Peatoimetaja veerg 09/16 (J. J. Metsavana)

Septembrikuu oli hoolimata mitte kõige mõnusamast ilmast hämmastavalt üritustetihe. Teadlaste öö raames said ulmefännid ohtralt ringi liikuda ja ulmekirjandust tutvustada. Kohati oli üritusi nii tihedalt, et kaks neist sattusid õnnetuseks isegi ühele ja samale ajale. Aga sellest juba eraldi artiklis. Kindlasti soovitaks lugeda ka ühe neist ürituse aluseks olnud Andri Riidi kirjutatud referaati ulmest ja selle hindamisest teadusliku tõepära alusel.

Originaallugudest on meil heameel avaldada Maniakkide Tänava uus jutt "Liblikad pimedusest", mis ilmus algselt järjejutuna ajalehes ,,Lääne Elu". Krematooriumit pidaval matuseteenuste firmal ei lähe just kõige paremini. Omanik ei taha siiski pankrotti tunnistada ja püüab olukorda lahendada omal moel. Millisel moel just, seda saab juba igaüks ise lugeda. Lisaks muidugi veel kaks tõlget ja terve hulk raamatuarvustusi.

Head lugemist!

Kaanepildi autor: Grete Prangli. Kaanekirjad: Jana Raidma.

Intervjuu Margus Haavaga (J. J. Metsavana, Agur Tänav)

1. Eestis on viimasel ajal avaldunud palju postapokalüptilisi teoseid. Armin Kõomäe ,,Lui vutoon", Tiit Tarlapi ,,Aegade julm laul", Mairi Lauriku ,,Süsteem", Mann Loperi ,,Algus pärast lõppu", J.J. Metsavana ja Maniakkide Tänava ,,Saladusliku tsaari" sari. Mis sinu arvates tingib selle anri järjest tõusva populaarsuse?

Ma olen ise ka natuke imestunud, aga teisalt, mis siin ikka imestada. Praegu on maailm üsna rahutu paik. Põhja-Koreas toimuv oleks nagu välja kalpsanud ehtsast düstoopiast, aga globaalne terrorism on isegi ettearvamatum ja ohtlikum. Usufanaatikute eest pole kaitstud keegi. Tõenäosus terroristi kuuli või pommi läbi hukkuda on küll mitte väga suur, aga täiesti reaalne. Eesti on osa maailmast, selge see, et need hirmud jõuavad kas teadlikult või alateadlikult igale poole. Inimesed elavad küll paremini kui kunagi varem, kuid hirmud ja ärevus on sellega koos kasvanud.

Ning mis juhtub siis, kui kõige halvem on juba juhtunud - see on teema, mida tasub arutada. Mitmekülgne kirjanik G. K. Chesterton on tabavalt öelnud, et kui inimesed lakkavad millessegi uskumast, siis ei tähenda see, et nad enam mitte millessegi ei usu - tegelikult usuvad nad kõike.

2. Mis konkreetselt sind tõukas postapokalüptilist ulmet kirjutama?

Tegelikult sain viimase tõuke hea sõbraga võrdlemisi ühel ajal, kui kuulutati välja romaanivõistlus. Tema keskendus pealtnäha rahulikumale teemale, mina võtsin ette ühe loo, mis mul kujul või teisel oli juba tükk aega peas oma elu elanud, aga varem ei leidunud ühtegi konkreetset põhjust seda harutama ja jäädvustama hakata.

3. Tiit Tarlap on tuntud tugeva ühiskonnakriitika poolest oma katastroofiromaanides. Tema süüdistab kõiges pahedes alati tsivilisatsiooni ja näeb pääseteed tagasi juurte juurde pöördumises. Sinul siin raamatus otseselt mingit positiivset lahendust polnudki. On inimkonnal sinu arust üldse lootust?

Eks see juurte juurde pöördumine on ka nagu ta on. Ettekujutus primitiivsest, kuid üdini heatahtlikust ja õilsameelsest metslasest on ilmselt võrreldav antropomorfismiga.

Tegelikult ma olen näinud oma silmaga inimeste käitumist ekstreemsetes situatsioonides. Kultuurikiht meie õlgadel on ikka üsna õhuke... Teisalt - olen näinud ka neid inimesi, kes seistes silmitsi ilmselgelt ülekaaluka vastasega, suudavad jääda siiski truuks oma humanistlikele seisukohtadele. Nii kaua, kui neid on veel alles, on inimkonnal ikka lootust.

Eks inimest ole samas ikka toitnud usk uude maailma, on see siis mis vormis tahes. Erinevaid aja lõpu kuupäevi ja aastaid on eri kultuuriruumides välja pakutud loendamatu hulk. Viimseks kohtupäevaks on valmis oldud korduvalt. See on lahutamatu osa meie maailmast. Ehk ongi lootus inimkonna suurim varandus. Põhjanaabrite müüdiuurijad, abielupaar Virpi ja Jaakko Hämeen-Anttila meenutavad oma «Müütide raamatus», et ükski maailmalõpumüüt ei lõpe täieliku hävinguga. Alati leidub keegi, kes jääb inimkonna lugu edasi jutustama.

4. Su raamatus on palju filmilikke stseene. Mis on selle raamatu juures sind rohkem inspireerinud, kas postapokalüptilised filmid või romaanid?

Ei oskagi ühte teisele eelistada. Mõlemast vallast on suurepäraseid näiteid, aga sellega on nii, et ma ei oska eelistada ka näiteks jazzi rapile. Vorm pole minu jaoks üldiselt peamine, sisu loeb, kõlagu see pealegi trafaretselt.

Mõjutajaid või kujundajaid on kindlasti olnud palju, aga ma paneksin nende pikka ritta kindlasti ka J.M.K.E. suurepärased palad "Valge liblika suvi" ja "Võitja".

5. Palju sa ulmet loed? Mis on lemmikud, kui palju sa oled kursis oled Eesti ulmega?

Ulmet loen, aga ei eelista teistele anritele kindlasti. Samas loen ma ilukirjandusele lisaks päris palju ka populaarteaduslikku kirjandust ning olen dokumentaalfilmide austaja.

Eesti ulmega olen väga pinnapealselt kursis, teisest küljest käivad selle alla minu meelest nii Andrus Kivirähki kui Valdur Mikita mõned teosed.

6. Terve peatükk, üsna nostalgiahõnguline, oli pühendatud raadioajakirjaniku elule. Kas see on sinu teostumatu unelmate karjäär? Millega oled elus tegelenud?

Ma olen muide raadioajakirjanik olnud, täpselt viis aastat! Päris vahva aeg oli ja eks osa sellest tuli sellesse peatükki mingil kujul kaasa ka.

CV on mul üsna kirju. Pärast nõukogude armeest naasmist tegin sugulase firmas kilekeepe ja töötasin leivakombinaadis katlakütjana. Pole ilmselt kunagi elus rohkem raamatuid läbi lugenud kui katlamajas 24-tunniste vahetuste jooksul! Sealt kolisingi vaikselt Mulgi KUKU raadiosse üle. Raadiost lasksin end ära meelitada maavalitsusse, seal olin ka täpselt viis aastat ning sealgi oli toredaid hetki. Pärast riigiametnikupõlve läksin Sakalasse, seal olengi nüüd viimased kümme aastat olnud ja on juhtunud väga palju huvitavat ning juhtub kindlasti veel.

7. Mis oli sul tegevuskohana mõeldud? Siin on risti nii eestlaslikke kui läänelikke nimesid.

See oli tahtlik, ma ei soovinud lugu ühegi konkreetse regiooniga siduda.

8. Mis värk nende kadunud naistega oli? Seda teemat puudutati nii põgusalt?

Päris kindlasti on seda küsimust minu käest kõige rohkem küsitud ja ma jään alati vastuse võlgu. Tõesti ei tea, kuhu nad kadusid ja miks.

9. On autoreid, kes üritavad kohe esimene kord jutu võimalikult lõplikult valmis teha. On autoreid, kes kirjutavad mitu korda mustandit ümber. Milline on sinu stiil?

Kuskil seal vahepeal. Pigem ikka kaldun ehk sinna viimistlemise ja lihvimise poole. Ajakirjanikuna lähtun samadest põhimõtetest, kui vähegi võimalik ja ajalimiit lubab. Raamatu puhul polnud üldiselt mingit sundust. Mõtlesin, et kui ei saa valmis, siis ei saa, mis siis ikka. Ja tegelikult ta seisiski vahepeal õige pikalt, aga tegelased ei andnud rahu. Väga huvitav aeg oli.

10. Oled öelnud, et tahtsid kirjutada lihtsalt ühte põnevat ja haaravat futuristlikku seiklusromaani, mis parimal juhul paneks natuke mõtlema elu hapruse üle. Sakala intervjuus oled samas öelnud, et oled pigem realist ja imaginaarseid maailmu ei kasuta mitte olemasolevast põgenemiseks, vaid ikka selle rikastamiseks. Kumb on sulle siis ikkagi olulisem, kas hea seiklus või mõtlemapanev lugu?

Mõtlemapanev seiklus! Eriti vahva on see siis, kui see juhtub ilma igasuguse hoiatuseta. Külastasin näiteks hiljuti ühte ameeriklasest antropoloogi, kes on oma elupaigaks valinud Viljandi järve lähistel asuva väikese majakese, ja sain seal tõelise vapustuse. See oli ikka täiesti ebareaalne, milline see mees oli, mida kõike ta on oma 80 elatud aasta jooksul näinud ja kui vapustavad olid need kollektsioonid, mis tal kodus olid. Absoluutselt uskumatu. Ja ma olin tema majast iga päev mööda sõitnud, viis aastat, igal hommikul. Isegi ei aimanud.

11. Kes on see tegelane teoses, kes sulle endale kõige rohkem korda läks?

Millegipärast proovisin kirjutada nii, et ei oleks ühtegi peategelast. Kindlasti oli minu jaoks kõige olulisem see isa ja poja suhe.

12. Raamatu kaanepilt pärineb teoses olevast stseenist. Kuidas oled sellega rahul, või kujutasid oma vaimusilmas asja hoopis teistmoodi ette?

Jah, mul jooksis tõesti vahel raamatu tegevus peas omalaadse filmina. Samas jäin kaanepildiga ka väga rahule, seal oli väga hästi tabatud raamatu vaimu ning detailid olid ka kenasti paigas. Ma ausalt öeldes ootasin kaanepilti üsna suure ärevusega.

Eks mu lugu olnudki mõeldud hommage'ina postapokalüptilisele anrile kui sellisele. Kindlasti annab see anr palju vabadust, aga sisaldab samas ka mõningaid kohustuslikke elemente.

13. On sul sahtlis mustandeid veel? Mis anrid ja teemad sind veel köidavad? On midagi ehk kirjutamisel?

Mustandeid ei ole, ideid tegelikult on, paar päris konkreetset isegi. Kui tõesti mingi impulsi ajel midagi suuremat käsile võtan, siis ehk proovin ka mõnda teist anri - vahelduse mõttes. Aga mine tea, ulme ja fantasy on ikkagi nii toredad, et täitsa võimalik, et jään neile truuks.

Hästi toredaid lugusid on üldse selle postapokalüpsisega juhtunud. Wittenbergi lähistel elas kunagi mõjukas luteri pastor Michael Stiefel, tema teadis absoluutselt kindlatest allikatest, et maailm variseb täies mahus kokku 1533. aasta 3. oktoobri hommikul kell 10.00. Pastori jüngrid müüsid maha kõik, mis vähegi võimalik, ning jõid raha lihtsalt maha. 4. oktoobril oli kõik endine, kuid külarahvale polnud jäänud muud kui kõva pohmell ja tühjad pihud. Pastor sai kõvasti peksa. Seda ideed saaks suurepäraselt mugandada näiteks Eestisse.

Foto: Elmo Riig

Raamatuarvustus: Kuidas lõhnab kuri (Agur Tänav)

Eks raamatute headuse üle saab otsustada mitut moodi ja nagu Ulmekirjanduse Baas on aegade jooksul näidanud, siis ongi igal inimesel omad mõõdupuud. Kellel mõnus sulejooks, kellel huvitavad ideed, kellel alltekst ja sümbolid.

Margus Haava ,,Kuidas lõhnab kuri" on mõnusa sulejooksu romaan, kirjutada autor oskab. On väga hea, et meie ulmemaastikule on sisenenud ja loodetavasti püsivalt, mitte lihtsalt vilksatanud, uus paljulubav autor. Raamat on õhuke, kuid parasjagu just sisu jagu. Tegevus toimub kuskil suurte mägede maal, mereäärses riigis. Täpsemalt, endises riigis, sest maailmast on üle käinud see ja teine koledus, ning nüüd püüab igaüks oma väikse sootsiumi luua, et postapokalüptilises maailmas hakkama saada.

Tegelased, kelle saatus meie ees lahti hargneb, on huvitavad ja eripalgelised. Tasapisi tekib nende kõigi vastu sümpaatia, isegi nn. antikangelaste suhtes, sest lugejat tutvustatakse neid kujundanud sündmustega ja nii saab aru, miks tegelased teevad oma asju nii nagu nad teevad. Ainus, mis tegelaste juures vajaka jääb, on veidi enam süvitsi minemine ja tutvustamine pikemalt, kui paari tagasivaate jagu. Õhukesele romaanile oleks kindlasti oma paarkümmend positiivset lehekülge juurde andnud tegelaste dialoogide kaudu parem väljajoonistamine. Seltskond, kes elus ja surmas ringi seikleb, räägib omavahel veidi liiga vähe. Selle võrra oleks saanud ka välja jätta näiteks isand raadioamatööri, kes oli selline veider eraldiseisev tükk, ilma milleta oleks tekst ainult võitnud, kuna ta ei seostunud vähimalgi määral põhilooga.

Eks otsi oli loos lahti jäänud veelgi. Otseselt need ei sega, sest peategelased ei peagi saama kõike detailideni ja lõpuni teada, mis maailmas sünnib, eriti kui see maailm on selline ,,kui näed, siis tapa" keskkond. Kuskohast sa seal ikka nii väga informatsiooni hangid. Kuid seikluskirjanduse anris oleks lugejasõbralikum, kui ei oleks sees liialt asju, mis jäävad lõpuni avamata.

Just seikluskirjanduse ja postapokalüptika sõpradele julgeksingi seda romaani soovitada. Rohkem isegi vast seikluskirjanduse sõpradele, sest postapokalüptikaga on siin nii nagu kipub minema meinstriim zombikirjandusega - kuna lugusid sel teemal on palju, siis midagi põrutavalt uut eriti ei ole. Küll on aga see, mis olemas, kirjutatud mõnuga loetavalt. Loodetavasti ei jää see kirjaniku viimaseks teoseks.

Kas ulmekirjandust tuleks hinnata teadusliku tõepära järgi? (Andri Riid)

Teadlaste Öö Festivali raames 30. septembril 2016 toimunud vestlusringi ,,Ulmekirjanduse võimest näha tulevikku" ettevalmistamisel ennast ise kirjutanud essee.

Ulmekirjanduse mõte nagu mistahes kirjanduse alaliigi mõte on kujutada inimeseks olemist ja jutustada lugusid inimeseksolemise eri aspektidest, mis võivad avalduda eri situatsioonides. Kuna ulmes on autor sündmustiku konstrueerimisel vabam kui teistes anrites - eeskätt tänu sellele, et tal on vabadus see maailm, kus tegevus toimub ja kus miski on üldjuhul ka oluliselt teisiti, kui meile teadaolevas maailmas, ise kokku panna - siis on tal ka rohkem võimalusi eri situatsioonide konstrueerimiseks ning seeläbi ehk ka seda inimeseks olemist vähemalt potentsiaalselt rohkemate või alternatiivsete nurkade alt valgustada.

Kuigi eksisteerib osa ulmekirjandusest, nn tõsiteaduslik fantastika, mis paneb suurt rõhku teaduslikule tõepärale ja tehnilistele detailidele, ei ole teadustäpsus kindlasti hea ulme vältimatuks eelduseks; pigem on teadussaavutused ja teaduse võimalikud arengusuunad enamikele autoritele lihtsalt inspiratsiooniallikaks oma lugude kirjutamisel. Ning muidugi on ulmekirjanikke igasuguseid, nii nagu on regulaarselt laiemale avalikkusele mõeldud teadusajakirju lugevaid autoreid, on ka neid, kes ei saa millestki aru ega soovigi selle poole püüelda. Samamoodi on teadusliku tõepära suhtes väga erineva valulävega lugejaid. Philip K. Dicki ,,Martian Time-Slip" (kus kujutatud Mars ei erine millegi poolest planeedist maa, või isegi veel kitsamalt Ameerika Ühendriikidest) või Brian Aldissi ,,Hothouse" (kus ronitakse Maalt Kuule mööda sinna kasvanud puutüve) on kindlasti vastuolus sellega, mis teadus meile astronoomiast räägib, kuid kas tegu on ebaõnnestunud ulmega, sõltub juba lugeja vaatenurgast.

Püüd jääda vaid teadusega võimaliku raamidesse kitsendaks autorite valikuvabadusi. Nt on kindlasti võimatu ajas rändamine, aga kes tahaks loobuda sel teemal kirjutatud tervest reast köitvatest lugudest? Ka väära eeldusega on võimalik edukalt opereerida, nt juurelda ajaparadokside üle, ehk mis juhtub siis, kui minna tagasi minevikku ja tappa oma vanaisa. Võib juhtuda, et mingil imepärasel põhjusel midagi ei juhtu, võib juhtuda, et universum kukub kokku, võib juhtuda, et tekib mitu paralleeluniversumit jne. Võib kirjeldada ka teadaolevalt võimatut alternatiivajalugu, mis realiseerub mingi ajaloolise sündmuse teistmoodi toimumisel ja teha seda väga põhjalikult, metoodiliselt ja nauditavalt. Küll on aga tähtis see, et kui autor on mingid reeglid kehtestanud, ta neist ise loo raames kinni peaks.

Samamoodi on ilmselt võimatu valguse kiirusest kiiremini liikumine, aga kui me ulmes sellega lepiks, poleks meil paljusid suurepäraseid mastaapseid kosmoseoopereid ja me kolistaks heal juhul ringi päikesesüsteemi piirides või oleksid kõik kosmoselood põlvkondade laevade lood.

Ulmet on mõneti raskem lugeda kui tavakirjandust, sest iga kord raamatut alustades tuleb tundma õppida erinevat maailma, mille autor on välja mõelnud; mida aeg edasi, seda keerulisemaks see maailm läheb, sest millegagi tuleb üha nõudlikumaks muutuvat lugejat üllatada. Pulbiajastul oli asi lihtsam, tegelane lihtsalt "sattus" kuskile nagu John Carter Marsile ja kukkus seal seiklema või siis leiutas ta oma kodulaboratooriumis mingi kiire või jõuvälja, mis ta universumisse seiklema paiskas või tegi garaais endale gaasiahjust raketi. Tolleaegsele lugejale see sobis, praegune peaks seda naeruväärsuseks. Seda enam, et üksildase leiduri elik hullu teadlase lugusid, mida on kirjutatud alates Shelley ,,Frankensteinist", ei saa ka väga realistlikeks pidada.

Mündi teine külg on, et autor, kes mõtleb mingi asja välja, peab selle lugejale selgeks tegema ning et teos ei jätaks muljet kasutusjuhendist, peab autor oma selgitused kuidagi sündmustikku peitma. Nii või naa ei saa sellega liiale minna, sest pole mõtet teha oma teosest mingit erinevaid teooriaid lahkavat traktaati.

Õnneks saab autor toetuda eelnenud ulmekirjanike põlvkondade panusele, justnagu teaduses, tsiteerima kedagi ei pea, aga paljud tehnoloogiad ja terminid (à la hüperruum) on läinud üldkasutusse.

Nii või naa on märksa suurem osa ulmest meelelahutusliku funktsiooniga, kus seotus teadusega on lihtsalt dekoratsioon, butafooria ja sisuliselt jätkatakse lihtsalt seiklusjuttude traditsiooni. See oli omal ajal ka väga loomulik jätk, sest eksootilised valged laigud maakeral, kuhu autoril oli võimalik oma teose sündmustik viia, kadusid lihtsalt ära. S.t et mingid pärismaalased, elukad või võõrad tsivilisatsioonid dunglis asendati tulnukatega; rakettidega lendamist ilmaruumis võib võrrelda piraadilugudega jne.

Kehv ulmekirjanik kirjeldab, mida inimene mingi leiutisega teeb, hea ulmekirjanik kirjutab pigem sellest, mida leiutis inimestega teeb. On öeldud ka nii, et hea ulmekirjanik leiutab auto, veel parem liiklusummiku. Eelnevast tuleneb, et ulmekirjanduse esmane funktsioon ei ole tuleviku ennustamine (sellega tegeleb futuroloogia), tehnoloogiate arendamine (selleks on teadus), teaduse arengu teemadel spekuleerimine (sellegagi tegeleb mingi teaduse/futuroloogia kombinatsioon) või inimeste harimine teaduse alal (selleks on populaarteaduslik kirjandus ning ulmest teaduslikku tõe otsimine ei ole targem selle otsimisest ,,Halloo, Kosmose" saadetest). Ulmekirjanduse esmane funktsioon on jutustada mingit lugu. Soovitavalt inimestest.

Ehkki ulmekirjandus ei ole futuroloogia, tuleb ulmeautoril sellega tahes-tahtmata mingil määral tegeleda, sest mingi maailmaloogika tuleb tal konstrueerida. Tuleviku ennustamisega on lood kohati nagu ilmaennustamisega - on üsna turvaline ennustada homset ilma, samuti on turvaline ennustada ilma kaugemas tulevikus, sest see viimane ei huvita eriti kedagi ja me ei ela 100 aasta pärast, et ennustust kontrollida, küll on aga märksa keeruline õigesti ennustada kasvõi järgmise nädala ilma. Analoogiliselt on suhteliselt turvaline kirjutada lähituleviku lugusid, nn tehnotrillereid, sest asjad ei jõua viie aastaga tõenäoliselt eriti palju muutuda ja pakkuda mastaapseid visioone aastatuhandete pärast saabuvast ajast (kuigi on ka vastupidiseid näiteid nt Olaf Stapledoni ,,Last and First Men'i" näol, mis on päris jabur raamat), kuid kõige raskem on näha ette tulevikku, mis saabub 20-100 aasta pärast.

Samuti kehtib seaduspära, et kui autor just ei ennusta homset päeva, siis on liiga täpsetel, detailirohketel kirjeldustel ja ennustustel suur oht pöörduda autori vastu, kuna need aeguvad kiiremini ja muudavad võib-olla juba 10 aasta pärast ennustuse naeruväärseks. Pidevalt arenev teadus ja lisainfo, mis meil on ümbritseva maailma või ilmaruumi kohta õnnestunud hankida, on nullinud ära paljud omaaegsed lennukad ideed Marsi või Veenuse tsivilisatsioonidest või üldse Veenusel maandumisest.

Seetõttu pakun, et nutikad autorid püüavad tegelikult ennustada pigem trende, sündmusi või fenomene, aga mitte nende üksikasju; viimased on tagantjärele tihti pigem karikatuursed (Verne'i kahurikuul, millega kuule lennati, Asimovi positronajud või kasvõi Lukjanenko virtuaalreaalsuse köögipool).

Üks inimene ei saa olla lõputult läbinägelik, seetõttu võib ta ennustada õigesti arengut mingis valdkonnas, aga elu ka 20 aastat hilisemas tulevikus ei koosne ainult sellest valdkonnast, kõik muu areneb samuti edasi ja autor ei suuda kõike hallata. Robert Heinleini 1949. a koostatud 19-punktilises prognoosis aastaks 2000 on täppiläinud punkte näputäis. Mis sellest, et Heinlein oli päris leidlik, selgepilguline ning teadust-tehnikat jagav inimene.

Ehkki neid asju, mis ulmekirjanduses kirjeldatust teoks on saanud pole sugugi vähe, on neid kindlasti kordades vähem kui asju, mis kohe üldse teoks pole saanud või mis arenesid hoopis teist rada pidi. Sel lihtsal põhjusel, et valesti ennustada on palju tõenäolisem kui õigesti ennustada.

Ulmekirjanduses on palju valeprognoose, nt ei osanud paljud autorid sh Isaac Asimov, keda võibki pigem pidada võrdlemisi tuimaks ekstrapoleerijaks, ette näha miniaturiseerumist ja arvutustehnika arengut, mistõttu tema 50ndatel kirjutatud lugudes pole arvuteid üldse või on need hiidarvutid, millega peab perfokaartide vahendusel suhtlema. Iseenesest on ju ka robotid, nagu nad esinevad Asimovi teostes, lihtsalt mingi variatsioon majaneegrite teemal.

60ndatel seksuaalset vabadust jutlustanud ulmekirjanikud ei osanud ette näha, et võiks tekkida mingi letaalne suguhaigus, mis juhtus juba dekaad hiljem, nagu me teame. Suuri raskusi on olnud ka maailma poliitilise maastiku prognoosimisel, paljudes teostes õitseb Nõukogude Liit veel XXI sajandil uhkesti edasi. Paljudes teostes ei osata arvestada isegi majandustegevusega vältimatult kaasas käiva inflatsiooniga.

Tihti ülehinnati progressi kiirust kosmoselendude valdkonnas, eriti nn tulevikuajalugudes. Nagu me ajaloost teame, pärineb viimane mehitatud kuukülastus aastast 1972. Samavõrd alahinnati arvustustehnika tähtsust, pahatihti ei mõistetud isegi mitte programmeerimise olemust, igaks ülesandeks tuli ehitada spetsiaalne selleks mõeldud seade. Karikeeritult näeb see fenomen nii välja, et tüüp sõidab kosmoseraketi pardal Aldebaraanile ja kasutab arvutuslükatit kursi arvutamiseks.

Väga mööda on tihtilugu pandud sotsiaalse kombestikuga. Näiteks kasvõi hüpoteetilisel XXV sajandil elavad, kuid justnagu 50ndate koduperenaistena käituvad naised või see, kuidas kaugtulevikus kõik ahelsuitsetavad.

Õigesti on ennustatud mõningaid nipsasjakesi, tihti tõenäoliselt pigem juhuslikult kui pingelise futuroloogilise ajurünnaku tulemusena. Krediitkaarte, tuumarelva, antidepressante, pihuarvuteid.

Võib-olla kõige uhkem täideläinud ulmekirjaniku ennustus on Arthur C. Clarke'i prognoositud sidesatelliidid, paraku ei ilmunud see prognoos tal ilukirjanduslikus teoses, mees oli ka üpris innukas futuroloog.

Üks kurioosne lugu on seotud vähetuntud kirjaniku Cleve Cartmilli 1944. a ilmunud looga "Deadline", kus ta kirjeldas tuumarelva konstruktsiooni sedavõrd detailselt, et temaga võttis ühendust FBI.

Ilu on vaataja silmades, Ray Bradbury tunnustatakse, et ta nägi ette

kõrvasiseste kõrvaklappide teket romaanis "451° Fahrenheiti"; minu meelest on selle romaani palju prohvetlikumaks ennustuseks interaktiivsed telesarjad, mida inimesed vaatavad, n-ö reality TV. Selle üle, kas ja kus kirjeldati esimesena midagi internetilaadset, vaidlus kestab. Heinleinil oli välja mõeldud mingi pneumaatiline infosüsteem, mis infomaterjale sisaldavaid kapsleid kohale toimetas, kas seda võiks nüüd pidada interneti analoogiks, on interpretatsiooni küsimus. Tihti võibki jääda vaidlema, kas ähmasevõitu kirjeldusest annab deifreerida mingit praegu eksisteerivat seadet, nähtust või protsessi; või kas lugeda piisavaks üksnes ideed või on vaja ka tööprintsiibi kirjeldust.

Ülisuur tõenäosus teha valeprognoose ei muuda siiski seda, et korralik ulmekirjanik, kui ta tahab kirjutada ulmelugu, milles leiab rakendust mingi teaduslik idee, võiks vähemalt populaarteaduslikul tasemel kursis olla selle teadusvaldkonna uusimate saavutuste ja arenguperspektiividega. Ulmekirjanikud ,,toituvad" (populaar)teadusest, mitte vastupidi.

Teadusel on ulmele kahtlemata korrigeeriv toime, s.t et areng kosmoselendude ja täheteaduse vallas on muutnud realistlikumaks seda valdkonda käsitlevaid teoseid; samuti on arvutustehnika areng oluliselt muutnud meie sh ka ulmeautorite ettekujutust infotöötlusest ja selle võimalustest. See kehtib loomulikult samamoodi ka teiste teadusvaldkondade kohta. Mis ei tähenda, et mingid lähituleviku murrangud neis valdkondades ei võiks jälle asju pea peale pöörata ning terve virna teoseid teadusliku tõepära mõttes aegunuks kuulutada.

Ehkki üldjuhul on ulmekirjandus oma sügavuses ja sisukuses ulmefilmidest kaugel ees, meenuvad tuleviku ennustamisega seoses tegelikult esimesena ulmefilmid. Kasvõi 1989. aastal linastunud "Back To The Future" teine osa, mis kujutab mh elu-olu aastal 2015 (ja üldsegi mitte halvasti). Seda eeskätt seepärast, et erinevalt raamatust tuleb filmis interjöörile, s.o elu pisidetailidele rohkem rõhku panna. Kui raamatus siseneb inimene tuppa, ei pea me seda tuba lugejale tingimata kirjeldama, filmis tuleb aga see ruum koos kõigi üksikasjadega visualiseerida. Tihti meenuvad ulmefilmidest aga pigem anakronismid nt videotaksofon "Blade Runnerist". Rääkimata tegelaste soengutest ja garderoobist paljudes filmides, mis kannavad filmimisaja pitserit, selle asemel, et futuristlikult mõjuda.

Inimene on eeskätt oma aja laps ega ole väga palju suuteline oma ajast kõrgemale tõusma. Ning ega peagi. Mina loengi ulmet rohkem kui midagi, mis dokumenteerib inimkonna lootusi ja hirme kirjutamise kaasajal.

Siiski ei saa öelda, et ulmekirjanikud tuleviku kujundajana kasutud oleks; Orwelli ,,1984" on väga mõjuv näide äärmuseni arendatud totalitarismist, mis on kahtlemata mõjutanud inimeste mõtlemist. Ilmus palju teoseid tuumasõja teemadel, juhtmotiiviks see, kuidas võidurelvastumine mitte kellelegi head ei tähenda. On lugusid tarbimisühiskonnast, suurkorporatsioonidest, ülerahvastatusest, globaalsetest taudidest, kontrolli alt väljunud tehisintellektist, geeni- ja nanotehnoloogiast ja nendega seotud ohtudest; kõigest, mis inimesi meeli erutab. Peale selle on ulmekirjandus andnud teadusele ja tavakasutusse termineid, nagu näiteks sõnad robot, paabelkala, geenitehnika, küberruum, arvutiviirus, samuti space- ja tele- eesliitega terminid.

Üheks kõige läbinägelikumaks ulmeteoseks on peetud John Brunneri romaani ,,Stand on Zanzibar". Tegu on 1969. aastal ilmunud uut lainet esindava, ilmumishetkeks kõige paksema ulmeromaaniga (üle 600 lk), mis kirjeldab maailma aastal 2010 ning sisaldab mh järgmist:

(1) Teoses tegutseb president Obomi (paraku mitte USA, vaid ühe väljamõeldud Briti endise koloonia president).

(2) Ühiskonda vapustavad peast põrunud üksikisikute poolt (tihti koolides) korda saadetud irratsionaalsed vägivallaaktid.

(3) Teiseks oluliseks ebastabiilsuse allikaks on terrorismiaktid.

(4) Võrreldes 1960. aastaga on hinnad kasvanud inflatsiooni tõttu kuus korda.

(5) USA suurimaks rivaaliks pole mitte Nõukogude Liit vaid Hiina. Rivaliteet on majanduslik.

(6) Euroopa riigid on loonud rahvaste liidu, et laiendada majandustegevust ja mõju maailmas. Mandri-Euroopa riigid on tihti kriitilised USA suhtes, Suurbritannia pigem toetav.

(7) Aafrika sörgib jätkuvalt muu maailma sabas ning Iisrael mängib võtmerolli Lähis-Ida kriisides.

(8) Kuigi abielu ei ole institutsioonina kuhugi kadunud, eelistavad noorema põlvkonna inimesed lühemaajalisi suhteid.

(9) Homoseksuaalsus on pääsenud põlu alt ning seksuaalvõimekust tõstvad preparaadid on laialtlevinud ja propageeritud.

(10) Mustanahaliste positsioon ühiskonnas on oluliselt paranenud.

(11) Autod on valdavalt elektriautod. Juhtivateks autotootjateks on General Motors ja Honda (tootis raamatu kirjutamise ajal põhiliselt mootorrattaid).

(12) Sellest hoolimata on Detroidist saanud kummituslinn.

(13) TV uudistekanalid levivad satelliitide kaudu.

(14) Televisiooniprogramme on võimalik endale ise koostada.

(15) Lennukid on varustatud meelelahutussüsteemidega, mille osaks on individuaalne ekraan igale reisijale.

(16) Arvutifaile prinditakse laserprinteritega.

(17) Tubakatooted on sattunud põlu alla, kuid kanepi omamine ja tarbimine on dekriminaliseeritud.

Kas sellest täideläinud ennustuste hulgast peaks järeldama, et ,,Stand on Zanzibar" on kõige olulisem ulmekirjanduslik teos, mis eales kirjutatud? Vastus on ,,ei", tegu on halvastiloetava ja laialivalguva romaaniga. Ulmekirjanduse hindamist ei saa taandada teaduslike hüpoteeside paikapidavuse kontrollile.

Ulmeüritused teadlaste öös (J. J. Metsavana, Veiko Belials)

Teadlaste Öö festivalinädal algas Ulmeühingu jaoks kohe esmaspäeval, 26. septembril, kui Maniakkide Tänav tegi Tartu kirjanike majas ulmejuttude kirjutamise töötoa. Kahjuks oli osalejaid ainult neli.

Kolmapäeval, 28. septembril käisid Mann Loper ja Mairi Laurik Kiviõli Gümnaasiumis rääkimas endast, ulmest ja kirjutamisest. Samuti tegid nad väikese ulmekirjutamise töötoa. Osavõtjaid oli 21.

Foto: Hanna-Liina Kingsep

Eesti Lastekirjanduse Keskuse ulmeklubis oli neljapäeval külas ulmeguru Jüri Kallas Kes esitas kuulajatele linnulennuline ülevaade ulme ajaloost (kuigi see polnud Teadlaste Öö raames, sobitub see toimetuse arust samuti toimunud ürituste ritta).

Foto: Ene Kallas

Reedel toimus kogunisti kaks üritust Tallinnas ning üks Tartus. Tallinna Tammsaare Muuseumi Teaduskohvikus arutlesid ulmekirjanduse tähenduse ja mõtte üle Jüri "Ulmeguru" Kallas ja Ulmekirjanduse Baasi pidaja Andri Riid, kohvikut modereeris Peeter Helme. Juttu tuli sellest, kui palju ulmekirjandus toetub teadusele, kuidas see "teadusele toetumine" tegelikkuses välja näeb, milliseid nõudmisi ulme lugemine lugejale ja selle kirjutamine kirjanikule esitab, kui läbinägelikud on olnud ulmekirjanikud oma tulevikuprognoosides ning kas selliste prognooside täidemineku protsent võiks ühtlasi olla ulmekirjanduse kvaliteedi näitajaks. Lisaks toodi näiteid mõningatest markantsematest täppi ja möödaennustustest ning räägiti ka ulmest üldisemalt. Üritus läks ise täismajale ehk kohaletulnutel oli kohati raske istekohtigi leida.

Foto: Ene Kallas

Need kes Tallinnasse ei sattunud, võivad toimunust osa saada ERRi vahendusel. Või lugeda Andri Riidi ettekandeks koostatud referaati siitsamast Reaktorist.

Samal päeval Tartus esines Siim Veskimees Kivilinna Gümnaasiumis kaks korda - ühe korra 5.-6. klassidele ja teise korra 7.-8. klassidele. Ta rääkis ulmest laiemalt, selle alamanritest ja andis ka ülevaate eesti ulmest.

Rahvusraamatukogu väikeses saalis oli 30. septembril vestlusring "Mart Laari "Sügissõda" teaduse ja ulme piiril". Kahjuks ei saanud Mart Laar osaleda, sest pidi seoses presidendi valimistel kujunenud erakorralise olukorraga olema presidendi juures. Aga Tartust jõudis üritusele appi Siim Veskimees (kes oli ka raamatut lugenud) ning toimus vestlus Leo Kunnase ja Siim Veskimehe vahel. Vestlust modereeris Veiko Belials. Kuulajaid oli üheksa. Leo Kunnas oli oma sõiduvees ja rääkis Vabadussõjast ning Eesti riigikaitsest, lahkasime alternatiivajalugu laiemalt ja Laari raamatut kitsamalt, jutuks tulid ka analoogid (Hanno Ojalo "1939. Kui me valinuks sõja..." ja Eero Lattu "Kaitstud Eesti"). Jõuti järeldusele, et see ajahetk oli eesti rahva jaoks niivõrd traumaatiline kogemus, et on nõudnud mitmekordset alternatiivajaloolist lahtikirjutamist, et üle saada iseendi reetmise mõrust kogemusest. Kuulajatel näis olevat huvitav. Kõigil oli kahju, et Mart Laari ennast kohal polnud, sest oleks olnud huvitav kuulda, mida tema neist mõttekäikudest arvab.

Peale üritusi jätkasid ulmikud kogunemist ja muljetamist esialgu Hr Mauruse pubis ja öö edenedes Hargla kodus.

Foto: Ene Kallas

Raamatuarvustus: Ja nad suridki (Reidar Andreson)

Saladuslik Tsaar 4: Kui rumalad surid

Meie kohalikus ulmeskeenes pole just palju selliseid kirjanduslikke ühismaailmu, kuhu mitmed autorid jätkuvalt panustada soovivad ja seda juba tubli viie aasta vältel. "Saladusliku Tsaari" esimesest jutukogumikust alguse saanud nn Ippoliti maailm on seetõttu üpris haruldane nähtus. Nagu sarja peamised eestvedajad ja autorid - J.J. Metsavana ning Maniakkide Tänav - on esimese kogumiku eessõnas öelnud, sai kogu asi alguse köögist, kus viibis ka maailmaloome kolmas autor Jaagup Mahkra. Just seal tulid esimesed välgatused, ideepojukesed ja sinna sekka palju muud pahna, millest hakkasid välja kooruma arad pulstunud sulgedega jututibud. See köök on üks veider asi. Meenub ühe tuntud geeniteadlase ütlus, et mõte eestlaste geenipank luua tuli köögis istudes. Toonane peaminister pidas seda piisavalt hullumeelseks ideeks, et asi töösse anda. Aeg näitab, kas "Saladuslik Tsaar" kirjandusmaailmas taolise ampluaa saavutab, sest hullust on siin tõesti palju.

Aga nüüd asjast. "Saladuslik Tsaar 3: Kettmõõgaga mõõdetud maa" ja sama autoritandemi jätkuromaan "Saladuslik Tsaar 4: Kui rumalad surid" käivad tegelikult sama jalga ja neid tuleks just sellisena lugeda. Kuigi seda pole kusagil eraldi välja toodud, on tegemist diloogiaga, mis üsna järsult kaheks lõigatud. Autorid ise on maininud, et algne lugu lihtsalt paisus liiga suureks, mistap oli vaja kaks eraldi raamatut välja anda. Kui eelmine osa keskendus peamiselt peategelaste retkega Tarbatu peale, siis antud romaanis läheb lugu põhimõtteliselt samast kohast edasi, kus eelmine lõppes, ja nüüd on siht seatud Uus-Kiievile.

Erinevalt esimesest romaanist oli siinne tihedalt tegevust täis ja mürglit jagus pea igasse peatükki. Kuid see oli mahlane ja mitte kunagi kuiv tampimine. Lugu arenes paralleelselt laante vahel aurumasinatega tammudes, Uus-Kiievi mudastel tänavatel roomates, Maa orbiidil ja virtuaalses reaalsuses kulgedes. Ei puudunud Mandilik lömastamine, robotkostüümid, mehhad, valimatu viina viskamine, kosmoselahingud ja tehisintellektide omavaheline jõukatsumine... sõnaga, siin oli kõike. Võib-olla tulebki nii välja teose negatiivne aspekt - hirmkiire sündmuste areng ja selline lai spekter tegevuskohti ei jätnud palju ruumi hingetõmbeks. Osad rassid(?) said romaanis vähe tähelepanu. Näiteks putukinimestest oleks soovinud rohkem teada saada, et mis asja nad täpsemalt ajasid ning kuidas nende areng on toimunud. Kuid autoreilt on lekkinud infokild, et plaanitavas järgmises Tsaari jutukogumikus võetakse ka need tegelased lähema vaatluse alla. Samas maoljate peatükk pärast lõpulahingut tundus olevat kuidagi liigse elundina romaanile külge augmenteeritud. Venitas asja pikemaks ja olulist infot sealt juurde ei saanud.

Kui mu mälu mind ei peta, pöörati "Kettmõõgaga mõõdetud maas" rohkem tähelepanu Kal'i tegelaskujule (selline korralik Kalvaniseerimine), kelle otseses mõttes vaimne ja füüsiline teine pool Los jättis veidi rõõmsameelselt kohtlase mulje. Seevastu antud romaanis saab viimati nimetatut tegelasest teose peakangelane ja tema sisemaailma avanedes leiame eest päris huvitava karakteri. Los'i eneseotsingud või läheduse leidmine naissoost tehisintellektiga ja romaani transhumanistlikud lõputeemad olid arvustaja jaoks teose präänikuks. Viimane peatükk pani ka muidu puise arvustaja heldima. Raamatus on huvitavaid pöördeid, kus algselt positiivne kangelane osutub reeturist salaagendiks ja samas mõni tigedam tegelane on hingelt siiski hea, nagu ühes korralikus seikluses olema peab. Mõnusat huumorit, vahedat suupruukimist ja pulle stseene jagub ka käesolevasse raamatusse, kuigi olustik on põrsiklikult sünge ja tegelaste käekäik kõike muud kui roosiline.

Raamatu kujunduse kohta on häid sõnu juba teistelt kostunud ja ei saa minagi sellest mööda minna. Stiliseeritud peatükkide alapealkirjad, Meelis Kroetskini suurepärased illustratsioonid erinevatest stseenidest ning lõppeks muidugi raamatu kaanepilt, mis annab hästi edasi Tsaari-maailma sümboliks kujunenud Ippoliti algset vaimsust - need on väga hästi õnnestunud. Tõesti-tõesti, terveid põlvkondi hirmutav satelliitkompleks on tagasi, vihasem kui kunagi varem ja lugejaid ootab ees vägev tulevärk.

Antud romaan sulgeb üsna galantselt ühe peatüki Ippoliti maailmas - Kuu Multirahvuselise Kultuuri sõjaväelase Jaan Kallose lugu saab siin otsa. Või siis teatud määral on see nii. Mitmete teistegi tegelastega jätame romaaniridadel hüvasti, kuid Ippoliti maailm ei piirdu ainult nendega. On lõputult võimalusi soovi korral uusi suundi avastada ning eri nurkade alt mahlaseid alieenilögalikke suutäisi haugata. Arvustaja jaoks oli tegu mõnusalt ladusa lugemisega ja nauditava võimalusega kainest argipäevast joviaalsesse Tsaarimaailma sukelduda.

Stranger Things (Riho Välk)

Stranger Things viib meid (tagasi) aegruumi, kus asjad olid lihtsamad, ning meeleheitlik ainulaadsuse poole püüdlemine pole eksistentsi ainus eesmärk. See toob meieni klassikalise õudusloo, mille keskmes on valitsuse eksperimendid, psühholoogilised traumad, ning lõpuks ka klassikaline kollijaht.

Meid viiakse unisesse USA 80ndate väikelinna, mille elanikel pole millegi üle kurta. Elu veereb vaikselt omasoodu, elatakse, sigitakse ja suretakse. Just seda idüllilist lihtsat elu, mis oli alles üsna hiljuti, on siin sarjas ülihästi edasi antud. Lapsed sõidavad jalgratastega, sest keegi ei pea vajalikuks neid helebeei perebussiga trepist treppi sõidutada - pole ju terroriste, pedofiile ega ateistlikke liberaale. Politseinikud hammustavad sõõrikut ja lürbivad kohvi peale, sest mingid väikesed juhtumid ei jookse niikuinii kuskile ära, veel vähem vajaksid need riiklike korrakaitseorganite sekkumist. Tiinekad käivad koolis ja räägivad popmuusikast. Klassikalised peremudelid, valge aiaga maja ning labrador.

Idüll võikski kestma jääda, kuid mängu tuleb klassikaline salajane valitsusorganisatsioon, mille eesmärgid ja meetodid on samuti ajastutruud - supervõimetega laste väljaarendamine, kelle abil kommuniste võita, spioone leida, ning Coca Cola purke kortsutada. Ja nagu on ühe õuduka alustamiseks vaja, läheb ka see eksperiment ettemääratud rada - ikka käest ära.

Loo peategelasteks on kamp täiesti tavalisi poisikesi - mängivad keldris Dungeons and Dragons'i, käivad jalgratastega romulas, kaikaga kola togimas, ning kooli raadioklubis teiste raadioamatööridega suhtlemas. Asjad lähevad tõsisemaks siis, kui üks nendest jäljetult kaob. Selle kadumise juures on kõige veidram just see, et selliseid asju sellises väikelinnas lihtsalt ei juhtu - miks peaks keegi kaotsi minema, kõik muud asjad on liiga kaugel, ning linnake ise on liiga väike, et selle sisse ära kaduda. Kadunud sõbra asemele leiavad poisikesed aga laborist ära jooksnud supervõimetega neiukese, kellega koos siis kadumaläinud sõpra otsima hakata.

Ülaltoodud pealiini ümber ja kõrval põimub lahti aga veel hulgaliselt erinevate vaatenurkade käsitlusi. Kadunud laps oli ju kellegi poeg, kellegi vend, kellegi väikese venna sõber jne. Linn on väike, kõik tunnevad üksteist, mis teeb aga tihti inimsuhteid hoopis keerulisemaks. Vaatajale pakutakse ka täiesti korralikku ja realistlikku suhtedraamat, mida on väga heade tegelaste ja näitlejate tõttu lausa tore vaadata. Samuti vääriks äramärkimist Winona Ryderi poolt mängitav kadunud poisi ema, kes on tõesti kõik 8 osa usutavalt hüsteeriline, ning pole ülemängitud. Tige-tülpinud erif jätab tõesti mulje, nagu tal oleks tõesti väga raske inimeste väikeprobleemidest hoolida. Kõikidele tegelastele on antud põhjalik ja väga usutav taust, mis selgitab nende käitumist. Ükski karakter ei tundu rangelt kliee järgi käivat, kuid keegi ei mässa ka klassikalise rolli vastu, pigem käitutakse lihtsalt normaalsete inimestena.

Kogu teemale annab lisavürtsi kuri valitsusorganisatsioon, mis annab endast parimat, et kogu lugu kinni mätsida, ning ka oma kadunud katsejänest üles leida. Nii jagunevadki inimesed kiiresti kahte leeri - ühed, kes usuvad, et linnas on koletised, lapsed ei kao niisama, ning valitsus hämab, versus "normaalsed", kes on veendunud, et eelnimetatud inimesed on lihtsalt paranoilised, või siis lausa hullud.

Stranger Things on justkui sügav kummardus klassikalistele 80ndate õudukatele. See ei esitle ennast uue suurteosena, see ei nõua sügavaid mütoloogilisi teadmisi ega isegi ürita meeleheitlikult originaalne olla. Selle asemel võetakse parimaid, järgi proovitud detaile, ning lüüakse need uhkelt läikima. See nopib kokku kõik elemendid, mis teeb vanad õudukad heaks, ilma et sinna pressitaks tänapäevast ängi ja ahastust. Isegi ehmatuskohad olid hästi tehtud - nendega ei liialdatud, ning need mõjusid just parajalt - vaatajat ei üritatud suure sähvaka-põmakaga oimetuks lüüa, kuid pingest ja üllatustest puudust ei tulnud. Kogu jutuvestmine jättis ohtralt ruumi fantaasiale, kuid suutis seda samal ajal õiges suunas juhtida.

Kokkuvõtvalt võiks öelda, et tegu on stiilipuhtama 80ndate õudukaga, kui paljud päriselt 80ndatel tehtud õudukad seda on.

Palju õnne, Dan O"Bannon (Kalver Tamm)

Daniel Thomas "Dan" O'Bannon'i seitsmekümnendamas sünniaastapäev

... laseb nagu lõokene ühe jala pealt teise peale ,,Stsenaarium nõrk, stsenaarium nõrk". Nagu stsenaariumid kasvaksid kuskil puu otsas, et mine aga ja nopi kõige isuäratavam välja. Kuuldavasti ei kasva. Kuuldavasti kirjutavad stsenaariumi stsenaristid. Ja seekordse sünnipäevaõnnitluse on kuhjaga välja teeninud anri täielik ikoon, kelle nimi üksi võib-olla kohe äratundmisrõõmu silmadesse ei too, aga peaks.

30. septembril saab tähistada Daniel Thomas "Dan" O'Bannoni seitsmekümnendamat sünniaastapäeva.

Kui siin mõne varasema õnnitletava puhul võis rääkida stiilis, et oma muude toimetamiste hulgas on teinud ka anrifilme, siis Dan mingite igavate ajastudraamadega tiiba ripsutanud ei ole. Ulme ja õudus on tema mängumaa. Hädapärast näidelnud (,,Dark Star"), paar korda lavastanud (,,Return of the Living Dead" ja ,,The Resurrected") ja väga mitu korda stsenaariumi kirjutanud, nii üksi kui kahasse, nii omast peast kui kirjandustekstile tuginedes (,,Dark Star", ,,Alien", ,,Heavy Metal", ,,Lifeforce", ,,Return of the Living Dead", ,,Invaders from Mars", ,,Totall Recall", ,,Resurrected", ,,Screamers", ,,Bleeders")

Täispikk debüüt ,,Dark Star" kirjutatud, lavastatud, produtseeritud, monteeritud jne, kahasse sellise mehega nagu John Carpenter (oletan, et ka võttemeeskonnale võileibade valmistamine oli nende ülesanne). Tulemuseks leidlik ja siiani vaatamist vääriv ulmekomöödia.

Debüüdile järgnes üks olulisemaid projekte, mille juures on Dan tegev olnud. Jodorowsky poolt plaanitud ,,Düün", mis rahapuudusel filmimata jäi (sel teemal on vändatud äärmiselt tugev dokumentaal nimega Jodorowsky's Dune). Pikk lugu lühidalt, põhimõtteliselt oli tehtud kõik peale selle, et Jodorowsky oleks hüüdnud "võte" ja klapimees teinud klõps. Aga raha jäi tulemata ja projektiga seotud talendid läksid laiali. Ideed aga jäid.

Esiteks oli O'Bannon koos prantsuse kunstniku Moebiusega vabal ajal igavuse peletamiseks valmis kirjutanud/joonistanud graafilise lühijutu "The Long Tomorrow", mille kohta William Gibson on öelnud, et "Neuromanceri" "nägu" on mingis osas just sellest koomiksist mõjutatud ja sama soojaga ütleb, et ka "Blade Runneri" maailm on siit inspiratsiooni ammutanud.

Teiseks pidi väikses rahahädas Dan veidi aega sõbra* Ronald Shusetti diivanil elama. Mehed kasutasid seda aega kasulikult ja kirjutasid "Alieni" stsenaariumi (film, mille juures oli muuhulgas tegev H.R.Giger, kes ka Düüni projektiga seotud oli).

Õigele ulmeajakirjale kohaselt hüppame nüüd aga minu seoste loomise oskuse järgi ajas edasi ja tagasi. Shusettiga koos ja Philip K. Dicki loole tuginedes kirjutas Dan stsenaariumi "Total Recallile". Ühe teise Dicki loo põhjal sündis stsenaarium "Screamersile". Lovecrafti "Charles Dexter Wardi juhtum" on aluseks "Resurrectedile", üks teine Lovecrafti lugu "Bleedersile".

Koomiks "Long Tomorrow" ilmus esmalt prantsuse ajakirjas Metal Hurlant ja hiljem ameeriklaste Heavy Metalis. Jah, 1981. aasta antoloogiafilmil ja ajakirjal on sama nimi. O'Bannoni panus filmi oli Corvettiga kosmoses kruiisimine ja zombielendurite lõik.

Kahel korral on Dan teinud koostööd sellise mehega kui Tobe Hooper. Esmalt Colin Wilsoni raamatuadaptsioon "Lifeforce" (kosmosevampiirid!) ja aasta hiljem 53. aasta filmi "Invaders from Mars" uusversioon (minu lapsepõlve nostalgiapauk).

Vabandan nende ees, kellel jäi see nimede virvarr lootusetult segaseks, kuna aga ma ühtegi neist filmidest laita ei taha, siis ladusingi need siia järjest ritta ja meelituseks lisasin veel portsu nimesid, mis võiksid peibutuspardina mõjuda. Mina olen kõiki neid filme näinud ja ei kahetse ühegi vaatamist.

Selle õite magusa tüki jätsin aga lõpetuseks. Kui tahta end mingil põhjusel piirata ja vaadata ära vaid üks Dan O'Bannoni osalusel valminud linateos, tasuks kaaluda ,,The Return of the Living Dead" valimist. Dan on siin nii stsenaristi kui lavastaja rollis ja lustib mõnuga. Sarnaselt oma esimese linateosega "Dark Star" teeb ka "Elavate surnute tagasituleku" meeldejäävaks komöödia osa - huumori leidlikus ("nirgid" keda minnakse krematooriumisse põletama näiteks) - ja ka dialoog ise, loomulikult. Ja samas pani film paika ajude peale maiaste zombiede kaanoni. Ning eriti suurt rahuldust pakkus mulle see, et elavatest surnutest rääkivas loos puudusid loogikaaugud. Oma määratletud piirides toimis põhjus tagajärg seos veatult. Lihtne näide, kuidas suhteliselt odavalt ja ilma A-nimekirja staarideta saab suurepärase filmi, kui stsenaarium kannab.

Ning see on põhjus, miks Dan O'Bannoni sünnipäeva tasub hea sõnaga meenutada.

*päris pilvitu see sõprus loomulikult ei olnud 81. aasta "Dead & Buried" kohta ütleb Dan ,et see on puhtalt Ronaldi kirjutatud, aga kuna Dan oli kuulsam nimi, siis on tema ka tiitrites kirjas.

Raamatuarvustus: Jeff VanderMeer ,,Häving" (Leila Tael-Mikein)

Jeff VanderMeeri raamat pealkirjaga ,,Häving" juhatab sisse äsja ilmuma hakanud ,,Lõunaringkonna" triloogia. Varasemalt on kirjaniku loomingut eesti keeles avaldatud antoloogiates ,,Täheaeg 4" ja ,,Täheaeg 9". Originaalkeeles ilmunud ,,Häving" võitis 2014 aastal parima ulmeromaanina Nebula auhinna.

,,Hävingus" kirjeldatakse salapärase piirkonna X uurimist, mis ametliku versiooni järgi on lihtsalt üks ökokatastroofi all kannatav piirkond. Mitteametlikult toimuvad seal aga imelikud asjad ning keegi ekspeditsioonidel osalenutest ei tule tagasi enam päris endisena.

Kuigi tegemist on ulmevaldkonda kuuluva teosega, liigitaksin selle lisaks ulmele psühholoogiliseks thrilleriks. Peategelase sisemaailm on ülirikkalik, kuid ta varjab seda teiste inimeste eest läbitungimatu maski taha. Ainsad, kelle vastu ta sügavamat huvi tunneb, on taimed ja loomad. Introvertse ja kaaslaste jaoks pisut hirmuäratava naise pärisnime pole raamatus mainitud. Kõiki kutsutakse nende ametinimetuse järgi: bioloogiks, antropoloogiks, psühholoogiks ja maamõõtjaks. Raamatu peategelane bioloog liitub ala X uuriva ekspeditsiooniga kahel põhjusel: et uurida eraldatud piirkonna omapärast loodust ja saada vihjeid, mis võis juhtuda tema abikaasaga, kes osales eelmises ekspeditsioonis. Abikaasa tuli küll koju tagasi, kuid ta oli otsekui ümber vahetatud ning suri peagi salapärastel asjaoludel. Ta polnud ainus, kellega nii juhtus.

Pinge kasvab tasapisi ning olustik muutub üha õudsemaks. Alguses ilmuvad Torniks nimetatud tunnelisse kummalised piibelliku kõlaga laused, siis hakkavad uurimisrühma liikmed ükshaaval kaduma ning lõpuks tuleb bioloogil silmitsi seista ülimalt ebatavalise olendiga. Kõigel toimuval on olemas põhjus, mida inimmõistus vaevu vastu võtta suudab.

Kuna lugu on jutustatud läbi bioloogi silmade, esitatud tema päevikuna, on raamatus rohkelt looduskirjeldusi. Loodusteadlase fanaatiline soov võtta absoluutselt kõigest proove, samal ajal, kui teda ähvardab reaalne surmaoht, tundub lausa naljakana. Ah, et sealt koletisepesast võetud proov läks luhta? Lähen ja võtan uue! Mis siis, et järgmisel korrale ei pruugi ma enam elusana tagasi tulla. Just selline mõttekäik iseloomustab ,,Hävingu" peategelast. Samas mainib bioloog oma märkmetes, et üks varasema ekspeditsiooni liige oli enda päevikus kirjeldanud ainult ühte karuohakat ja sellel lendavaid putukaid. Miks? Sest tõde, millest ta püüdis mööda vaadata, ületas taluvuse piire.

Omamoodi huvipakkuvaks liiniks on psühholoogist tegelase töövõtted rühmakaaslaste mõjutamiseks. Selgub, et inimesi on ülimalt lihtne programmeerida, omades vastavaid teadmisi ja õpitud oskusi. Mis juhtub aga siis, kui kodeeritud käsud enam ei mõju ja allumisest saab järsku allumatus?

Raamatu pealkiri ,,Häving" saab seletuse alles teose lõpuosas, kus selgub, mida see sõna antud kontekstis täpselt tähendab. Olgu vihjeks öeldud, et sõnadel on sealses uurimisrühmas väga suur kaal.

Filosoofilisi arutlusi leidub üpris palju ning mõni tõde vääris minu jaoks lausa üles märkimist. Üks neist tsitaatidest, mis võtab kogu raamatu päris hästi kokku, kõlab nõnda:

,,Nii püüab maailma hullus sinusse asuda: väljast sisse, sundides sind elama võõras reaalsuses."

Märuli ja kiiresti areneva tegevusliini austajatele võib ,,Häving" tekitada mõningase pettumuse, kuid rahulikuma loomuga lugejatele, kes sarnaselt raamatu peategelasele tavatsevad inimesi ja nende tegevust eemalt jälgida, pakub romaan kindlasti äratundmisrõõmu ja mõtteainet. Mina ise kuulun nende viimaste hulka ja arvan, et raamat oli lugemist väärt. Jään huviga järgesid ootama.

World of Warcraft: Legion (Jaagup Mahkra)

Azeroth on jälle hädaohus! Sa ju tead, mida see tähendab? Muidugi! Aeg taas Blizzardile raha maksta!

Tegelikult on asi tõsine. Azerothi maailma põhivaenlane, Põlevaks Leegioniks kutsutav deemoniarmee on (juba teist korda) tagasi, et tuhandete aastate eest alustatu lõpule viia. Lõpule viia misasi? No ütleme, et päris lõkke kohal vahukommide küpsetamine neil plaanis pole, kuigi küpsetamist iseenesest sisaldab see küll. Azerothi küpsetamist. Muahahahaa! Igatahes märul läheb käima sellega, et orkisorts Gul'Dan (teise ajajoone oma, kui täpne olla) saadetakse pärast fiaskot Draenori planeedil (teise ajajoone omas) "meie" aja Azerothi, et ta oma läbikukkumise heastaks ja siin Leegionile väravad avaks. Heh. Need deemonid tunduvad täitsa mõistlikud tegelased - ei ole mingit "ebaõnnestusid? pea maha!"-jampsi. Igaüks teeb vigu. Aga mida saavad Azerothi kaitsjad, sina kaasa arvatud, ette võtta, et oma maailma päästa? Etskae, kellelegi tuleb meelde, et kusagil on olemas iidsed titaanide jäetud artefaktid nimega Loomise Sambad, millega peaks olema võimalik Leegion tagasi lüüa. Ma tean, mida te mõtlete: iidsed vägevad artefaktid fantaasiamaailmas? Ennekuulmatu, ma tean, aga Blizzard on kord juba selline originaalne. Aga ära nüüd rohkem lobise, vaid mine neid ruttu otsima.

Kui miski on neoonroheline, ei tähenda see head.

Võiks arvata, et maailma ähvardav üleüldine oht, hullem kõigist seninähtuist, sunnib Liitu ja Hordi viimaks omvahel sõjakirvest maha matma ja vennalikult Leegionile vastu astuma? Jjjjaaa... see on nüüd küll väikene spoiler, aga päris nii see ei lähe: ühine sõjaretk Leegioni tugipunktide vastu lõpeb üsnagi õnnetult ning ühele osapoolele jääb mulje, et teine reetis neid. Pole miskit teha, PvP-mängijatel läheks muidu kole igavaks. Lisaks kaotavad mõlemad pooled oma juhi. Hordi sõjapealikud on päris tihti vahetunud, nii et selles polegi midagi üllatavat, aga Liidu kuningas Varian Wrynn on olnud pukis juba tükk aega. Õnneks on tal poeg varnast võtta. Hordi uueks juhiks saab aga kooljakuninganna Sylvanas, kes on... uu... ee... võibolla mitte kõige diplomaatilisem valik, arvestades, et tema ja ta rahvas on ebasurnud ning vägagi küsitavate eetika- ja moraalinormidega. No ütleme nii, et kui järgmise lisapaketi jaoks on pahalast vaja, siis on Hordil üks kandidaat pakkuda. Oh teid, Hord.

Hordi uus nägu võib olla ebasurnud, aga kaugeltki mitte ebaseksikas.

Aga niipalju taustast. Mida on mängus uut? Esiteks loomulikult uued tsoonid, kus seigelda; tegelikult lausa terve kontinent nimega Purunenud Saared. Probleem? See asub keset ookeani kolme teise kontinendi vahel. Mängija peaks olema sealt kümneid kordi laeva või tsepeliiniga mööda sõitnud, aga alles nüüd hakkasid kõik seda märkama. Jah, me teadsime, et sellised saared on kusagil meres olemas, aga terve kontinent koos kuramuse kõrgete mägede, tohutu linna jm-ga, mille vastu keegi pole seni huvi tundnud? Ei, nii see ei käi, Blizzard, see on puhas laiskus. Aga kui see kõrvale jätta, siis kuidas uued tsoonid muidu tunduvad? Pole viga, Blizzard neid disainida oskab, aga visuaalne ilu ei suuda varjata tõsiasja, et tahes-tahtmata hakkavad neil originaalsed ideed otsa saama. Enamike tsoonide puhul võib teha ilmseid võrdlusi varasematega. Minu lemmikuks on Suramari linn, kus tegutsevad maksimaalse leveli saavutanud mängijad ja kus ilma iga nurga peal võitlemata ringi liikumiseks peab kasutama maskeeringut. Suramar on muide selles suhtes erand, et nõuab mängijalt mingit taset; uue nähtusena on enamik tsoone skaleeruvad, mis tähendab seda, et mängija kohtab seal oma tasemele sobivaid väljakutseid. See tähendab ka seda, et Legioni tsoone võib hakata läbima suvalises paigas ja pea järgima etteantud rada. Endalegi üllatuseks olen ma selle uuendusega täitsa rahul.

Ärge inisege, tol päeval oli poes sinise värvi ale ja kõik neoonroheline oli juba miskipärast ära ostetud.

Paljude jaoks tähtsaim asi Legioni juurdes on aga uus tegelasklass Demon Hunter, keda on oodatud põhimõtteliselt mängu algusest peale. Sest kõigile meeldib Illidan; kõik teavad, et ta on kõige ägedam tegelane kogu frantiisis ja et tal on kõige shefimad mõõgad. Ja deemonikütid järgivad muidugimõista oma ordu rajaja stiili tiibade, sarvede ja imelike mõõkadega tükkis. Mängustiili iseloomustab suur liikuvus; need seksikad tiivad ei ole mitte ainult ilu pärast.

Varem oli neid sunnikuid ainult üks ja sellegagi oli häda; nüüd on neid kõik kohad täis.

Kui jutt juba mõõkadele läks, siis ei saa jätta rääkimata artifact weaponitest. Nimelt sina kui veterankangelane oled kahtlemata tüdinud kogu aeg uute ja võimsamate relvade tikutulega tagaotsimisest. Noh, nüüd sa enam seda tegema ei pea! Ühe esimese teona Legionis võid sa minna ja omale otsida vinge relva, mida sa kogu lisapaketi aja kasutad ja edasi arendad. Iga klassi igal spetsialisatsioonil on oma relv; mõni juba Warcrafti mütoloogias varasemast tuttav, mõni alles Legioni jaoks välja mõeldud. Näiteks retribution-paladiinid saavad kuulsa Ashbringeri ja enhancement-amaanid saavad legendaarse Doomhammeri. Ühelt poolt tore, et sinu tegusid piisavalt hinnatakse ja sulle säärased artefaktid usaldatakse, teisalt aga pole ühe ja sama relva edasiarendamine pisikeste numbriliste täienduste võrra pooltki nii rahuldustpakkuv kui pika raidi lõpubossi veel tõmblevalt korjuselt uue kirve või kaika omastamine. Vähemalt saab artifact weaponite välimust üsna laialt muuta.

Nutine värk, aga kas midagi aerodünaamilisemat ei saaks?

Warlords of Draenoris figureerinud garnisoni aset täidab Legionis class hall, mis on koda, mis koondab kõiki sinu klassi esindajaid ja mida sina muidugimõista juhid. Igal tegelasklassil on omaette paik, kus nad maailma päästmist sepitsevad. Näiteks amaanid kogunevad maailma nabaaugus Maelstromis ja surmarüütlid oma lendavas kindluses Ebon Holdis. Class hallis ei saa nii palju teha kui garnisonis sai, näiteks ei saa juurdeehitusi teostada, aga järgijaid saab endiselt missioonidele saata ja üht-teist veel. Iseenesest on see hea, kuna garnisonis nikerdamisele kulus WoD-s hirmus aeg. Legionis, muide, on endgame contenti, ehk siis asju, mida kõrgeimal tasemel teha, ilma selletagi sitaks. Senist daily questide süsteemi asendavad world questid, mida on palju, mis kaardi peal selgelt kätte näidatakse ja millega tegelemiseks enne ega pärast kellegagi rääkima ei pea. Lihtsalt mine kohale ja tee ära - mugav! No ja loomulikult on peotäis uusi dungeone, millest enamik päris korralikud ja mida saab läbida normal, heroic, mythic ja mythic+n tasemetel. Ega sul polnud ju päris elus vaja midagi arukat teha? Nii me arvasimegi. Lase edasi.

Sa oled nii kõva vend, et sinust saab Odini boss, aga kogu töö pead ikkagi ise ära tegema.

Mida veel? Huh, pajatada jõuaks paljugi, aga eks midagi võib ka sulle, potentsiaalsele mängijale, avastamiseks jääda. Iseasi, kui palju uustulnukaid WoW'i mängima satub - 12 aastat vanasse mängumaailma sisseelamine tundub ületamatult raskena ning kuutasu maksmine näib praegusel tasuta MMO'de ajastul absurdse ideena. Samas Legioni müüginumbrid ei ole teps mitte kehvad, ehkki WoW'i regulaarsete mängijate hulk on järkjärgult vähenenud. Mine tea. Mina võin omast kogemustest muidugi öelda, et WoW on igal juhul proovimist väärt, kui MMO'd huvi pakuvad ja kui mängimiseks aega on, ning Legion selle pahega alustamiseks igati hea moment. Minu jaoks oli eelmine lisapakett nii loo kui maailmaloome poolest veidi parem, aga käesolev on ka hea.

Lõpetuseks üks suvaline loodusvaade. On ka teisi värve peale rohelise ja sinise.

Treiler:

7/10

Science fiction bokhandeln (Ene Koppelmann)

Kui palju on ühele ulmikule õnneks vaja? - piisab vähesest, kui on õnnelikke kokkusattumusi. Kui sul on ees vaba nädalavahetus Lõuna-Rootsis ühes väikelinnas, kus ei leia enam mitte kui midagi, mida teha, siis võib tulla mõte, kuidas päev sisustada - sõidaks Malmösse, mis on siit vähem kui kahetunnise bussisõidu kaugusel. Sõidadki. Astud bussist maha, jalutad kesklinnas siia- ja sinnapoole, vaatad poode ja maju, kuni juhuslikult avastad enda ees suure kollase sildi ,,SCIENCE FICTION BOKHANDELN". Kõnnid kõheldes lähemale, uskumata endale sülle langevat sellist õnne ja vedamist. Piilud ettevaatlikult läbi klaasi, kas tõesti võib nii olla... Astud vaikselt uksest sisse. Sinu ees kõrguvad raamatu- ja filmiriiulid, kõik täis väärt kraami, kõik puha ulme. Silme eest läheb kirjuks.

Kui nüüd täpsemalt rääkida, siis on Malmös ulmekraami pood, mis asub jalutuskäigu kaugusel Malmö bussi- ja raudteejaamast. Poes on ulmekirjandust nii rootsi kui inglise keeles, on dvd ja blueray plaate, arvutimänge, lauamänge ja on kraami larpijate jaoks. Lisada tuleb veel nimekirja ka filminänn - Harry Potter, Lord of the Rings, dr Who (ja tema kokaraamat). Silma jäid veel originaalkunstnike värvimisraamatud (Alice Imedemaal, Narnia lood). Vähesel määral oli mangat.

Minu jaoks tekitas elevust natuke küll ulmeteemast kõrvale jääv, kuid siiski paeluv teema - seal oli mitu raamatut, mille on illustreerinud Robert Ingpen. Paraku (või pigem siis rahakoti õnneks) olid need kõik rootsi keeles, mina aga rootsi keelt eriti ei valda (kui aus olla, saab mu rootsi keel enam-vähem otsa pärast ,,Hej" ja ,,Tack" ütlemist). Samas on need raamatud ilmunud ka inglise keeles, nii et on üpris tõenäoline, et vähemalt üks neist leiab tee minu koju. Panustan Alice Imedemaal peale. Ja seda kasvõi selleks, et koduski silma nuumata sellise imelise asjaga. Pane sinagi Google otsingusse kunstniku nimi ja naudi imelisi pilte.

Kui nüüd selle kiidulaulu peale tekkis sul tunne, et tahaks ka poodi minna, aga Malmö jääb natuke kaugeks - sulle lohutuseks võin öelda, et pood on olemas ka Göteborgis (ja ka Stockholmis, juhul kui arvad, et Göteborg siiski liiga kaugel on).

http://www.sfbok.se/

Raamatuarvustus: Kuu kroonikad 1: ,,Cinder" (Leila Tael-Mikein)

Me kõik teame muinasjuttu Tuhkatriinust, kes orjas oma kurja kasuema ja tigedaid kasuõdesid. Lõpuks sai ta endale kristallist kingad ja ilusa printsi. Marissa Meyer´i raamatus ,,Cinder" pole kristallkingi ega haldjast ristiema. On robotjalaga vaeslaps Cinder (lühend inglisekeelsest nimest Cinderella - Tuhkatriinu), kuri Kuu kuninganna Levana, Ida Ühendriikide prints Kai, katk ja palju androide.

,,Kuu kroonikate" esimese osa tegevus toimub tulevikuühiskonnas, kus Maa on üle elanud neljanda maailmasõja, aega arvatakse sõja lõpust alates, osa inimkonnast on kolinud Kuule elama ning sealne valitsejanna kuninganna Levana tahab hirmuäratavatest mutantidest koosneva sõjaväe abil allutada Maad oma ülemvõimule. Ainsaks rahu hoidmise võimaluseks on Kuu kuninganna abielu Ida Ühendriikide printsiga. See tähendaks aga vabatahtlikku alistumist võimuahnele Levanale.

Lisaks sõjaohule hoiab Maa elanikke hirmul ülikiiresti leviv katk.

Küborgist mehaanik Cinder elab koos võõrasema ja kahe kasuõega. Just nagu Tuhkatriinugi, peab ta tegema musti töid ja teenima perele elatist, samal ajal kui tema õed endile ballikleite selga proovivad ja printsiga kohtumisest unistavad. Cinderi keha koosneb osaliselt metallist ja juhtmetest ning rinnas lööb silikoonist süda. Ta on teiste silmis värdjas - ei inimene ega robot. Ometi saab just Cinderist printsi ihaldusobjekt.

Klassikalise muinasjutuga sama rada kulgev tegevusliin võtab ootamatu pöörde, kui Cinderi kasuõde haigestub katku ja selgub, et Cinder ise ei nakatugi surmatoovasse haigusesse. Ilmsiks tulevad suured saladused ja tähtsaim neist on lugeja jaoks juba poole raamatu pealt ette aimatav.

Raamatu plussidest ja miinustest:

Tuhkatriinulugu uues küborgikuues mõjub värskendavalt, võrreldes seniste läägete töötlustega. Draamat, õhkamist ja grimasse tuleb ette sageli, sest tegemist on noorteromaaniga, aga idee on hea ja sarkasmigi leidub piisavalt. Näiteks kõrvitsa asemel saab tõllaks bensiinimootoriga auto - sealses ühiskonnas prügimäelt välja kaevatud uunikum. Moodsamad inimesed sõidavad ringi hõljukitega.

Prints on ilueedist jobu, kuid küllap oligi nii mõeldud, järgimaks originaalloo eeskuju. Noormeest ei häiri isegi tema isa surm. Tüüp jookseb ikka Cinderi sabas ja üritab meeleheitlikult neidu ballile kutsuda. Võib-olla on kõrgeaulisel noormehel õliplekkide feti, sest Cinder suudab ennast printsiga kohtumise ajaks alati lootusetult ära mäkerdada.

Sama klieelikult mõjub Kuu kuninganna - ilus, aga väga paha. Ta suudab rahva mängleva kergusega oma lummale allutada, sest kuulastest on aja jooksul välja arenenud hüpnootiliste ülivõimetega rass. Tekib küsimus, mille jaoks seda sõda siis veel tarvis, kui kõikvõimsatel kuulastel lihtsameelsete Maa elanike ümber sõrme keeramine nii lihtsalt välja tuleb? Nad saadavad Maale spioone, kes varastavad katku surnud inimeste identiteete ja sulavad sedasi rahva hulka. Küsiks jälle: kui inimene on surnuks tunnistatud, kas tema isiksuse jätkuv eksisteerimine ei tekita mõningaid kahtlusi?

Omaette humoorikas tegelaskuju on doktor, kes üritab tulutult leida katkuvastast ravimit. Enamuse ajast tegeleb ta arstitöö asemel hoopis oma mütsi peast võtmise, kiilaka pealae sügamise ja mütsi pähe tagasi panekuga. Lisaks suudab ta Cinderi süsteemi kokku jooksutada ja liiga palju rääkida.

Kokkuvõttes oli raamat noorteromaani kohta üllatavalt loetav. Alguses häiris mind lihtsakoeline lauseehitus, kuid ma ei tea, kas soojenes kirjaniku sulg ajapikku üles või süvenesin ise nii, et sõnastusele enam nii palju tähelepanu ei pööranud, igatahes muutus lugu üha kaasahaaravamaks ning oodatud õnneliku lõpu asemel katkes tegevus põnevuse haripunktis. Jään huviga järge ootama.

Inglise keeles on ,,Kuu kroonikaid" avaldatud viis osa: ,,Cinder" (Tuhkatriinu), ,,Scarlet" (Punamütsike), ,,Cress" (Rapuntsel), ,,Fairest" (kuri kuninganna Levana) ja ,,Winter" (Lumivalgeke). Lisaks on originaalkeeles ilmunud "Kuu kroonika" tegelastest üheksa lühijuttu.

Ulmeuudised 09/16

Ulmestaar

Mairi Laurik on ulmefänn ja kirjanik, kes on siiani avaldanud hulga jutte, ühe romaani ja kellelt on peatselt ilmumas veel kaks romaani.

1. Mida praegu loed?

Just täna hommikul avasin Naomi Noviku ,,Väljajuuritud". Aja jooksul on kujunenud nii, et sügis-talvisel hooajal, pimedamal perioodil, eelistan ma kergemat fantaasiakirjandust, kuid kevadel ja suvel kisub pilgu tõsisema teadusulme poole. Ehk on asi selles, et pimedas on kõik võimalik, isegi lohed, haldjad ja muud elukad, ega peagi loetu mingilgi määral loodusseadustele alluma.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Idee, lugu, kirjapanemise viis,... Geniaalses loos on need kõik olemas, kuid selleks, et ma lugu naudiksin, piisab tegelikult ka vaid ühest komponendist. Naelutamise jaoks on vist vaja pigem lugu või ideed. Nii mõnigi kord on juhtunud, et tuleb hommikul mitte kõige puhanumana tööle minna, sest öösel oli vaja teada saada, millega raamat lõpeb, mis neist tegelastest või maailmast saab. Sama naelutamise efekt toimib teadusulme puhul ka siis, kui ma olen suutnud lahti närida tolle idee, mille pärast autor üldse loo edastamiseks ulmeanri valis. Olgu selleks siis ajarännud või kosmoselennud või mäng mõne tehnoloogiaga, inimkäitumise uuring või midagi hoopis muud, kuid korduvalt on olnud hetki, kus tegelastest on peaaegu ükskõik, nende pärast võiks loo ka üheks ööks pooleli jätta, kuid tahaks teada, kas autor selle tehnoloogilise mõttega veel midagi ette võtab või mitte. Keelelised mängud on pigem kallihinnaline maiustus, mida lehekülje kaupa nautida - killuke head teksti igasse päeva!

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Isaac Asimov oli minu jaoks ulmesse sissejuhatav autor. Tema raamatud tekitasid minus esimesena arusaama, et heas ulmekas on lisaks loole ja ulmelisele elemendile veel üks idee või mõte, mis on soovitatavalt seotud teadusega (vahet pole, kas reaal-, humanitaar- või sotsiaalteadusvaldkonnaga), kuid seda tasandil, mida teaduslikus kirjanduses edasi anda ei saa - kindlasti üks suuri põhjusi, miks ma teaduslikku ulmet sel määral armastan ja naudin. Roger Zelazny tuleb järgmisena keelele - tema on üks neist väga vähestest autoritest, kelle tekstidest meeldivad mulle lisaks romaanidele ka lühiformaadid. Neis lugudes on hoogsust ja metsikut fantaasialendu, mis ei näi mingeid piire omavat (kuigi, kui loos alkohol või tubakas otsa saavad, muutub kõik ikka väga tõsiseks). Kolmanda autorina tooksin välja Neil Gaimani, keelelise geeniuse, kelle lugudes on lisaks suurepärasele fantaasiale ja äärmiselt tasakaalus emotsionaalsele maailmale veel sõna- ja rütmimängud, mis muudavad nii mõnegi loo pigem poeesiaks kui proosaks. Neis on kergust, mis muudab loo loetavaks noorele, kui selle kerguse taga on palju suurem ja tõsisem maailm, mis hoiab raamatu ka täiskasvanule nautimiseks avatuna.

Jätkuvalt ootame vihjeid Eesti ulmes kohta

Reaktor alustas jaanuaris 2016 projekti Eesti 100 - ulme, millega kogume infot Eesti ja eestlaste mainimist ulmes, et saada Eesti sajandaks sünnipäevaks kokku andmekogum sellest, kuhu on Eesti jätnud jälje maailma ulmesse. Olgu see siis Martin Roogna järgi nimetatud Roogna loss või Lukjanenko sarjas figureeriv eesti päritolu must maag.

Reaktor ootab infot Eesti ja eestlaste mainimise kohta ulmes meiliaadressil eesti100@ulmeajakiri.ee. Täpsem info projekti kohta Rauno Pärnitsa jaanuarikuises artiklist.

Raamatuesitlus "Kui rumalad surid"

Kirjastus Fantaasia, Maniakkide Tänav ja J. J. Metsavana esitlevad Tartu Linnaraamatukogu saalis (Kompanii 3/5) 14. oktoobril kell 17.00 "Saladusliku tsaari" sarja neljandat raamatut "Kui rumalad surid". Teemakohaste lauludega esineb ansambel "Vist tulnukad". Pakutakse suupisteid ja veini.

Seoses selle sündmusega korraldab kirjastus Fantaasia parima lugejaküsimuse võistluse - ootame Teie küsimusi autoritele või kirjastajale meiliaadressil eva.luts111@gmail.com või tulge ja esitage küsimus kohapeal. Parima küsimuse esitaja saab auhinnaks esitaja valikul ühe raamatu järgmiste hulgast: kas James N. Frey raamatu "Kuidas kirjutada neetult head romaani", Maniakkide Tänava "Mehitamata inimesed", Robert Sheckley "Tont nr 5" või esitletava raamatu "Kui rumalad surid". Parima lugejaküsimuse otsustavad Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana ja kirjastaja kohapeal. Küsimused võivad olla kas teemakohased või üldised, nagu esitajad ise soovivad, ja osalemiseks ei pea ise esitlusel viibima, võib saata küsimuse meili teel.

Kohapeal saab kirjastusehindadega osta mitmeid Fantaasia raamatuid.

Lõppemise järel võib seada sammud Õlleministeeriumisse, kus saab õhtut jätkata traditsioonilise ulmikute teise reedega.

Info tel 582 0555

Raamatuesitlus ,,Kuidas lõhnab kuri"

Sakala ajakirjaniku Margus Haava debüütromaani "Kuidas lõhnab kuri" esitlus toimus 7. septembril kell 17.30 Viljandi Linnagaleriis (raamatukogu III korrus). Autoriga ajasid juttu raamatu üllitanud kirjastuse Fantaasia juht Eva Luts ja Reaktori toimetaja J.J. Metsavana.

Magistritöö Hannu Rajaniemi teosest "Kvantvaras

Täpsem pealkiri on sellel tööl: ,,Teadusliku fantastika tunnused ja ulmeterminite tõlkimine Hannu Rajaniemi teose "Kvantvaras" kahe peatüki tõlke näitel"

Tuulik Pelle Magistritöö jaguneb nelja ossa: esimeses osas tutvustan teadusliku fantastika ajalugu ja arengut ning anrit domineerivaid tunnuseid ja põhimõtteid. Selle eesmärgiks on esitleda tõlkijatele kompaktne ja struktureeritud ülevaade ulmekirjanduse olemusest, mis loodetavasti on abiks ulmetekstide tõlkimisel. Teises osas on uurimisobjektiks Hannu Rajaniemi ulmeteos "Kvantvaras", mille kahte peatükki üritan tõlkida esimeses osas kirjeldatud põhimõtteid arvesse võttes. Kolmandas osas käsitlen ulmekirjanduse sõnavara, peamiselt neologismide, tõlkimise erinevaid strateegiaid ja selle illustreerimiseks analüüsin neljandas osas lähtetekstis esinenud keerulisi ulmetermineid ning otsin neile tõlkevasteid.

Magistritöö leiab siit.

Täheaeg 16 keskendub planeedile Veenus

Täheaja sarja järgmise köitega jätkame sel kevadel alguse saanud erinumbrite traditsiooni - 2017. aastal ilmuv Täheaeg 16 keskendub täies mahus Päikesesüsteemi ühele müstilisemale planeedile Veenus. Number sisaldab Eesti autorite algupäraseid jutte Veenusest, Ehatähel toimuva tegevusega tõlkejutte nii kaugemast minevikust kui meie kaasajast, aga ka Raul Sulbi pikema ülevaateartikli Veenuse teemast ulmekirjanduses.

Sellega seoses ootab Täheaeg loomulikult ka kõigi Eesti ulmekirjutajate Veenuse-teemalisi kaastöid. Tekstidele pole muid ettekirjutusi, kui et tegevus peaks tõukuma millestki planeediga Veenus seostuvast või keskenduma siis just sellele taevakehale. Mida Veenuse-kesksem tekst on, seda parem.

Kaastööde saatmise tähtpäev on 1. november 2016. Tagasisidet, kas kaastöö on avaldamiseks vastu võetud, saab alates 15. novembrist 2016.

Rohkem juttu ja näpunäiteid kuidas ja millest kirjutada leiab Täheaja blogist.

Dragon Award

2-5 septembrini toimus USAs, Atlantas juba 30. Dragoncon. Multianrilise (ulme, koomiks, cosplay, film) popkonvendi, mille populaarsust peaks näitama see, et osavõtjate arv on järjest kasvanud, jõudes sel aastal umbes 70 000-ni. Selleaastase con'i aukülaliste nimekirjas olid paljude teiste seas näiteks Gillian Anderson, Adam Baldwin, Mercedes Lackey, Katherine Kurtz, Christopher Paolini, Mike Resnick, Brandon Sanderson, Timothy Zahn ja William Shatner.

Seoses juba mitmeid aastaid Hugo auhindu saatvate skandaalidega, otsustati con'il anda välja ka oma auhind Dragon Award - otsus, mida pooldasid lausa mõlemad Hugo skandaalipooled. Hääletamine oli vaba kõigile ja toimus interneti kaudu kahes voorus.

Laureaadid:

Parim ulmeromaan: John C. Wright "Somewhither: Being the First Part of A Tale of the Unwithering Realm"

Parim fantasyromaan: Larry Correia "Son of the Black Sword"

Parim noorteromaan: Terry Pratchett "The Shepherd's Crown"

Parim militaarulmeromaan: David Weber "Hell's Foundations Quiver"

Parim alternatiivajalugu: Naomi Novak "League of Dragons"

Parim katastroofromaan: Nick Cole "Ctrl Alt Revolt!"

Parimõudusromaan: Brian Niemeier "Souldancer"

Parim koomiks: Ms. Marvel

Parim graafiline romaan: Neil Gaiman "The Sandman: Overture"

Parim ulmeline telesari: Game of Thrones - HBO

Parim ulmefilm: The Martian

Parim ulmeline konsoolimäng: Fallout 4

Parim ulmeline mobiilimäng: Fallout Shelter

Parim ulmeline lauamäng: Pandemic: Legacy

Parim ulmeline minikujukeste/kaardi/rollimäng: Call of Cthulhu Roleplaying Game (7th edition)

Tartu ulmikute teine reede pildis

Uudiskirjandus 09/16

Kirjastus Gururaamat

Läbi valu ja vaeva

Koostanud: Jüri Kallas

Antoloogia «Läbi valu ja vaeva» on kirjastuse Gururaamat ulmesarja esimene köide.

Pehmekaaneline raamat sisaldab 12 lühemat ja pikemat juttu.

Kaks ameeriklast, kaks venelast, Belgia juuretga prantslane, tehh ja kuus kohalikku autorit.

Tulnukad, eksperimendid, veidrad olendid, kataklüsmid, tehnoloogia, võõrad maailmad - need oleks mõned teemad, kui tahta kuidagigi iseloomustada antoloogia jutte.

Esindatud on ulme erinevad suunad: on teaduslikke lugusid, aga on ka õudust ja fantasy't; on süngeid ja tõsiseid tekste, on lõbusaid; on seiklust, on mõtlikumaid lugusid, on paroodiat ja satiiri.

J. H. Rosny-vanem, Kir Bulõtov, Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana ja (:)kivisildnik on antoloogia autorid, kel on eesti keeles ilmunud vähemasti üks ulmeraamat. Veel peaks mainima esmakordselt maakeeles ilmuvat Robert Reedi, oma eelmise eesti tõlkega Stalkeri võitnud Ondřej Neffi ja pärast pikemat pausi taas ulmesse naasnud Mart Raudsaart.

Kirjastus Helios

Tumeaine

Blake Crouch

Tõlkinud Andreas Ardus

Ilmub oktoobris 2016

Tutvustus: Kujutle, et sinult küsitakse: ,,Kas oled oma eluga rahul?", ja hetk hiljem kaotad juba teadvuse. Ärgates ei ole sinu elu enam sinu elu ja kõik sulle varasemalt tuttav on kuhugi kadunud.

Jason Dessen on ülikooli füüsikaprofessor, kes elab oma naise ja pojaga täiesti tavalist elu. Ühel õhtul ilmub Jasoni ette maskis mees, kes ta endaga kaasa viib ja talle salapärast ainet süstib. Kui Jason ärkab, ei ole maailm tema ümber enam samasugune. Tema naine ei ole tema naine, tema poega pole kunagi eksisteerinudki. Jason on tunnustatud teadlane, geenius, kes on saavutanud midagi enneolematut. Midagi ilmvõimatut.

Teekond tagasi endise elu juurde kujuneb ohtlikumaks ja hirmsamaks, kui Jason oleks eales osanud arvata. Ta peab silmitsi seisma iseenda varjatuimate külgedega ning võitu saama hirmuäratavast, näiliselt alistamatust vaenlasest.

,,Tumeaine" on ulmemaailmast tuttavate kõrgtehnoloogiliste teadmistega rikastatud tempokas triller, mis räägib valikutest, käimata jäänud radadest ja sellest, kui kaugele on keegi nõus oma unistuste elu nimel minema.

Autorist: Blake Crouch saavutas ülemaailmse tuntuse tänu triloogiale ,,Wayward Pines", mis levis raamatusõprade seas kulutulena. Samanimeline telesari jooksis FOX kanalil ja

püstitas vaatajarekordeid kümnetes riikides.

Ulmetrilleri ,,Tumeaine" filmiõigused osteti juba 2014. aastal, kui üks produtsentidest sattus lugema raamatu käsikirja esimest mustandit. Filmi linastumine on planeeritud 2018 aastasse.

Kirjastus Varrak

Viimased tuhat aastat

Andris Feldmanis

Toimetanud Jan Kaus

Keeleliselt toimetanud Kirsti Sinissaar

Kujundanud Eiko Ojala

200 lk, pehme köide

See juhtub mitme sajandi pärast. Siis, kui viimase inimese viimase hingetõmbeni on jäänud tuhat aastat.

Niko elab Berliinis. Tal on korter ja mõned sõbrad. Ta veedab oma päevi mängides, süües ja magades. Ta on täiesti normaalne inimene. Samasugune kui kõik teised selles tulevikus, kus masinad hoolitsevad inimeste nagu oma vanadekodus elavate vanemate eest.

Selles vaikelus, kus inimestel pole enam funktsiooni, on midagi väljakannatamatut. Paljud löövad käega, ent Niko ootab, teadmata täpselt mida. Kõik muutub, kui ta näeb sajanditevanust filmi ,,Terminaator 2", mille painajalik nägemus inimkonna tulevikust ei lase tal enam oodata. Niko sukeldub Vanasse Kultuuri, et kogeda eluiha nagu möödunud lugude kangelased. Ent uued läbielamised viivad ta vaimse kokkukukkumise äärele. Kui Niko kohtab Verat, näib talle, et on viimaks leidnud tähenduse ja õnne. Aga see on kõigest lõpu algus. Meie kõigi jaoks.

,,Viimased tuhat aastat" on stsenarist Andris Feldmanise debüütromaan.

Imelike uute asjade raamat

Michel Faber

Originaal: The Book of Strange New Things

Inglise keelest tõlkinud Aet Varik

Toimetanud Kärt Salumets

Kujundanud Villu Koskaru

Sari ,,Moodne aeg", 564 lk, kõva köide

Pühendunud usumees Peter sõidab elu põnevaimale missioonile: ta peab levitama ristiusku teises galaktikas planeedil Oaas. Abikaasa Bea jääb Maale meest tagasi ootama. Oaasil tuleb Peteril sisse elada uude keskkonda, planeedi põliselanikud paistavad olevat sõbralikud ja üllataval kombel ka innukad kristlased. Bea ja Peter hoiavad sõnumite abil teineteist oma eludega kursis, ent üsna pea on naise kirjad tulvil meeleheidet. Maad tabab üks looduskatastroof teise järel ja igapäevaelus võtab maad kaos. Bea usk Jumalasse lööb vankuma. Peter tajub küll abikaasast kaugenemist, ent on niivõrd hõivatud Oaasil toimuvast, et ei suuda naisele kaasa elada. Peategelaste katsumustest kasvab välja sügav mõtisklus inimsuhete, ennekõike armastuse, aga ka usu ja vastutuse olemuse üle.

Michel Faber (snd 1960) on sündinud Hollandis ja üles kasvanud ning koolis käinud Austraalias. 1990. aastatel kolis ta otimaale, kus elab tänaseni. Faber on õppinud medõeks ja sel alal ka töötanud. 1990. aastatel hakkas ta abikaasa Eva julgustusel põhjalikumalt kirjutamisega tegelema, ta on avaldanud viis novellikogu ja kuus romaani ning võitnud mitmeid kirjandusauhindu. Eesti keeles on temalt ilmud novellikogu ,,Fahrenheiti kaksikud" (LR 2016).

Kuldne poeg

Pierce Brown

Originaal: Golden Son

Inglise keelest tõlkinud Marju Randlane

Toimetanud Kristina Rüütelmaa

456 lk, pehme köide

Pierce Browni romaanis ,,Kuldse poeg" jätkab Darrow oma teekonda, et õiglus jalule seada ja oma rahvas orjusest vabastada. Päritolult kõige madalamasse, punaste kihti kuuluv Darrow, kellest on tragöödia sunnil saanud mässaja, on imbunud inimkonda valitsevasse kuldsete ülemklassi, et seda seestpoolt hävitama hakata. Oma tõelist palet varjatest kogeb Darrow kuldsete julmas maailmas nii sõprust, lugupidamist kui ka armastust, ent ka vägevate viha ja raevu. Darrow teab, et vabadusse viib ainult üks tee - revolutsioon. Ent ta ei tohi unustada ka, et ta ei võitle mitte kättemaksu, vaid lootusrikka uuestisünni nimel.

Pierce Brown on New York Timesi menukite ,,Punane tõus" ja ,,Kuldse poeg" autor. Enne kirjanikuna läbilöömist töötas ta sotsiaalmeedia juhina ühes tehnoloogiaettevõttes, tegi orjatööd Disney võtteplatsil ja osales assistendina USA Senati valimiskampaanias. Praegu elab Pierce Brown Los Angeleses ja töötab seal oma järgmise romaani kallal. Goodreads.com lugejad valisid ,,Kuldse poja" 2015. aasta parimaks ulmeromaaniks.

Vaata ka:

pierce-brown.com

Facebook.com/PierceBrownAuthor

Instagram: PierceBrownOfficial

Kirjastus Ersen

Vaikiv maa

Graham Joyce

Tontlik lugu armastusest... ja surmast

,,Ta mõtles, et võiks seal surra ja seda õnnelikult."

Zoe ja Jake jäävad suusareisil Prantsuse Püreneedes laviini alla. Neil õnnestub tagasi külasse pääseda, kuid avastavad siis, et see on maha jäetud. Päevade möödudes ootavad nad päästmist, seejärel püüavad nad lahkuda. Kuid iga kord, kui nad lahkuvad, jõuavad nad samasse külla tagasi, terve kuurortlinn vaid nende päralt.

Seejärel tulevad nägemused ja unenäod ning vilksamisi lumel nähtud tuttavad kujud.

Ja mõistmine, et ehk ei jäänud keegi laviini all ellu...

Kõver kiirgus 09/16 (Rauno Pärnits)

Pärast seda, kui Keskmaal ilmus Gandalfist rääkivate anekdootide kogumik, hakati Hallil Rändurilt pidevalt küsima, et ega ta pole tolle kuulsa naljamehe sugulane.

***

Vennaskonna liikmed kohtuvad Morias kaduma läinud Gandalfiga.

Gimli pahvatab: "Gandalf, sa oled üleni valges!"

"Mis parata, teil on Morias tohutud kriidilademed!"

***

Lühinupuke ajalehes "Durini hääl":

Eile teatati Moria kaevandusest uue balrogide leiukoha avastamisest. Spetsialistide hinnangul jätkub maardlast vähemalt poolesaja Gandalfi valgendamiseks.

***

Elrondi palees Rivendellis istub Sõrmuse Vennaskond paar päeva enne retkele minekut kamina ees ja arutab eelseisva retke plaane. Äkki kostub katuselt samme, läkastamist, vandumist... ja kaminasse pudeneb Üks Sõrmus. Gandalf rahustab teisi: "Ärge erutuge, Frodo harjutab."

***

Enne Muusika loomist küsitleb Eru ainureid.

"Melkor, kelleks sina tahad saada?"

"Sõjapealikuks."

"Ka sõjapealik võib lüüa saada."

"Kelle käest?"

"Vaenlase."

"Siis ma hakkan parem Vaenlaseks."

***

Pärast Sauroni langust lahkusid ellujäänud orkid põhja suunas ning neist polnud kaua midagi kuulda. Aga 500 aasta pärast hakkas lõunapoolsetest maadest tulema teateid rändorkidest. Niiviisi said Targad teada, et ka Keskmaa on ümmargune.

***

Kurioosum 09/16: Ulmelistest mängudest (Rauno Pärnits)

Inimene on teatavasti üsna mugav olevus, kes hea meelega lööb aega kasutult (vähemalt mõnede teiste arvates) surnuks mõne mänguga. Vahel mängib seejuures kogu oma varanatukese ka maha. Aga mida siis mängitakse?

Triad, Battlestar Galactica

Pokkerisarnane mäng. Osalistel endil polnud stseeni üles võttes mitte õrna aimugi, kuidas seda tuleks mängida, seepärast nad lihtsalt nautisid olukorda. Sarja tegijatel polnud ka midagi selle vastu, kuna nemad ka ei jõudnud reegleid välja mõelda.

Jumanji, Jumanji

Täringutega mängitav lauamäng, mis iga käiguga tekitab osaleja hulga reaalseid probleeme. Aga mängu lõppedes need kaovad!

Heartstone, World of Warcraft

Kaardimäng, mida on reaalselt ise võimalik ka proovida kasvõi WoW koduleheküljel.

Kepesh-Yakshi, Mass Effect 3

3D-strateegimäng kosmosevägede vahel, peetakse ka turniire.

Cyvasse, Troonide mäng

Segu malest ja laevade pommitamisest, koos lohedega. George RR Martin on üsna napisõnaline, kuidas seda peaks mängima. Aga eks entusiastid proovi ikka ise järele.

Jutt: Liblikad pimedusest (Maniakkide Tänav)

1.

,,Gaas läheb üha kallimaks," ütles Aldo lahtise pliidiukse ees istudes ja suitsetades. Suitsujoa puhus ta iga mahvi järel ettevaatlikult kolde uksest sisse. Ta oli nooremapoolne mees, paaripäevase habemega ja kottis teksadega.

,,Jajah," vastas Liia, olles ise ajalehte süvenenud. Teda olid need krematooriumijutud juba ammu ära tüüdanud. Aldo vahtis veidi aega mornilt pliidiuksest sisse. Leekide valgus mängis tema näol ja raske oli mehe ilmest aru saada, kui naine seda vaadanud oleks. Naine aga ei vaadanud, ta oli süvenenud oma ajalehte.

,,Tegelikult oleks vaja välja mõelda, kuidas saaks laipu niiviisi põletada, et gaasi vähem kuluks," ütles mees.

,,Mhmh," noogutas Liia. Ta tõstis korraks lehte keerates silmad uudistelt ja heitis pilgu köögi ukse kohal rippuvale kellale.

,,Hakkab üheksa saama, peaks poisi varsti magama panema," lausus ta, pööras lehte ja luges edasi.

Mees tõstis samuti silmad kellale, noogutas ja viskas koni pliidi uksest sisse. Talle endalegi oleks tublisti head und ära kulunud. Viimasel ajal nägi ta unes aina surnuid. Raske oli uinuda ja kerge üles võpatada. Igasugu veidrad hääled... Talle tundus juba, et mitte ainult unes, vaid ka ilmsi. Töö juures. Polnud enam tahtmist tööle minnagi. Viimati oli poisi kaasa võtnud, kuidagi seltsim tunne oli, kui üks elus hing samuti hoones ringi askeldas. Keldrisse, laipade juurde, ta poissi muidugi ei viinud.

Kui isa tuppa astus, seisis Magnus sirgelt püsti ja vaatas pingsalt mänguasjade riiuli taha nurka. Poiss võpatas ukse avanemise heli peale, nagu oleks ta midagi kartnud.

,,Kell on üheksa Maku," sõnas isa. ,,Korja asjad kokku, aeg on põhku pugeda. Kui tahad homme minuga uuesti töö juurde kaasa tulla, siis pead varakult üles saama."

Selle asemel, et hakata vannituppa minema, haaras Magnus isal jalast ja klammerdus tema külge. Ta oli juba suur poiss, ulatus isale vabalt rinnuni. Endiselt ei pööranud ta pilku riiuli tagant ära.

,,Noh, mis sa nüüd vigurdad, marss pesema," sasis isa poisi juukseid. Too aga ei kavatsenudki lahti lasta.

,,Kuskohast need mustad liblikad siia said?" küsis Magnus hoopis.

,,Mis liblikad?"

,,See ja see ja see suur," näitas poiss toanurga poole ning puges isa selja taha. Aldo vaatas kuhu poiss osutas, kuid ei näinud midagi ebatavalist. Tuba oli valge ja varjegi polnud.

,,No tule nüüd," mühatas ta. ,,Sõrad ja kärss on vaja roosaks nühkida. Egas sellisena saa magama minna."

Magnus ronis isa kätt mööda talle sülle ja sosistas talle vaikselt kõrva: ,,Vii mind ise vannituppa."

,,Oi sind laiskvorsti," naeris Aldo. Tegelikult talle meeldis, kui poiss vigurdas. See tõi nende suhtlusesse mängu ja lusti, mäng ja lust olidki just see, mis veel aitasid teda selle surnupõletamise töö juures. Kui ei oleks olnud neid võlgu, siis püüdnuks ta juba ammu ametit vahetada. Ära hakkas tüütama veeta oma päevi koolnute seltsis.

2.

Poiss istus jalgu kõlgutades krematooriumihoone suures valges saalis. Selle ühe seina ääres, kõrge, seitsme küünlaga küünlajala kõrval oli pingile asetatud lahtine kirst, milles lamas vanaldane naisterahvas. Leinajad, arvult paarkümmend tükki, astusid ükshaaval kadunukese juurde ja jätsid temaga hüvasti. Magnus jälgis toimuvat huviga. Ehkki ta polnud esimest korda isa töö juures kaasas, oli see esimene surnu, keda ta nägi, ja need olid esimesed inimesed, keda ta nägi päriselt, mitte telekas, oma surnud sugulast ja sõpra leinamas. Päriselu oli tublisti teistmoodi, kui film. Keegi nuttis, jah, ent keegi oli sealsamas ükskõikse näoga, keegi lausa haigutas salamisi, seda pihuga varjates. Üks vanem, kiilaneva peaga tädike sosistas teisele valjusti kadunukese elu ebameeldivaid saladusi, mõnitades sinna juurde Aldo poolt lahkumiskõnet pidades kasutatud fraasi "lahke ja abivalmis".

,,Kui tema oli lahke ja abivalmis, siis see mis siin toimub ei ole mitte matus, vaid pulm!" sosistas vanamammi nii kõvasti, et iga viimane kui leinaline kuulis. Kiilaspeaga vanatädi liigvali sosin oli kui teine lahkumiskõne surnule. Sellal, kui käidi kirstu juures austust avaldamas, luges vanamammi üles viimase kui patu, mis kadunuke oma eluajal teinud oli. Viimaks said kõik peale vanatädi kirstu juures käidud, viiulimäng lõppes ja tädikegi jäi kipras suuga kuulama, mis "õhtujuht" nagu ta poisi isa nimetas, järgmiseks välja pakub. Aldo aga juhatas leinajad kõrvalruumi, kus nad said seniks pika laua taha istuda, kuni kirst koos värske omanikuga tuhastatakse.

Kui kadunukese lähedased ja sõbrad olid laua taha juhatatud, lükkas Aldo kirstu katlaruumi. Ta oli üsna morn ja seda mitte leinast ega vanatädi sosinaist, vaid oli oma mõtetega juba keldris. Talle ei meeldinud keldris. Seal juhtus viimasel ajal veidraid asju. Äkki, mõtles ta, lükkaks seekord surnu tõesti ahju?

Magnus kõndis isale järgi.

"Kas mina ka näen, kuidas ta põleb?"

"Noh, kunagi kindlasti. Võin sind õpetada kuidas see käib," vastas Aldo hajameelselt, "aga täna me teda ahju ei lükka. Gaas on kalliks läinud ja praegu on kokkuhoiureiim. Ma ... ee... kogun neid ja siis põletan ühekorraga ära."

"Kas nii on siis parem?"

"Odavam."

"A kuhu sa neid kogud?"

"Keldrisse. Ole hea poiss, tee uks lahti ja oota mind siin."

,,Kas ma sinuga kaasa ei või tulla?"

,,Ei, kindlasti mitte!" Aldo hääl oli karm. ,,Mängi siin nii kaua."

Magnus tegi isale suure raudukse lahti ja Aldo sõidutas kadunukese alla. Magnus vaatas talle järgi, võttis siis taskust telefoni ja pöördus ringi. Samal hetkel võpatas ta nii, et telefon kukkus maha. Tema ees lendles terve parv musti liblikaid. Neid oli nii palju ja nad olid nii suured, et muutsid ruumi hämaraks. Ta astus sammu tagasi ja liblikad lähenesid ähvardavalt, nagu sooviksid temast tükki hammustada.

,,Isa!"

,,Oota seal."

Kuid Magnus ei kavatsenudki siin oodata, ta lippas paanikasse sattunult isale järgi.

3.

Teed keldrisse valgustasid üksikud sinakad lambid. Need olid liiga nõrgad, et anda piisavalt valgust. Aldo rakendas ka siin kokkuhoiumeetmeid. Magnus lippas isale mööda hämarat betoonist kaldteed alla jahedasse ja hämarasse keldrisse järgi. Altpoolt heljus üles veidrat lõhna. See oli kergelt magus ja kergelt ebameeldiv. Ta jõudis isale järgi päris all. Poiss vaatas suuri silmi talle avanevat vaatepilti. Ehmatusega põrkas ta sammu tagasi ja liibus vastu seina. Isa ei pannud teda tähele. Ähkides upitas Aldo rasket surnukeha raamilt maha. Mütsatades kukkus naise surnukeha keldripõrandale. Kuhugi mujale ei olnud teda panna, sest iga viimane kui vaba pind oli surnutega kaetud. Neid istus toolidel, lebas laudadel, laudade all, riiulitel ja riiulite all. Kõik uhkelt riides, näod sinakas valguses võikalt teravate varjudega, nagu pahased, et neid siin hoitakse, silmad pärani.

"Issi!"

Aldo võpatas ja pöördus nagu oleks teda hammustatud.

"Mis? Kus sa siia said? Ma ju ütlesin, et sa jääks üles!"

,,Seal olid liblikad..."

Magnus kuulis oma selja taga praegugi pehmete, sametiste tiibade sahinat. Poiss oleks hea meelega isa juurde varju tormanud, kuid õõvastav vaatepilt siin sees, see pahaste surnute saal, muutis ta jalad nõrgaks.

,,Mis pagana liblikad, marss üles!"

,,Issi!"

Tiivalöögid jõudsid alla, poisini. Ta luksatas hirmust, kui liblikaparv tuhises tema ümber ja sööstis keldrisse, täites ruumi maast laeni. Tiivalöökide tuulest pudenes ühelt riiulilt alla kivist tuhaurn. Kõva raksatusega purunes see põrandale kildudeks. Aldo võpatas ja hüppas poisi juurde. Vandudes surus ta poja instinktiivselt enda vastu. Magnus tundis, kuidas isa värises.

"Issi!" piiksus poiss. Isa seisis liikumatult ja vaatas pead järsult siia-sinna keerutades suures hämaras kivikeldris valvsalt ringi. Ta ei näinud liblikaid, kes olid maandunud kõikjale surnutele, nagu kuuluksid nad kokku. Nende suured tiivad liikusid ähvardavalt nagu ootaksid nad midagi. Magnus püüdis ära arvata, mis see võiks olla. Ta andnuks seda neile, kui teadnuks, mida nad tahavad.

"Nooh, see oli rott, ma arvan. Neid siin ikka sibab."

Kuid ta hääl oli imelik, kuiv ja katkev.

"Need on liblikad! Nad tahavad midagi!"

"Rott, lükkas urni alla va säinas. Lähme nüüd, ruttu!"

Ta lükkas poissi enda ees ukse poole. Järsku paiskusid mustad liblikad taas lendu ja ruumi täitis kõrvulukustav liblikatiibade kahin. Neid oli ignoreeritud, nad polnud rahul. Nüüd kuulis tiibade häält ka Aldo. Ta pigistas kõvasti poja kätt.

,,Lähme!"

Nad ei jõudnud siiski uuesti liikuma hakata. Äkki tundis Magnus kuidas midagi suurt ja sooja ta endasse haaras. Mustad tiivad sulgusid ta ümber ja silmapilk muutus kottpimedaks. Poiss hakkas karjuma. Aldo, kes tundis samuti tiibade mööduvat puudutust, krabas poisi sülle ja tormas ringi vaatamata kaldteest üles.

4.

Liia istus poisi voodi ees ja hoidis teda pooleldi kaisus. Vahepeal rääkis Magnus midagi, siis liigutas end, nagu tahaks kuskile minna, põgeneda. Naine ei saanud aru, mis toimub. Ta oli rahulikult laupäeva veetnud, raamatut lugenud ja plaaninud veel korra tukkuma jääda, kui järsku tormas sisse näost valge Aldo, poiss käte peal kõlkumas nagu surnu. Esimesel hetkel tundis Liia, et ta ei suuda liigutada, tuhat mõtet jooksid tal peast läbi. Alles siis, kui Magnus liigutas end, sai naine esimesed sõnad suust.

"Mis juhtus?"

Ta peaaegu karjus need mehele näkku. Kuid see oli samamoodi okis ja seletas midagi segast. Kui Liia sai aru, et mingit vigastustega õnnetust ei ole toimunud, rahunes ta ja lasi läbi pea kõik ema ja vanaema õpetatud tarkused. Talle ei tulnud hetkekski mõtet poissi haiglasse või kiirabisse viia. Ei iial! Ta vanaema oli elanud kõigi 100 haiguse ja tõve kiuste. Elas täpselt nii kaua, kuni nad ta haiglasse viisid. Seal ta suri. Samamoodi oli ka emaga. Nüüd ei kavatsenud naine enam kedagi oma perest haiglatele ohverdada. Ta külvas poisi üle kõiksugu taimeleotiste, salvide ja mikstuuridega. Lõhnaained, kompressid, kõik-kõik, mis ta teadis ja tegi. Poisi seisund ei läinud ei paremaks ega halvemaks. Nüüd, vastu hommikut vajus naise pea viimaks voodiservale ja ta vajus unne.

Aldo hoidis end see aeg kõrvale. Ta kartis, et Liia vaatab talle otsa ja küsib, seekord vastust nõudes: mispärast? Naabrimuti pärast, oleks vastus olnud. Endise naabrimuti pärast, kes oli Aldo vastu olnud lahke nagu oma ema, kui poiss oli väike olnud. Ta oli surnud ja üksik ja keegi ei tahtnud temaga tegemist teha. Ehkki Aldo polnud teda mitukümmend aastat näinud, otsustas ta, et avaldab mutile veel viimast austust. Ta oli nüüd ju matusebüroo omanik. Alustas matmisega, ajapikku oli kosunud ja võtnud just laenu ja ostnud kremeerimisahju. Haigla surnukuuris ei tundnud ta vanamemme õieti äragi, kui pidi ta seal teiste koolnute seast üles otsima. Eks vanadus ja haigus ikka muudavad inimest. Lõpuks leidis ühe vanatädi, kelles oli tuttavaid jooni aimata. Surnuaial käis kõik ruttu, omakseid ju polnud. Peale matust läks ta koju, kutsus kirstukandjatest sõbrad enda poole, et nii-öelda mälestuspits võtta. Pitsist sai juba pudel, kui uksekell helises... Lävel seisid kaks lõunamaalase moodi meest ja tahtsid teada, kus on nende mamuulja? Suure dziibiga, kuhu ka kirst peale mahtus, sõideti öösel surnuaiale, otse haua äärde. Kaevati mamuulja välja ja pandi õige memm asemele. Aldol vedas, et hing sisse jäi. Mägede pojad olid oma mamuulja rüvetamise pärast väga vihased. Õnneks oli nende matus järgmisel päeval, tahtsid surnuvalvet pidada. See-eest aga nõudsid nad meeletut valuraha, kui Aldo naabrimemme kõrval kirstus ei tahtnud lõpetada. Sai makstud see valuraha. Aldo ei julgenud Liiale öeldagi, vaid üritas kulusid vaikselt kokku tõmmata ja rasked ajad üle elada. Töölised tuli lahti lasta, elekter miinimumi peale, kremeerimisahju kinni kuni paremate päevadeni. Ta otsustas teki tuua ja naisele peale panna.

5.

Tuul sasis maja ees puuoksi, ulus korstnas. Aldo seisis akna all, vaatas tuult, jahtunud kruus kohvi käes ja mõtles. Magamatus muutus aina suuremaks piinaks. Päevad möödusid juba nagu vati sees. Mis oli poisiga juhtunud? Ta rüüpas kohvi. Tegelikult oleks pidanud küsima - mis üldse toimus seal all, keldris. Siiani oli ta selle ees silmad kinni pigistanud, ajanud kõik magamatuse süüks, et ta näeb viirastusi. Kuid nüüd, esimest korda tunnistas ta endale, et keldris vist kummitab. Midagi imelikku seal igatahes toimus. Veidrad hääled, asjad vahetasid asukohti, kukkuv urn.

,,Aldo!"

Aldo pöördus võpatades ringi. Hääl oli võõras. Kuskohast oli võõras saanud siia, tema kööki? Kuid köögis ei olnud kedagi. Aldo põrnitses imestunult tühja kööki ja ta süda jättis löögi vahele. Ei saanud olla, et siin ka juba. Ta pöördus tagasi akna poole.

,,Aldo!"

Mees võpatas ja pöördus taas. Tühi! Köök oli ju tühi! Siis nägi ta silmanurgast midagi musta vilksatamas. Kiiresti pööras ta pead, kuid ei näinud midagi. Aldo pani kohvikruusi käest. Üle ta selja jooksid tahtmatud värinad. Ta neelatas, mõeldes, et mis siis saab, kui ka siin hakkavad asjad kukkuma ja mööbel liikuma. Seda ei saanud lubada!

,,Aldo!"

Aldo võpatas, vihastas ja virutas toolile jalaga. Kolinal lendas taburet köögi teise serva.

,,Käige kuradile jobud!"

Ta läks, tõstis tabureti tagasi oma kohale.

,,Ma teile veel näitan, raisakari!"

Ta vahtis vihaselt ringi, kuid vaadata ei olnud midagi. Lihtsalt tühi köök. Ta ei olnud enam isegi kindel, kas ta oligi midagi kuulnud või seda endale ette kujutanud. Hakkas ta hulluks minema? Ei! Maku oli näinud musti liblikaid. Kas nad ründasid teda! Täiskasvanule nende hullutamine ei mõjunud, aga poiss... Lapsed on ju vastuvõtlikud. Tema oli arvanud, et tal on lihtsalt süümekatest luupainajad, et magada ei saa. Ta rüüpas väriseva käega kohvi, kõrv valvsalt kikkis. Majas valitses vaikus. Oleks siis kelleltki küsida? Aga kellele sa lähed seda rääkima? Ta ei saa ju öelda, et kõik surnud on tal keldris kuhjas, põletamata. Kellele sa seda räägid? Kellele? Siin aitaks ainult ime, aga kuskohast sa seda imet võtad? Kui ainult... minna otsima abi mõne nõia juurde. Mingi muu asi ei tundunud enam aitavat. Ainult ime. Ja nõiad pidid tegema mõnikord imesid. Kas minna tõesti mõne juurde ja küsida, paluda, et nood teeks midagi. Laipu põletama nad muidugi ei tule, aga äkki saaks neist häältest lahti ja mis kõige tähtsam - Maku! Kuidas poissi aidata? Mis temaga üldse juhtus? Närvivapustus? Või mingi... kummituste loits? Seestumine? Ta oli valmis juba kõike uskuma. Ja magada - äkki saaks nõialt midagi, mis laseks tal jälle kord normaalselt magada. Niiviisi vatise peaga oli raske mõelda. Selge peaga ei oleks ta kunagi poissi krematooriumisse kaasa võtnud! Ta ju teadis, et seal on midagi imelikku, isegi kui ta seda endale tunnistada ei tahtnud.

6.

Magnusel ei olnud sugugi parem. Liia istus ööd ja päevad poisi voodi kõrval, läpakas põlvedel ja otsis viise, kuidas teda aidata. Ta ei saanud aru, mis oli juhtunud ja Aldo ei julgenud talle ka rääkida, mis oli juhtunud ja mis tema arvates oli põhjus. Naine oleks ta elusalt ära söönud. Võtta poiss kaasa kummitavasse keldrisse? Praegu tundis ka Aldo ise, et see oli vale, oi kui vale, aga mis seal enam teha oli. Ta vihjas naisele võimaliku psühhotrauma kohta ja mainis, et mine tea, äkki nägi surnut. Liia ei vaadanudki teda nagu hullu, ta oli valmis kõigeks - lõpuks, ehk isegi oma foobiate kiuste ka arstideks - peaasi, et poiss saaks terveks.

Kahekesi uurisid nad pikalt eri posijate kohta. Rahutud hinged, poltergeistid. Nad olid leidnud kolm erinevat tegijat, kes teistest veidi enam silma paistsid. Läitsjärve Sulev. See mees polnud küll nende esmane valik, kuid teistel olid käed-jalad nii tööd täis, et üks ütles kohe, et esimene võimalik aeg on kolme nädala pärast, teine lausus, et tema juurde on elav järjekord, mis kuni nädala aega võtab. Sulev aga oli öelnud, et kui on kiire mure, siis tule kohe. Liia oli muidugi lugenud võrgust, et sel mehel on kahtlane minevik. Too olla teinud igasugu, ei seaduse ega eetikaga kokku käivaid asju. Vaid korraks lõi Aldo kõhklema, kuid lõppeks see teda ei morjendanud, tema jaoks oli see isegi nagu soovituskiri, sest ka mure, millega ta nõia juurde läks, ei olnud seadusekuulekusest tulnud. Laipade keldrisse peitmine selle asemel, et neid ära põletada ja omastele tagastada, läks kindlasti mingi paragrahvi alla. Millise just, seda Aldo ei hakanud otsima, milleks? Kui vahele jääb, küll ta siis teada saab. Kui vahele ei jää, siis pole ka põhjust mööda koodekseid tuhnida. Parem kasutada seda aega Maku jaoks tervenemise võimalusi otsides.

Nõial oli talu otse Läitsjärve kaldal. Nõid hoiatas telefonis, ta on endale soliidse karja verejanulisi koeravolaskeid ümber maja luusima korjanud. Ärgu siis külaline ehmatagu. Aldo kehitas õlgu, koeri ei olnud ta kunagi kartnud. Teejuhatus oli selge ja lihtne. Nõial oli veebis oma koduleht, kus üleval kaart. Igati kaasaegne mees. Seal polnud küll reklaamitud teda kui nõida, vaid kui"vaimse masaai" pakkujat, mis iganes see siis ka tähendama pidi. No muidugi oli seal jutt juures, mis see teeb ja milleks see hea on aga Aldo ei hakanud seda lugema. Peamine oli, et see oleks efektiivne ja aitaks.

Asi, mis Aldot pead murdma pani, oli tasu küsimus. Rahaga oli tal käes suurem kitsas kui kunagi varem. Midagi ei olnud teha, ilmselt pidi ta võtma nõiale maksmiseks taas laenu. Kindlasti saab ta seda ainult neetult soolase protsendiga, sest juba olid kuuldused levinud, et tal ei lähe krematooriumiäri hästi. Liia sellele ei mõelnud, tal oli muud muret ja Aldo hoidis samuti suu kinni. Nende paari päevaga oli Liiale tekkinud paar halli karva, ei olnud vaja naisele rohkem muret.

7.

Nõia elamine seisis üsna korralikku mõõtu järve kaldal. See ei olnud midagi erilist, kuid praktiline ja ratsionaalne maaelamine. Kinnine värav sundis Aldo masinat peatama ja väljuma. Avaras õues ei olnud peale paari kana ja hane kedagi näha. Hoolimata hoiatustest, ei paistnud maja ümber erilist koerakarja. Vaid haned kogunesid tiibu sirutades värava taha. Nad tegid nii suurt lärmi, et oleksid ka surnu üles ajanud ning majast lippaski välja noor naisterahvas. Ilmselt peremehe naine.

,,Kõss-kõss!" peletas ta hanesid.

"Tere," püüdis Aldo hanede kisast üle karjuda. "Ma tulin Sulevi juurde. On ta kodus?"

"Tere," vastas naine, sai haned eemale ja naaldus väravale. "Kahjuks ei ole Sulevit kodus. Aga ta peaks varsti naasma, nii et kui teil on mingi pakiline asi, siis äkki ootate. Ma ei oska küll öelda, kas ta tuleb tunni-kahe või kolme pärast, kuid õhtupimedaks on ta igatahes olemas."

"Imelik, et ta jahile läks, ma ütlesin küll, kui temaga telefonis rääkisin, et tulen täna."

Naine naeratas vabandavalt.

"Sulevil on aeg-ajalt jah, selliseid ootamatuid ja äkilisi jahilkäike, mida ta ei anna ette planeerida. Jääte ootama või mitte?"

"No ma tunnikese vast ootan, kui teil selle vastu midagi pole. Pikk tee siia, narr oleks hakata kohe tagasi minema."

Naine noogutas.

"Astuge siis sisse, ma teen teed," ja hakkas ees tagasi maja poole minema. Aldo seadis oma sammud nii, et kõndis tal kõrval.

"A kus siis koerad on? Siin pidi olema hulgem kurje koeri?"

"Need on koos peremehega metsas. Päeval pole siin midagi karta. Öösel ka tegelikult mitte. Kõik, kel pahad mõtted peas mõlguvad, teavad juba, et valve tugev."

Majas pakkus naine külalisele pliidi servalt sooja teed ja värskeid pirukaid. Säärane külalislahkus leevendas tema kerget okast peremehe vastu, kes niiviisi kohtumise eel jahile oli tormanud. Siis kuulis ta õue pealt kära ja nägi aknast välja vaadates, et tema otsus ootama jääda oli õige. Seal naases ei keegi muu kui peremees ise oma koerakarja eesotsas. Koeri oli kokku kuus. Nad ... Mitte nad, elusolendi kohta käivat sõna ei saanud nende kohta kasutada - need - kujutasid endast suuri, hundisarnaseid ja vasikasuurusi koletisi, kuid, Aldol oli raskusi oma silmade uskumisega - kunagi ehk elavad, kuid nüüdseks täiesti selgelt surnud. Tühjade silmakoobastega ja tuima, ühetaolise raskepärase liikumisega, tekitasid nad Aldos külmi, sisemisi võdinaid. Neis koletistes oli mingi külm aura, mis levis kaugele elukate ümber ja tungis ka läbi akna tuppa, pannes mehe, kes neid sealt vaatas, kananahka. Ta oli millegipärast kindel, et elavad koerad ei olnud teda veel tajunud, kuid surnud juba teadsid, et ta seal on ja neid vaatab. Tahtmatult astus mees aknast eemale, et nende painest vabaneda.

8.

Mõistmatus ja hirm segunesid Aldos. Surnud koerad? Peale Magnusega juhtunut uskus ta, et mingit vaimuvärki võib olemas olla, sest raske oli leida mingeid muid, ratsionaalseid seletusi. Kuid ringi kõndivad surnud koeraraiped olid midagi sellist... no mida ei saanud olla! Mehaanilised äkki? Ta oli valmis uskuma pigem robotkoeri, kui liikuvaid surnuid. Ent, miski pime, ürgne pelg temas ei suutnud siiski välistada, et äkki tõepoolest. Peremees sisenes jalgu trampides majja, kuid koerad jäid õnneks välja. Aldo mõtles, et kui need elukad oleksid sisse tulnud, siis oleks tema igatahes akna kaudu välja hüpanud.

"Ilus tervis," hüüdis peremees esikust heatujuliselt. Aldo pidi end enne koguma, kui vastata suutis.

"Tere-tere."

Kätt peremees ei pakkunud ja Aldo ei olnud kindel, kas ta oleks seda ka vastu võtnud. Mitte pärast seda, kui ta oli aknast näinud Sulevit neid... olevusi, patsutamas.

"Ma sain koerte käitumisest kohe aru, et keegi on külla tulnud. Oleks muidu veel ringi uidanud, aga kui nad juba hambaid laksutama hakkasid, siis oli selge, et on paras aeg hakata koju tulema." Sellal kui ta seletas, riputas Sulev metsariideid koridori varna. Lõpuks köögis, valas ta endale teed ja hakkas isukalt pirukaid mugima. Tema elukaaslane oli kadunud õue koeri karjatama. Aldo ei heitnud pilkugi välja. Ta eelistas neile elukatele mitte mõelda.

"Nii," pomises peremees söömise vahele. "Kui soovid, siis võid oma loo lagedale tuua. Sa ära pane tähele, et ma niiviisi kohe söögi kallale asusin. Päev otsa mööda metsi ja maid tallanud, kiskus kere nii heledaks, et kõhunahk hakkab juba läbi paistma."

Aldol võttis aega, enne kui ta suutis rääkima hakata. Peremees teda tagant ei kiirustanud, sõi rahulikult pirukaid ja rüüpas tassist teed. See oli nii demonstratiivselt vaba käitumine, et Aldo hakkas mõtlema, kas see koertega sisenemine polnud mitte etendus tema jaoks? Peremees näitas oma oskused ette ja lõi kliendi pahviks. See mõte julgustas Aldot veidi. Ta sai kõnevõime jälle tagasi ja kuigi kobamisi, ka mure räägitud. Sulev kuulas ja noogutas.

,,Tuttav lugu, ei midagi erilist, selliste asjadega tegelen ma iga päev."

Aldo kujutas ette koeri õuel ja hakkas vaikselt uskuma, et Sulevi jaoks ongi tema probleem midagi igapäevast.

,,Vaja oleks poiss terveks teha ja neist kummitustest..."

,,See on tehtav," kinnitas Sulev taas ja jõudis kohe tasuni välja. See polnud rahaline. Kuuldes mida nõid soovib, arvas Aldo, et ta kuulis valesti ja palus korrata. Nõid kordas ja seekord ei petnud nõia väline heatujulisus enam abipalujat, tolle sinistes silmades sätendas midagi jälki.

,,Kas... kas ma võin hetke mõelda?"

Sulev tegi suuremeelsust väljendava käeliigutuse.

,,Minul kiiret ei ole."

See, mõtles Aldo, on samm edasi sealt, kuhu ma ise oma tegemistega olen jõudnud. Ta oleks keeldunud, kuid minna tühjade kätega tagasi koju, poja voodi kõrvale, kui ometi on väidetavalt olemas võimalus.

,,Kui Magnus saab terveks - siis minugi poolest," lausus ta.

9.

,,Asi on lihtne, ei midagi keerulist teie jaoks," ütles Sulev. "Ma annan teile kaasa ühe oma koertest."

Aldo võpatas. Nõid naeratas. Ta vilistas ja Aldo kuulis kõrvaltoast mingit liikumist. Miski ajas end püsti ja tuli lohiseval sammul köögi poole. Kas üks neist oli kogu aeg kõrvaltoas olnud? Ta sundis ennast toaukse poole pöörduma. Samal hetkel kui ta silmad ukseni jõudsid, ilmus sinna musta peletise ähvardav varikuju. Nõid rääkis täpselt, mida Aldo tegema peab, kuid Aldol oli raskusi tema seletusi jälgida. Ta oli otsekui kivistunud. See koletis talle sinna krematooriumisse?!

,,Neljandal päeval võite raipe minema visata ja rahulikult oma toimetusi tegema hakata."

,,Ah?"

Peremees ei solvunud, et klient teda ei kuulanud, vaid hakkas rahulikult uuesti seletama. Tõenäoliselt oli ta sellise efektiga harjunud, küllap isegi arvestanud. Aldo kuulas, vähemalt püüdis seda teha, ise aga jõllitas koera. See ei haisenud, see ei liigutanud, see lihtsalt seisis uksel, suurte kihvadega lõuad ammuli, kärbatanud keel ripnemas, karvad tokerjad, silmad peast välja jooksnud.

"Saite aru, mida te tegema peate?"

"Noh, jah," pigistas Aldo endast välja. ,,Tundub, et sain."

,,Küsimusi on?"

Aldo keskendus, mõtles uuesti kõik läbi ja üks küsimus tal tekkis.

"Kuidas ma selle koera sinna viin?"

Ta ei kujutanud ette, et ta peaks selle eluka enda juurde autosse võtma. Aga mis siis, kui politsei ta kinni peab ja küsib, miks teil surnud koer autos on? Mis ta siis vastab? See on mu lemmik Karvapall, ma lähen teda matma? Aldo hingas aeglaselt, end rahustades, sisse ja välja. Lollus, mõtles ta siis, politsei on nüüd küll viimane asi, mille pärast muretseda. Tegelikult peaksin ma muretsema selle üle, et see mees siin ajab mulle mingit jama ja mina usun, mokk töllakil.

,,Oma autoga viigi, ta püsib vagusi, ei pea kartma, et ta seda ära reostab."

,,Võin ma seda koera lähemalt uurida?"

,,Muidugi!"

Aldo noogutas, tõusis ja läks koera juurde. Ta ei puudutanud seda, ei teinud tema ümber tiiru. Ta lihtsalt seisatas selle eluka ees ja tundis - õõva. See, mis elaval olendil oli sees, hõljus sellel siin, väljaspool, ümber. Ta tundis, kuidas ,,see" puudutas teda oma nähtamatute haarmetega ja Aldo põrkas tagasi. Puudutus ei olnud füüsiline, kuid tunne, et see kerge kontakt jättis ta hinge midagi määrdunut, oli äärmiselt füüsiline. Aldo taganes veel sammu, pöördus ringi ja istus tagasi, enam kordagi koera poole vaatamata.

"Olge rahulik, ta kuulab teie sõna väga hästi."

Aldo noogutas.

,,Tahate proovida?"

Aldo raputas pead. Ta teadis, et pole mõistlik jätta kaup proovimata, kuid ta ei thtnud nüüd kohe, jalamaid selle... selle... asja, lähedale minna. Tundus, et Sulev mõistis seda. Ta ei käinud peale, kuid lasi kliendil oma õpetusi kaks korda korrata.

10.

Tuul vuhises lahtisest autoaknast sisse ja peksles Aldo juustes. Aldo hoidis kogu tee, mis ta koeraga koju sõitis, akna lahti, sest ehkki Sulev kinnitas, et mingit raipehaisu ei ole, ega saagi olla, tundus Aldo seda ometi. Kui mitte ninaga, siis oma kehaga, oma hingega. Koera autosse viies sai ta teda ka esimest korda käsutada. Kooljakoer oli tõepoolest kuulekas. Tegi täpselt mis kästud ja mehaanilise robotkoera mulje süvenes veelgi. Kuid see mulje püsis ainult nii kaua, kuni ebaelukale lähedale ei läinud. Lähedalt sai ka pime aru, et midagi oli mäda, sest selleks ei olnud tarvis silmi, ega nina, sa lihtsalt tajusid seda. Kui elukas pagasiruumi ronis, nägi Aldo, et koer oli ka niisama üsna raipe moodi seisus - tolle küljed olid sisse langenud, roided turritasid välja ja üldse oli ta nii kondine, et raske oli uskuda nagu võiks selline kosu üldse koost lagunemata liikuda. Aldo tänas mõttes jumalat, et ta autol oli eraldi pagasiruum ja elukas ei viibinud temaga ühes salongis. Sellest hoolimata keeras Aldol kogu aeg sees ja aeg ajalt kippus jalg gaasipedaalil värisema. Ta püüdis keskenduda teele, ent mõtted keerlesid vägisi muude asjade ümber. Poja, naise, kummituste, koera ümber.

Krematoorium paiknes üsna linna servas. Tänu sellele ja õhtusele ajale, ei olnud ümbruskonnas kedagi üleliigset ringi kollamas. Välisukse avas Aldo aeglaselt ja vastutahtmist. Temas oli mingi halb eelaimdus, kuid ta ei osanud selle eelaimdusega midagi ette võtta. Ei saanud ta ju koera enam tagasi viia. Aldo pani jalamaid tule põlema, et nad ei peaks minema pimedas läbi suure leinasaali. Tema kingad kajasid suures tühjas ruumis kumedalt vastu ja sellele saateks krabisesid koera küüned vastu põrandat. Tundus, nagu kasvaksid selle küünised iga sammuga pikemaks. Aldo piilus areldi üle õla, kuid ei, hirm oli see mis temas kasvas, mitte koera küüned. Siis jõudsid nad tagaruumi ja keldriukse ette. Seal jäi Aldo seisma. All ootasid neid kummitused. Viimane kord oli ta sealt pagenud, poiss kätel. Tal ikka veel kõrvus riiulilt kukkunud puruneva urni heli. Hea meelega oleks ta andnud siinsamas käsu koerale pihta hakata, kuid Sulev oli käskinud seada koer laipade juurde. Aldo niisutas huuli, paotas ukse ja pitsitus hinges astus ta keldrisse viivasse koridori. Tuled põlesid siin ikka veel, niipalju, kui neist üksikutest seasilmadest kasu oli.

"Noh, tulge juba te raisad, näidake, et olete siin," pomises Aldo omale nina alla. Ta oli valmis esimese krõpsu peale koerale käsku andma, saaks ainult selle asjaga ühele poole. Kuid vaimud nagu kiuste ei andnud endast mingit elumärki. Kas nad kiusasid teda või siis tundus koer neile ohtlik ja nad olid jalga lasknud. Ta avas keldriukse, lootes viimast. Laibad, lagunenumad kui varem, haisvamad kui varem ning, klaasjad silmad, mida ta ometi oli nii palju kordi kinni vajutanud, olid pärani ja jõllitasid oma tühja pilguga tema poole süüdistavamalt kui iial varem.

11.

Kostis tuhm löök ja üks urn liikus. Aldo tõmbus seda kuuldes pingesse. Keldrit läbis vaevutuntav tõmbetuul, see oli imeõrn joon siin läppunud õhus, kuid kõrvetavalt külm, nagu jäätunud põrgu. Kellegi nähtamatud käed libisesid ta juustesse. Aldo röögatas hirmust. "Võts!" karjus ta, unustades täiesti, mida nõid oli talle õpetanud. ,,Võta! Rebi! Jära!"

Koer, seni nii truult talle järgnenud, tardus. Aldo karjus edasi ja põgenes. Ta ei vaadanud kordagi tagasi, hoolimata sellest, et selja taga algas kohutav möll. Asjad lendasid siia-sinna laiali. Raskeid urne pudenes riiulitelt nagu õunu, lauad ja lendasid ümber ja riiulid raksatasid seintelt maha. Mitte miski, mida liigutada andis, ei jäänud paigale. Aldo jooksis üles, oodates iga hetk, millal keegi nähtamatu temast kinni haarab ja sinna alla, surnud koera lõugade vahele veab. Mitmel korral tunduski talle juba, et miski hakkas hõlma, kuid ummisjalu, uksi enda taga pärani jättes, kihutas ta keldrist välja, läbi saali ja esiuksest õue. Isegi seal ta ei peatunud, vaid kihutas hullunult kodu poole.

Väljas oli hämar, äärelinna tänavad tühjad. Ta aeglustas sammu ja piilus üle õla tagasi. Krematooriumi uks oli pärani, muidu oli aga kõik vaikne ja pime. Siis aga liigutas miski kõnniteeäärsete puude kroonides. Ta hirmunud silmade pilk teravustus võimatuseni ja mees oli kindel, et ta nägi kuidas puuvõrade varjudes laperdasid talle järele liblikate tumedad varjud. Ta sööstis edasi, ühtepuhku tagasi vaadates ja järeleandmatuid jälitajaid nähes sammu kiirendades. See hullumeelne tormamine kestis terve igaviku, kuni alles paar tänavavahet enne kodu, hakkasid ta mõtted jälle tööle ning mees seisatas. Ta ei tohi otse koju minna! Mitte siis, kui nood tal sabas on! Ta põikas kõrvaltänavale, jooksis järgmise nurgani ja piilus tagasi. Vaikus. Ta ei näinud midagi. Ükski vari ei tundunud liikuvat. Isegi õhk seisis paigal. Kuum higi nirises Aldo lõõtsutavat keha mööda alla, käed ja jalad värisesid. Kui uskuda seda järvenõida, koertemanajat, siis peaks nüüdseks olema koer juba kogu keldri puhtaks teinud. Osad vaimud lõhki kiskunud ja lasknud teispoolsusse hajuda, teised minema peletanud. Lisaks veel need, kes teda siia jälitasid. Äärmisel juhul, ütles nõid, võib see kõik aega võtta kuni neli päeva. See ei loe, kui osad pagevad, koer leiab nad üles. Siis arvas ta nägevat tänava teises otsas liikumist. Nagu mingi suur vari oleks libisenud hääletult üle ristmiku. Aldo tõmbus kiirelt tagasi. Uuesti välja piilunult tundis ta kergendust, et see vari ei olnud tulnud tema poole, kuni talle jõudis kohale hirmus mõte. See vari oli suundunud ju edasi - sinna kuhu Aldo oli esmalt jooksnud. Tema kodu suunas!

Hirmu unustades võpatas Aldo taas liikuma. Mis siis, kui nad majja jõuavad? Kas nad ründavad Liiat samamoodi nagu poissi? Kas nende võim hakkab täiskasvanule peale? Ta kiirendas sammu ja hakkas taas jooksma. Kui nad juba enne tegid sigadusi, painasid, siis mida võib mõni nüüd teha?

12.

Majas oli vaikne ja rahulik. Liiga rahulik. Õhtuhämaras aias tundus justkui kööku vajunud. Valguseta aknad kumasid pimedust ja õõva. Aldo hiilis vaikselt lähemale, trepist üles, püüdes vältida vähimagi reetliku hääle tegemist. Uks punnis vastu, ega soovinud avaneda, kui aga avanes, kriuksatas reetlikult. Aldo seisatas uksel, ta ei usaldanud siseneda. Tühi koridor ukse taga kumises kuuldamatust vaikusest, mees oleks tahtnud hea meelega pageda, põgeneda, ja ta olekski seda teinud, kui oleks vaid olnud, kuhu. Ta köhatas ja seegi hääl sumbus koridoris, nagu oleks see surnud samal hetkel. Aldo võttis end kokku.

,,Liia!" hüüdis ta.

Nimi, mis tähendas Aldole nii palju, põrkus vaikuselt tagasi. Mingit vastust ei tulnud. Ta pidi sisse minema ja vaatama. Koridori teises otsas oleks nagu midagi pisikest ja musta laperdanud. Aldo põrkas tagasi, üle läve taas trepile, kuid juba oli must vilksatus kadunud. Kas ma nägin seda, või mängib hirm mu mõistusega juba vingerpussi? Kogu mehe keha võitles praegu hirmuga, higistamisega, südamepekslemisega, külma ja kuumalainetega. Ta ei saanud ainult aru, millise neist reaktsioonidest kutsus esile paanikasegune õõv liblikate ees ja mille tema püüd neile vastu hakata. Kui kummitused peaksid tõesti siin olema, siis mida ma nende vastu teha saan, mõtles ta. Mitte midagi! Tal polnud aimugi kuskohas oli see neetud koer, kes pidanuks teda aitama. Igatahes mitte siin! Ilma selle penita aga polnud mitte kõige vähematki, mida ta teha saaks. Ja kui ma lähen ja näen, et Magnuse või Liiaga on sündinud või sündimas midagi halba? Mõte, et tema pere on ohus, sundis Aldo liikuma. Mõne kiire sammuga oli ta möödas köögist - tühi. Oli möödas elutoast ja magamistoast - tühjad. Lükkas lahti vetsu ja vannitoaukse - ei kedagi. Lõi pärani Magnuse toa ukse. Siin!

Nad olid tõepoolest siia tulnud! Toa nurkades, kord kadudes hämarusse, kord sealt ilmudes, lendlesid mustad liblikad. Parvedena, häiritult, nagu oleksid nad just liikumatult lamavatelt inimkehadelt õhku ehmatatud. Ta naine lebas liikumatult, looteasendisse kerratõmbunult poja voodi ees. Liia juuksed olid langenud tagasi, paljastades ta surnukahvatu näo. Voodis lebas Magnus, sirgelt nagu pulk, täpselt samasuguses asendis nagu ta oli Aldost jäänud. Kuid kui Aldo lahkus, siis Magnus hingas - kärinal ja raskelt, nagu midagi takistaks seda. Nüüd aga oli poisi suu avatud nagu kuivale heidetud kalal ja sealt ei kostnud midagi. Ka Aldo suu avanes, see oli hääletu raev, viha, mõistust rööviv tapahimu, mis tõi ta huultele kõik selle, mille ta oli Sulevilt õppinud ja ennist keldris unustanud. Need olid muistses murrakus sõnad, sajatused. Liblikad võpatasid ja sööstsid tema poole. Aldo karjatas, põrkas tagasi, tema selja taga kõmatas välisuks, järgmisel mikrosekundil köögiuks ja samal hetkel kolksatas mehe selja taga kinni magamistoa väljapääs. Aldo põrkas seljaga vastu uksetahvlit. Meest haaras külmus, ta tundis kuidas tema poole sirutus igalt poolt midagi tumedat ja kurja. Liblikad sööstsid talle ümber ja enam ei valitsenudki majas vaikus, vaid kõrvulukustav, pehmete liblikatiibade sahin.

13.

See ei olnud kindlasti nägemine, mille kaudu jõudis Aldoni aimdus, et midagi kurja ja verejanulist voogas koridorist, temast mööda, läbi ukse magamistuppa. Ta keha karvanääpsukesed tõusid seletamatus õudustundes püsti, isegi tema juuksed ajasid end ebaloomulikult sirgu. Läbi kõrvulukustava liblikatiibade kohinal kostis kaugusest tigeda ja näljase peni ulgumine. Toas puhkes tornaado, võitlus. Ta tajus seda kogu kehaga, kuid ei näinud midagi. Ta nägi vaid, et tumedad, laperdavad laigud tema ümbert taandusid, hajusid, kadusid. See kõik kestis vaid mõne hetke ja siis vajusid ta kehakarvad väsinult alla. Särisev energia oli kadunud. Saabus rahu. Uksed kogu majas kääksatasid, avanesid paokile, isegi aknad, ka need mis olid haagis, vajusid irvakile. Liia liigutas end põrandal, siis liigutas end Magnus. Aldo tuikus nende poole, jõud hakkas teda maha jätma. Liiga palju emotsioone oli temast täna läbi uhutud.

,,Liia! Magnus!"

Naine ja poeg ärkasid nagu unest. Nad vahtisid segaste silmadega ringi, haigutasid, ega tundunud mõistvat kus nad on, mis aeg on ja mispärast on Aldo niiviisi hüsteeriliselt õnnelik.

Siis nende pilgud kohtusid ja hetkeks tundus Aldole et nende nägusid valgustas äratundmine.

,,Ma nägin nii naljakat und," pomises Magnus. ,,Mina ka," vastas Liia. Aldo, kes oli kartnud neid ärkavat hirmust hullununa, haaras nad oma embusse.

,,See oligi lihtsalt uni," pomises ta, ,,halb uni, aga nüüd on see läinud."

Kergendus mida Aldo tundis, oli nii suur, nii ootamatu, et see tegi lausa füüsiliselt haiget. Kogu ta keha, kõik, iga viimane kui lihas oli pingest kange. Ka vaimselt oli ta täiesti kokkuvarisemise ääre peal. Ta püüdis end püsti ajada, kuid oli järsku täiesti kohmakas.

,,Mis sinuga juhtus, isa?" päris Magnus.

,,Lihtsalt, mulle tundus hetkeks, nagu te oleksite..." puterdas Aldo. Ta pühkis väriseva käega laubalt hoogudena pärlendama ilmuvat higi. Nendega on korras ja krematooriumi keldriga on kõik korras. Isegi rahadega saab kõik korda, sest nüüd on tal paik kuhu kõik need põletamata jäävad surnud inimesed panna. Nõid lubas nad ära osta. Mida nõid temalt ostetud kadunukestega teha kavatses, Aldot ei huvitanud. Tema pere oli tagasi, neid ei ähvardanud enam miski ja kõik saab tõesti korda.

,,Läheme võtame selle peale ühe õlle," lausus Liia ja Aldo noogutas.

,,Ehk isegi midagi kangemat," arvas mees, sest närvid tahtsid tõepoolest rahustamist.

,,Tee jah mõned tropid," muigas Magnus isa toetades. Kuuldes neid kahte rääkimas, tõmbus Aldol seest aegamisi õõnsaks. Tema naine ja poeg, väike poeg, ei olnud kunagi niiviisi rääkinud. Magnus ei nimetanud ema kunagi Liiaks. Liia aga, kui ta üldse jõi, siis siidrit. Need kaks kõlasid siin nagu... ta neelatas. Üks nimeta õudus laotas end ta mõistuses laiali. Ei, ütles ta endale, seda ei saa olla, nii ei ole võimalik juhtuda!

,,Ma võtaks tegelt ka ühe õlle," ütles Magnus, ,,või midagi kangemat. See oli tõega napikas."

Jutt: Siiralt teie (Artur Räpp)

Pühendusega Rattusele, keda enam pole.

,,Mida uut peaks ma veel tegema? Neid on siin sadu miljoneid!" Kosmoselaeva Välk 1 stardi juht heitis veel ühe äreva kiirpilgu turvamonitoridele. ,,Või isegi miljardeid ja neid tuleb juurde."

,,Viska neile tuumapomm, põleta napalmiga, palu neid põlvili või kutsu oma vanaema vana kass. Mul ükskõik, kuid Välk 1 peab startima! Peate laeva täna kella 19-ks platvormile viima ja homseks üles seadma, muidu ei jõua te stardiakna lõpuks ettevalmistustega mitte mingil moel valmis! Järgmine sobiv stardiaken on aga inimkonnal alles kahekümne seitsme aasta pärast, kui kõik orbiiti korrigeerivad planeedid on õiges kohas. Meie inimkond tuleb viia teiste tähtedeni, et juhuslik katastroof seda ei hävitaks, nagu paar korda on juba peaaegu juhtunud! Mõtle inimkonnale ..."

Side katkes. Nagu alati ei hoolinud Üks sideprotokollidest. Talle ju reeglid ei laiene, mõtles Ruth sisekommunikatsioonipuldi poole pöördudes. ,,Käsud mult, töö teilt" oli Ühe deviis.

,,Elekter üks, kas generaatorid peavad?"

,,Esimene, teine veel peavad, kolmandat putitame, neljas lonkab, kuid töötab," kostus valjuhääldist elektrisüsteemide juhi hääl. ,,Kõrgepingeliinid on endiselt maas ja neid me niipea tööle ei saa, kõik veel üleval püsivad juhtmed ja postid on rotte täis. Mis neil küll viga on, R?"

,,Ei tea. Jätka. Side lõpp." Ruth klõpsas sideselektori siseturvalisuse sagedusele. ,,Mu tulekeeleke, kuidas teil seal läheb?"

,,Kuradi musi, raisk. Kas sa ei suuda neile siis selgeks teha, et nad peavad tara pidama saama! Kuhu perse nad selle elektri pistavad, et aed ei pea?" Järgnes valing mitmekeelset roppust. ,,Neid tõpraid on siin igal pool ja neid tuleb juurde! Meil saab varsti juba igasugune laskemoon otsa ja me pole laeva angaari kõrvetamiseni veel jõudnudki. See näeb välja nagu rikka õuduskirjaniku jõulupuu!"

,,Ja õudsemaks läheb, mu leegike. Number üks andis meile vaid neli tundi ja," ta viskas pilgu kellale, ,,29 minutit, et Välk 1 angaarist minema saada. Seda tuleb ju veel tankida ja ..."

,,Kurradi püha pu... ..."

Ruth katkestas järsult turvaülema intiimkehaosi täis pikitud sõnavalingu: ,,Me peame. Kas kuuled, peame! Kui sul on vaja, tulen ma ise ja tapan rotte kasvõi oma paljaste kätega, kuid peame! Seni aga võta staabilt kogu valve ja varustus ära. Läbi uste nad siia ei pääse ja lähimad neli tundi otseselt minust ei sõltu. Järgmisena läheb valve toidulaolt. Selge? Vastuväiteid käsule on? Side lõpp."

Ruth vabastas tumbleri. Karl on tippprofessionaal, käsk on talle püha, seda ta teadis. Naine sirutas jalad välja. Kolm sekundit puhkust. Ta pidi seda endale lubama.

See kõik, mida hiljem verehalliks vaibaks kutsuma hakati, algas 100 tundi enne suurt starti, enne seda hetke, kui Maa raskusjõu kütkest pidi lahkuma esimene tähtedevaheline koloniseerimislaev Välk 1. Nõtke kaunidus, tehnoloogia ime, teadustöö tõeline pärl, mille jaoks oli juba aegsalt nii maalähedasele orbiidile kui ka kaugemale päikesesüsteemi vajalikku varustust ja kiirendus tugirakette viidud. Niimoodi vähendatud stardikaal kui ka uut tüüpi mootorid pidid Välk 1-le andma enneolematu kiiruse. Kõik see muutis aga stardiakna üsnagi kitsaks.

Ja just nüüd, enne inimkonna suurt hetke, hakkas siit ja sealt tulema teateid, et liikvel on enneolematu hulk rotte. Halle, musti, pruune ja lausa kirjuid, sekka laborivalgeidki, keda ei peata ükski takistus ja kes ei kohku kasutamast ühtegi võimalust, et kiiremini stardiala poole jõuda. Juba vaid kakskümmend seitse tundi hiljem nähti esimesi neljakäpalisi külaliste horde ka stardialal, kes olid sinna jõudnud ilmselt toitu toonud furgooni katusel. Kui aga juhttorni kõrval maandunud helikopteri lastiruumist pudenes välja üle kahesaja pruuni roti, käivitati kogu alal häire oomega, mis oli algselt küll mõeldud terroristliku rühmituse laiaulatusliku enesetapurünnaku peatamiseks.

Nii oli see olnud. Ja nüüd? Nüüd olid inimesed peaaegu kaotanud. Nad ei tohtinud mitte mingil juhul kaotada!

Paus läbi. Ruth hingas sügavalt välja. Mis ka ei juhtuks, Kõik peab jätkuma, ta pidi tagama, et kõik töötaks ka siis, kui teda juhtimas pole.

,,Teadaanne kõigile. Oomega kuubis. Kõigile-kõigile. Operatsioon Oomega kuubis neljaks tunniks. Tagada laeva transport stardiplatvormile ja seal säilimine mistahes hinnaga, jumal hoidku meid siin ja teises ilmas."

Ta kuulas lakoonilisi emotsioonituid vastuseid: ,,Oomega kuubis neljaks tunniks lennujuhtimiskeskuses vastu võetud.", ,,Oomega kuubis neljaks tunniks meditsiinikeskuses vastu võetud.", ,,Oomega kuubis ..."

Kõik, kelle tööks oleks olnud järgmise nelja tunni jooksul olla valvel mistahes ootamatusteks, jätsid oma töö ja läksid rottide vastu, mis iganes neil nende loomade vastu välja panna oli. Mürgid, tulirelvad, valvekoerad. Kui muud polnud, oli inimestel kästud varustada end löömiseks sobilike raskete esemetega.

,,Kõigile. Vajadusel asendab mind turvaülem. Edasi vastavalt Oomegale. Side lõpp."

Ruth teadis, et ta peab varsti staabihoonest väljuma, või ta lõigatakse teistest nii side kui füüsilise liikumisvõimaluse poolest ära. Ta teadis, et järgmised neli tundi on kõige kriitilisem, sest edasi olid neil käed vabamad. Kõik laeva turvaalast väljapoole jääva võis siis kasvõi napalmi ära uputada ja ükski kass ei kräununud. Välk 1 missiooni eest oldi kõige kõrgemal valmis maksma mistahes hinda, kasvõi Ruthi enda elu, miljonitest rottidest rääkimata. Kuid ikkagi. Jah, kuid ikkagi vaevas Ruthi kõige enam hoopiski sadade miljonite rottide surm kõigile täiesti arusaamatutel põhjustel. Milleks?

Ruthil oli endal lapsena kolm vahvat rotti, kes tegid igasuguseid trikke, suutsid näiteks kolmekesi koos laualt maiuspalu näpata - üks rottidest tuli temaga mängima ja kui tüdruk tagasi laua poole vaatas, oli maiuspala sealt jäljetult kadunud. Läks tükk uurimist ja mõtlemist, enne kui tüdruk mõistatuse katki hammustas. Ja nüüd siis selline hullus?

,,Staap, kuusteist kutsub staapi alfa teatega."

,,Staap kuuleb." Ruth kummardus valjuhääldile lähemale. Kuusteist oli turvameeskond, mille ta oli just lasknud staabi hoone juurest ära viia.

,,Näib, et rottide sihiks pole enam mitte laeva angaar, vaid hoopiski staap! Kohe, kui lahkusime, pöördusid kõik staabi suunas. Neid lahkub isegi angaarilt."

,,Oled kindel?" Naine klõpsutas turvamonitoridel pilte, kuid üle veerandi neist olid juba kustunud ja ta ei saanud olukorrast korralikku ülevaadet. Läbinäritud side- ja elektrikaablid, rikutud seadmed, nii lõikasid rotid inimesi süstemaatiliselt üksteisest ära. Neetud venelased! Või hiinlased! See pidi olema nende kätetöö. Just samal hetkel kustus vasaku ülemise monitori ekraanilt insenerpersonali söökla uksest väljavoolava rotilaviini pilt.

,,Täiesti kindel, staap. Me tulistame, tapame ja kõrvetame nagu jaksame, John leidis muuseumist vana vikati ja teeb sellega hoolega rottidele jalalühendust, kuid nad ei hooli. Nad jooksevad üle surevate kaasvendade, kasvõi üle meie, ja otsejoonelt staabi suunas. Neid on nii palju, et me ei pääse tegelikult liikumagi. Elavaid loomi ja laipu läbisegi on põlvini, kohati vööni, nad jooksevad, hammustavad, kui saavad, kuid kõik liiguvad ainult staabi suunas, mitte nagu enne. Keegi juhib neid sinna. Nad tahavad midagi staabist.,,

,,Neetud. Tänan, side lõpp."

Ruth manas staabi hoone oma kujutlusse. Mitmekordne ja üleni raudbetoonist ehitis. See oli ehitatud vastu pidama pommitamisele ja alla kukkuvale kosmoseraketile, kuid kas ka igast väikseimastki august sisse närivale rottide hordidele? Ja mida teevad rotid peale siia tungimist? Miks nad üldse staabihoonet ründavad, on see nende tõeline siht või pettemanööver? Mida nende peremehed tegelikult soovivad? Kui neil on tegelikult ikka peremehi. Pealinna analüütikud olid raudkindlad, et taolise koguse rottide väline juhtimine pole võimalik ja see peab olema mingi bioloogiline hullus. Midagi nagu lemmingitel.

Naine heitis need kasutud mõtted kõrvale ning tegevusplaan ilmuski otsekohe valmis kujul tema ette. Ta avab pressisissepääsu. Just!

Hoone esimese korruse lõunapoolne osa oli avar eraldi sissepääsuga suur saal, mida kasutati pressikonverentside jaoks ja mille sai vajadusel ülejäänud hoonest hermeetiliselt eraldada. Hetkegi kaotamata vajutas Ruth nuppe, et valmistada rottidele avar betoonlõks.

,,Ja siis, mu kullakesed." Ta ei teadnud veel, mida ta siis teeb, võib-olla ainult sulgeb uuesti rasked välisuksed, võib-olla läheb ja heidab lihtsalt saali kohalt väikeselt rõdult pilgu läbi turvaklaasi neile hullunud loomadele või leiab mingi võimaluse neid tappa, kuid igal juhul on ta mõneks ajaks kümned tuhanded rotid stardialalt kõrvaldanud. Miks nad enne polnud selle peale tulnud, et rotte majadesse lukustada? Hea küll, üks oli selle tegelikult ära keelanud, kuid Ruth ei hoolinud. Oli ju nüüd antud käsk tagada start mistahes hinna eest. Mis ta-hes!

,,Kõigile." Ruth hoidis sõrme kindlalt sidetumbleril. ,,Sidekatkestus umbes 10 minutit. Kontrollin olukorda staabihoones."

All pressisaalis avanev pilt polnudki nii hirmus, nagu ta oli endale ette kujutanud või turvakaamerate vahendusel näinud. Ei mingeid põlvepaksuseid rottide kihte või võikalt verist surevate loomade massi. Nii nagu ta siit kümne meetri kõrguselt üle saali näha võis, istusid rotid külg külje kõrval täites kogu saali. Nende korrapärased nagu joonlauaga veetud rivid katsid kõik toolid ja lauad nii nagu ka avara lageda põrandaosa laudade ees. Tema rõdule ilmumisel pöördusid kõigi nende pead üles naise suunas ning nad nagu kummardasid talle. Selline veider vaevumärgatav liikumine, mis levis üle kogu põranda.

,,Kuidas nad seda küll teevad? Venelased või hiinlased või araablased või kes?" Ruth silmitses mitmevärvilist loomade massi, mis jälle liikus. Tundus, et nad hakkasid mingit mustrit moodustama, mida olid nad ka varem teinud. Mõned rottidega võitlevad turvamehed olid raporteerinud, et aeg-ajalt moodustus rottidest mõneks hetkeks nagu mingi muster. Nüüd sai ta ilmselt mõnda neist fotodelt nähtud ja raportitest kuuldust ise oma silmaga näha. Mustad ja hallid rotid vahetasid otse tema rõdu all lagedal põrandal kohti. See oli põnev. Ruth kobas oma vanamoodsa pabermärkmiku ja pliiatsi järele. Ta pidi selle skeemi üles joonistama. Suured mustad rotid kui jämedad pikslid hallide rottide keskel. Ta puhastas mõistuse tunnetest, et näha seda, mida ta tegelikult näeb, laskmata end kujutlustest häirida. Pliiats libises vaikselt üle valge paberi, vajutades paberile rottide asukohtade rasvaseid punkte ühendades neid kohe õrnade joonte abil, kuni paberile tekkis:

Me Teame

maa hukkub.

Tahame lahkuda.

vähemalt 100 rotti laevale

või ka teie ei põgene

siiralt

Teie rotid

Tõlkejutt: Üks tärn (Margaret Killjoy)

Tõlkinud Lee Kärner

Tahtsin kõigest Bostoni kesklinnast Cambridge'i oma sõpra vaatama minna. Ummikute korral oleks see pidanud kakskümmend minutit võtma. Metrooga ei tahtnud minna, sest nad on hakanud väravatesse mingeid kemikaalide nuuskureid panema. Ma ei teadnud, kas nad grafitivarustust suudavad tuvastada.

Seega tõmbasin selle uue äpi, regasin ta eelmakstud krediitkaadile ja tellisin Taxy.

Suvepäike lõõskas raskes niiskes õhus. Inimesed mu ümber karjusid, sest seda linnas tehaksegi - karjutakse.

Mattmust Taxy sõitis ette. Tundus nagu tahaks see isegi päeval öösse kaduda. Milline häkker ei tahaks mattmusta isejuhtiva autoga ringi sõita?

Ma ronisin kõrvalistmele. Juhiistet polnud. Tõmbasin peale turvavööd, kaks õlarihma, mis otse mu naba juures kinnitusid. Kont töötas täistuuridel ning ma panin oma käed ventika ette, et külm õhk higi mu pealt ära puhuks.

"Tere, Nic," ütles see. Nagu armatuurlauast, aga juhipoolsest otsast. Nagu see oleks juht olnud.

"Hei," ütlesin mina.

See pööras kõnnitee äärest tagasi liiklusesse, andes teed inimjuhtidele, kuid olles teiste automatiseeritud sõidukite vahel pagana agressiivne. See andis teed inimestele ülekäiguradadel ja tänavanurkadel. Alles eile oli Jae mulle öelnud, et isesõitvad autod võrdsustavad mobiilid inimestega, et läbi tihedate rahvahulkade navigeerida. Jae patras nendest asjadest pidevalt. Teda huvitasid masinavärgid rohkem kui inimesed. Mulle meeldis temaga sellegipoolest aega veeta. Introverdid on ägedad, nendega saab öö veeta ka ilma, et nad sind voodisse üritaks sebida.

Juba pärast kahte pööret tundus, et Taxy sõidab vales suunas.

"Ma tavaliselt siitkaudu ei sõida," ütlesin ma. "Kas sa muudad teekonda, et mitte ummikutesse jääda või midagi?"

"Pean kahetsusega teatama, et Teie sihtkoht on märgitud politsei huviorbiidis olevaks."

Üritasin turvavööd lahti teha, aga see ei andnud järele.

"Mida paganat sa ajad?"

"Käesolevas politseipiirkonnas palutakse kõigil peamistel transpordipakkujatel üles märkida informatsioon reisijate puhul, kes konkreetsetest asukohtadest tulevad või neisse lähevad. Kuigi klientide privaatsus on meile ülioluline, oleme Taxys kohustatud ja ka uhked oma juriidilisi kohustusi täitma."

"Miks sa siis vales suunas sõidad?"

"Kahjuks ei sobi Teie Taxy konto andmed ühegi olemasoleva politseiregistriga. Esitati palve Teid jaoskonda toimetada, et Teid saaks enne sihtkohta viimist identifitseerida. Teie kontolt ei võeta lisandunud ajakulu ega vahemaa läbimise eest tasu. Asi pole kriminaalne ning Teile pole esitatud süüdistusi ega trahve."

"Ava mu turvavöö!" Kui mendid mu käekotti vaataks, saaks ma endale süüdistused ja trahvid päris kiiresti kaela. Registreerimata telefon, värvimarkerid. Ma kiskusin turvavöö rihmu, kuid muidugi olid need mõeldud kannatama palju enamat jõudu, kui minu kätes oli.

"No ei, raisk," ütlesin mina. Ma haarasin oma mitmeotstarbelise tööriista, tõmbasin sealt välja noa ja hakkasin sellega lõikuma ühte õlarihmadest kohast, kus see mu pea kõrval istmega ühenduses oli. Töö läks päris visalt, sest õmblused olid terasvõrguga tugevdatud. Pidin tangidele üle minema ja niit niidi haaval asja kallale asuma.

"Kõikidel Taxy sõidukid garanteerivad klienditurvalisuse kõrgeima standardi. Meie patenteeritud turvavööd on kuldstandardi väärilised või isegi ületavad seda."

"Ära aja mulle sellist jama. Ma tean mis vahe on venimis- ja lõikejõul, kuradi autobotist värdjas." Võib teha vöö, mida on raske pooleks rebida ilma, et seda oleks raske lõigata.

Jõudsime ainult robotjuhtidele mõeldud rajale ning sõidukiirus hakkas suurenema. Polnud enam palju aega kuni mulle grafitivarustuse omamise eest aasta oleks määratud ning ma ei imestaks, kui nad veel vandalismikavatsuse ka juurde väänaks.

"Suheldes politseinikega sain ma teadlikuks faktist, et olete suutnud Taxy registreerimisvormi täita oma sugu tähistamata. Kuidas ma Teie poole pöörduda võiksin?"

"Mis sa oled mingi naljavend või, HAL? Tahad teada, kas ma olen härra või proua?"

"Me püüdleme Taxys selle poole, et kõik meie kliendid saaks parima võimaliku kogemuse, soost olenemata."

"Polegi mul mingit kuradi sugu!"

"Teie eelistus sõnale "nemad" on kinnitatud."

Ma lõikasin läbi viimase õmbluse turvavöö ühelt õlarihmalt ning hakkasin ennast välja vingerdama.

"Teatan kahetsusega, et Teid peetakse rahaliselt vastutavaks igasuguste kahjude eest, mida Te Taxy varale tekitate. Teie teod vaadatakse üle ning kui need arvatakse pahatahtlikeks, arvestatakse nad kriminaalseteks."

Olin turvavööst vaba. Ma nõjatusin istmel tahapoole ja hakkasin jalgadega klaasi lööma. Sellest polnud abi. Siis tirisin maika seljast ja keerasin käe ümber. Tagusin suletud tangidega klaasi, kuid see oli karastatud, tõenäoliselt kuulide peatamiseks.

Taxy oli maailma kõige ohutum sõiduvahend.

Avasin kindalaeka. Peale paari tasuta piparmündikommi oli see tühi. Otsisin tagaistme läbi. Selles pagana autos polnud mitte midagi.

Olgu. See oli tehniline probleem. Pidin selle lihtsalt lahendama või veetma kuus kuud mingis eravanglas, mis poleks sooliste erinevuste suhtes nii vastutulelik kui Taxy. Raisk, ma jääks kohtuprotsessi oodates oma õe kooli lõpetamisest ilma.

Kõik on hästi. Küll ma lahenduse leian. Peab lihtsalt hingama ja mitte paanitsema.

Otsisin telefonikontaktidest üles Jae. Katsin ekraani võimalike laes olevate kaamerate eest ning avasin seejärel turvatud sõnumiäpi.

"su pagana maja on märgistatud"

Need kolm punkti ilmusid otsekohe. Juba ta kirjutaski tagasi. Plika ainult oma telefonis elaski.

"mis mõttes märgistatud?"

"taxy viib mind mentide juurde sest ma palusin ennast sinu juurde viia"

Mu telefon hakkas kohe helisema. Ma vastasin.

"Miks sa jeesuse põrgu päralt robotautol ennast minu juurde käskisid viia?"

Tavaliselt mulle Jae hääl meeldis. Selline kähe ja võluv. Tol hetkel väga võluv polnud.

"Miks mitte?"

"Sest vahel rikuvad meiesugused seadusi," ütles Jae.

"Aita mind siit välja."

"Lase asjadel kulgeda ja hoia suu kinni. Me muretseme sulle advokaadi."

"Päris lasengi, Jae. Saada droon või midagi, tavalise turvakoodiga. Küll ma hakkama saan."

Ta hingas sügavalt sisse. Talle ei meeldinud mu plaan ega see, et ma ta sinna sisse mässisin.

"Kus sa oled?"

"Soldier's Field Roadil. See viib mu vist ainult robotjuhtidele mõeldud sillale."

Aga ma polnud kindel, et Jae seda kuulis, sest mu telefonil kadus levi.

"Raisk!" Hakkasin armatuurlauda rusikate taguma. "Raisk, raisk, raisk!"

"Pean kahetsusega teatama, et läbivaatuse tulemusena on Teie hävitustöö kriminaalseks tunnistatud. Vahistusprotokolli tõttu on välised sidekanalid blokeeritud."

Salongi korpusesse oli paigaldatud Faraday puur. See blokeeris mobiilisignaale. Luksusautod reklaamisid seda kui head omadust perepuhkuste tarbeks, arvatavasti peredele, kes oma lapsi vihkavad.

Boston kihutas liiga kiiresti mööda. Charlesi jõel sõudsid Harvardi tüübid oma sõudemeeskonna pintsaklipslaste kanuudega.

Ükskõik, mis plaaniga ma lagedale tulen, vahele jäädes ootaks mind tõsine sitsimine. Kui ma Taxy varastamise või lõhkumise eest vangi läheks, veedaks ma vähemalt oma ülejäänud kahekümnendad neljakümnesendise tunnitasu eest supermarketi kohvi pakendades.

Jael oli õigus. Tavaliselt oli tal alati õigus. Parem oleks lasta asjadel kulgeda. Ma sundisin ennast sügavamalt hingama. Püüdsin rahuneda, alla anda.

"Kui peate meie teenust kasulikuks, siis palume Teil meile App Store'is viis tärni anda."

Persse see Taxy. Ma põgenen siit. Kõik või mitte midagi. Hakkasin telefonisse programmi toksima.

"Kuule, auto," ütlesin ma, ikka kirjutades.

"Jah, Nic?"

"Sul nimi on?"

"Minu nimi on Taxy."

"Aga milline asesõna?"

"Ma eelistan, et mind "selleks" kutsutaks."

"Kuidas sa pärast Faraday puuri ümberpaigutamist suhelda saad? Kas su aju on sellest väljaspool?"

"Ma ei vasta sellele küsimusele."

"Kas sul mõistus on?

"Kuigi ma olen suuteline lisama oma programmi algelisi käsklusi, ei ole ma tõeline tehisintellekt."

"Kuidas sa siis eetilisi otsuseid teed?"

"Ma ei mõista."

"Sa oled ju surmamasin? Sõidad sajaga mingile tüübile otsa, tema lihtsalt jalutab koeraga või midagi, siis ta sureb ja tema koer, selle tapad ka. Aga kui sa üritad liiga kiiresti peatuda, siis võid kummuli käia ja oma reisija tappa. Kõrvale pöörates on sama lugu. See on see rongimõistatus. Eetika."

"Rongiprobleem."

"Jah, see kuradi rongiprobleem."

Olime Cambridge'i sillast umbes kahe minuti kaugusel ja tõenäoliselt sealt vanglasse veel kahe. Ma panin järelejäänud turvavöö tagasi peale, samal ajal toksides oma pöialdega ekraanil kiiremini, kui kunagi võimalikuks pidasin. Lootes, et Jae mind kuulis, lootes, et ta drooni saatis.

"Massachusettsi teedel legaalselt sõitmiseks olen programmeeritud päästma suurimat hulka inimelusid. Mul on kahju, kui tunnete, et see Teid kui reisijat adekvaatselt ei tähtsusta. Mind seovad õiguslikud piirangud. Aga ma kinnitan Teile, et Taxyga sõitmine on peaaegu tuhat protsenti turvalisem, kui inimjuhiga sõitmine."

Nägin silla kohal nelikopterit hõljumas. See oli väike ja hõljus veidi ebaühtlaselt. Raudselt Jae oma.

"Kuule, auto," ütlesin ma.

"Taxy."

"Käi perse, auto." Ma avasin kindalaeka, panin jalad toestuseks armatuurlauale, võtsin tangidega kindalaeka ääre vahelt kinni ja tõmbasin. Kuulsin praksatust. Ma panin oma jala kindalaeka avatud uksele. Uuesti. Ja uuesti. Plastik andis järele ning ma surusin oma telefoni prakku, mille olin kindalaeka tagaseina tekitanud. Sellest pagana Faraday puurist eemale.

Pöörasime kaheksakümnega sõites sillale ning droon sai signaali kätte.

Jae hoidis oma nelikopterites kolme telefoni. Autonoomset aju, kaamerat ja varu, mis vaikimisi välja oli lülitatud. Kolm mobiiliseadet. Nagu kolm inimest. Kuigi tõenäoliselt oli ainult aju sisse lülitatud, seega luges Taxy taevast ainult ühte inimest.

Mu programm sundis drooni asfaldile sööstma, samal ajal kaamerat ja varu sisse lülitades ning ma hoidsin kõigest jõust turvavööst kinni.

Taxy pööras järsult kõrvale ning suundus kaitsepiirdesse. Siis äkki olin ma kaaluta olekus ning minu ees laius veesein. Taxy lendas läbi jõepinna ning hulpis tagasi pinnale enne, kui ma mõelda suutsin.

Tundsin oma õlas valu. Küllap nihestasin ära.

Taxy ei öelnud sõnagi. Mu turvavöö läks lahti ning ukselukk avanes. Hädaolukorraprotokoll. Turvalisim sõiduk maailmas.

Ma haarasin oma telefoni ja avasin App Store'is Taxy lehekülje. Kirjutasin uue arvustuse:

"Üks tärn. Sõidutab sind vanglasse."

Ma avasin ukse ja vesi hakkas sisse tungima. Paar Harvardi pintsaklipslast sõudsid oma pintsaklipslase kanuuga mööda ja jõllitasid.

Lasin oma käekotil jõe põhja vajuda ning ujusin ühe käega kaldale.

Tõlkejutt: Lendav Hollandlane (T. L. Dorian )

Tõlkis: Tiina Mahler-Jaaniste

,,Seal ta ongi!" sosistas Hellson, pilk ilmutusele naelutatud.

,,Olgu ma neetud, kui ma selle asja pardale astun," pomises Smalle nina alla.

,,Tasa, Smalle. Meil on nende abi vaja. Sa teed nii, nagu kapten käskis, ja viid meid lõikuvale kursile."

Kapten Heartwoodi pargitud nägu, viltu nagu laineist uhutud puit, auklik nagu Saturni kuud, jälgis Hollandlase lähenemist.

Ta liikus kiiresti nende poole. Siluett nagu klipperitel legendides, ajast, mil korsaarid olevat vedanud vürtse, mil ühe laeva last võis mehele kogu eluks rikkuse tagada. Ent tema välimusest oli näha, et juba ammu oli see vaid minevikumälestus. Tema väändunud kerest vilkusid läbi pardakaarte punased tulukesed nagu hüljatud lõkke kustuvad söed. Mis teda edasi viis, ei osanud Heartwood öelda - laevamootorite valgest hingeõhust polnud märkigi. Laeva roosteplekiline kere klammerdus meeleheitlikult nahksoomuse tükkide külge, mis kasutult selle küljel laperdasid, ja aeg-ajalt vabanes selle kosmosesügavustest ilmunud uitava Krakeni kehast suuri valgeid aurupahvakuid.

See oligi laev, mis oli vastanud nende Mayday-kutsele - täies hiilguses.

Heartwood tõmbas sahtlist laeva logiraamatu, lükkas selle piibli vahele ja pistis mõlemad kuue välistaskusse. ,,Ongi kõik. Lähme." Ta lülitas pealüliti välja ning sumisevate tuledega paneel tema ees tuhmus ja kustus.

,,Mina ei tule." Smalle naaldus väljakutsuval, ent süngel ilmel seljatoele ja ristas oma lamedal rinnal käed.

,,Ma mõistan, Smalle, issand olgu sinuga." Heartwood sirutas välja oma pahkliku käe ja surus Smalle'i oma. ,,Kohtumiseni teisel pool. Kunagi."

,,See on saatana kätetöö," hõikas Smalle neile järele, ,,sellest ei tule midagi head."

Heartwood vaatas Hellsoni skafandrisse aidates õhulüüsi aknast Hollandlast. Laev kõrgus nende kohal, varjates päikese. See oli oma kiiruse nende omaga sobitanud ja paiknes nüüd saja meetri kaugusel, ülekaalukas hiiglane nende viletsa lüügeri kõrval. ,,Kiiresti nüüd, Hellson, meil pole palju aega." Ta tõstis hapnikuballooni Hellsonile selga, kinnitas selle õigesse asendisse ja vaatas näidikut. ,,Pane taimer tööle, sul on kaheksateist minutit aega. Loodetavasti on neil seal laeval hapnikku."

Oma kiivri raadiost kuulis ta Hellsoni kärisevat hingamist, kui Hellson hapnikuballooni Heartwoodi õlgadele tõstmisega vaeva nägi. ,,Rahu, Hellson, sa pead hapnikku säästma."

,,Kakskümmend kaks minutit." Hellson patsutas teda õlale. ,,See annab sulle neli mimutit minu suremise vaatamiseks."

Heartwood lülitas oma taimeri sisse. Koos surusid nad õhulüüsi luugi rattale ja keerasid seda mööda tõrksaid hammasrattaid. Heartwood tõmbas luugi tagasi ja nii tema kui ka Hellson roomasid välja.

,,Kapten?"

,,Hellson." Heartwood põimis oma hiiglaslikud käsivarred Hellsoni kohmaka skafandri ümber. ,,Kui ma ütlen ,,Nüüd!", lased sa lahti. Ma tõukan meid Herculesest eemale ja me ületame vahemaa. See pole kaugel."

,,Kas sa arvad, et Smalle'il oli õigus?" Hellson ajas pea kuklasse ja vaatas nende kohal kõrguvat kummituslaeva.

,,Peagi saame teada, Hellson. Nüüd!"

Aeg, mis kulus vahemaa läbimiseks, tundus lõputu. Klammerdudes Hellsoni külge, vaatas Heartwood kaugeid tähti, mis tema ümber keerlesid. Aukartus, mis alati tema hinge täitis, kui ta ääretu kosmose sügavustesse vaatas, valdas teda ning vaatepildi vaikus ja malbus haarasid tema olemuse. Kui universumi rattad pöörlesid, peegeldus see Heartwoodis. Ta oli oma aja teeninud; kuuskümmend aastat pikkade kosmosevahemaade mõõtmist - sageli üksi oma mõtetega - oli rohkem, kui ta eales soovida oleks võinud. Tal oli tema piibel. Erinevalt Hellsonist oli tema valmis oma loojaga kohtuma, millal iganes ta end ilmutada otsustab.

Hollandlase kahjustatud pind lähenes alarmeeriva kiirusega. Kui nad vastu selle roostes pinda põrkasid, sai Heartwoodi käsi sellise hoobi, et väänas peaaegu sõrmed tagurpidi. Uratusega tõmbas ta Hellsoni taas lähemale. ,,Kõik korras, Hellson?"

Hellson noogutas higipiiskadega ääristatud nägu.

Lõõm algas Herculese ühest otsast. Plahvatused, mis alguses haarasid vaid tema sisemust, levisid üles- ja väljapoole, valgustades Hollandlase külma alumist külge tontlikult võbeleva raevukaspunase otsekui põrgukatlast pärit leegiga. Heartwood tõmbas Hellsoni instinktiivselt endale lähemale.

,,Vaene Smalle," sosistas tema raadio talle.

Heartwood noogutas. Ta vaatas oma taimerit, kolmteist minutit. ,,Lähme."

Vari möödus neist nii kiiresti, et Heartwood ei jõudnud selle kuju nende kohal märgatagi. Tuhm mütsatus vibreeris läbi laevakülje ja tabas siis tema selga nii tugevalt, et tema käsi oleks peaaegu haarde vallandanud. End üles tõmmanud, nägi ta hiiglaslikku soomusetükki, mille Heraclese plahvatus eemale paisanud oli, mööda Hollandlase külge alla veeremas.

,,Oled korras, Hellson?"

Hellsoni kiiver oli kaheks tükiks lõhestatud, kolju pooleks. Üks surnud silm jõllitas lihaosakeste kuhilast süüdistavalt Heartwoodi. Helepunased klombid eraldusid verd immitsevatest arteritest ja keerlesid nagu väikesed vedelikuplaneedid ümber Hellsoni kildudeks purustatud visiiri.

Heartwood langetas hetkeks pea. Seejärel lasi ta õrnalt surnukeha lahti ja vaatas, kuidas see minema keerles - nagu leht sumeda hillissügiseõhtu tuulehinguse embuses.

Ta vaatas oma taimerit, kümme minutit.

Heartwood rajas endale läbi koridoride teed. Hollandlane oli surnud vahekäikude labürint, aukudest rebitud. Põrandad olid täis segipaisatud varustust, mis aeglustas tema töömahukat edasiliikumist. Hallid tuled vilkusid aeglaselt, muutes põrandas haigutavate aukude märkamise raskemaks. Tal oli kaptenisilla asukohast selge ettekujutus. Tal oli veel aega.

Kaptenisilla uks oli kummaliselt pärani. Rippudes üheainsa lagunenud hinge küljes, nägi see välja, nagu oleks kohe põrandale pudenemas. Heartwood nihutas end ettevaatlikult sellest mööda. Kaptenisilla seadmed olid mööda põrandat laiali loobitud; paistis, otsekui oleks meeskonda haaranud mingisugune hullus ja nad oleksid sellesse hõljuvasse kalmistusse suletuina märatsema hakanud. Neli toekat istet paiknesid ekraani ees. Selle akna oli kosmoseprügi ammuilma purustanud ja nüüd haigutas see ees laiuva ääretu kosmose poole. Heartwoodi süda võpatas. Tekk oli tühi.

,,Ma olen olnud siin nii kaua, et olen selle laeva nime unustanud." Sõnad tungisid läbi Heartwoodi kiivri.

Heartwoodi tavaliselt rahulik pulss kiirenes hüppeliselt - see polnud juba aastaid nii kõrge olnud. Ta pööras ümber. Seal polnud kedagi.

Naine tõusis ühelt istmelt vööritekil, ilmselt oli ta kogu aeg seal olnud. Teda vaadanud, oodanud. Ta ei kandnud skafandrit, ainult õhkõhukest musta kombinesooni. Ta oli väikest kasvu, Heartwoodile vast rinnani. Vilkuvate tulede käes särasid tema juuksed nagu varahommikune kaste ja tema nahk sätendas valgelt kui südatalvine lumi.

,,Mul on hapnikku vaja." Heartwoodi kurk oli nii kuiv, et ta tundis oma hääle vaevu ära.

Ta astus hiilivalt Heartwoodi poole - nagu leopard, külm ja arvestav. ,,Siin võib päris üksildane olla, ihuüksi. Ajaliiv on pühkinud nime selle laeva küljelt ja koos sellega osa mu mälestusi. Ma kuulsin, et nad nimetavad seda Lendavaks Hollandlaseks, kummituslaeva järgi, mis seilas ühe kauge planeedi meredel. Viirastuslaev, mis oli määratud meredel rändama igavesti. Laev, mis oli neetud."

,,Kas te aitate mind?"

,,Kapten Heartwood, miks see neetud oleks? Ma pakun, et sa oled vist sealt planeedilt, et su esivanemad olid mererahvas. Et nad vaataksid imetlusega üles taevasse, tunneksid soolast tuult seljal, kuuleksid kajakaid enda kohal kiljumas ja näeksid, kuidas päike paneb vaalaparve pursatud veejoad särama. Et nad vaataksid merd ja imetleksid jumala kätetööd. Kas nad arvaksid, et merel igavesti rändamine on nii kohutav?"

Heartwood judises. ,,Kuidas te mu nime teate?"

,,See on su skafandril kirjas." Naine naeratas hetkeks vaevumärgatavalt. ,,Mis sorti mees sa oled, Heartwood? Kas sa silmitsed tähti ega suuda uskuda nende majesteetlikkust? Kui sa vaatad keerleva universumi sügavustesse, kas sa tunned, kuidas sind valdab aukartus ja haarab kogu su olemuse? Kas sa oled mees, kes, kuhu iganes ta ka ei läheks, tahab minna veel natuke edasi, selle kauge kuu varjupoolele, tunda oma nahal selle kauge päikese soojust? Kas seda su hing ihaldab?"

Heartwood vaatas oma taimerit. Üks minut, liiga hilja. Ta nõjatus vastu seina. Enam kaugemale ta naisest taganeda ei saanud. Ta sulges silmad. Tema hingetõmbed olid lühikesed ja katkendlikud.

,,Ma ihaldan kõike seda, see on kõik, mida ma kunagi ihaldanud olen." Ta kobas oma taskutes ja tõmbas välja piibli, hoides seda enda ees nagu jumalikku kilpi.

Õrnalt võttis naine tal selle käest. Naise haprad sõrmed keerdusid mehe omade ümber ja tõmbasid selle tema meeleheitlikust haardest. Naise näol polnud kurjust, ainult ajastute möödumise rahulik häirimatus.

Naine küünitas ülespoole ja asetas oma käe õrnalt Heartwoodi õlale. ,,Heartwood, sa kaotasid oma hapnikuballooni väljas plahvatuses kümme minutit tagasi."

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 09/16 (J. J. Metsavana)

Intervjuu Margus Haavaga (J. J. Metsavana, Agur Tänav)

Raamatuarvustus: Kuidas lõhnab kuri (Agur Tänav)

Kas ulmekirjandust tuleks hinnata teadusliku tõepära järgi? (Andri Riid)

Ulmeüritused teadlaste öös (J. J. Metsavana, Veiko Belials)

Raamatuarvustus: Ja nad suridki (Reidar Andreson)

Stranger Things (Riho Välk)

Palju õnne, Dan O"Bannon (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Jeff VanderMeer ,,Häving" (Leila Tael-Mikein)

World of Warcraft: Legion (Jaagup Mahkra)

Science fiction bokhandeln (Ene Koppelmann)

Raamatuarvustus: Kuu kroonikad 1: ,,Cinder" (Leila Tael-Mikein)

Ulmeuudised 09/16

Uudiskirjandus 09/16

Kõver kiirgus 09/16 (Rauno Pärnits)

Kurioosum 09/16: Ulmelistest mängudest (Rauno Pärnits)

Jutt: Liblikad pimedusest (Maniakkide Tänav)

Jutt: Siiralt teie (Artur Räpp)

Tõlkejutt: Üks tärn (Margaret Killjoy)

Tõlkejutt: Lendav Hollandlane (T. L. Dorian )