larpiseeria Hiline Lõikus lõpuüritus Hiline Lõikuspidu. Nagu nimigi vihjab, siis seekord ei olnud tegemist rollimänguga, vaid mängukorraldajad kutsusid peale seeria lõppu kokku mängijad ja kaasaaitajad, et rääkida vabas õhkkonnas kuidas mängusari sündis ja mis seda tehes juhtus. Parimatele osalistele jagati meeneid, suurel seinal näidati toimunud mängude treilereid ja ka mängusarja kokkuvõtvat videot.

Esimene pilt ul & Rannu. Ülejäänud pildid ul.

Pilte Tallinna ulmikute koosviibimisest

Tallinna ulmikuid ootas selkorral täielikult uuenenud koosviibimiskoht. Lost Continendist oli saanud Sex Püstols.

Pildistas Sash Uusjärv.

Kuidas ehitada kosmoselaeva

Tartu Elektriteateris, toimus 29. septembril Madis Ligema ja Jaak Kilmi dokumentaalfilmi "Kuidas ehitada kosmoselaeva?" maailma esilinastus! Film räägib Eestist kosmoseriigi teinud tudengisatelliidi ESTCube-1 ehitamisest, taevasse läkitamisest ja elust enne edu. Filmi saab alates 2. oktoobrist näha kolmes kinos: Tallinnas Sõpruses ja Artises ning Tartus Cinamonis.

Jutt: Ühes teeäärses parklas (Maks Hull)

Tshussssssss, tegi õhkpidurdussüsteem, kui 48 tonnine raskeveok teeäärsesse taskusse keeras ja seal seisma jäi. Keset tundrat. Kahel pool teed laius kidurate puudega kaetud lumine tasandik, kaugemal aga ajasid endid maast välja kaljused mäed. Veokijuht Marko (nimi muudetud) oli sunnitud siin peatuma, kuna sai täis tema kahe nädala tööaeg. Ega see koht teda rõõmsaks ei teinud, peale automootori seiskamist valitses täiuslik vaikus, mis mehe jaoks tähendas paraku ka igavust. Ei olnud siin teisi autojuhte, kellega koos end purju juua ja lõbusalt mõttetud pläma suust välja ajada, ei olnud noori kenasid piigasid bensiinijaamas, kellelt hot dogi osta samal ajal piiludes kurvikaid kehasid. No õnneks oli internet, pisut viina ja palju õlut.

Marko nihutas oma keha (138 kg) juhiistmelt voodile. Autos oli hea, ei pidanud palju liikuma, kõik oli käe/jala juures. Ta pani valmis snäkid (Ossi krõps, tema totaalne lemmik), õlled ja arvuti. Tavaliselt vaatas ta klippe seksikatest neidudest, Või noh, mis siin peenutseda, p.o.r.n.o.t., seekord aga tuli kummaline tuju hoopis filmi vaadata või muusikat kuulata. Või siis mõlemat. Youtube lahti ja helifailid ka. Sinihamba vahendusel ühendus arvuti auto helisüsteemiga ja kõlaritest hakkas voogama algul raadio Elmari repertuaar, aga kui pool filmi (ja mõned õlledki) sai otsa (mingi Blairi nõiaprojekti laadne norrakate poolõudusfilm) hakkasid Marko kõrvad igatsema vähe välismaisemat muusikat ja läks peale soomlaste Dingo. Ausat Eesti meest noorpõlvest läbi juhatanud grupp. Niigi valju heli pandi nüüd päris maksimumi peale, nii et kabiin vibreeris ja värises bassimatsude rütmis. Jõhkra võõrkehana lõikus tümin tundra vaikusesse, kuid sumbus peagi selle peaaegu piiritusse avarusse.

Marko silitas mõtlikult jämeda kuldketi otsas rippuvat risti, silmad unistavalt vidukil ja pilk kantud arvutiekraanist läbi kusagile aastate tagusesse aega, kus ta veel noor ja kena mees oli olnud ja diskosaalides vägitegusid teinud.

Rist ei olnud tal kaelas ilmaasjata. Julge on mees, kes Skandinaavia kitsastel libedatel mägiteedel ainult enese peale lootes sõidab. Peale esimest talve selles kandis tegi mees läbi leeri ja lasi end pappidel püha veega kasta. Jumala poole oli ta pöördunud juba enne neid rituaale ja tundus, et ka abi saanud. Hea oli tunda, et keegi ohus kaitsta ja aidata on võtnud.

,,Püha jumal!!! Kas tõesti maavärin!!!" Kabiinist käis läbi võpatus. Siis libisesid ja lõpuks kukkusid armatuuril olnud asjad vastu küljeust. Mehe ülekaaluline keha nõrgus samas suunas ilma, et ta oleks jõudnud või suutnud seda kuidagigi takistada. Nõrk kael, mis keha raskuse all küljele vajus, naksatas ja ta ei saanud enam liigutada kätt ega jalga. Külm talveõhk tungis kabiini.

,,Perkele virolainen Ritari Ässä" lausus Vesa (Nimi muudetud), Rootsis elav soomlane, ametilt liikluspolitseinik, oma paarilisele, põrnitsedes teest ligi 40 m kaugusel kägaras vedelevat autovrakki.

,,Ei jarrutusjälkeäkään, suoran turboboostilla lähtenyt"

Politseinikud kõndisid üle lumekooriku, aegajalt õhematest kohtadest läbi vajudes. Veokit lähemalt uurima, päästeametki oli juba välja kutsutud.

Auto kabiin oli justkui lahti lõigatud, katus pealt kõrvale lükatud, rehvidest alles vaid muljutud sisemised metallvõrud, hunnik vanarauda. Tundra oli täis sõidukist välja paiskunud isiklikke asju, riideid, potte, panne, auto tükke.

Juhist ei jälgegi. Lumekooriku peal lebas läptop, oran akutuli põlemas, Vesa pööras ekraani ülespoole ja jõudis veel lugeda Youtube menüüribalt ,,Trolljegeren." Ekraan kustus.

Umbes samal ajal keeras paarsada meetrit kaugemal teelt maha räsitud välimusega LandRover, ja läbinud mõnikümmend meetrit lumist teed, peatus hetk ennem täielikku kinnijäämist. Nõkerdas siis pisut kuni auto nina tagasi tee poole õnnestus pöörata ja suretas mootori välja. Autost väljus mees. Umbes hilises keskeas, aga võib olla ka elust nii räsitud, et tegelikult pisut noorem. Riietatud nagu tundrarändur muiste, soojalt ja ilmastikukindlalt. Avanud tagaluugi, tõstis ta välja kelgu, kelgule paar raskena tunduvat kasti ja mõned torukujulised esemed. Siis veel mõned statiivid lampidega. Mees ronis mööda redelit auto katusele, seisatas suure proektori kõrval ja puuris pilgu öövaatlusseadme abil kaugusesse. Mühatanud rahulolevalt, ronis alla, haakis kelgu külge ja hakkas rahulikul sammul, nagu inimene, kellel pikk tee kõnnitud ja pikem tee veel minna, tundra pimedusse astuma...

Maks Hull

A.D. 2015

kusagil Trondheimist 200 km kaugusel mägedes

Jutt: Inimkonna viimane lootus (Kaarel Kõvabait)

Lained veeresid laisalt üle kogu planeeti katva ookeani. Selle pinna all kihas värvikirev elu. Intelligentsed hiidkalmaarid kasvatasid vetikaid ja karjatasid kalu. Vahel käidi pinnal päikese käes kõhtu soojendamas või niisama muljetamas ja selga kratsimas. Mõnusat äraolemist rikkus ainult hiljutine tähelaeva naasmine oma esimeselt avastusreisilt.

Kuna koduplaneedil oli kalmaaridel enda arvates kõikvõimalikud pahandused tehtud ja ressursidki otsakorral, hakkasid neil kombitsad sügelema teiste maailmade järele. Saanud valmis tähelaeva, saatsid nad selle lootusrikkalt lähemaid tähti uurima.

Nüüd oli tähelaev tagasi. Pidulikuks vastuvõtuks kogunenud kalmaaride hämmastuseks plartsatas nende au ja uhkus ebaviisakalt maandumisplatvormi kõrvale ookeani ning jäi sinna kõht ülespidi kiikuma.

Nüüd istusid väärikaimad teadlaste hulgast ookeani põhjas asuvas sammassaalis, kombitsad kombekalt enda alla keritud, ja valmistusid aru pärima. Poodiumi ees seisis terve rida klaaskaste Maalt toodud esemetega.

Esimees, auväärne ja vanadusest pisut sammaldunud kalmaar alustas istungit.

,,Oleme tutvunud kõigi gruppide tulemuste ja ... eee ... kaotustega raportis. Kõik on üldjoontes arusaadav:

Meeskond leidis asustatud planeedi, kliimauurimisgrupp sai hakkama kahe nädalaga, kaotades loodusõnnetustes vaid kolm liiget. Ühe liikme tsunamis, ühe maavärinas ja ühe ..." ta pöördus kolleegi poole, ,,Kuidas seda nähtust nüüd nimetatigi? ,,Laviin?" Loodetavasti selgitate hiljem pikemalt mis see niisugune on."

Esimees jätkas väärikalt: ,,Bioloogid uurisid ja võtsid proove, tänu millele saime ühe kuu jooksul ülevaate Maaks nimetatud planeedi floorast ja faunast. Kaduma läks viis liiget. Maa loomadel paistab olevat hea isu ja vilets nägemine...

Üllatuslikult ei olnud mõistuslikuks liigiks Maal kalmaarid, meie sugulased, vaid mingite metsikute karvaste elukate veelgi enam metsistunud järeltulijad.

Meie insenerid said hakkama muunduri ehitamisega, mis lubas teistel meeskonnaliikmetel maalaste hulka sulanduda."

Kalmaarid mullitasid heakskiitvalt, mis vastas keskmisele aplausile.

,,Aga mida pagana päralt tegid sotsiaalse elu uurijad, sellest ma aru ei saa!" käratas esimees äkki kurjalt. Tema värvus muutus vihast tumesiniseks.

,,Kolmkümmend kaheksa kaotatud meeskonnaliiget mõne päevaga!? Ja see oli alles algus... Ime et keegi üldse tagasi tuli! Sotsioloogide juht siia!!!"

Esimehe ette roomas hirmust vihmaussiks kokku tõmbunud noor kalmaar.

,,Teatan alandlikult, juhti ei ole enam..."

,,Asetäitja siis?" küsis esimees põlglikult.

,,Asetäitjat ka ei ole ..." ütles kalmaar veelgi madalamaks muutudes. ,,Olen sotsioloogidest ainus ellujäänu!"

,,Mis seal siis juhtus?!".

,,Vastavalt juhendile hakkasime kõigepealt uurima suhtlemist. Maalased suhtlevad muide õhu võngete kaudu. Või siis füüsiliselt, nagu õige pea selgus... Me kuulasime pealt ühe inimgrupi vestlust, salvestasime õhuvõnked ja transformeerunud vabatahtlik õppis neid taasesitama. Siis saatsime ta missioonile. Valisime selle inimgrupi kopeerimiseks tehnikute nõudmisel, et mitte jännata pealae karvaseks muutmisega. Tundus lihtsam. Ka sõnavara oli tagasihoidlik ega koormanud salvestusseadet üle. See oli viga! Viga oli ka meie meeskonnaliikme saatmine juhuslikult valitud kohta oma teksti ette kandma."

Noor kalmaar löristas kurvalt nokka.

,,Nagu õhu käes hingamisest ja kahel jäsemel tasakaalu hoidmisest veel vähe oleks! Nii kui hakkas päheõpitud teksti kordama, muutusid maalased agressiivseks. Vabatahtlik jõudis vaevalt poole peale, kui ta sealsamas tümaks tehti... Me ei pannud teda sama grupi inimeste juurde, keda nimetati skinheadideks, kartes et nad oma teksti ära tunnevad, vaid hoopis teise kohta, kus olid meie arvates sõbralikku värvi inimesed. Hiljem selgus, et kõik inimeste grupid ei saa omavahel läbi ja inimesed ei vaheta värvi vastavalt meeleolule nagu meie, vaid see on kaasasündinud.

Kalmaar sõlmis kombitsad kokku ja ohkas.

,,Edasi saime teada, et on palju erinevaid vaatenurki, erinevad religioonid, poliitilised parteid jne. Siis on veel röövlid, mõrtsukad ja palju muid ettearvamatu käitumisega tegelasi. Ja kõik ihuvad üksteise peale hammast! Iga fakti teada saamine maksis ühe meeskonnaliikme elu. Mõni meie töötaja löödi kohe maha, ilma sissejuhatuseta. Vahel lihtsalt peksti. Mõni sattus Maa haiglasse, mis on samuti õudne koht. Ükskõik, mida me ka ette ei võtnud moondevarustuse ning oma kaaslaste tagasi saamiseks, miski ei aidanud. See planeet on hirmus! Surmaplaneet!"

Õnnetu sotsioloog judises. Mööda tema külgi jooksid lillad viirud.

,,Oot-oot, kas ma saan õigesti aru, maalased moodustavad paikseid gruppe ja kaitsevad oma territooriumi?" küsis esimees.

,,Vastupidi, nad sõeluvad ümbrust mürgitavates ratastega plekkpurkides arutult ringi. Kusagil ei saa kindel olla, et sind järgmisel hetkel laiaks ei sõideta. Muide, sel moel kaotasime kolmandiku oma kaaslastest. Maalaste liiklus on karm asi! Samas jäi selle mõte tihtipeale arusaamatuks. Näiteks armastavad mõned nooremad maalased kihutada ühel teelõigul sihitult edasi-tagasi või ringiratast ilma kuhugi jõudmata. Küllap on tegemist arengupeetusega."

,,Küllalt! Küllalt!" tampis esimees kombitsaga kannatamatult põrandat. Siiani tema ümber mänginud kalakesed põgenesid hirmunult.

,,Kas nad mingit muud liikumisviisi ei tunne? Ujumist või lendamist näiteks?"

,,Kahjuks oli liiga vähe aega, aga me tõime selle kohta suurepärast materjali uurimiseks!"

Kalmaar viipas uhkelt klaaskasti paigutatud raamatu poole, millel ilutses suur sinine pealkiri "Maailma rängimad õnnetused".

,,Räägi mulle maalikunstist ja muusikast!" käskis esimees. ,,Maalased olla väitnud endi tsivilisatsiooni säilitamise väärt olevat eeskätt kunstiks nimetatava tegevuse tõttu. Vastab see tõele?"

,,Vahest tutvute näidistega, mida me kaasa tõime?" pakkus sotsioloog.

,,Kui need arusaamatud plätserdused, mida ma juba nägin, ongi paljukiidetud maalid, siis on küll sandisti!" plagistas esimees halvakspanevalt nokka.

,,Ei mingit ilu! Nimed ka veel teistele pandud... Võtame või selle Mona Lisaks nimetatu. Ptüi! Jõle!! Ah jaa, üks tundus siiski huvitav. Mis selle ilusate erksate värvidega taiese nimi oligi? MacDonaldsi reklaam?"

,,Vahetaks teemat?" pakkus noor sotsioloog arglikult, ,,Räägiks millestki mõistlikust?"

,,Just," rõõmustas esimees, ,,Räägi mõnest nende lemmiktegevusest!"

,,Maalaste vaieldamatu lemmiktegevus on sõdimine," alustas sotsioloog.

Esimees palus teda täpsustada. Kalmaarid kisklesid küll mõnikord, kuid organiseeritud agressiivsus oli neile võõras.

,,Suur hulk maalasi, kahest või rohkemast erinevate vaadetega grupist, võtab kätte ja hakkab vastastikku massiliselt üksteise elutegevust lõpetama," seletas kalmaar-sotsioloog.

,,Hääh? Kohe nii ongi?!" kostsid üllatushüüded. ,,Kas keegi neid ei takista? Või ei ole neil terve mõistusega isendeid, kes seda teeksid?"

,,Vastupidi, sunnitakse tagant eeskätt neid, kes sõtta minna ei taha ja karistatakse, kui ikka ei taha, kuni surmanuhtluseni välja. Lisaks ühiskonna hukkamõist. Sõditakse pidevalt. Maal on ajaloolaste andmetel 3400 aasta jooksul olnud ainult 250 sõjavaba aastat. No teadaolevalt. Ah jaa, sõjaks loetakse alates 1000 hukkunust konfliktis. Alla selle on lihtsalt statistika, loomulik kadu!"

Õpetlased arutasid erutatult mulisedes sellise veidra käitumise üle.

Üks neist tõstis vaikust nõudes kombitsa: ,,Järsku on tegemist püüdega kunstliku valiku abil genofondi puhastada? Umbes nagu meil, ainult robustsel moel?" küsis ta. ,,Kindlasti aetakse sellesse vastastikusesse nottimisse ... niinimetatud ... "sõtta" vigased ja äbarikud, et tervetele rohkem ruumi teha? ,,

,,Vastupidi," kostis sotsioloog süngelt,

,,Sõtta aetakse kõige nooremad ja tervemad. Kes ellu jäävadki, on elu lõpuni ühel või teisel moel vigased."

Selline absurdsus lõi kalmaarid tummaks.

,,Nojah," ütles lõpuks esimees, ,,Mida neist piiratud olenditest tahtagi. Küllap kulub suurem osa nende väikese aju potentsiaalist tasakaalu hoidmiseks nende kahel kummalisel jäsemel. Mõistliku käitumise jaoks on tarvis kalmaari aju!"

Nõukogu ümises nõusolevalt. Nii elementaarset asja polnud tarvis eraldi arutada.

,,Kas maalastel on ka mõni tegevus, mis ei lõppe kellegi tapmisega?" uuris esimees.

,,Jah, üks on! Üllataval kombel on see seotud soojätkamisega."

,,Mis, kas neil ei söögi emane isast peale paaritumist ära?" üllatus peakalmaar tõsiselt.

,,Noh, otseselt mitte." niheles sotsioloog, ,,Majanduslikus mõttes vahel küll...

Võib olla tuleb see sellest, et nad peavad lõbusamaks teineteist pikkamööda surnuks kolkida."

Nõukogu leidis üksmeelselt, et see on masendav.

,,Mida nad söövad?" küsis esimees, ,,Raport oli laialivalguv. Tundus nagu sööks nad kõike peale kivide. Äkki teeb see nad tigedaks?"

,,Päris nii see pole, erinevad inimgrupid söövad erinevaid asju ja mõned neist on pähe võtnud, et see või teine toit on ro o j a n e. Aga need veidrused tulenevad religioonist, mis on omakorda üks veidrus. Üldiselt söövad nad tõepoolest kõike - taimi, loomi, kalu, mõned koguni teisi inimesi ja vahel ..." sotsioloog ebales silmnähtavalt ,,...muude mereandide kõrval kalmaare!"

Nõukogus puhkes segadus. Lärm mattis enda alla mõned abitud katsed korda taastada.

Ning siis õnnestus ühel tehnikul kogemata käivitada Maalt kaasa toodud muusikakeskus. See hüppas ja värises klaaskastis, kõik nupud põhja keeratud ning nõupidamissaali täitis viimsepäevana Bringer of Storms'i ,,Hate Eternal".

Kalmaarid startisid välkkiirelt igas suunas, jättes maha tindipahvaku, mis suurendas omakorda segadust, kuna keegi ei näinud enam midagi. Arvati et midagi hullu on juhtunud ning ähvardab tõeline oht. Paanika viis haripunkti Mürgli peale aktiveerunud vulkaanihoiatus, mille sireen ajas ärevile terve kogukonna.

Kalmaarid suutsid kuigivõrd toibuda alles istungi vaheajaks, kui tugevdatud korrakaitsejõud olid istungisaalis vee vahetanud ja viimased hirmunult üksteise külge klammerdunud kalmaaripuntrad lahti harutanud. Lõplik rahunemine toimus pärast tasuta napsi puhvetis. Esimees oli nii vapustatud, et vaatamata karsklase mainele hakkas alles pärast kolmandat lõuatäit ümbrust tajuma.

Istung jätkus õhtul. Katkutud välimusega esimees loivas haarmete siueldes oma koha poole, ise ikka veel noka alla pomisedes. Iga teine sõna oli ,,Haisööt!"

Pärast merikarbist istungikella kolistamist, pöördus ta karmilt nõukogu poole: ,,Arvan et nendest tõenditest on enam kui küll, et maalased kui lootusetult nürimeelsed ja verejanulised koletised tuleks ära hävitada! Me aurustame nad koos planeediga!" Nõukogu mullitas heakskiitvalt.

Üks noor kalmaar julges siiski vahele segada: ,,Me ei saa ju seda teha, seal ookeanis on meie nooremad vennad!"

,,Jah, läksin vist veidi hoogu," tunnistas esimees mõtlikult, ,,Aga inimestele armu ei anna! Kõik nad tuleb silmapilk aurustada! Ükshaaval kui tarvis! Kas paneme hääletusele?"

Tõusis üksmeelne kombitsamets.

Ehmunud sotsioloog segas vahele: ,,Meie peamine ülesanne oli leida midagi tõeliselt väärtuslikku."

,,Ahsoo, jaa. No kas leidsite?"

,,Piinlik küll, aga täpselt ei tea veel isegi. Vaadake, lahkumisega läks veidi kiireks ja meil polnud enam piisavalt vahendeid..."

,,Jah, ma lugesin," katkestas esimees järsult, ,,Maalased olid kõik peale mõne meeskonnaliikme maha löönud ja teie maandumissüstikud -peale ühe- vanarauda vedanud!"

Sotsioloogil jooksid piinlikkusest punased triibud üle kere.

,,Me tegime siiski oma parima ja tõime ühe maalase kaasa ..."

,,MIIIIS!" kriiskas esimees vapustatult. Mõned närvilisemad kalmaarid sööstsid jälle kohtadelt minema.

,,Te õnnetud tõite ühe verejanulise koletise kaasa!! Kas andsite endile aru, mis juhtub kui SEE siin lahti pääseb?!!"

,,Sotsioloogil jooksid nüüd lisaks punastele triipudele üle kere ka rohelised. Ta nägi üsna haige välja.

,,Palun, palun," soigus ta, ,,Las ma seletan!"

,,Me oleme teda hoidnud uimastatuna suures klaaskastis, milles hoitakse Maa tingimusi. Meie keskkonnas ei elaks ta nii kaua, et kellelegi häda teha. Ta on OHUTU!"

,,Ja miks, kuradi päralt, te ta üldse kaasa tõite?" küsis esimees kurjalt. ,,Milleks seda vaja oli?"

,,Ta oli teistest nii erineva käitumisega! Nii rahumeelne!" seletas sotsioloog. ,,Istus seina najal ja näis sügavale mõtteisse süüvinuna. Usume, et ta mediteeris, ega lasknud ümberringi sagivatest ja käratsevatest inimestest häirida. Kindlasti on tal universumi saladuste kohta paljugi öelda!"

Sotsioloog palus lömitades: ,,Palun, lubage ta üles äratada ja ära kuulata! Olen kindel et me ei pea kahetsema! See eksemplar on üks parimaid maalasi, keda me leidsime! Olen kindel, et ta soovib meiega koostööd teha, kui sellest sõltub Maa edasine saatus!"

Nõukogu hakkas sumisema ja kuulutati välja erakorraline vaheaeg, et puhveti külastamist korrata.

,,Ja veel!" hõikas sotsioloog üle sumina, ,,Tal on kaasas mingi ese, mida ta ei tahtnud loovutada. Isegi uimastatuna ei ole ta seda käest lasknud..."

Tema hääl kadus vaheajale ruttavate kalmaaride lobisemisse.

***

Pärast vaheaega kuulutas esimees vastu tahtmist välja nõusoleku proovida kaasa toodud maalasega kontakti astuda.

,,Olgu pealegi! Loodan väga, et me ei pea seda otsust kahetsema," ütles ta.

Esimees pöördus noore sotsioloogi poole: ,,Vaata siis, et midagi vussi ei lähe! See on inimkonna viimane lootus!"

***

Tippler, keda tunti ka Tipsy või Groggy nime all, avas vaevaliselt silmad. Need olid verd täis valgunud ja rähmased. Pilk ei tahtnud kuidagi fokuseeruda. Pea lõhkus nii hullusti valutada, nagu püüaksid päkapikud suruõhuhaamriga kolba sisse seestpoolt auku teha. Suu oleks justkui tarvitatud kempsupabereid täis olnud ja keha kattis vaevahigi. Mõistus liikus ühe biti haaval. Tippler püüdis meenutada, kus ta oli. Viimasena mäletas ta kodust umbtänavat, kus ta ennast igal teisipäeval pildituks oli joonud. Või oli see kolmapäev? Või laupäev? Ase, millel ta lamas, oli puhas. Selge, jälle kaineris. Siis hakkas ta tajuma peos olevat pudelikaela. Kogu surmalähedase enesetunde kiuste hakkas Tippler ägisema, mis vastas tema seisukorras naerule. Nad ei saanud pudelit kätte! Vaat mida refleksid võivad inimesega teha! Nüüd on tal peaparandus käepärast! Ägisemisest rohkemaks polnud ta hetkel siiski võimeline. Siis haaras tema järjest selgemaks muutuv pilk uudishimuliku ja targa kalmaarinäo, mis teda meetri kauguselt jõllitas. Kalmaaril oli peas vett täis klaaspurk ja selle küljest looklesid tahapoole voolikud. Tippler sulges silmad ning avas need uuesti. Nägemus ei kadunud.

,,Kurat küll!" ahastas ta, ,,Oleksin pidanud võõrutusravile minema, nagu doktor käskis! Enne olid rohelised mehikesed, nüüd see..."

Ta piilus veel kord laugude vahelt. Peletis oli alles ja Tippler tundis tema jahedaid kombitsaid oma käes oleva pudeli ümber mähkuvat.

Tipplerile tuli eluvaim sisse.

,,Ära kurat kisu!" purskas ta, ,,Ole kes sa selline oled, -hik!- Kui sa veel korra proovid, siis ma -hik!- löön su maha!"

Hetkeks taganenud kalmaar jõllitas Tipplerile oma suure rohelise kalmaarisilmaga otsa ja püüdis uuesti tal pudelit peost võtta.

Tippler võttis kogu oma jõunatukese kokku, tõmbas pudeli järsu liigutusega vabaks ning virutas sellega kalmaarile pähe...

(Lõpp)

Tõlkejutt: Hingede saar (Henry Toke Munn)

Lugu ilmub kogumikus ,,Hirmu ja õuduse jutud", koostajaks Raul Sulbi, kirjastus Fantaasia.

Tõlkinud Silver Sära.

Ma olen rääkinud seda lugu ainult mõnele inimesele ja mu katse Loodusloomuuseumi ametnike jutule pääseda kukkus täielikult läbi nii New Yorgis kui ka Londonis, ja sekretärid kohtlesid mind mõlemas kohas üsna sarnaselt. ,,Oh jah," ütlesid nad enesega rahulolevalt minu visiitkaarti vaadates, ,,see sobib. Me oleme sellest kuulnud ja me võtame selle asja millalgi ette. Aga ärge isiklikult läbi tulge, oodake, kuni me teile kirjutame." Siis kõlistasid nad kella ja ühele abilisele anti korraldus mulle linna näidata, kui ma huvitatud olen, ja viia mind möödaminnes ühtlasi minu peatuskohta. Loomulikult nad arvasid, et ma olen peast põrunud.

Seetõttu avaldan selle loo üsna vastumeelselt, leppides faktiga, et seda ei usuta, aga lootuses, et see võib anda mõnele kergeusklikule ja julgele loodusteadlasele, kelle hinges leidub ka seiklushimu, tõuke külastada Hingede saart ja naasta sealt elusa või surnud eksemplariga nendest, keda ma seal nägin. Kui ta sellega hakkama saab, läheb tema nimi ajalukku ja terve maailma muuseumid - ja tsirkused - roomavad ta jalge ees, et seda enda valdusesse saada. Aga tal poleks mõtet mind endaga sinna kaasa kutsuda.

1914. aastal saatis mu tööandja (üks kaevandusmaailmas hästi tuntud Londoni firma) mind Arktikasse uurima teatavaid piirkondi uhtekulla ja teisi tinamaagi leidumise osas. Aastatel 1914-1915 talvitusin ma Pond Inletis, Baffini maa kirdepoolses servas, mille koordinaadid on 72.48 kraadi põhjalaiust ja 76.10 läänepikkust. Ma tegelesin uurimistöödega vastavalt mu tööülesandele ja pöördusin 1915. aasta augustis tagasi baaslattu, kus jäin ootama laeva saabumist. Viieteistkümnendaks oktoobriks ei olnud laeva tulnud ja ma teadsin, et pean jääma veel üheks talveks. Minuga koos oli üks otlasest noormees, kes valvas minu äraolekul baasi, sest eskimod varastavad, kui valget meest läheduses pole, ja meil ei olnud varustusest puudust.

Mulle olid antud juhtnöörid, et kui laev ei peaks kohale jõudma ja ma olen sunnitud jääma teiseks talveks, peaksin uurima piirkonda ühe suure saare põhjarannikul, umbes viiesaja miili kaugusel läänes minu baasist. See saar - tuntud kui Walesi Printsi saar - paikneb Barrow´ väinast edelas, Peeli ja Franklini väina vahel, M´Clintocki merekitsusest idas ja M´Clure´i väinast lääne pool. Selle saare leiab kõigilt Arktika kaartidelt. Asusin baaslaost teele veebruaris koos seitsme pärismaalase ja kolme koerakelguga, jättes juhised laevale, et see tuleks mulle järele Leopoldi saarele Lancasteri väinas, kui ma enne jää sulamist tagasi ei jõua. Minu meeskonda kuulusid: Panne-lou, kelle olin määranud pealikuks ja kes juhtis minu kümne koeraga kelku; Akko-molee, kellel oli oma kelk üheksa koeraga; ja Now-yea, kellel oli samuti oma kelk ja üksteist koera, kellest neli olid ainult kolmveerandi jagu täiskasvanud. Kõigil meestel olid kaasas nende naised, kelleta ükski pärismaalane pikka reisi ette ei võta, ja Akko-moleel oli kaasas rühma ainuke laps, umbes üheteistaastane poiss nimega Kyak-jua.

Mõni sõna mu pärismaalaste kohta. Panne-lou oli rahulik, usaldusväärne mees, vilunud hülgekütt ja ajur. Tema naine Sal-pinna oli pahur, kiusakas ja kõõrdsilmne, ent ta oli võimekas ja tubli töötegija. Akko-molee võtsin kaasa peamiselt seetõttu, et ta oli pärit Admiralty väina juurest, minu baasist kahesaja miili kauguselt läänest, ja ta oli pidanud jahti karudele Põhja-Somerseti rannikul. Temast oli kasu ainult osaliselt, ta kaldus tusatsema iga väiksema asja peale. Tema poiss Kyak-jua oli tubli väikemees, meie seltskonna elusäde, energiast tulvil ja meie kõigi suur lemmik. Ma olin andnud talle .22-kaliibriga vintpüssi ja maismaal olles tõi ta mulle pidevalt lumepüüsid ja polaarjäneseid. Tema ema Anno-riti oli vaikne meeldiv naine ja täielikult pühendunud oma pojale.

Now-yea, mu kolmas pärismaalane, oli väikest kasvu aktiivne rõõmsameelne mees, innukas ja väsimatu, aga vastutustundetu ja väga kergesti erutuv. Tema naine number kaks (tal oli kaks naist), In-noya, oli kaasavõetud naiste hulgast parim ja osutus lõpuks ka ekspeditsiooni meestest parimaks. Tema kohta on mul veel hiljem nii mõndagi öelda. Now-yea oli jätnud naise number üks ja neli last, kes kõik olid esimese naise omad, minu baaslattu ja ma olin nõustunud neid kuni meie tagasitulekuni ülal pidama.

Enne teeleasumist kokku lepitud tasu koosnes tubakast, suhkrust, teest ja biskviidist reisi ajal - või nii kaua, kuni meie varud vastu peavad - ja baasi tagasi jõudmisel igale mehele uus püss, laskemoona, kast (kakskümmend kaks naela) tubakat, biskviiditünn, veidi teed, kohvi ja siirupit ja pikksilm või mõni selle ekvivalent, kui neil peaks juba pikksilm olemas olema. Samuti käis kauba sisse muid asju nagu keedunõud, päevakellad, nõelad, paelad, lõhnaseep ja muu selline naistele ja kümme naela tubakat igaühele. Teised kohalikud, kelle hulgast ma oma valiku tegin, pidasid seda kõrgeks palgaks, aga nad teenisid selle korralikult välja koos õige mitmete täiendavate esemetega, mis ma juurde lisasin, nagu edaspidi näeme.

Minu varustus - lisaks juba mainitud kraamile - koosnes kahekümnest naelast dünamiidist, sütikutest, süütenöörist, samuti ühest uuest, väga väikesest ,,Ubique´i" patareist, kuuest lühikesest puurist ning kahe ja poole naela raskusest haamrist. Iga mehe kohta oli üks püss ja üks püss oli varuks - kõik .303-kaliibriga ühelasulised karabiinid peale minu oma, mis oli tavaline inglise armee magasiniga vintpüss. Meil oli rohkesti laskemoona, täielik purjetamisvarustus iga mehe jaoks, kaks varuharpuuni ja ahingut, üks kirves iga kelgu peale, eskimote lambid toidu valmistamiseks ja sooja saamiseks ja nõud söögi valmistamiseks. Meil oli kaasas ogjuke (habehülge) nahka, et lõigata hiljem saapataldu, hülgenahku ja põdranahast sääriseid külma-ilma jalanõude tarbeks, töödeldud põdranahka sääriste ja sokkide tarbeks, põdranahast tekke, raskeid talvel kütitud loomade karusnahku, mille peal magada. Meil kõigil olid uued põdranahast rõivad ja me lootsime saada tagasitee tarbeks noorte hüljeste ,,valgeid kasukaid", kui teised oleks liiga palavad.

Mu ravimiteks oli brändiplasku, mõned tabletid ja antiseptikumid, mõned sidemed, kirurginõelad ja niit haava õmblemiseks. Minu isikliku luksuse hulka kuulus mõned tosinad suurepärast puljongipuru ,,Cambridge". Ma viisin väikese kajaki (nahast kanuu) Leopoldi saareni välja, et sellega hiljem hülgeid püüda, juhul kui me peaksime sinna ootama jääma, ja telgi samuti.

Ühe artikli oma varustusest, väikese Kodaki fotoaparaadi, lömastasin ma õnnetult ja lootusetult paar päeva pärast teeleasumist. Ma kahetsen elu lõpuni seda katastroofi - sest selleks see lõpuks osutus - ja korvamatut kahju, mida juhtunu mulle põhjustas.

See ei ole lugu Arktika-reisist, nii et ma jätan vahele meie rännaku üksikasjad. Minu teekond kulges läbi Navy Boardi väina ja seal läände piki Lancasteri väina Prince Regenti väinani, diagonaalis üle Leopoldi saare ja üle Somerseti saare põhjaosa - mis on sile kiltmaa - ja Peeli väina Walesi Printsi saareni. Me pidime läbima umbes kuussada kakskümmend viis miili, ehkki - nagu ma ütlesin - linnulennult oli kaugus ainult viissada miili, ja loomulikult sõltusime mere- ja maismaaloomadest, et ennast ja koeri toita ja hankida hülgerasva valguse, toiduvalmistamise ja kütte tarbeks. Mõned eskimod teevad selliseid rännakuid igal talvel, olgu siis teiste kogukondade külastamiseks või jahiretkedel, ja need pole kindlasti ebaharilikud. Peamine ja tõepoolest vältimatu ülesanne on leida hülgeid ja selleks tehakse päeva või kahe pikkuseid peatusi.

Ma tahan nüüd rõhutada asjaolu, et Walesi Printsi saar ei ole kindlasti see, mida kirjandusinimesed nimetavad terra incognita´ks, vähemalt osas, mis puudutab rannikujoont. Parry avastas selle sada aastat tagasi ja Roald Amundsen purjetas oma kuulsa väikese laevaga ,,Gjoa" mööda Peeli väina ja Franklini väina, kui ta läbis Loodeväila. Põhja-Somersetil ja Walesi Printsi saarel ei ole leitud päriselanikke, ehkki aeg-ajalt käiakse Põhja-Somersetil jahti pidamas.

Ma polnud oma sihtkohast teisel pool Põhja-Somerseti pärismaalastele rääkinud ja kui me jõudsime Leopoldi saarele ja ma tol õhtul iglus oma plaanid avasin, olid eskimod väga jahmunud. Me pidime nälga jääma, jää pidi sulama ja meid muust maailmast ära lõikama. Ja lõpuks - see oli see tegelik põhjus -, see olevat ,,halb" maa.

,,Miks halb?" küsisin mina, ,,kui te ütlete, et keegi teist pole seal käinud?"

Tekkis vaikus, mille järel ütles Panne-lou vastumeelselt: ,,Seal kubiseb torn-ga´dest [kurjad vaimud], meie kardame neid."

Mul kulus pool ööd veenmiseks ja meelitamiseks, enne kui ma sellest absurdsest vastuseisust jagu sain. Lõpuks nõustusid nad edasi tulema, aga nõudsid, et me liiguksime Walesi Printsi saare ranniku lähedal, millega ma loomulikult meelsasti nõustusin.

Leopoldi saarel seisab üks väike hoone, mis oli kunagi kaupa täis. Loomulikult on päriselanikud selle nüüd täiesti tühjaks teinud, aga see sobis suurepäraselt meie kajaki ja telgi kaitsmiseks karmi ilmastiku eest.

Ma jutustan ühest intsidendist meie reisil, sest see näitab, millisest materjalist üks meie rühma liige tehtud oli. Järgmisel päeval pärast Leopoldi saarelt lahkumist jäime laagrisse Põhja-Somerseti kiltmaal ja otsustasime päevaks paigale jääda ning proovida mõnda põtra maha lasta, nii vahelduse mõttes hülgelihast, millest me kõik tüdinud olime, ent ka selleks, et teha peidik ja hoida seal lihavaru tagasituleku ajaks.

Saatsin kolm meest vara hommikul koos kõigi koertega teele. Kuna ma ei tundnud end hästi, jäin ise iglusse. Olin võtnud oma püssi osadeks lahti, et seda puhastada, ja need osad olid parajasti mu süles, kui ma kuulsin väljast karjatust, ja Sal-pinna ütles: ,,Kähku! Ta ütleb, et karu." Minu püss oli sel hetkel kasutu, nii et ma sööstsin välja varupüssi järele, mis oli alati In-noya hoole all teises iglus. Väljas nägin ma umbes saja jardi kaugusel väikest Kyak-juad, kes jooksis elu eest iglude poole, tema kannul viieteistkümne või kahekümne sammu kaugusel aga väga suurt karu. In-noya tormas püss käes iglust välja ja jooksis nende poole. Ma ei uskunud, et poiss pääseb, sest ta oli täpselt püssi ja karu vahel ning üks võimsa käpa löök oleks purustanud ta pea, ent ootamatult hüüatas In-noya teravalt: ,,Tella-peea-nin, tella-peea-nin" [,,paremale poole, paremale poole"]. Poiss, kes sai kohe aru, et ta on lasu trajektooril, põikas paremale nagu jänes. Kõlas lask ja karu möiratas valust, pööras siis ringi ja hammustas metsikult oma tagumist otsa, mis oli pihta saanud. Järgmisel hetkel ründas ta täie hooga In-noyat. Naine oli laskunud tulistamiseks ühele põlvele ja tõstis keha liigutamata rahulikult taas püssi. Kui ta tulistas ja karu lasuga pähe tappis, oli loom nii lähedal, et kui ta hüppas eest ära, paiskas karu rünnakuhoog looma selle koha peale, kus naine oli põlvitanud. Sündmuste käik oli lumel selgelt kirjas.

Ma küsisin hiljem In-noya käest, miks ta varem ei tulistanud. ,,Ma olin võtnud iglust välja joostes ainult kaks padrunit kaasa," ütles ta ükskõikselt, ,,ja ma pidin talle täpselt pihta saama." Nii suurepärast külma närvi ja jäise rahu demonstratsiooni polnud ma varem näinud.

Me jõudsime minu sihtkohta 25. märtsil, ületades Peeli väina Põhja-Somersetist ühepäevase, umbes neljakümne viie miilise rännakuga. Me hoidsime Walesi Printsi saare kaldale väga lähedale ja ma märkasin, et me ehitasime iglud nüüd alati maismaale, isegi kui sobivat lund polnud nii käepäraselt võtta nagu jää peal, ja ehkki me pidime tihti rühkima läbi ebameeldiva rannaäärse, enne kui kaldale jõudsime.

Päev enne kohalejõudmist juhtus kohutav õnnetus. Seitse koera, kes pärinesid kolmest erinevast rakendist, sõid midagi mürgist, mida nad olid kaldalt leidnud, ja surid samal ööl. Veel kolm olid väga halvas seisus, aga nad toibusid. Ma ei suuda ette kujutada, mida üks eskimo koer võib ta enda maal süüa, et see ta ära mürgitaks, aga mürgitus oli kindlasti põhjuseks. Päriselanikud süüdistasid loomulikult torn-ga´sid ja olid väga häiritud.

27. märtsiks olin näinud kõik, mida vaja. Väidetav tinamaagisoon oli raudpüriidi soon. Ma ei tea, kust sai alguse see jutt tinast, aga soone kirjeldus ja asukoht sobisid nii täpselt kokku mulle antud andmetega, et ma olen täiesti kindel - see info leiti mõne vanema Arktika-uurija eramärkmetest, võib-olla Parry või Rossi meeskonna liikme omadest.

Pärast Peeli väina ületamist oli olnud väga raske hülgeid leida ja meie koerad hakkasid tühja kõhtu kannatama, nii et pärast seda, kui olime raisanud 28-nda kuupäeva hüljeste otsimisele, kes keeldusid näitamast end meie leitud hingamisaukudes, alustasime 29-ndal tagasiteed ja jõudsime 31. märtsil Walesi Printsi saare kirdeserva, tabades vahepeal ainult ühe väikese hülge.

Umbes viisteist miili Walesi Printsi saarest põhja pool asub üks suur saar ja Panne-lou teadis rääkida, et selle eskimokeelne nimi on Hingede saar, aga ta ei osanud või ei tahtnud mulle midagi enamat rääkida, sest teema oli tema ja ka teiste jaoks range tabu.

Kui me järgmisel hommikul vara teele asusime, puhus kagutuul Peeli väinas tagant ja tundus, et üleminekuks tuleb sobiv päev. Me olime jõudnud ainult umbes poole peale, kui äkki tabas meid üks neist ootamatutest arktilistest tormidest, nii et maismaa kadus otsekohe silmist. Eskimod arutasid omavahel, kas minna edasi või tagasi, ja otsustasid siis edasi rühkida. Panne-lou kaebas, et tunneb end halvasti, ja oli terve päeva kelgul. Varsti pärast tormi puhkemist pidi tuule suund järsult muutuma, sest kella viieks ühtegi märki maismaast näha ei olnud ja torm muutus iga minutiga aina metsikumaks. Panne-lou oli juba väga haige, mistõttu polnud teist võimalust kui jääda laagrisse sinna, kus me olime.

See osa Arktikast jääb magnetpoolusest põhja poole ja kompassi hälve on peaaegu sada kraadi. See seade on seal nii pikaldane ja ebausaldusväärne, et on kursi seadmisel lumesajus täiesti kasutu. Seetõttu me ei teadnud, kas oleme marsruudist põhja või lõuna pool.

Sel ööl - 1. aprillil - kadusid kaks esimest koera. Minu päevikus seisab: ,,Kell 11 õhtul hakkasid koerad äkki ulguma. Arvasin, et see on karu, aga koerad tormasid iglu ukse juurde liiga hirmunult. Äkki klähvatas üks kummaliselt lämbuvalt ja umbes samal hetkel murdus uks ja koerad trügisid ülepeakaela sisse..." ,,Uks" on lumest plokk, mis on seatud iglu sisse püsti. Now-yea ja In-noya magasid minu iglus, et aidata Panne-loud - sest teda tuli pidevalt jälgida - ja kohe, kui lärm pihta hakkas, hüppas Now-yea In-noya käsu peale püsti, heitis oma kouletang´i (põdranahast kuue) lumest magamispingilt põrandale, astus täiesti alasti - eskimod magavad alati niimoodi - selle peale ja hoidis lumest ,,ust" nii kaua tagasi, kuni see ta käte all purunes ja koerad sisse tormasid.

Vahepeal olin mina oma kouletang´i selga ja põdranahast saapad jalga tõmmanud ja kohe, kui ukseava oli koertest puhas, hiilisin ettevaatlikult välja, oodates, et näen mõnda eriti julget ja näljast karu meie ,,laohoone" juures. Laohooneks nimetan ma väikest lumeonni, mis oli ehitatud iglu külje vastu ja kuhu olime paigutanud liha, hülgerasva ja muu sellise, mida meie koerad võiksid rikkuda või ära süüa. Reeglina hoitakse püsse väljas, et niiskust vältida, aga päriselanikud olid peale käinud, et need kõik tuleb selleks ööks sisse tuua.

Ma ei näinud ega kuulnud midagi. Oli väga pime öö ja hangedesse kogunenud lumi oli pimestav, nõelates silmi nagu liiv. Ma roomasin poolkülmunult sisse tagasi ja me ehitasime uue lumeukse. Viieteistkümne või kahekümne jardi kaugusel seisev teine iglu elas läbi kõike sedasama, nii et pidi olema kaks külalist, kuna me mõlemad jäime üheaegselt ühest koerast ilma.

Lumetorm kestis kolm päeva ja ehkki me ehitasime koertele iglu uste ette eeskojad ja sulgesime nad sinna, kaotasime igal ööl samal mõistatuslikul viisil kaks koera. ,,Uksed" olid alati sissepoole puruks lükatud ning koer kiirelt ja puhtalt välja tõmmatud. Ilmselt ei teinud seda karu, sest tema meetodid oleksid olnud rohmakamad.

Kolmandal ööl tegin ma iglu seina sisse ,,ukse" kohale augu ja kohe, kui koerad hakkasid haukuma, torkasin püssitoru välja ja tulistasin kolm või neli korda eeskotta. Järgmisel hommikul oli Akko-molee koer läinud, aga meie eeskoja ees lebas meie koer surnult maas. Tema kael oli murtud ja kõri puruks rebitud.

Selleks ajaks olid pärismaalased täiesti demoraliseerunud, ainuke erand oli In-noya. Now-yea istus värisedes kogu öö, otsekui vappekülmahoos, ja Sal-pinna olukord polnud palju parem. Ta oli astunud iglus noatera peale ja lõiganud nii õnnetult jalga, et ma pidin haava seitsme õmblusega kinni tõmbama. Akko-molee iglus ei tulnud eskimod üldse tekkide alt välja ja mees vaevu vastas mulle, kui teda kutsusin.

Vahepeal muutus Panne-lou olukord natuke paremaks ja ma hoidsin teda elus mõne lusikatäie vee ja brändiga, mida talle kord tunnis sisse söötsin. Kolmandal päeval palavikku enam polnud, aga ta jampsis endiselt ja oli vaid pooleldi teadvusel.

Pärismaalastel oli hea ettekääne. Iglu ei paku rünnaku korral vähimatki kaitset - nool või oda läheb sellest läbi nagu paberist. Seetõttu oli närvesööv tegevus istuda seal sees ja oodata, et midagi - keegi ei tea, mis täpselt - juhtuks. Sest põliselanike jaoks, kes uskusid iseenesestmõistetavalt, et see on torn-ga, oli see hullem kui minule. Aga In-noya ei kaotanud hetkekski enesevalitsust ja me toitsime ja valvasime koos temaga vaheldumisi Panne-loud.

Neljanda päeva hommikul - 3. aprillil - oli tormi jõud raugenud, ent valitses tihe udu ja me ei näinud kaugemale kui sada jardi või umbes nii. Eskimod oleks tahtnud kohe koerad kelkude ette rakendada ja lahkuda, hoolimata minu veenmisest, et see tapaks kindlasti Panne-lou, aga kuni udu polnud hajunud, ei teadnud nad, kuhu poole minna. Sest seni, kuni me ei näinud maismaad või isegi taevas liikuvaid tähti, olime täiesti eksinud.

Akko-molee ütles, udu järgi on näha, et mitte kaugel on vaba vesi, ja ta väitis ebamääraselt, et see on halb märk. Iglude taga oli rüsijää vall - tegelikult just selle tõttu leidsime ehitamiseks sobivat lund. Ma palusin Akko-moleel minna piki valli veidi maad koos koeraga ühes suunas ja üritada leida hülge hingamisauke, sest meie koeratoit oli täiesti otsas ja vaesed elajad nälgisid. Mina pidin kõndima samal eesmärgil piki valli vastassuunas. Ma korraldasin nii, et jõuaksime mõlemad tagasi ajaks, kui udu hajub. Now-yea, kes oli kaugelt liiga nõrk, et üksinda kuhugi minna, pidi jääma iglu juurde valvesse.

Akko-molee vaidles alguses vastu, aga lõpuks nõustus minema, lisades: ,,Aga ainult natuke maad." In-noya valvas Panne-lou järele, kes magas nüüd vaikselt ja higistas tugevasti. Ma tegin talle natuke suppi, andsin naisele mõned juhised ja lahkusin siis oma hülgepüügi varustusega, püss käes ja koer nööri otsas.

Kell oli üheksa hommikul. Ma kõndisin piki rüsijää valli kaheksa või kümme minutit, kui ma jõudsin enda üllatuseks lahtise vee äärde. Ma teadsin, et tõus ja mõõn on Barrow´ väinas väga aktiivsed ja tuul oli ilmselt jää lahti murdnud. Olime seetõttu jõudnud meie marsruudist kaugele põhja poole lahtise ja jäätunud vee piirile. Lahtise vee pindala näis olevat üsna suur, aga udu tõttu oli võimatu näha, kui palju seda on. Kuna jäätunud vee piir on harilikult väga ebakorrapärane ja seal, kus jääpangad survet avaldavad, moodustuvad sügavad abajad, oleks meil olnud väga ohtlik kuhugi minna, enne kui näeme, kus me oleme.

Oli lihtsalt juhus, et me polnud lumetormis vette või triivivale jääpangale sattunud. Nähes rüsijää vallist mitte kaugel vees hüljest, lasin koeral minna, sest mul polnud teda vaja, ja ta jooksis tagasi iglu poole. Siis ma istusin ja ootasin, et hüljes end näitaks. Lõpuks lasin ma ühe looma maha, aga nägin, et mõõnavesi tõmbus veepiirist eemale, ja ma kaotasin ta silmist. Nii et ma ootasin, kuni see tagasi tuli, mis juhtus umbes kolme tunni pärast. Seejärel lasin veel kaks hüljest, ehkki pidin ootama veel tund aega, kui nad veepiirile uhuti. Selleks ajaks oli vee liikumine jää alla üsna kiire.

Kui ma hülgeid kokku sidusin, et neid tagasi iglu juurde lohistada, märkasin läbi udu vilksamisi piki veepiiri kõndivat inimest. See oli kõigest ebakindel mulje, sest udu varjas ta otsekohe. Ma mõtlesin pigem sellele, miks oli Akko-molee mulle järgnenud, ent pidades meeles, et olin koera tagasi saatnud, oletasin, et sellel on midagi pistmist tolle asjaoluga.

Kui ma jäävalli juurde jõudsin, ei näinud ma Akko-moleest jälgegi, aga vee piiril olid näha suured veretilgad ja seal lebas väike põdranahast kinnas. See sai kuuluda ainult Kyak-juale. Lumi oli külmunud tormi käes kõvaks kui sillutis, nii et selle pealt polnud võimalik jälgi otsida, aga otse vee ääres, kus oli pehmem ja märjem, oli üks kummalise kujuga jälg, mille võis olla jätnud pigem mõne hiiglasliku linnu ujulestaga jalg. Küünisejälgi näha ei olnud, sest varbad olid ulatunud üle jää serva.

Mida tähendas veri? Kuidas sai sinna väikese Kyak-jua kinnas? Kui ma seda asja mõttes kiiresti kaalusin, haaras mu südant ängistus. Ma olin kindel, et juhtunud on tragöödia. Jooksin tagasi sinna, kuhu olin hülged jätnud, umbes kuuekümne jardi kaugusele veepiirist. Matsin ühe neist kiirustades lume sisse, kaevates pussnoaga augu, et seda sula eest kaitsta. Siis viskasin teise üle õla - need mõlemad olid väikesed hülged - ja jooksin iglu poole. Reetlikud veretilgad katkesid umbes kolmesaja jardi kaugusel lahtisest veest.

Iglu juures leidsin ma Now-yea ukse ees edasi-tagasi kõndimas, karjumas ,,vaimujuttu" ja peaaegu hullunud. Anno-rito, poisi ema, lebas teadvusetult iglus ja In-noya oli näost hall ja nuttis vaikselt, ent hoolitses truult Panne-lou eest, nagu ma olin teda käskinud. Minu saabumine tekitas temas siiski hetkeks elevust, sest ta karjatas: ,,Ma arvasin, et teie olete ka läinud." Ma panin Now-yeal suu kinni, andes talle võmmu ja saates tagasi iglusse, kus ta istus ja värises.

In-noya rääkis mulle ära, kuidas kõik oli toimunud. Kyak-jua oli ema iglust välja läinud, et minna In-noyat vaatama, sest nad olid suured sõbrad. Now-yea oli sel hetkel sees end soojendamas. Mõne aja pärast hõikas Anno-rito õue ja In-noya vastas, et poiss ei ole seal. Õnnetu ema jooksis poisi nime karjudes välja ja kukkus meie iglusse jõudes teadvusetult maha. In-noya ei söandanud Panne-loud, kes oli rahutu, üksi jätta - Sal-pinnast polnud mingit kasu -, aga ta sundis Now-yead välja minema ja ringi vaatama. Pisarad voolasid mööda naise põski alla, sest ta oli väikemeest siiralt armastanud. ,,Ei ole hea vaadata," nuuksus ta, ,,Torn-ga on ta kaasa viinud." Akko-molee koer oli tagasi tulnud ja In-noya ütles, et kardab vaese väikese Kyak-jua isa pärast. ,,Ma lähen toon Akko-molee tagasi," teatasin, ,,Ta ei ole kaugel."

Kui ma iglust välja astusin, sain aru, mis oli juhtunud. Keegi oli varjunud jäävalli taha ja roomanud iglu lähedale. Ta oli kiiresti ja hääletult Kyak-jua kinni võtnud ja sama kiiresti ja hääletult lahkunud. Kõik koerad olid maganud eeskojas ega olnud häiret andnud, poiss ise polnud teinud ainsatki häält. Milline elukas see pidi küll olema, kes nii hulljulgelt inimese röövib? See selgitas neid veretilku vee lähedal. Mina teadsin vähemalt, kuhu poiss oli viidud, ja kui ma mõtlesin tema rõõmsale näole ja õnnelikule naeratusele, mis säras ta näol, kui ta mulle lumepüüsid tõi, öeldes: ,,Teile, kabloona [valge mees]," haaras mind raev.

Ma mõtlesin kõigele sellele läbi udu piki jäävalli joostes, kui äkki Akko-molee keha otsa komistasin ja peaaegu pikali kukkusin. Ta leba näoli maas, surnud, kuklas auk, mille seest aju vaikselt välja voolas. Ilmselt oli ta istunud hülgeaugu juures ja kallaletungija oli hiilinud ta selja taha. Tema valge varrukas oli katki rebitud ja arter lõhki tõmmatud, aga lumme polnud voolanud tilkagi verd.

Mul läks süda pahaks, kui ma taipasin, mida see tontlik mõrtsukas oli teinud: ta oli imenud arterist verd, kuni keha tühjaks sai. Hülgeoda, harpuun, hülgenöör ja ahing olid kadunud, aga püss nõjatus endiselt lumekamaka vastu, kuhu Akko-molee oli selle asetanud. Ma jätsin ta sinna lume sisse lebama, minu mured olid seotud elavatega.

Ma läksin tagasi iglu juurde, kus sain teada, et In-noya oli veennud Anno-ritot teki alla pugema, mida too oli pärismaalaste kombe kohaselt ihualasti ka teinud. Kui ma kindad käest ja kouletang´i seljast võtsin, tõstis ta pilgu ja ütles tuhmi häälega: ,,Akko-molee on surnud. Ma olen teda näinud. Kas pole see nii?"

Siis tegin ma midagi rumalat, aga ma olin okeeritud ja mu närvid olid väga pingul. Ma noogutasin nõusoleku märgiks ja ütlesin: ,,Ta on surnud." Tekkis vaikus, mille jooksul oleks võinud lugeda kümneni. Siis, ilma ette hoiatamata hüppas Anno-rito püsti, sukeldus iglu madalasse ukseavasse ja põgenes röökides: ,,Oo-wonga ky-it, oo-wonga ky-it [ma tulen, ma tulen]."

Olin mõne sekundiga oma kouletang´is, haarasin püssi (ilma milleta ma poleks nõustunud kümmet jardigi liikuma) ja jooksin talle järele, aga ehkki naine oli alasti, suutis ta säilitada vahemaad. Ta jooksis piki valliesist sinnapoole, kuhu ma hommikul olin läinud, ja ma hüüdsin teda, kui sain aru, et mõne minuti pärast jõuab ta veepiirile. Ma olin küllalt lähedal ja nägin, kuidas ta käed õhku heitis ja vette hüppas, ja tema meeleheitlik karje ,,Oo-wonga ky-it" kandus nõrgalt läbi udu minuni. Õnnetu Anno-rito oli läinud oma poja ja mehe juurde.

Kell oli nüüd umbes neli ja, olgu ta elus või surnud, Panne-louga tuli hommikul liikuma hakata. Mina oleksin asunud otsekohe teele. Aga pärast hämaruse saabumist oli udus võimatu rännakut ette võtta. Kui udu ei oleks hajunud, oleksin üritanud hommikul liikuda kompassi järgi, ehkki see oli äärmiselt ebakindel, või võtta suund tuule järgi (kui tuult üldse tuleb) veest eemale. Kui udu hajub, otsustasin liikuda sel ööl tähtede järgi.

Vahepeal võis ju koerad ära toita ja selle mõttega tõmbasin välja hülge, mille olin jätnud lume sisse. Udu oli sel hetkel veidi hõredam kui varem ja ma olin tapetud looma just välja tõmmanud, kui nägin valli kaugemas otsas vees veel ühte hüljest. Jooksin murdekohani ja istusin ühe üles kerkinud jääkamaka kõrvale umbes kümne jardi kaugusel veest, oodates, et loom end taas näitaks. Mõne minuti pärast kallutasin end ettepoole ja piilusin jääkamaka tagant välja, et vaadata piki jää murdejoont. Umbes kuuekümne või seitsmekümne jardi kaugusel nägin ma veepiiri lähedal jääl seismas ühte meest - või pigem kahejalgset inimesekujulist elajat -, kes vaatas ainiti jäävalli lähedal maas lebavat hülgelaipa.

Ta oli alles hetk varem veest välja tulnud, sest ta tilkus üleni veest, ja ma nägin, et ta keha hakkab valgeks muutuma, otsekui oleks veepiisad tillukeste sätendavate kämpudena külmuma hakanud. Ta pea oli kuklasse heidetud ja ta nuhatas õhku, otsekui kasutaks haistmismeelt. Ootamatult pistis ta jooksu - minu meelest üsna kohmakalt, aga kiiresti ja ebaharilikult pikkade sammudega - surnud hülge poole. Mu aju hakkas jälle tööle ja ma teadsin, et ta on mul käes - ma olin tema ja vee vahel.

Kui ta seisma jäi ja hülge maast tõstis, heites selle väga kergelt õlale, hüppasin oma peidupaigast jääkamaka taga välja ja ta nägi mind. Hetkegi kõhklemata ja veel enne, kui hüljes mütakaga ta õlalt jääle kukkus, hakkas ta kiiresti ja hääletult minu poole jooksma, lühike viskeoda paremas käes valmis. Ma võtsin ta kiirustamata sihikule ja vajutasin päästikule, aga padrun ei võtnud sädet. Ma lükkasin sisse teise padruni ja kui ma relva kiirelt palgesse tõstsin, sööstis ta käsi ettepoole nagu mootorikolvi löök ja ma kukutasin end kärmelt ühele põlvele. Samal hetkel lendas mu kouletang´i kapuuts peast ja - mulle tundus, et samal hetkel - ma tulistasin.

Ma arvan, et oda, mis oli mu kapuutsi tabanud, segas mu sihtimist, sest lask läks liiga kõrgele ja tabas ründaja vasakut õlga, misjärel too pillas maha teise oda, mida ta oli käes hoidnud. Aga see ei peatanud teda ja enne, kui ma jõudsin püssi uuesti laadida, oli ta mul kallal. Põigates mu püssiraua eest, haaras ta uskumatu jõuga mu vasakust käsivarrest küünarnuki kohalt, sest ma tundsin, kuidas küüned või küünised tungisid läbi paksude põdranahast riiete sügavale mu ihusse. Samal ajal tõmbas ta mind enda poole ja üritas mulle hambaid kõrisse lüüa. Ma haarasin tal vaba käega peast ja mõne sekundi jooksul kiikusime niimoodi edasi-tagasi, minu riided muutumas tema haavast voolavast verest ligaseks. Ta suust voolasid verise vahu nired ja meie maadluse ajal tõi ta kuuldavale lõrisevaid uratusi nagu koer, kes on vaenlase haardesse saanud. Need olid ainukesed häälitsused, mis ma tema suust kuulsin.

Me olime veepiirile ebameeldivalt lähedal, nii et ma kulutasin energiat sellest kaugemale liikumiseks ja suutsin jää peal paari jardi võrra edasi rabeleda. Varsti sain aru, et mul ei ole jõudu pigistada tema hingetoru ja teda lämmatada, sest ta kael oli väga tugev ja paks. Ja ehkki mul oli vähemalt viie tolli jagu eelist pikkuses ja ma olen enda suuruse inimese kohta jõu poolest üle keskmise, suutsin teda ainult endast eemal hoida. Kui ta teine käsi oleks olnud vigastamata, oleks ta mu kõri küünistega puruks rebinud.

Me keerlesime ja rullusime üle teineteise, rabeledes meeleheitlikult, kui ta ootamatult leevendas haaret mu vasakul käsivarrel, arvatavasti selleks, et mul kõrist haarata. Hetkel, kui ma seda tundsin, tõukasin ta jõuliselt eemale ja hüppasin tagasi. Ta sööstis mulle taas kallale nagu metskass, lõrisedes metsikult, aga nüüd olin ma rohkem valmis ja lüües ta väljasirutatud käe rusikaga alla, andsin talle täpse ja nii jõulise lõuahaagi, kui vähegi suutsin. Selle löögi peale kerkisid ta jalad maast ja ta kukkus selili. Kui ta ähmase pilguga end taas tuikudes jalgele ajas, haarasin mina maast tema pillatud oda - sest me olime jõudnud võideldes sinna kohta - ja tormasin talle peale, torgates selle mõlema käega ja kõigest jõust talle südamesse. Ta kukkus surnult mu jalge ette.

Istusin mõne minuti, süda pööritamas ja pea ringi käimas. Olin pealaest jalatallani verine ja sain esimest korda aru, et see on mu enda veri, sest mu käsivarrest voolas seda nii ohtralt, et see jooksis varruka sees mööda kätt peopesani. Olevuse kirjeldamatult õudne väljanägemine, tema lehkav hingeõhk ning tema rünnaku jõhkrus ja raevukus, olgugi raskelt haavatuna, kõik need avaldasid mulle tugevat mõju. Üha enam hakkasin mõistma, et ma poleks saanud talle kuidagi vastu, kui ta poleks haavatud olnud.

Võtsin end kokku ja keerasin torn-ga - nii kutsun ma teda alates sellest kuupäevast oma päevikus ja selle nime on ta ära teeninud - ringi. Tema vasaku abaluu alt paistis välja harpuunipea, mis oli seotud kõõlustega luust odavarre külge. Ma asetasin jala surnukeha peale ja tõmbasin oda välja, puhastasin seda lumes ja uurisin. Harpuunipea oli Akko-molee oma! Ma tundsin selle otsekohe ära, sest olin mõned päevad varem näinud, kuidas ta seda viilis. Miskipärast tundsin end nüüd paremini ja hakkasin oma karmi vastase keha põhjalikumalt uurima.

Ta võis olla tolli jagu üle viie jala pikk ja oli üleni kaetud - kui peopesad ja jalatalad välja arvata - hallikaspruuni värvi peenikese lühikese hülgekarvaga. Silmad olid ripsmeteta ja tohutu suured, väga hülge silmade moodi, puusad erakordselt arenenud ja jalad ebaproportsionaalselt pikad. Jalaselg oli väga lai ja lame ja nii varbad kui ka sõrmed väga pikad, ühendatud omavahel ujulestaga, ja need lõppesid paksude küünisetaoliste küüntega. Mulle torkas pähe mõte, et vees oleks ta olnud tõeliselt hirmuäratav vastane. Nägu oli võigas: lai taanduv lõug ja teravalt esileküündivad kulmuluud, mis ulatusid üle silmade, madal laup ja väikesed karvased kõrvad. Ma märkasin veel, et hambad olid teravad, hambakarniis tugevalt arenenud ja alumised esihambad märgatavalt pikemad kui ülejäänud. Ta oli surnud, huuled tõmbunud tagasi metsikusse irvesse. Rinnast voolasid väga tumedat värvi vere ojad. Jäsemetes ja keres oli sujuvat ümarust, mis sai tähendada ainult ühte asja, aga uudishimu rahuldamiseks võtsin noa ja tegin olevuse reie sisse pikema ja sügavama sisselõike. Nagu ma olin arvanud, asus naha all rohkem kui tolli paksune rasvakiht, täpselt nagu hülgel.

Tagapool sellest kohast, kus ma olin põlvitanud ja tulistanud, ulatus sügavalt kõva lume seest välja luust odavars. Vaatasin oma kapuutsi - oda oli selle ülemise osa ära rebinud.

Mingisuguse impulsi ajel vedasin surnukeha jääservani ja tõukasin vette. See jäi veepinnale hulpima, aga tugev tõusuvee vool kandis selle varsti jää alla ja kui selle verine irevil nägu silmist kadus, mõtlesin väikesele Kyak-juale ja tundsin rõõmu, et vähemalt osaliselt oli tema eest kätte makstud.

Heitsin hülge üle õla ja pöördusin tagasi iglu juurde. Peale In-noya polnud kellegagi nõu pidada, sest teised kaks ainult kössitasid ja värisesid. Kutsusin ta välja, kinnitasin talle, et ma pole haavatud - ta oli kohkunud minu korratut välimust nähes -, ja jutustasin talle, mida olin teinud, ja et ma kavatsesin lahkude otsekohe, kui udu lubab.

Need eskimod teavad sellest müsteeriumist rohkem, kui nad räägivad, sest In-noya raputas pead, öeldes: ,,Paljud tulevad täna öösel ja tapavad meid ära, kabloona." Ta ütles mulle, et oli võtnud minu revolvri enda juurde, lisades väga vaikselt, et tahtis sellega enda ja Panne-lou maha lasta, kui torn-ga oleks iglusse sisse murdnud. ,,Nad imevad su verd, kui sa oled elus," ütles ta rahulikult. Ma ei olnud maininud, mida ma Akko-molee kehal näinud olin. Kust ta teadis sellest nende jälestusväärsest kombest?

Patsutasin südikat tüdrukut seljale ja ütlesin talle, et me peaksime öö kenasti üle elama, sest mul on plaan. Õnneks oli minu varustuse hulgas veel üks kouletang. Enne iglusse sisenemist võtsin seljast verest läbi imbunud rõivad ja viskasin rüsijää valli taha, seletades teistele, et veri mu jalanõudel ja põdranahast välimistel pükstel on hülgeveri. Need riideesemed võtsin ma ära ja panin Sal-pinna neid sulatama ja puhastama. Mu käsivars tegi mulle valu ja jooksis ikka veel verd. Uurides seda tühjas iglus, leidsin ma viis küünise moodi tehtud sisselõiget, mis ulatusid sügavale lihasse. Ma pesin neid antiseptikuga ja In-noya sidus need kinni.

Siis raputasin Now-yea üles, sundisin ta välja tulema ja kahte hüljest - jättes osa meile endile - koertele söötma, katma kelgujalased hoolikalt jääkihiga ja kõik rakmed valmis seadma. Koertel olnuks vaja viis või kuus tundi pärast söömist puhata, aga ma lootsin, et keskööks näeme taevas tähti, mille järgi orienteeruda, ja saaksime liikuma hakata.

Ma sulatasin kümme naela dünamiiti, mässisin selle mitme põdranahast tüki sisse ja kohe, kui saabus hämarus, asetasin need traadiga ühendatult piki jäävalli, tehes traadi jaoks vao ja kattes kõik hoolikalt lumega. Ma tõin traadid läbi seina iglusse ja ühendasin need patareiga. Siis sulgesin koerad esikusse ja vedasin tugeva nööri, mis mul kaasas juhtus olema, ringikujuliselt umbes kümne sammu kaugusele iglu ja esiku ümber, seadsin üles umbes kahe ja poole jala kõrgused lumeplokid ja torkasin nende sisse pulgad, mille külge kinnitasin nööri. Kuna pulkadest tuli puudu, siis kasutasin kahte oda, mis ma olin lahinguväljalt kaasa toonud. Teise neist mässisin kompsu sisse. Lumeplokkide vahele, täpselt keskkohta, kinnitasin meid ümbritseva nööri külge jupid, mis said veetud pabertorude kaudu iglu sisse, et nad seina külge ei külmuks. Siis tõmbasin need õrnalt sirgeks ja kinnitasin väikeste puutikkude külge, nii et kui need olid löödud iglu seina sisse, tõmbas nööri pinge need paindesse. Neid oli viis tükki. In-noya aitas mind nobedalt ja intelligentselt, esitamata küsimusi peale selle, mida oli vaja teha. Tagasi iglusse minnes sundisin neid hülgesöömise lõpetama ja me tegime laari kanget teed. Panne-lou oli nüüd teadvusel ja palavikust vaba, aga äärmiselt kurnatud.

See oli närvesööv ootamine. Ma pole kindel, kas ma suudaksin teist taolist läbi teha. Ma olin näinud nüüd seda, mida me ootasime, ja kui - nagu In-noya ütles - neid tuleb terve kari, isegi kui ainult mõned meid ründaksid, siis teadsin, et meil pole iglusse sulgunult mingeid ansse. Samas oleks olnud veel hullem külmuda kusagil väljas, hallis udus ja pimeduses. Ma olin näinud nende kiirust ja metsikut otsusekindlust. Kui paljud suudaksime tappa, enne kui lõpp tuleb?

Ühtäkki meenus mulle, et umbes kella ühe ajal peab olema taevas noor kuu ja ma otsustasin siis teele asuda ja seada sihi selle järgi, kui ilm peaks olema küllalt selge, et kuu asukoht kindlaks määrata.

Tunnid venisid aeglaselt keskööni. Now-yea ja Sal-pinna tukastasid hooti ja ärkasid värisedes. Panne-lou magas. In-noya istus ta kõrval, näost hall ja ennast valitsev, sättides aeg-ajalt eskimote lampi, aga minu revolver kogu aeg käepärast. Me vahetasime korra või paar sosinal mõned sõnad ja kuulatasime, kõrvad kikkis, kas väljast ei kosta helisid, kuni iga minut tundus tunnina, vaatasime väikseid puutikke ja ootasime.

Ma hoidsin kätt patarei sangal ja mu püss lebas risti põlvedel. Ootamatult liigahtas üks tikk nõrka plõksatusega ja ma noogutasin In-noyale, kes puudutas kahte ülejäänud pärismaalast. Ma tõmbasin sanga üles ja surusin kiirelt alla. Plahvatuse kärgatus rebestas öövaikuse. Jää värises, ähvardades iglu hävitada, ja meile pudenes pähe lund. Koerad haugatasid hirmust korra või kaks, siis saabus vaikus. Seejärel kuulsime artikuleerimata, ebamaiselt võigast halamist, väga selget ja väga kõrgetoonilist. Siis saabus taas vaikus ja me kuulatasime, kuulatasime. Ja siis ma sain aru, kuidas mehed mõnda neid ähvardava nähtamatut ohtu oodates pingest hulluks lähevad.

Kella ühe ajal jõime veel teed ja ma hiilisin välja, et ilmaolusid uurida. Udu oli kiiresti hõrenemas ja ma nägin nõrgalt noort kuud madalal lahtise vee kohal. Ma teadsin, et see tõuseb kirdest, ja andsin käsu koerad rakendisse seada ning teele asuda. Näis kindel, et teen seeläbi ka Panne-lou surmaotsuse, aga tõenäoliselt ootas teda ja meid teisigi veel kohutavam surm, kui me oleksime viivitanud. Now-yea töötas palavikuliselt. Koerad jaotati kahe kelgu vahel, Panne-lou keerati nagu muumia põdranahast vaipade sisse ja nööriti kinni ning me hakkasime liikuma.

Tikku põlema tõmmates uurisin ma kiiresti lund väljaspool nööriringi, kus ma olin selle teadlikult pehmeks kraapinud, ja nägin, et tulnud oli ainult üks jäljerada. Odavars, mille külge nöör oli olnud kinnitatud, oli kadunud. Viimane asi, mille ma iglust välja võtsin, oli põdranahast komps, mis sisaldas järelejäänud dünamiiti, sulatatud ning süütenööri ja sütiku ootel, kuute puuritera ja haamripead. Ma asetasin dünamiidi Panne-lou tekkide vahele, et see ära ei külmuks. Süütenöör oli märgitud pooleminutilisteks juppideks. Panne-lou sai aru kõigest, mida me teeme, ja ta sosistas mulle: ,,Maale, kabloona, mine maale. Torn-ga´d ei tule sinna."

Now-yea juhtis ühte kelku, millel oli Sal-pinna. Naine kõndis suurte valudega, sest haav tema jalas oli sügav. Kuni päevavalgeni olin mina ees teise kelguga, mille koeri ajas In-noya. Now-yeal oli üheksa ja minul kaheksa koera, aga minu kelgu omadest olid kolm mõne päeva eest söödud mürgist väga nõrgad ja neli Now-yea koera olid kutsikad. In-noya sai erinevate koerade juhtimisega imelise vilumusega hakkama.

Kella kolmeks oli valge ja poole nelja ajal tõusis õnnistatud päike, ajades laiali viimased uduriismed - iial varem pole ma temast rohkem rõõmu tundnud - ja meist kagu pool, umbes kahekümne viie miili kaugusel, oli järsk Somerseti põhjarannik. Meie selja taha jäi Hingede saare kirdeserv ja selle lähedal, ulatudes kaugele idasse, kerkis liikumatus külmas õhus vee ja jää piirilt udukardin, taevas peegelduv tume laik selle taga märkis suure veemassi asukohta. Meie iglusid polnud näha, aga need pidid olema väga lähedal Hingede saare kirdeservale.

Hele hommikupäike valgustas meie nägusid, meie südamed tuksusid rõõmsalt ja mõne tunni tagused õudused näisid mingisuguse halva unenäona, kuni mu mõtted peatusid väikesel rõõmsameelsel Kyak-jual ja sellel, kuidas ma olin ta isa sinna eemale jääle lebama jätnud. See polnud unenägu, vaid sünge reaalsus.

Ma ütlesin Now-yeale, et ta läheks ette, hoiatades teda, et ma tulistan teda, kui ta ei peaks kelgu peale jääma, vaid üritaks ära joosta. Ka In-noya hüüdis talle sama sõnumi ja lisas omalt poolt: ,,Ja sa tead, et kabloona laseb harva mööda." Me kõmpisime kelkude kõrval ega säästnud piitsa. In-noya käsitses seda ja selle kahekümne seitsme jala pikkust piugu sama oskuslikult kui ükskõik milline päriselanik, keda ma näinud olen.

Varsti pärast päikesetõusu jõudsime üsna konarlikule jääle, mis polnud küll nii hull, et meie edasiliikumist tõsiselt takistada, ent see hõõrus kelgujalastelt jääkingad maha, nii et neid oli raskem vedada. Kõndimine oli raske, kuid me saime hästi hakkama, ja tänu kelkude oskuslikule käsitsemisele hoidsime eemale kõigist suurematest ja nukilisematest jääkühmudest, aga see kõik pidurdas meie minekut.

Poole seitsmeks olime ilmselt viieteistkümne või kuueteistkümne miili kaugusel maast ja liikusime tubli viis miili tunnis, aga mõned meie koerad hakkasid väsima, üks heitis lõpuks maha ja tuli rakendist välja võtta. Varsti pärast seda lasime kaks Now-yea kutsikat lahti, aga nad järgnesid meile ja jõudsid lõpuks maale, erinevalt meie koerast, kes enam ei tõusnud.

Kella seitsme ajal ronisin ühe jääkamaka otsa ja vaatasin teleskoobiga tagasi. Ma märkasin kohe mitut musta täppi, mis tulid ebaühtlase rivina meie jälge pidi. Nad olid umbes viie või kuue miili kaugusel. Ma jooksin kelgule järele ja rääkisin sellest vaikselt In-noyale - veel polnud mõtet teisi hirmutada. Ta heitis vaid pilgu revolvrile, mis lebas köite all tupes, ning keskendus kelgule ja koertele. Ta oli kõige vapram inimene (olgu mees või naine), keda ma eales kohanud olen. Me peatusime kaheks või kolmeks minutiks, et jälgi hävitada, ja mina võtsin samal ajal välja dünamiidikompsu, kallasin selle, puuriterad ja haamripea üheks kompsuks põdranaha sisse ning sättisin sütiku ja süütenööri paika, libistades kõik selle nööride alla, et saaks vajadusel kiiresti välja võtta.

Kui me maismaale lähemale jõudsime, siis nägin, et kaljud ulatusid järsult jääpiirini, ja arvasin minuti või kahe jooksul, et jääme lõksu, sest ainuke mees, kes oli rannikut tundnud, Akko-molee, oli surnud. Mõne aja pärast märkasin siiski pikksilma abil väikest abajat, võib-olla kolmveerand miili laia ja üsna sügavat, mille juurest võis mööda järsku tõusu maale jõuda, nii et ma jooksin kiiresti edasi ja näitasin Now-yeale, kuhu poole rihtida. Näis, et ta kontrollib oma närve nüüd kindlamalt, sest ta vastas ,,olgu nii" üsnagi rõõmsalt. Võib-olla ta arvas, et ta võib jooksu pista ja üksinda maale jõuda, kui häda käes on, ehkki ma võin temast niimoodi mõeldes talle liiga teha. Asjaolu, et päriselanikud olid üldse julgenud sellesse piirkonda tulla, teades seda, mida nad teadsid, muutis nende väited, et maismaal oleme pääsenud, usaldusväärsemaks. Minu mõistus keeldus ikkagi seda silmanähtavalt jaburat väidet uskumast. Kui meie jälitajad suutsid liikuda lumega kaetud jääl, siis loomulikult suudavad nad seda teha ka maismaal. Ent kuidagi olin ma pärismaalaste keskel viibides ikkagi nakatatud täiesti ebamõistlikust usust, et oleme pääsenud, kui jõuame terra firma peale.

Poole kaheksa ajal olid torn-ga´d umbes ühe miili kaugusel ja lähenesid meile kiiresti. Nad olid hargnenud ebaühtlaselt risti üle meie jäljeraja, aga ma tundsin heameelt, kui nägin, et mitmed neist jäid kõvasti maha. Tempo pidi neile tunda andma, sest meie alustasime liikumist ilmselt oluliselt varem. Neid näis olevat vähemalt sada.

Lõpuks jõudsime ühe väikse jäävalli juurde ja kohe, kui olime sellest möödunud, mõõtsin väga täpselt aega. Meie esimene jälitaja jõudis valli teisele poolele täpselt kuue ja poole minuti pärast. Ma lõikasin süütenööri, süütasin selle, asetasin suitseva paki jää peale ja jooksin edasi, kell käes. Umbes kümme sekundit enne seda, kui laeng pidi plahvatama, jäin ma seisma ja vaatasin pikksilmaga tagasi. Lähimad torn-ga´d oli jõudnud kompsuni ja seisid selle ümber, teisi tuli iga sekundiga juurde. Tiibadele hargnenud olevused olid samuti seisma jäänud ja nad kõik näisid ootavat ühte endi seast, sest nad vaatasid tagasi. Siis jõudis nendeni üks teistest peajagu pikem torn-ga, tormas ringis seisva otsustusvõimetu kamba keskele ja näitas kätega vehkides meie poole. Samal hetkel plahvatas lõhkelaeng.

Kui lumetolm ja suits hajusid, lugesin kokku kuus lumel lebavat keha, ja nägin veel mitut, kes lonkasid eemale või istusid, tõenäoliselt raskelt haavatuna. Ma pöördusin ringi ja jooksin kelgule järele.

Kui ma rääkisin In-noyale, mida ma näinud oli, surus ta huuled mornilt kokku ja ütles: ,,See tasub veidike võlga Kyak-jua ja Akko-molee eest." Ma küsisin, kas ta on hiljuti Panne-lou olukorda kontrollinud. Ma polnud mehe peale mõnda aega mõelnud ja mulle turgatas pähe, et kui ta on surnud, siis lõikaksime nöörid lahti ja jätaksime ta maha. Naine noogutas, öeldes: ,,Ta magab," jätkates seejärel koerte kannustamist. Märkasin, et revolver oli tupest välja võetud ja valmis viivitamatuks kasutamiseks. Me liikusime veidi aega ühtlases tempos edasi ja panime kiirust juurde, kui koerad hakkasid maismaad haistma, ja kui ma järgmine kord tagasi vaatasin, nägin ma umbes kahtkümmet torn-ga´d teistest umbes viissada jardi eespool.

Dünamiit oli eesmärgi täitnud ja kui asi pidi minema lähivõitluseks maismaal, siis lootsin alguses, et saame nendega hakkama, sest ma teadsin, et saan loota In-noyale. Aga nad jõudsid meile nii kiiresti järele, et ma nägin, et see lootus on asjatu, ja ma mõtlesin üha kasvava hirmuga metsikule järjekindlusele, mida vaid päev varem oli üks neist üles näidanud - ja too oli olnud raskelt haavatud.

Midagi tuli siiski ette võtta ja asja kiirelt kaaludes otsustasin lasta kelgul minna ja astuda sobiva jääkamaka juures oma magasiniga vintpüssi ja revolvriga lahingusse, kui nad on umbes kolmesaja jardi kaugusel. See kõlab kui eneseohverdus ja muu taoline jaburus, aga tegelikult oli see lihtsalt terve mõistus. Oleks olnud absurdne mitte kasutada tulirelvade eeliseid ja lasta nad lähedale ja meid nurka ajada. Ma poleks seda maininudki, aga tegin seda In-noya pärast, tema rolli pärast. Ma rääkisin talle oma kavatsusest, mispeale ta ütles: ,,Jah, kabloona, aga me võtame kõik püssid ja mina jään ka maha ja aitan sul laadida. Koerad näevad nüüd maad ega jää seisma." Ma keeldusin seda lubamast, aga ta oli vaikselt kangekaelne, öeldes, et ta võib ka ise tulistada ja siis minu püssi laadida, kui mina samal ajal teistest tulistan.

Ta võttis revolvri kätte ja riputas paelapidi kaela, öeldes rahulikult: ,,See on otsustatud. Ära sellest enam räägi. Ma võtan kelgult kohe kaks püssi, kui sa märku annad. Sina võtad teised ja padrunikoti." Korraga ta hüüatas: ,,Kus on see asi, mis suitseb [süütenöör]? See peab neid natuke kinni." Tobu! Ma polnud sellele mõelnudki. Poole minutiga olin mässinud järelejäänud süütenööri põdranaha sisse, süüdanud selle mõlemast otsast, et rohkem suitsu tekiks - seda tuli kõvasti - ja asetasin lumele. See oli täiesti ohutu, aga bluff võis õnnestuda.

Lähim torn-ga oli meist umbes neljasaja jardi kaugusel ja kui nad nägid suitsevat kompsu, jäid nad mõneks sekundiks seisma ja tegid siis mõlemalt poolt suure kaare, mis võimaldas meil edumaad oluliselt suurendada. Umbes sel ajal hakkas veel üks koer vankuma ja kukkus maha, aga In-noya oli teda jälginud, ja haaranud kelgult noa, lõikas ta selle koera rakmed teisi peatamata läbi.

Siis hõikas meile midagi Now-yea, kes oli umbes sada jardi eespool, ja In-noya ütles: ,,Ta ütleb, et lumi on lahes veega üle ujutatud - loomulikult hiliskevadine sula - ja see kõik on sile jää." Ta heitis pilgu selja taha. ,,Me jõuame maale, kabloona," ütles ta vaikselt. ,,Koya-nimik." [,,Ma olen rõõmus"]. Rõõmus! Kuigi olin väga kurnatud, karjusin rõõmsalt: ,,Hurraa! Hurraa, In-noya!" Aga tema vaid naeratas vastuseks, keerutas vilunult piitsa ja kannustas väsinud koeri. Nüüd jooksime teine teisel pool kelku, isegi lombakas Sal-pinna hoidis nööridest kinni ja lonkas kohmakalt kaasa.

Ma vaatasin tagasi, nägin jäises õhus selgelt lähima torn-ga hingeõhku ja vilksamisi tema metsikut nägu. Ta oli ilmselgelt väsinud ja ma märkasin, et ta jooksis ,,lampjalgselt" ja kohmakalt, aga pikkade hüppavate sammudega, mis viisid teda kiiresti edasi. Mõned ta kaaslased lonkasid.

Kui Now-yea jõudis siledale jääle, jooksis ta koertest ette, et neid julgustada - hetke jooksul tundus mulle, et ta põgenes kelgult -, ja need, teades, et maa tähendab neile puhkust, hakkasid väsinult galoppi jooksma. Sal-pinna suutis kelgule püsima jääda.

Vahetult enne jääle jõudmist tulistasin tagaajajate pihta ja tabasin juhtumisi ühte neist jalga, nii et too pikali kukkus. Teised ei peatunud ega pööranud talle vähimatki tähelepanu, vaid jooksid kangekaelselt edasi. In-noya kiirustas koeri hõigete ja piitsaga ning kui me jõudsime siledale, peaaegu veatule jääle - kui välja arvata mõned jääkristallid, mis koertele jalatuge pakkusid -, galopeerisid nad muudkui edasi ja me võisime istuda kelgule, ilma et selle kiirus oleks vähenenud - nii libedalt liikus see.

Me vaatasime üksteist. Meie kapuutsid ja kouletang´ide rinnaesised olid jäätunud hingeõhust valged ja me aurasime higist. Mina olin üsna omadega läbi, sest ma polnud algusest peale kelgu peale istunud. In-noya, keda ma nägin kogu rännaku jooksul kelgu peal ainult aeg-ajalt, kui ta Panne-loud vaatas, tundus endiselt aktiivne ja väsimatu.

Ta äratas Panne-lou üles ja ütles talle, et hakkame maale jõudma, ja õnnetu mehe kahvatu nägu lõi särama, kui ta ütles: ,,See on hea." Ma sain alles hiljem aru, kui täielikult mõistis tema meie põgenemist surma eest - ja millise surma eest!

Viimase miili üle sileda jää, mis oli ka meie jälitajatele libe jalgealune, me peaaegu säilitasime vahemaad, ehkki kaldajääle jõudes ei olnud lähim torn-ga meist kaugemal kui kakssada jardi. Tema taga tulijad olid seisma jäänud ja vahtisid meie poole! Mind haaras tänutunde hoog, sest ma sain nüüd aru eskimote kinnitusest: maale nad ei tule.

Meil oli kaldajääl nii palju tegemist kelgu juhtimise ja tasakaalus hoidmisega, et lähima torn-ga pärast muret tunda, aga kaldal, kui too ikka veel kangekaelselt edasi rühkis, võtsin püssi kätte ja pöörasin ringi. Ta oli ainult viiekümne või kuuekümne jardi kaugusel ja ma ei saanud mööda lasta. Ta langes näoli maha - tal oli samasugune metsik, irevil suuga nägu, nagu ma olin näinud veepiiril - ja jäi liikumatult lamama. Tema ootavad kaaslased keerasid ringi ja hakkasid kiirustamata kõmpima samas suunas, kust me olime tulnud!

Kohe, kui olime kurnatult hingeldavad koerad kaldale ajanud ja mõnisada jardi mööda tõusvat kallast edasi läinud, ma peatusin ja vaatasin tagasi. Kõik nägemisulatuses olevad torn-ga´d lebasid maas. Need, kes olid jõudnud siledast jääst edasi lume peale, ahmisid lund suhu, nagu koerad talvisel ajal januselt teevad. Nende kehadest kerkisid väikesed aurupilved. Ma hõikasin, mõlemad kelgud peatusid ja koerad lasid end täielikus jõuetuses pikali.

Enne torn-ga´de lõplikku silmist kadumist juhtus veel üks hämmastav intsident. Kui me üle lahe liikuma hakkasime, ilmus lõunatipu juurest nähtavale suur karu ja suundus vastastipu poole. Otsekohe lebasid kõik torn-ga´d liikumatult maas, kergitades ainult aeg-ajalt pead ja vaadates nagu hülged, kes on kevadel jääle magama tulnud. Ma poleks ka kõige lähemat neist ilma pikksilmata hülgest eristada suutnud. Kerge maatuul puhus karu poolt torn-ga´de suunas ja kui loom nägi varasel aastaajal tema jaoks nii meeldivat ning ebaharilikku vaatepilti, siis arvas ta ilmselt, et oletatavad hülged tunnevad varsti tema lõhna, nii et ta sööstis lähima grupi poole, lootes ühe kinni püüda, enne kui see jääaugust sisse lipsab.

Kui karu oli kümne sammu kaugusel lähimast torn-ga´st, hüppas see püsti ja järgmisel hetkel oli kümmekond tükki karu kallal, lüües lühikesi luust odasid talle külje sisse ja hüpates jälle hämmastava kergusega tagasi. Iga odalöögi järel kostis valu- ja vihamöiratus. Üks torn-ga, kes libises tagasi hüpates, jäi karu võimsa käpa löögiulatusse ja tapeti otsekohe hoobiga, mis rebis tal pool pead otsast.

Teisi ei peatanud see vähimalgi määral ja kolme minuti pärast oli kõik läbi. Üks olevus tõmbas karu kere noaga - kas ränist, luust või metallist, seda ma ei näinud - kõrist sabani lõhki ja järgmisel hetkel rebisid nad hammastega auravat liha ja jõid verd. Ma nägin pikksilmaga selgelt selle inimhuntide karja meenutavate liikmete metsikuid vereplekilisi nägusid. See oli iiveldamaajav vaatepilt.

Ma oleksin võinud ju pika distantsi pealt oma püssi täpsust proovida, aga ausalt öeldes oli mul neist kõrini. Tahtsin lihtsalt ära minna. Nüüd ei pakkunud meie liikumised neile vähimatki huvi, ehkki nad olid meid umbes nelikümmend miili järeleandmatult taga ajanud. Ma ei oska sellele mingit selgitust pakkuda, aga nad ei julgenud tulla maismaale. Ehkki nad olid inimese jälestusväärsed paroodiad, olid neil erakordselt arenenud arusaamad julgusest ja hirmust. Mingi nende olemuse salapärane instinkt käskis neil elada ja tappa ainult soolasel merel.

Pöörasin tähelepanu taas kelkudele ja nägin, et In-noya annab Panne-loule natuke veega lahjendatud brändit, mis me olime plaskuga talle tekkide vahele pistnud. Naine oli küllalt rahuliku olemisega, aga kui ta revolvri taas tuppe torkas ja selle rihmaga kinnitas, voolasid mööda ta põski alla mõned pisarad. Mul pole vähimatki kahtlust, et ta oleks relva lõpuks, kui igasugune lootus oleks kadunud, enda hukkamiseks tarvitanud. Oh, lõvisüdamega In-noya, et sa leiaks endale väärilise kaasa ja oleksid ühel päeval ema paljudele lastele, kes on sama kangelaslikult vaprad, külmaverelised ja leidlikud. See oleks sinu hõimule ja rahvale suureks kasuks.

Me rühkisime mööda tõusu üles kiltmaale, liikusime tund aega edasi, ehitasime iglu ja heitsime magama. Me olime toiduta, kurnatud ja meie verest täitunud silmad vajasid und - aga meid ei ähvardanud oht.

Minu lugu on juba kujunenud oluliselt pikemaks, kui ma alguses arvasin, ja meie tagasituleku üksikasjade kirjeldus ei ole vajalik. Me leidsime rohkesti põtru, ravitsesime Panne-lou taas terveks ja jõudsime 15. aprillil Leopoldi saarele. Ma oleksin võinud minna lattu, kuigi koertest oli puudus, aga Sal-pinna jalg vajas pidevat sidemete vahetamist, kuna kõik õmblused olid lahti tulnud ja ei tema ega loomulikult ka Panne-lou suutnud kõndida. Ka minu käsi oli tugevalt üles paistetanud ja vaevas mind omajagu ning kergemad haavad, mis ma veepiiril võideldes sain, mädanesid ja valutasid tugevalt. Oli õnn, et olin neid kohe puhastanud, sest muidu oleks kahtlemata tekkinud tõsine mürgitus.

Seepärast otsustasin jääda Leopoldi saarele laeva ootama. Kajakist - muide, In-noya ettepanek - oli palju kasu ja meil ei tulnud peaaegu nelja kuu pikkuse viivituse ajal toidust puudu. Mulle isiklikult oli kaldapiirkonnast kõrini ja ma küttisin põtru sisemaal, aga päriselanikud ei kartnud midagi, kinnitades veendunult, et Põhja-Somersetist ida pool pole torn-ga´sid kunagi nähtud.

Oli peaaegu võimatu sundida kohalikke nendest üldse midagi rääkima, aga Leopoldi saarel viibitud aja jooksul õnnestus mul Panne-lou käest natuke midagi teada saada.

Torn-ga´sid on nähtud lebamas kaldast eemal kividel, aga mitte kunagi maismaal. Ta ütles, et nad sigivad Hingede saarel, mis olevat ,,nende maa", ent jäi väga ebamääraseks ja väitis, et ükski eskimo, kes oli seal käinud, polnud neid kaldal näinud.

,,Kas nad on seal siis käinud?" küsisin.

,,Ar-my," [ma ei tea] vastas ta põiklevalt, lisades et nad - torn-ga´d - on ,,nagu hülged ja elavad vees."

,,Miks ei tule nad siia või Pondsi lahte, kui nad vees elavad?" küsisin mina.

,,Ma ei tea," vastas ta. ,,Keegi peale Surnute Hingede ei tea nende kohta midagi ja nendest pole üldse hea rääkida, sest siis tuleb kuri sulle kallale."

See oli kõik, mis ma temalt välja pinnisin, ja see rahuldas mind sama vähe nagu ilmselt ka lugejat, aga see on kõik, mis ma päriselanikelt teada sain.

2. augustil ilmus nähtavale minu laev ja ma sain teada, et juba aasta aega oli käimas Suur Sõda. Mõne päeva pärast olime tagasi varulaos. Need olid kurvad uudised, mis ma kaasa tõin, sest eskimod olid kogunenud kojusaabunud sõpru tervitama. Ma ei tea, kas Panne-lou rääkis neile kõigest nii, nagu see oli. Mina ei rääkinud sellest kellelegi, ei valgele, ei eskimole.

Ma püüdsin selle loo kirja panna nii selgelt ja avameelselt, kui suutsin, pidades meeles, et seda loevad inimesed, kes ei ole enamasti tuttavad arktiliste tingimustega ja sealse eluviisi ning liikumismeetoditega. See peab mind vabandama, et olin tihti sõnaohter. Ma oleksin võinud lisada veel mõne lehekülje jagu üksikasju, aga neil poleks olnud midagi pistmist peamise eesmärgiga, nimelt kaugel põhjas elava senitundmatu ja kujuteldamatu looma olemasolu avaliku teadvustamisega.

Üks mu teadlasest sõber saatis mulle selle loo käsikirja tagasi koos järgmise lühikese kommentaariga: ,,Tee seda veidi värvikamaks. See on liiga tuim, et olla tõsi." Kui mul oleks antud elavat kujutlusvõimet ja kirjanduslikku annet, võiksin kahtlemata lugu ümber töötada ja seda ,,veidi värvikamaks" teha, lisades põnevatele episoodidele kõiksugu detaile, et see oleks veel sensatsioonilisem ja elevusttekitavam - ja tõest oluliselt kaugemal.

Hiljem hakkas see sama sõber mulle tõestama, kui absurdne on mõte, et vesi saaks olla inimorganismi elukeskkonnaks. Mina ei väida, et torn-ga´d on inimesed, ja ma ei tea midagi nende organismi eripäradest. Aastamiljonite eest, enne kui elu meie planeedi maismaaosal tekkis, kihas see - nagu me teame - vees täie hooga, ja nende tundmatute aegade loomade järeltulijad on hülged, morsad ja vaalad, kelle loendamatutele karjadele arktilised mered koduks on.

Lugesin kord ühest ajakirjast artiklit Jaava saarelt leitud fossiilsest skeletist, mis ei kuulunud ei ahvile ega inimesele. Nad panid sellele nimeks pitekantropus. Miks ei või meredes, kust elu kunagi alguse sai, olla peidus seni avastamata ürgse elu saladusi, mis on varjatud soojaverelisest elust kihavates arktilistes vetes. Miks?... Ah, mis kasu sellest on? Mina ei ole teadlane. Ma ei saa tõestada oma väiteid pikkade sõnadega, aga ma tean, mida ma olen näinud, kellega võidelnud ja keda tapnud. Ma tean, kuidas ma sain need viis kummalist armi, mida ma kannan vasakul käsivarrel, ja kust sain väikese narvalisarvest oda, mis mu seina peal ripub. Minule nendest piisab. Ja ma tean ka seda, millist hirmu tunneb tagaaetav loom, kui Surm tal kiirel sammul kannul liigub.

Talvitagu mõni loodusteadlane seal, kus käisin mina, ja toogu mõni eksemplar - elava või surnuna - koju kaasa. Aga ta ei leia Hudsoni lahest Lancasteri väinani ühtegi eskimot, kes temaga koos sinna jääks, ja mis puutub minusse... teate, Ameerikas ja Euroopas kokku ei ole nii palju raha, et meelitada mind uuesti Hingede Saarele.

Tõlkejutt: Lootusetu juhtum (Frank Roger)

Tõlkinud Martin Kirotar.

1. peatükk

Läksin aeda vaatama, ega hekk pügamist ei vaja, kui äkki ilmus välja punapäine mees. Mind märgates hõikas ta kohe:

"Aita mind, Eric. Lase käia, see võib olla su viimane võimalus. Ära vea mind alt!"

Jäin teda jõllitama ega saanud üllatusega sõnagi suust. Kes see mees oli? Kuidas ta mu nime teadis? Kuidas ta nii äkitselt mu aeda ilmus? Ja mis juttu ta ometi ajas?

"Ära passi niisama, Eric!" karjus mees, hääles paanikanoot, nägu raevust moondunud. "Issand, mitu korda me seda tegema peame? Kas sa siis ei mäleta mind?"

"Ei mäleta?" pahvatasin mina. "Me pole varem kohtunud. Kes te olete?"

"Kuidas me kohtunud ei ole? Issand, saan aru. Kui sinu jaoks on see meie esimene kohtumine, siis minu jaoks järelikult viimane võimalus ja võib-olla ongi juba hilja. Sa ei saa nüüd kuidagi..."

Ta peatus poolelt sõnalt ja haihtus õhku, niisama müstiliselt, kui oli välja ilmunud. Mu aed oli jälle endine. Kas see juhtus tõesti päriselt? Olin ma unistama jäänud või viirastusi näinud? Ootasin paar hetke, aga kõik jäi normaalsuse piiridesse. Niisiis, hekk. Cecilia oli palunud vaadata, kas seda tuleks ehk lõigata. Jalutasin kevadist päikesepaistet ja sooja tuuleõhku nautides aia sügavusse.

2. peatükk

Hekk vajas tõesti kõvasti tööd. Pöörasin ringi ja võtsin suuna kuurile, kui punapäine mees jälle eikusagilt välja ilmus, "nagu tavaliselt".

"Eric," hõikas ta. "Jumal tänatud, sa oled veel siin. Sa pead mind aitama, enne kui on hilja."

"Jälle teie," vastasin. "Paari hetke eest nägin teid seal. Kes te olete? Kuidas te niimoodi välja ilmute ja õhku haihtute? Ja miks just minu aias?"

"Ma juba seletasin sulle kõike," kostis ta raevukalt estikuleerides. "Meil pole aega seda üle korrata. Ma vajan abi ja ainult sina oled saadaval."

"Kõigepealt mõned selgitused," sõnasin. "See on juhuslikult minu aed ja ma tahaksin teada, mida te siin teete."

"Jumala eest, Eric, me kaotame väärtuslikku aega. Kas sa ei saaks lihtsalt olukorraga lepida ja mind aidata, enne kui on hilja?" Ta hakkas ilmselgelt kannatust kaotama ja endast välja minema, ehkki ta polnud täielikus paanikas nagu esimesel korral. Mis pagan tal ometi teoksil oli?

"Heakene küll," laususin ma. Võib-olla tuleks mehele võimalus anda. Ta võis ju olla kena inimene, kes tõesti abi vajas. "Kuidas ma aidata saan?"

"Hästi," ütles ta viimaks ometi pisut kergendunult, "Ma tahaksin, et sa..." Ta lause jäi jälle pooleli. Põrnitsesin tühja õhku ja mõtlesin, et sellel mehel oli tõesti tõsine probleem.

Pöörasin ringi ja lonkisin kuuri poole. Tundus, et kohe saan hekiga tööle asuda.

3. peatükk

Olin koos tööriistadega teel heki juurde, kui mees kolmandat korda nähtavale ilmus.

"Jälle sina," hõikas ta niipea, kui mind märkas.

"Võtsid mul sõnad suust," kostsin mina. "Kas sa mitte ei vajanud abi?"

"Mulle tundub küll nii. Näib, et ma hüppan oma lähtekohast edasi-tagasi. Ma ei tea, mis valesti läks, aga hakkan vist olukorda mõistma."

"Kus su lähtekoht on?" küsisin ma. "Ja mis mõttes sa edasi-tagasi hüppad? Kuidas ma sinu probleemi mõistma peaksin?"

"Ma võngun erinevate temporaalsete koordinaatide vahel. Eksperiment ebaõnnestus ilmselt fenomenaalselt. Kui ma olukorda kontrolli alla ei saa, võin kaotada oma pidepunkti aegruumis ja haihtuda ei millekski, nagu mind poleks kunagi olemas olnud."

"Kardan, et mul pole aimugi, millest sa räägid. Saaksid sa seda lihtsamalt seletada?"

"Vabandust, selleks pole aega. Pealegi ei pea sa olukorda täielikult mõistma, et mind aidata."

"Ütle siis, mida ma tegema pean ja ruttu. Tundub, et sa ei jõua enne kadumist lõpetada rohkem kui ühe lause."

"Tõesti? Tahad öelda, et ma ilmun välja regulaarselt? Ja ainult mõneks hetkeks?"

"Täpselt."

"Issand. Sel juhul..." Mees kadus. Kehitasin õlgu ja võtsin aiatööriistad kätte. Parem juba heki kallale asuda, enne kui mind jälle segatakse.

4. peatükk

Hekk oli pooleldi pügatud, kui mees neljandat korda ilmus.

"Eric! Tore sind jälle näha, kuigi ma poleks arvanud, et veel kord läbi astun."

"Ei maksa aega kaotada. Ütle, mida ma tegema pean ja kuidas ma sind aidata saan."

"Aidata? Tegin küll paar ootamatut ajahüpet, aga küllap saan ise hakkama. Miks sa arvad, et ma abi vajan?"

"Nii sa mulle korrutad. Kui sind esimest korda nägin, olid lausa paanikas. Läheme asja juurde."

"Tahad öelda, et ma ilmusin siia rohkem kui paar korda?"

"Jah, sa tuled pidevalt tagasi."

Mees kortsutas kulmu. "See pole hea uudis. Järelikult..."

Ta hääl vaibus pominaks ja ta näis mõttesse vajuvat.

"Mainisid viltu läinud eksperimenti. Pole vaja üksikasjadest rääkida, aga ma pean midagi teadma, et saaksin sind aidata. Palun räägi, milles asi."

Mees põrnitses mind jahmunult. "Mul pole lubatud midagi avaldada. Pidin tõesti meeleheitel olema, kui sulle juba nii palju rääkisin."

"Ütlesid midagi edasi-tagasi hüppamise kohta."

"Sina muidugi nägid ainult neid hetki, mille ma veetsin sinu ajaliinis, millest kindlasti ei piisanud, et anda sulle ülevaatlik pilt minu operatsioonist - see on üsna salajane. Arusaadavatel põhjustel ei saa ma sulle rääkida sellest, mis juhtub võngete teisel poolel..."

Mees haihtus ja tema saladus ning abipalve ühes temaga. See, kuidas ta iga kord varasemas ajas välja ilmus, polnud just ideaalne viis vestelda, keerukat olukorda selgitada või abi pakkuda. Mina aga ei saanud sinna midagi parata. Sama hästi võisin katsuda heki lõpuni pügada.

5. peatükk

Heitsin täiuseni pügatud hekile viimase pilgu ja hakkasin tööriistu kuuri tagasi viima, kui mees jälle välja ilmus.

"Seal sa jälle oledki," sõnasin. "Kuidas ma sind aidata saan?"

"Kas te tunnete mind?" küsis mees üllatunult. "Kus me küll kohtuda võisime? Ja millega te mind aidata tahate?"

"Minu nimi on Eric," laususin. "Oled siin sagedane külaline. Tundub, et sa hüppad ajas edasi-tagasi ja otsid meeleheitlikult abi. Või vähemalt esimesel korral, kui siin välja ilmusid. Sinu vaatepunktist oli see viimane kord. Õigemini saab olema viimane kord. See on üsna segadusseajav."

"Mul pole aimugi, millest te räägite," sõnas mees ja põrnitses mind kahtlustavalt. "Olen täiesti kindel, et me pole kunagi kohtunud. Palun jätke mind rahule ja lõpetage see niinimetatud ajaprobleemist jahumine."

"Sa ei saa nõuda, et su rahule jätaksin, kui sa ise minu aeda ilmud," märkisin talle vastuseks. "Aga pea kinni, üks hetk."

Hakkasin olukorda mõistma. "Kui sind esimest korda nägin, olid minuga juba mitu korda rääkinud ja üritasid meeleheitlikult oma kohutavat probleemi lahendada. Selleks ajaks olid juba kahtlemata aru saanud, mis valesti läks ja kui tõsine asi oli. Sinu jaoks aga on praegu esimene kord ja sul pole aimugi, mida sa mulle järgmisel paaril korral kolossaalselt viltu läinud salajaste eksperimentide kohta ütled, nii et ilmselt sa mõtled, kes ma üldse olen ja miks ma sulle seda kõike räägin."

Mees saatis mulle pahase pilgu ja lausus: "Ausalt öeldes ma ei tea, mida öelda. See läheb juba liiga kaugele. Palun vabandage mind, ma pean vaatama, et ma..."

Ta jutt katkes jälle poolelt sõnalt ja ma jäin taas üksi. Kui see oli tõesti olnud mehe esimene hüpe, ei pruukinud ma teda enam kunagi näha. Ootasin paar sekundit ja kui midagi ei juhtunud, läksin kuuri tööriistu ära panema. Tundus, et mul oli õigus. Ilmselt ei avanenud enam võimalust meest näha.

Läksin tuppa ja põrkasin kokku Ceciliaga, kes oli just vannist tulnud.

"Ma kuulsin sind rääkimas," sõnas ta murelikul häälel. "Kas aias oli keegi? Kes see mees oli?"

"Pole tähtis," vastasin lohutavalt. "Ei mingit muret. Lihtsalt üks lootusetu juhtum. Ta on läinud. Ära muretse."

Tõlkejutt: Mesilastulevikud (Vaughan Stanger)

Tõlkinud Eva Liisa Sepp.

Lugenud täna hommikuks kokku kolmekümnenda mesilase surnukeha, ei suutnud peremees Giles enam eitada, et lahing Sheldoni talu eest oli tõepoolest alanud.

Ta tammus põlenud riismed mulda ja silmitses kõige lähemal asuvat õunapuud. Õigupoolest peaksid selle õites oksad praegu sumisema mesilastest, kuid kahjuks ei leidnud ta tänasel ülevaatusel mitte ühtegi isendit - tähendab, mitte ühtegi elusat. Kui niimoodi edasi läheb, ei jätku septembrikuus tema sulastele ainsatki Braeburni õuna. Samamoodi läheb pirnide, vaarikate, tomatite ja ka suvikõrvitsatega.

Peremees Giles oli siiamaani kohalikele kuulujuttudele laseritega robot-herilastest vähe tähelepanu pööranud. Kuid vaadates tõele ja oma geneetiliselt muundatud tolmlejatele näkku, pidi ta olukorra tõsidusega leppima. Nüüd, kus GM-nisu tootmine lõpetati kogu UK ulatuses, pöördusid bioludiidid koos oma relvajõuga Kenti puu- ja juurviljakasvatajate vastu.

Miks me üldse üritame?

Tema AgriNeti kaudu saadetud sõnum sai automaatse vastuse, mis kumises sügaval ta ajusoppides.

Sest me oleme põllumehed, vennas!

Nagu ikka, rääkis peremees Jones tõtt.

Aamen!

Kui siinsete kuivade ja laastatud põldudega maade rahvas tahab ka edaspidi toiduküllust nautida, peavad talumehed nagu tema leidma viisi, kuidas see sõda võita.

Raske tööpäeva lõpus meeldis peremees Giles'ile vaadata sõjaaegseid dokumentaale, mida History Channel otse ajju edastas. Nende kaudu teadis ta, et kindlameelne otserünnak oli kangekaelse kaitse vastu parim lahendus.

Siiski oli tal vaja kvoote täita, muidu järgnesid Asda karmid trahvid. Niisiis tellis ta uue laadungi tolmlejaid, seekord tehisversioone sisseehitatud laserastlatega.

Mesilane ei reageerinud, kui peremees Giles teda jalaga togis. Seekord ei märganud mees põletamise jälgi. Arvestades diagnostilise andmevoo puudumist, jõudis ta järeldusele, et roboti väike aju oli elektromagnetpulssiga ära kärsatatud.

Märgates silmanurgast liikumisanduri punaselt vilkuvat tulukest, jalutas peremees Giles aiast välja. Sheldoni talu idapoolsele piirile lähenedes heitis ta seljast oma hiilimismantli. Kiitsakas kiilakas mees ja tüsedam tumedapäine naine, mõlemal seljas maskeerimisvarustus, pöörasid pilgu oma mil-spec ekraanidelt tema poole.

,,Ma ei kavatse põldude harimist lõpetada," ütles ta neile.

See oli kõik, mida ta teha oskas. Tal ei olnud muid eesmärke.

Nad mõlemad jõllitasid teda. Ju siis neid ehmatas tema alastus. Kuid milleks riideid kanda, kui puhtast päikesevalgusest piisab eluspüsimiseks?

Ja milleks kasvatada toitu inimestele, kes seda ei vääri?

Mees kehitas õlgu: ,,Sinu nisukasvatajast sõbrad Norfolkis arvasid sama."

,,Võin alati uusi tolmlejaid osta."

Naine segas nüüd vahele: ,,Ja me lõhume need ka ära. Me ei lõpeta enne, kui sa pole lõpetanud GM-viljade kasvatamist. Ning sul lõppeb raha enne otsa kui meil!"

Mis oli arvatavasti tõsi, mõtles peremees Giles. Lisaks, mis puutus tema maa-alade kaitsmisesse, oli kohalik politsei juba ammu alla andnud. Kas seda sõda oli üldse mõtet pidada? Arvestades putukatega seotud majandusliku läbikukkumise tõenäosuse suurenemist, noogutas ta neile.

,,Olgu, ma mõtlen selle üle."

,,Olgu nii!" Naine nägi ehmunud välja, arvestades, kui kergesti nad olid vaidluse võitnud.

Peremees Giles lahkus nende seltskonnast.

Eks ta siis pidi mõtlema välja uue viisi kasumi teenimiseks.

Tõde oli ebameeldiv, kuid midagi polnud teha.

Mitte-GM puu- ja juurviljade kasvatamine ei olnud majanduslikult mõistlik. Need taimed maksid liiga palju, vajalikud väetisetasemed olid ebaseaduslikud, saak liiga väike.

Peremees Giles pööras pilgu aasal kasvavatele karikakardele, mis hoolimata kuumalainest õitsesid massiliselt.

Võib-olla proovin lilli.

Kuna sisemaal elavad põllumehed jäid kuumade ilmade tõttu paljust saagist ilma, uskus ta enesekindlalt, et oli leidnud tulusa uue nii.

Peremees Jones ei varjanud väga oma pahameelt. Noh, ma igatahes katsetan maisist biokütusega. See on piisavalt tulus ettevõtmine. Aga edu sulle siis lilledega.

Sulle ka!

Peremees Giles kahtlustas, et ta naabril edust küll ei piisa Vahemerelt tulnud kahjuriparvedega võitlemiseks, kuid ta otsustas oma suu kinni hoida.

Niikuinii oli tal vaja hakata seemneid tellima.

Paigutates kaks korvitäit värskelt lõigatud lilli kaasaskantava laua peale, toetas peremees Giles end vastu Sheldon talu peaväravat ja jäi järgmist põgenikegruppi ootama. Tema mesilasloendur oli juba kümneni jõudnud, enne kui pereauto värava ette parkis.

Tundub, et biokütust jagus veel piisavalt.

Kaks inimest astusid autost välja. Kurnatud näoga tumedapäine naine hoidis pisarates lapsel käest kinni. Peremees Giles taipas, et ta oli naist varem näinud. Ta pakkus, et ju siis tema anti-GM partner hülgas ta pärast seda, kui toidupoed juba jäädavalt suleti.

Naine pööras pilgu tema lilledelt ja vaatas peremeest õnnetu pilguga.

,,Kas teil toitu ei olegi?"

Peremees Giles raputas pead ning libistas ühe tulbi väikese poisi kõrva taha.

Naine kortustas kulmu. ,,Milleks seda vaja on?"

,,Teele kaasa," vastas peremees.

Poiss näris kingitust enne, kui ema ta lillekorvide juurest ära jõudis tirida. Peremees Giles raputas nukralt pead. Ta lootis, et vast ikka inimesed otsustavad surra lilled juustes, aga seda juhtus harva.

Viimasel ajal tal polnud enam südant nende käest raha küsida.

Lõpp

Järjejutt: Valge härrasmees. 4 (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

Algselt ilmus autorite Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana kirjutatud lugu järjejutuna Lääne maakonna ajalehes Lääne Elu. Ka Reaktor avaldab selle jutu järjejutuna, et pakkuda lugejatele sarnast lugemiselamust.

Eelmine osa

Peeter oli peale operatsiooniruumist tagasitoomist veidralt vaikne, isegi häirivalt vaikne, kuna tekitas minus sellega aina suuremaid süümekaid. Poleks pidanud ikka mehele seda genitaalide nalja mängima. Ainus, millega ta minu poole vagasel häälel pöördus oli küsimus, ega mul talle valuvaigisteid ja rahusteid anda pole. Süümekate tõttu ei saanud ma keelduda. Pagan võtaks. Ent oli veel keegi, kelle pärast ma muretsesin palju rohkem, kui Peetri pärast. See oli mu kallis Sirts. Kui olin ta teadvuse faili kandva andmediski Kosmoseinstituudist kätte saanud ja tsikile ühes põrandaaluses laboris uus keha bioprinditi, oli ta teadvusele tulles endast üsna väljas olnud. Kes ei oleks, eriti pärast neid katseid, mis temaga instituudis tehti. Need napid nädalad, mis me olime saanud koos olla, enne, kui mind selle varguse pärast kinni nabiti, oli ta vaimne tasakaal kõikunud üles-alla. Kuidas see uus löök talle mõjuda võis?

Seepärast ei viivitanud ma enam hetkegi ja võtsin esimesel võimalusel uuesti kodanik Kiviga ühendust. Nüüd ei seganud meid enam keegi. Temagi imestas, et mind oli pandud Täisautomaatsesse vanglasse. Rääkisin talle lõikumistest, kuid ta kaevas seadustest välja, et see oli täiesti legaalne. Ehkki tehisorganid muutusid üha paremaks, siis elus asi töötas üldjuhul tõhusamalt ja inimesed eelistasid neid. Eluaegsetelt sai neid ju pealegi tasuta kätte. Jurakad, mis meile asemele pandi, olid mingi odav Hiina saast ja läksid kergesti rikki. Ta hoiatas veel, et Riigikogu oli just võtnud vastu uue Karistusseadustiku, kus oli eluaegsetele ette nähtud peale elundidoonorlusprogrammi lõppu isiksuse digitaliseerimine ja kuhugi serverisse suskamine. Tänu meilt tasuta saadavatele doonorelunditele nõudis sotsiaalne surve aina rohkem eluaegseid vange, kellelt neid lõigata, seepärast tuli kuidagi vanglasse ruumi teha. Ajakirjanduse andmetel oli Haapsalu vangla juba inimteadvuse digiteerijaga varustatud, seal jaurati kõvasti selle üle, et seadmepargi riigihange oli kuidagi sahker-mahker toimunud, samuti Hiinast ning mitte eriti töökindel. See viimane mind eriti muretsema ei pannud. Olin oma graafikud ümber teinud ja digiteerimine ei ähvarda mind veel niipea.

,,Sirtsu ei ole vahepeal näinud?" küsisin hoopis pikalt hinges pakitsenud küsimuse.

,,Nägin, põetab isa, too on üsna otsa jäänud."

Arvata võis, vana Matu tervis andis juba siis järgi, kui ma veel vabaduses olin.

,,Ütles, et ootab sind. Kui midagi vaja, anna teada, ta aitab kasvõi väljastpoolt kuidagi, kui ainult teaks, kuidas."

Mu hinges jõnksatas. Ta ikkagi veel ootas mind.

,,Kui siit välja murran, siis oleks mul vaja põgenemistransporti. Saab ta selle hankida?"

,,Küllap saab, ma aitan teda."

,,Super!"

,,Aga kõigepealt pead välja saama."

,,Selle pärast ma väga ei muretse, nüüd kus ma juba võrgus olen... aga kuule, ega tal mingeid... vaimseid probleeme ei ole?"

Kivi nohises. Ta sai aru, mida ma mõtlen. Sirts oli olnud Kosmoseinstituudis ebaseadusliku, inimese arvutisse digitaliseerimise, katse ohver. Sellepärast ma pidingi sinna sisse murdma ja ta päästma ja seepärast mind siia kinni pandigi. Nüüd aga räägitakse, et ta on nende poolt digitaliseeritud ja järelikult nende intellektuaalne omand. Hämmastav küünilisus. Samas, kui maksab ainult raha, siis ei ole millegi üle imestada.

,,Noh, ei saa öelda, et tal üldse mingeid imelikke kiikse ei ole, aga samas ei midagi hullu, normaalsuse piirides."

Ma ei hakanud küsima, millised need normaalsuse piirides kiiksud on, eks ma ise näen. Lasin Kivi vanglavõrku sisse, las aitab mul siit välja häkkida, minu häkkimistarkvara varud olid ju piiratud, tema aga oli elukutseline. Kivile see meeldis.

*

Otsisime koos Kiviga üles hoone plaani. See oli päris keeruline trikk, sest plaanid olid mitme parooliga kaitstud, vangla ju ikkagi. Selle käigus sattusime vanglatöötajate andmebaasi. Peamiselt ainult tehnikud, hooldajad, muu sihuke värk. Seda nimekirja lugedes tuli Kivile mõte, et miks ma peaksin piirduma ainult tehnikult varastatud parooli omamisega.

,,Kui sa võtan tehniku identiteedi täiesti üle, siis on see kõige kindlam pilet sealt minema pääsemiseks. Tehnikul on ju vaba sisse ja väljapääs!"

,,Hah, see on sul hea mõte!"

Hõõrusin heameelest käsi, ideaalne! Otsisin üles patsientide registrist minu kohta käiva kausta ja seejärel selle paksu lühikese tehniku, Xnderi, kausta. Vahetasin kõik meie andmed ära, alustades DNA koodist ja silmaiirisest, lõpetades 3D kujutisega. Ma ei saanud muud moodi, kui pidin veelkord heameelest käsi hõõruma. Ega nüüd polnudki muud, kui minema jalutada. Enne lahkumist oli mul vaja veel ühte asja - tehnikuriideid. Kivi tegi haigla turvavõrgus uksekontrolleritele paar lülitust, lukukeeled klõpsatasid - vabaduse heli! Ajasin end ägisedes voodist välja. Kahjuks pidin oma algelise arvuti maha jätma, sest viisor oli kõvasti seina külge kruvitud. Kaotasin seetõttu otseside Kiviga. Loivasin oma moodsa puujalaga ukseni ja torkasin pea välja. Lai, hallide betoonseintega ja päevavalguslampidega pikk käik, vastasseintes kongide uksed, kõige lõpus ähvardav meditsiiniosakond. Iga teatud maa tagant android-valvurite laadimispistikud ja sealsamas ka valvurid oma akusid täitmas. Kroomitud masinad seisid juhtmete otsas vaikides, ootereiimil. Minust ei teinud nad väljagi, nende jaoks olin nüüd tehnik Xnder. Sellegipoolest liipasin neist mööda teatud kõhedusega. Valitses haudvaikus. Koridori lõpus oli suur, seinas oleva jälgimisaknaga ruum. Kiikasin sisse ja vidin, mis mul südant asendas, ähvardas ehmatusest üles öelda. Seal lebasid inimrümbad. Neil olid küljest lõigatud kõik käed-jalad, pead ja otsustades armide järgi kehadel, olid nad ka seest tühjaks roogitud.

,,Mis pagan see veel on?"

Nägin läbi akna, kuidas ühest kõrvaluksest väljusid androidid ja tõid sealt välja värske inimkeha jäänuse. Uksel seisis: ,,Digitaliseerimine". Vaatasin neid õnnetuid roosasid lihapakke ja koperdasin vastikusega eemale, siin viidi lihtsalt täide uut Karistusseadustikku, digitaliseeriti inimesi. Ma ei teagi, mis on hullem, kas surmanuhtlus või see. Veidi rahunenult mõtlesin, et surmanuhtlus oleks ilmselt hullem. Digitaalsusest on võimalik tagasi tulla, Sirts tegi selle läbi. Kuid siiski. Püüdes nähtut peast heita, otsisin üles tehnikute ruumi. Siin mingeid õudusi ei olnud, see oli ootuspäraselt ja koduselt segamini. Ühes seinas sissevajunud vedrudega diivan, selle vastas karpe ja kaste pungil täis riiul. Tehnikuriided siin olid, kuid vajasin midagi veel - uut ajurit. Ent ringi tuhnides leidsin vaid mingit prügi - mõned mälukaardid, pistikuid, varujuhtmeid ja muud sarnast rämpsu. Hakkasin juba vaikselt lootust kaotama, kui sattusin peavõidule - karbikesele, kus kolisesid kolm vanamoodsat ajurit. Mul tuli selle peale õnnepisar silma. See puldil toksimine oli ikka hirmus rist ja viletsus. Istusin ning hakkasin ajurit omale pähe sobitama. Kinnitusaugud koljus olid alles, kiskusin katted maha ja lükkasin kõige paljutõotavama seadme paika. Läbi pea kostsid tuttavad klõpsatused ja... ei midagi. Mikroarvuti ei võtnud voolu sisse. Pettunult tõmbasin ajuri lahti ja heitsin tummahamba nurka. Järgmine startis, aga viskas mu silme ette punase veateate, mistõttu lennutasin ta esimesele seltsiks. Kolmas ei tahtnud esialgu kuidagi paika minna, sellel olid mingid ebastandardsed kinnitused, pidin kruvikaga urgitsema ja kõvasti suruma. Valus oli, aga masin läks peaaegu kohe käima ning buutis operatsioonisüsteemi üles. Jess! Tõusin ja avastasin, et ajur kippus pea küljest ära kukkuma, vajasin uut kinnitust. Lasin pilgu üle tehnikute laua, leidsin teibirulli ja kleepisin ajuri sellega kinni. Ilus ei olnud, kuid ma ei kandideerinudki Miss Valgeks Daamiks. Rabasin ukse juurest ühed trööbatud olekuga tehnikutunked ja viskasin vangikaltsud seljast. Inimese tunne tuli tagasi.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 9/15 (J. J. Metsavana)

Intervjuu: Daniel Fryxelius (Ove Hillep)

Lauamänguarvustus: Teraskirstud kosmoses (Ove Hillep)

Sõna ulme pidas juubelit (Riina Mägi)

Tõbised ulmikud ulmepäeval (J. J. Metsavana)

Veel kord Hamiltonist (Kristjan Rätsep)

Raamatuarvustus: Horrorstör (Leila Tael-Mikein)

Estconi mälumäng 14. juulil 2012 (Taivo Rist, Rauno Pärnits)

Tracon 2015 (Inka Kortelampi)

Mänguarvustus: Mad Max - Postapokalüptiline rullnokk (J. J. Metsavana)

Animatsuri 2015 (Riho Välk)

Steam Helsinki (Ove Hillep)

Uudiskirjandus 09/15

Ulmkonnakroonika 9/15

Jutt: Ühes teeäärses parklas (Maks Hull)

Jutt: Inimkonna viimane lootus (Kaarel Kõvabait)

Tõlkejutt: Hingede saar (Henry Toke Munn)

Tõlkejutt: Lootusetu juhtum (Frank Roger)

Tõlkejutt: Mesilastulevikud (Vaughan Stanger)

Järjejutt: Valge härrasmees. 4 (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)