Peatoimetaja veerg 9/17 (Riho Välk)

Sügis on kätte jõudnud, aga elu seepärast seisma ei jää. Reaktor töötab edasi ja üritusedki toimuvad edasi. Selles numbris võtab Rait Piir lühidalt kokku, kuidas ta seitsmendat korda AniMatsuri festivalil käis ja kirjaliku kuju on saanud ka Ove Hillepi sealsamas peetud ettekanne alternatiivsete rollimängusüsteemide kohta. Filmidest tuleb arvustamisele värskelt kinodesse jõudnud „See”, raamatutest aga vaatab Agur Tänav keskmise mehe pilguga Naomi Noviku „Väljajuuritut” ja Leila Tael-Mikešin võtab luubi alla Tuuli Tolmovi „Aristarkhovi meetodi”. Indrek Hargla „Merivälja” isutekitaja-raamatukatkend ei jää muidugi ainsaks jutuks värskes numbris.

Ulmeriiul täienes sel kuul lausa 6 uue raamatuga, Tallinnas toimus kaks kirjutamistuba, Tartus aga lausa neli. Nagu alati, on kõik ulmehuvilised oodatud nendel osalema.

Reaktori kõige värskem peatoimetaja tänab ja kutsub kõiki lugema.

Kaanepildi autoriks Marge Nelk.

Alternatiivsed rollimängusüsteemid (Ove Hillep)

D&D, d20

Enne, kui ma hakkan rääkima, kui halb D&D süsteemina on, tahan ma välja tuua asjaolu, et iga mängujuht (DM, GM, storyteller jne) juhib mängu omamoodi. Mõned järgivad sõna-sõnalt reegliraamatuid, teised jällegi lahendavad tekkivad probleemid jooksvalt raamatusse kiikamata. Seetõttu ei saa ma öelda, et minu väljatoodavaid kitsaskohti saab rakendada iga mängu puhul.

D&D suureks plussiks on selle tuntus. Kui sa ütled, et käid jutumängu mängimas, siis tekib tihtipeale küsimus, mis see veel on. “Tead küll, nagu D&D,” säästab küsitavat ilmselt pikematest seletustest. Ka Animatsuril pandi programmi “D&D mäng: Fiasco”, et ikka igaüks aru saaks, et tegu on jutumänguga, kuigi D&D ning Fiasco on erinevad kui herned ja õunad.

Teine suur pluss antud süsteemi juures on selle stabiilsus. Wizards of the Coast (WotC) on tootnud mänge praeguseks 27 aastat. Esimene Dungeons & Dragons (3’rd Edition), mis kandis nende logo, tuli välja aastal 2000. WotC omanikuks on Haspro Inc, mis tähendab, et lisaks hulgale krõbisevale on neil ka kindel seljatagune. Nende ainuke tõsiseltvõetav konkurent rollimänguturul on Peter Jackson Games (GURPS), mida hoiab üleval mr. Jackson isiklikult. Kui tema ära kukub, siis ei pruugi ka GURPS enam uusi trükke saada. Praeguseks on D&D-st väljas viies trükk (5’th Ed), hulk lauamänge, arvutimänge ning ega see kuues väljalasegi saa väga kaugel olla.

Aga lisaks oma plussidele on D&D-l ka hea hunnik puudusi. Esiteks loomulikult suur kulu kõige põhilisematele mängumaterjalidele. Selleks on vaja kamba peale hankida PHB (Player’s Handbook) ning DMG (Dungeon Master Guide), mis hetkel netist kiirelt vaadates läheks kokku miski 50 eurot. Kui veel tahta seiklustesse suuremat kollivalikut, on vaja hankida ka MM (Monster Manual), mis lisab kogu eelarvele veel miski 25 tugrikut. Vaadates teisi süsteeme ja võrreldes hindasid, on 75 eurot ühe mängu kohta natuke palju.

Suureks puuduseks võib lugeda meeleheitliku püüde suruda mängija kindlatesse ette antud raamidesse. Saan aru, et rassid on mitmekesisuse jaoks vajalikud, kuid vanadest mängudest säilinud reliktid nagu klassid, alignmentid, tasemed ning tervisepunktid (HP) annavad mängu reaalsustunnetusele korraliku põntsu (ja siinjuures ei loe, et mängus on ka maagia ja lohed). Saad uue taseme juurde ning järsku on mürkide joomine sulle ohutum, kuigi sa pole elu sees mürkidega kokku puutunud.

Oma tegelase vormimisel tekib probleem peamiselt sellega (lisaks selle sarnasusele matemaatikaeksamiga), et mängija ei saa teha tegelast, keda ta soovib, vaid peab valima olemasolevatest kõige sarnasema. Kui ma tahan teha sooserval elavat metsatarka, pean ma valima druiidi, (soovitatav oleks), millega kaasneb druiidide keele oskus. Erakuna elava jäljekütina tuleb mul valida “lemmik vastane”, kes kusjuures ei tohi viiendas väljalaskes isegi inimene. Kui ma soovin teha karastunud kõrtsikaklejat, oleks kõige mõistlikum võtta oma klassiks munk, kuid kolmandal tasemel tuleb mul valida juhuslikule joodikule väga sobimatu kloostritraditsioon. Kuidas see minu rollimängule nüüd täpselt kaasa aitab?

Kogu D&D süsteem keerleb suuresti ümber võitluse. Ka rollilehel on tohutu ruum antud tegelase taktikalistele omadustele – relvad, initsiatiiv, löögijõud jne. Tegelase hingelised omadused (näiteks tema soovid, südametunnistusepiinad ning saatus) aga jäetakse täiesti tahaplaanile. Kena näite suunitlusest lahingutele annab apteeker – kui soovid häid jooke segada, peab sul olema kõrge tase, kuid mis tasemega samuti suureneb? Loomulikult rünnak – isegi juhul, kui sa veedad enamus oma ajast kusagil padade kohal leemekulpi liigutades.

Loomulikult on d20 süsteem, mille puhul juhuslikkuse roll on mängu alguses tunduvalt suurem kui hiljem, kuid lõplikult ei kao kuhugi. Omaduste veeretamisel mõjutavad tegelase enda omadused vaid murdosa kogutulemusest, mistõttu võivad täielikud võhikud proffidele aeg-ajalt pika puuga ära teha. Käesurumise lahendamine jõudude 8 ja 18 vahel toimub peamiselt õnnega. Viiendas väljalaskes parandati seda pisut “eeliste” ja “puudustega”, mis lasevad kahe täringu veeretamisel valida vastavalt kas siis parem või halvem.

d10

Antud süsteem on täielikult eestikeelne ning tasuta saadaval Higginsi kodulehel. Konfliktide lahendamiseks kasutab mäng kümnetahulisi täringuid, mille hulk sõltub mängija tegelase omadusest ning oskusest. Edukateks veeretusteks loetakse 8, 9 ning 10, kusjuures 10 veeretamisel saab mängija täringut uuesti veeretada. Veeretuse sihtarv (raskusaste) sõltub kas teise tegelase vastuveeretusest või mängujuhi otsusest antud ülesande keerukuse osas.

Rolliloome on huvitav seetõttu, et selle käigus ei veeretata ühtegi täringut. Igal tegelasel on teatud hulk punkte, mille eest ta saab lunastada nii omadused, oskused, keeled kui ka maagia. Võitlejaks saamisel ei ole vaja valida endale klassi, saades sellega kaasa ka kõik ülejäänud, mida sul tarvis ei pruugi olla, vaid panna lihtsalt teiste omaduste/oskuste arvelt rohkem punkte sinna, kuhu pead vajalikuks.

Võrreldes D&D 3 raamatuga on d10 juhendit vaid 8 printerilehekülge. Loomulikult annab nõnda kasina juhendiga süsteem nii mängijatele kui mängujuhile tunduvalt suurema vabaduse. Mängijal pole mitte pikki loitsunimekirju, vaid maagiaoskustega tegelane loob loitsud vastavalt oma äranägemisele mängujuhi heakskiidul. Kui tegelane otsustab sooritada mõne keerulisema manöövri, näiteks heita end kõrtsisaali rõdult alla lühtri külge ning tulistada käsiammust nool läbi kõrtsmiku selja taga olevat peeglit, siis mängujuht otsustab, kas sel juhul on olulisem jõud või osavus, määrab sihtarvu ning lahendab soovi korral kogu olukorra ühe veeretusega.

Võitlusfantaasia

Rollimängudena lähevad ilmselt arvesse ka eesti keelsena Tiritamme valikus ilmunud “Kaose kants”, “Hukatuse mets” ning “Tulemäe nõid”. Raamatu algul teeb mängija endale raamatud toodud lühikese juhise järgi tegelase (mõnel juhul ei ole ka seda vaja) ning hakkab otsast lugema. Paljud peatükid seavad mängijad otsuste ette ning neist otsustest sõltub, kas ja kuidas mängija lõpuni jõuab. Kuigi raamatud on mõeldud üksi mängima, sobivad need suurepäraselt ka mängujuhile inspiratsiooniks, kui on soov teha kiire üheõhtumäng.

My Life With Master

Paljud hetkel turul olevad rollimängud annavad mängijatele tohutult detailse maailma, kuid My Life With Master annab kontseptsiooni, kus mängijate tegelased on kurja geeniuse käsilased. Tegu võib olla Galaktikat vallutada üritava teadlase või Transilvaanias elva vampiiri käske kuulavate õnnetute olenditega, kelle sisemistele võitlustele kogu mäng ehitatud on. Kuna igal mängijal on teatud hulk stseene, on tegu üheõhtu-mänguga, mis lõppeb alati sellega, et üks käsilane tapab isanda.

Käsilase elu aga ei ole kerge. Nad on ärapõlatud nende hirmutava välimuse, määndunud kehade, väljapaistvate armide ning oma kohutavate sisemiste piinade pärast. Nad on sõnasõnalt pimeduse olendid. Sellegi poolest olgu selge, et nad on inimesed - neil on tunded nagu meil kõigil. Kõige enam unistavad nad õnnelik olemisest ning kannatavad oma isanda võimu all kohutavalt. Seega ei ole nad hoolimata oma välimusest mitte pahelised või ebainimlikud koletised vaid pigem traagilised kujud.

Igal tegelasel on 3 muutuvat numbrilist omadust: Enesepõlgus, Väsimus ja Armastus. Kõik need mõjutavad käsilase allumist isandale, kuid kui Enesepõlgus näitab, kui palju käsilane end ise koletiseks peab, siis Väsimus viitab muuhulgas ka tegelase tervislikule seisundile. Kui midagi läheb tõsiselt pekki ning käsilane saab külarahva käest korralikult peksa, võib mängujuht suurendada mängija väsimust. Armastust saab tegelane juurde suhtlustest külaelanikega ning see on ainus, mis aitab käsilasel seista vastu oma isanda pahelisele natuurile.

Väga vahvad on ka tegelaste võimed (more than human) ja puudused (less than human), mis tuleb mängijatel endal välja mõelda. Mõlemad peavad olema konksuga nagu näiteks “haiseb rämedalt, kui ta just ei söö” või “ilgelt kiire, kui laulab”.

Sõltuvalt tegelase omadustest mängu lõpuks, saab iga tegelane ka oma epiloogi jutustada. Pärast isanda surma võivad osad käsilased pakku joosta, hakates tööle näiteks tsirkuses, kolida lähedalolevasse külla või ka oma isanda tühjale troonile istuda.

Mängumaterjale on 64 hõreldalt täidetud ning rohkelt illustreeritud lehekülge, mis on hetkel netis tasuta leitavad.

HOL

Esmalt peale vaadates tundub HOL täiesti jabur. Kogu raamat on kirjutatud käsitsi trükitähtedes ja reeglite vahele on paigutatud autorite kommentaare ning möla, mida on ülevoolavalt illustreeritud rohkete piltidega. HOL ehk Human Occupied Landfill on planeet kusagil kauges galaktika servas, mida kasutatakse kosmilise prügilana, kuhu viiakse lisaks ehitusprahile, biojäätmele ning pakendile ka kogu galaktika inimrämps. Planeedil ei ole ühtegi naist! Kohalik valitseja on Megapaavst “Big Stevie”, kes kannab kaelas linti kirjaga “I may be fat but you’re ugly and I’m the pope”.

Mängus kasutatakse kaht kuuetahulist täringut, mille tulemused liidetakse kokku ning lisatakse vajadusel mängija oskus, milleks võib olla “rösterite ja taolise parandamine”, “mõismine läbi peksmise” või “sõidukite juhtimine, mis on väiksemad kui väga suur”. Kui mängija aga veeretab snake-eyes, siis tegelane sureb. Vahet ei ole, mida ta teeb - kui ta näiteks seob parajasti kingapaelu, võib ta end kas üles puua või tabab teda hiiglasik meteoriit. Tõenäosused on samad.

Huvitav on HOLi juures asjaolu, et reegleid tegelase loomise kohta raamatus ei ole. Selle asemel on hea hunnik valmisvorbitud haigeid tegelasi, nagu näiteks Frank Libakutt, kel on eluaegne tagavara vaarikamaitselisi kondoome, või väike poiss Led Pip, kes suudab kukkuda ükskõik kui kõrgelt ning vaid põlved ära marrastada (kuidas lapsed seda teevad?) ning kelle kõrval hõljub pidevalt laskevalmis olekus ümberehitatud plasmakahur.

HOL on väga jabur süsteem, kuid piisava kujutlusvõime ning sobiva huumorisoone olemasolul võib sellest saada kahtlemata vägagi hea mängu.

The Riddle of Steel

Kui sihtida realistliku võitlussüsteemi poole, tasub uurida ainukest ARMA (Association for Renaissance Martial Arts) heakskiidu saanud mängu The Riddle of Steel. Lisaks põhjalikule mängujuhendile on raamatus ka pikk maailmakirjeldus, et mängujuht ei peaks enda pead selle loomisega vaevama. Süsteem kasutab 10-tahulisi täringuid, mille hulk sõltub tegelase omadustest, sihtnumber, millest üle veeretada, aga ülesande keerukusest.

Tegelase loomine on antud süsteemis pea sama põhjalik kui D&D-s, kuid rõhk on hoopis tegelase otsuseid mõjutavatel hingelistel omadustel nagu õnn, kirg, südametunnistus ning usk, mille mängija ise defineerib. Nende omaduste abil on mängijatel võimalik osades olukordades täringuid juurde saada.

Lahing on väga realistlik ning brutaalne. Rindu saadud nool ei ole lihtsalt -6 tervisepunkti. Rakenduvad trahvid valu ning verekaotuse pealt, mille tulemusena on edasi võitlemine tüki maad raskem. Lahingus pistodaga oda vastu on väga keeruline ellu jääda täpselt niikaua, kuni sa oled kaugel. Vastasele ligi saades ei ole tollel pika odaga mõhkugi teha. Loomulikult ei ole sellise põhjalikkusega lahingud kiired - esimene proovimäng võttis viie tegelasega aega ligi 8 tundi, kuid see oli ka süsteemi katsetamisel.

TROS seletab kenasti ka ära, miks ei leia me üldjoontes eriti noori võlureid - nimelt lisab iga loitsu manamine olenevalt loitsu keerukusest/võimsusest tegelase vanusele mõne nädala juurde. Maagiasüsteem on mängus üpriski vaba. Antud on maagia koolkonnad, kuid konkreetsed loitsuefektid tuleb mängijal endal luua. Samuti on maagia TROSis uskumatult võimas.

Fiasco

Rollimängus Fiasco on kõik mängijad tavalised inimesed, kelle püüd erakordsusele enamasti kiiva kisub. Tegelastel puuduvad numbrilised omadused ning ainuke oluline osa sinu rolli juures on tema suhted teiste tegelastega. Huvitav on mängu juures asjaolu, et mängimiseks ei ole ühelgi mängijal vaja hakata mängujuhiks.

Iga mäng on omaette seiklus. Mängijad valivad koos stsenaariumi, mis annab algse ülevaate, mis üldse toimub ning loob eesseisvale loole raamistiku. Erinevaid stsenaariume leiab internetiavarustest lõputult. Mängu algul veeretatakse hulka kuuetahulisi täringuid (tavaliselt 6 mängija kohta), millest pooled on valged ning teised mustad. Selle täringuveeretuse põhjal luuakse vastavalt tegelastevahelised suhted, neid siduvad kohad ja/või esemed. Põnev on selle juures asjaolu, et ükski mängija ei defineeri oma suhteid ise, vaid need pannakse paika teiste mängijate poolt. Sedasi võib kindel olla, et üles kerkivad vaid kõige piinlikumad ning ebamugavamad seigad.

Mäng on jaotatud stseenideks. Enda “käigul” on mängijal võimalik kas luua endale stseen ise või lasta teistel seda teha. Kui mängija ehitab endale ise stseeni, saavad teised mängijad kollektiivselt otsustada, kas ettevõtmine õnnestub või mitte. Kui aga stseeni ehitavad teised, otsustab mängija, kuidas stseen lahendatakse. Sedasi saab mängija kas musta või valge täringu. Kui pooled täringud on otsas - iga mängija on saanud 3 stseeni ning tal on juba aimdus, kes see on, keda ta mängib - keeratakse vinti veelgi peale, suunates kogu ettevõtmist järjest õudsema lõpu poole.

Iga mängu lõpus loevad mängijad kokku enda ette kogunenud täringud ning jutustavad vastavalt tulemusele loo, mis juhtub nende tegelasega hiljem. Mõnel juhul võib see olla kogu Universumi kõige halvem asi, (mis ilmselt ei sisalda surma, kuna see oleks liiga lihtne lahendus). Teisalt jällegi võib alati vedada, kuigi tuleb tunnistada - kibedaid saatusi tuleb Fiascos ikka tihedamini ette. Nagu nimestki järeldada võib.

Fiasco on suurepärane üheõhtu-mäng, mille jaoks ei ole vaja teha tohutut eeltööd ning mis vajab vaid üht pisikest raamatut, mille sisuga peaks olema kursis vähemalt üks mängijatest. Meeleolukas õhtupoolik sõpradega on igal juhul tagatud. Kel huvi on, siis mõni aeg tagasi sai ka Fiasco autoriga intervjuu tehtud.

Loomulikult on erinevaid rollimängusüsteeme tohutult ning nendest kõigist jutustamine võiks venida väga pikaks. Kel huvi on, siis võib kaeda meie põhjanaabrite loomingut nagu näiteks Astraterra või Lamentations of the Flame Princess, mis tunduvad väga pädevad ning sihtgrupilt täiesti erinevad. Oma lemmiksüsteemi peab igaüks aga ise leidma, kuna personaalseid eelistusi ei või kunagi teada.

AniMatsuri 2017 (Rait Piir)

Minu jaoks juba seitsmes AniMatsuri algas reedel peale tööd koos härra Reaktori peatoimetaja Riho, tema elukaaslase Mariliisi ja Mariliisi vennaga Tartusse sõiduga. Auto oli paksult kola täis laotud, sest nii minu naine kui Riho elukaaslane on aktiivsed cosplay harrastajad. Õigupoolest sai meie kola laotud auto peale juba kolmapäeval. Pidime Rihoga mõlemad nentima, et cosplaga tegelev naine muudab iga animega seonduva ürituse logistiliseks väljakutseks. Kaks cosplayga tegelevat naist nõuavad juba üpris suur pagasiruumi ja autot. Minu enda kaasa oli juba enne päeval bussiga Tartu poole sõitnud, et veeta aega ühe sõbrannaga ning nii ei olnud meid autos vähemalt viis.

Reede õhtul toimus nn. AniMatsuri eelüritus, milleks on igaastane maskiball. Pärast Tartusse jõudmist läksin Riho seltskonnast lahku, vahetasin ööbimiskohas riided ära ja siirdusin taksoga peole. Maskiballi kaitseks võib seekord öelda nii palju, et ma ei näinud vähemalt ühtegi kohutavalt piinliku kostüümi (näiteks dressid ja paberkott peas). Maskiballi esimestel aastatel oli see ikka väga silmariivav probleem. Samas tuleb tõdeda, et väga eestlastele (ja võib olla eriti animefännidele) omaselt ei taha keegi jätkuvalt eriti ballil tantsida. Ilusates ja pidulikes (vähemalt enamasti) kostüümides inimesed jalutavad ringi, istuvad, vestlevad, kuid tantsima väga ei kiputa. Pean tunnistama, et see puudutab ka mind ennast, sest tantsida ma eriti ei oska.

Tegin ballil seda, mida igal aastal: sotsialiseerusin sõprade ja tuttavatega ning kuulasin pealt tüüpilisi anime seltskonda puudutavaid kõlakaid ja kuulujutte. Neist juba kunagi puudust ei tule. Võib-olla on see hea märk, sest lollusi tegevad noored tähendab seda, et meie hobil on vähemalt järelkasvu. Üllatavalt populaarseks tegelaseks osutus ballil minu naine Kadri, sest ta on vist cosplayerite seas poplaarsust kogunud vms. Balli lõppu me ootama aga ei jäänud, sest pärast paari tundi hakkas igavaks kiskuma ning uni tuli ka peale.

Laupäev algas minu jaoks (mõnevõrra ebaõnnestunult) cosplay assistendina. Hommikune cosplayga jändamine lõppes sellega, et minust ei olnud kuigi palju kasu, kuid lõpuks saime siiski tulema. Hugo Treffneri jõudes valmistas mulle mõnevõrra nalja tõsiasi, et mind mitte-tundvad uuemad meeskonnaliikmed tahtsid hoolitseda selle eest, et ma teaks kuhu minna, kuhu oma asjad panna, kus ma oma paneeli teen jne. Väga abivalmis noored, kuid ma olen tegelenud AniMatsuri korraldamisega aastaid ja aastaid ning olnud isegi pealkorraldaja ja programmijuht. Hugo Treffneri ruumid on mul täiesti peas.

Pean tunnistama, et ma naudin üüratult mitte-korraldaja olemist. Võib-olla on asi vanuses, aga üldse ei viitsiks enam niimoodi vabatahtlikuna rahmeldada nagu kunagi. Peakorraldajate hulka kuulumine oli isegi veel stressirohkem. Nüüd, kui oma naise cosplay assisteerimine välja arvata, saan rahus ringi vaadata ja inimestega suhelda. Kuna paneelid ja töötoad ja ettekanded mind enam suuremat ei huvita, siis ongi AniMatsurist saanud minu jaoks üritus kus ma näen tuttavaid ja sõpru, kellega igapäevaselt naljalt ei kohtu. Baka.ee päevil sai tutvuda paljude Lõuna-Eestist pärit animefänniega, keda nüüd enam kuigi sageli ei näe. Mõnevõrra veidral kombel möödus tavaliselt natukene pikale veniv AniMatsuri esimene päev minu jaoks seekord justkui silmapilgutusena. Ühel hetkel oli äkki juba õhtupoolik ja tuli minna paneeli tegema.

Mina, Riho ja Robin pidime tegema vestluspaneeli nii-öelda retro animest ja rääkima sellest, millised olid animed kunagi ja kuidas nad ajapikku muutunud on. Keegi meist polnud otseselt paneeliks valmistunud (Riho vist tegelikult natukene oli) ja nii me lihtsalt improviseerimisime. Arvestades palju me kolmepeale animest kokku teame, siis polnud mul hetkekski kahtlust, et me millestki rääkida ei oskaks. Kuna meie paneeli ajal toimus aga mitu teist populaarset paneeli, siis jäi meie kuulajaskond väga napiks. Meie üpriski vabas vormis lobisemist kuulas tervelt seitse inimest.

Peale esimese päeva ametlikku lõppu (õigemini natukene enne seda) läksin naise ja ühe tema teise sõbrannaga sööma. Õigupoolest nemad sõid ja ma libistasin lihtsalt gini tooniku ja sidruniga, sest kõht oli väga rammusast lõunasöögist endiselt täis. Minu naine pidudel üldiselt ei käi ja seega plaanis ta ööbimiskohta tagasi minna. Mina siirdusin aga edasi AniMatsuri afterpartyle, tundes suurt väsimust ja väga vähe viitsimist. Jõudsin kohale palju varem, kui planeerisin ja nii polnud Erinevate Tubade Klubis minu saabumise ajal veel kuigi palju inimesi. Leidsin omale mugava istumiskoha ja jäin lihtsalt vaatama, mis toimub. Vaikselt hakkasid ajapikku ka erinevad sõbrad ja tuttavad saabuma.

Pean tunnistama, et Erinevate Tubade Klubi on kahtlemata parem AniMatsuri afterparty koht, kui Genealistide Klubi, kuid minu meelest on seal ruumi ikkagi natukene vähe. Samuti häirib mind vali muusika, sest selles ruumis, kus on kõik istumiskohad, ei saagi nagu kellegagi vestlust pidada – lihtsalt ei kuule. Võib-olla just selle pärast lõpetasin enamuste oma tuttavatega teiselpool seina baarileti kandis püsti seistes, sest seal sai üksteisega rääkida. Väsimus ei lasknud aga hiliste öötundideni pidutsema jääda ning pärast mõnesid kokteile ja tervet hulka toredaid vestlusi, siirdusin ööbimiskohta tagasi.

Pühapäev möödub igal AniMatsuril peamiselt cosplay tähe all. Pärast seda, kui minu naine hakkas aga cosplay võistlustel osalema, on see minu jaoks möödunud paljuski cosplay riietusruumis assisteerides. Seekordse kostüümiga ei kaasnenud aga nii palju stressi kui tavaliselt (mulle meeldivad kostüümid, mille haldamine ei ole väga suur peavalu) ning nii jäi mul aega üle ka muude asjadega tegelemiseks. Veetsin päris palju aega Riho ja Mariliisi müügileti juures (mis on vist tavaliselt mingi üldine sotsialiseerumise koht) ja seiklesin vahepeal ringi ka Tiiu ja Robiniga kolmekesi. Proovisime minna mängima Metsavana ja Ove kosmoselaevamängu, aga paraku ei õnnestunud meil neid oma ruumist leida. Mingil hetkel läksime natukene suurema seltskonnaga sööma ja pärast seda algaski AniMatsuri igaastane nael – cosplay võistlus.

Minu jaoks möödus pool võistlusest võistlejate alas. Enamus esitlusi jäid nägemata, kuid kostüümid sai küll kõik ära näha (sest ma olin nende keskel). Aitasin oma naist proppide ja muude esinemiseks vajalike asjadega ning „hängisin“ üleüldiselt niisama lava taga. Kokkuvõttes pean cosplay kohta ütlema nii palju, et Läti Uniconi cosplay tase on kahtlemata kõrgem. Samas on Eesti cosplay tase läbi aastate alati tõusuteel olnud. Peale võistlust hakkas meeskond kärmelt asju kokku pakkima, sest Hugo Treffneri kasutamine on alati pühapäeval üpris piiratud ja mingiks kellaajaks peab koolimaja olema taastatud oma endisele kujule.

Võb-olla just selle pärast on ka Hugo Treffneri AniMatsurite lõputseremooniad alati hästi kiirustatud. Pikki kõnesid ega midagi sellist ei peeta, vaid jagatakse kiiresti auhinnad kätte. Mina vaatan seda pea alati saalist väljast, uksetagant, sest paksult rahvast täis ruum mind väga ei tõmba. Kadri võitis EuroCosplay kategooria, mis tähendab, et me peame nüüd minema Londonisse Eesti cosplayd esindama (see on umbes nagu cosplay Eurovisioon, ainult parema tasemega). Meie jaoks tähendab see paar päeva enne aastaks Jaapanisse elama kolimist ja ära lendamist kõrvalepõiget Londonisse. Läheb karmiks.

Peale tseremoonia lõppu sai veel kõigile sõpradele ja sõbrannadele headaega öelnud ning Kadri külvati õnnitlustega üle. Lubasime kõik ikka koos Overwatchi mängida jne. Meid ootas aga neljakesi tee tagasi Tallinna: mina, Kadri, Riho ja Mariliis.

Vaata ka galeriisid: Kirill Dogadajev photography: PÄEV 1 ja PÄEV 2 ja Denis Signarskis PÄEV 1 ja PÄEV 2

Palju õnne, Jean-Pierre Jeunet (Kalver Tamm)

Jean-Pierre Jeunet Prantsuse lavastaja ja stsenarist Jean-Pierre Jeunet sündis 3. septembril 1953. aastal. Ühtegi filmikooli ta lõpetanud ei ole, ostis noorest peas endale lihtsalt ühe kaamera ja hakkas lühifilme tegema. Esmalt mõned animatsioonid, siis ka päris näitlejatega ja sealt edasi täispikad linateosed. Lühifilmide tegemise käigus sai tuttavaks Marc Caro, Gilles Adrieni ja Dominique Pinoniga. Olulised on need nimed põhjusel, et Jean Pierre on küllalt lojaalne (või laisk). Kui tal kellegagi koostöö hästi välja tuleb, siis on küllalt tõenäoline, et see keegi leiab rakendust ka Jean-Pierre järgmise filmi tegemise juures (loomulikult ei ole ta ainuke selline lavastaja - ma kujutan ette et Scorsese ei pane enne hommikumantlitki selga, kui talle pole kinnitatud, et Leonardo on nõus näitlema).

Erilise produktiivsusega pole monsieur Jeunet kunagi hiilanud. Ma usun et eestkätt tänu sellele, et ta on oma seitsmest filmist kuue juures, vaid ühe erandiga siis, ametis ka stsenaristina ja kui kassatulu, auhindade ning arvatavasti ka tuntuse poolest on ta kõige kuulsam „Amelie“ lavastaja-stsenaristina, siis meid huvitavad mehe kolm esimest tööd – „Delicatessen“ (1991), „The City of Lost Children“ (1995), „Alien: Resurrecton“ (1997). Neist esimese kahe juures Marc Caro abistava lavastamisel ja Gilles Adrien stsenaariumi kirjutamisel, Dominique Pinon mängib neis kõigis. „Alien“ on see ainuke film, mille stsenaristina Jean-Pierre tiitrites kirjas ei ole. Seal seisab hoopis Joss Whedoni nimi. Väikese taustalugemise põhjal Joss ise lõpptulemusega väga rahul ei ole „...but it wasn’t so much that they’d changed the script; it’s that they just executed it in such a ghastly fashion as to render it almost unwatchable.“

Räägimegi siis kõigepealt sellest viimasest ja kõige rohkem nuuti saanud filmist. „Alien: Resurrectioni“ kõige suurem õnnetus on see, et ta on filmiseeria neljas jagu ja esimese kahe latini ei küüni ka taburetil kikivarvukil küünitades. Mis aga ei tähenda automaatselt, et tegemist oleks mõttetu filmiga. See prantsuse vint, mille Jeunet Jossi stsenaariumile peale keeras oli mulle päris sobiv. Natuke perversne – stseen, kus Ripley vastsündinud hübriidiga miilustab näiteks (ja esialgu oli kavas, et hübriidil on ka genitaalid, aga siis ütles isegi prantslane, et teate, vist läheks paljuks). Kohati säravalt halva dialoogiga „I can get you off. Maybe not the boat, but...“ Ja mõnigi päris julm stseen – tuba 1-7 näituseks. Minu ainuke päris etteheide on Winona Ryderi tegelaskuju, täiesti igav ja tüütu tegelane, õnneks ei enne ega pärast pole Tulnuka universumis sellisel tasemel androidi nähtud. Juhuslikult lõppeb film varemetes Pariisi taustal ja siit on täpselt paras minna tagasi varasemate tööde juurde.

Väidetavalt oli „The City of Lost Children“ see film, mida Jeunet ja Caro tahtsid teha, aga oma taseme tõestamiseks pidi esmalt midagi väiksema eelarvelist filmima ja nii sündis Delicatessen Post-apokalüptilises maailmas, kus lihaga on kitsas käes ja taimetoitlastest revolutsionäärid elavad kanalisatsioonis, leiavad üksteist lihuniku tütar ja erru läinud tsirkuseartist. Ning selle keerulise olukorra muudab keerulisemaks tüdruku isa, kes kavatseb potentsiaalse väimehe lihaks teha. Väga ilus film ja leidlik. Suurem osa tegevusest leiab aset ühes korterelamus, mille elanikud on küll inimsööjad, aga et nad on kirjutatud (ja mängitud) hoopis mingi teise külje pealt huvitavamaks, jääb see väike kannibalismidetail pigem tahaplaanile. See sujuvus millega kaks venda töötavad ja mis on „Kadunud laste linnas“ veel sammukese edasi arendatud (õed Kaheksajalad raha jagamas ja süüa valmistamas). Aurore, kelle suurepäraselt planeeritud enesetapukatsed veel suurepärasemalt läbi kukuvad. Jällegi detail, mis järgmises filmis kaugemale arendatakse (stseen, mille lõpuks laev kaisse põrutab).

Neile mainitud (ja mainimata) ühisosadele vaatamata on „The City of Lost Children“ oma olemuselt aga hoopis teistsugune film. Puhas muinasjutt, kus on pahad, kes saavad kõik karistada, ja on head, kelle headus lõpuks tasustatud saab. Õigele muinasjutule kohaselt halltoone väga ei tunnistata, tegelane on kas üks või teine ja kui ta on see vale, siis armu ei anta. Nii laste unenägusid varastav Krank kui ka õed Kaheksajalad. Üles filmitud selles samas kaunis ja leidlikus maailmas.

„Kadunud laste linna“ edu ja mitme teise lavastaja keeldumine viisid Jean-Pierre Hollywoodi, võimalus teha tõeliselt suure rahaga filmi oli pakkumine millest ta keelduda ei suutnud, ja kuigi maailma mastaabis polnud tegemist rahalise läbikukkumisega, siis senini on see jäänud tema ainukeseks Ameerika rahadega vändatud filmiks. Minul isiklikult on muidugi rohkem kahju sellest, et see on siiani jäänud tema viimaseks ulmežanris teoseks. Nii et palju õnne, jaksu ja ehk järgmine film?

Raamatuarvustus: Naomi Noviku „Välja juuritud“ (Agur Tänav)

Kui ma esimest korda sellest romaanist Sashilt kuulsin, siis tundus väga intrigeeriv - kamaluga poola mütoloogiat ning tumedamapoolset mõõka ja maagiat. Kui ma nägin esimest korda selle raamatu kaanepilti, siis oli see eemalepeletav - tüüpiline naistekas, lehvivate juustega naisepea, kõik nii roosa, nii roosa, selline peenes lemberomaani šriftis kaanekiri...brrr.... ma mõtlesin, et ma säästan end ja ikka ei loe seda. Jõudsin raamatu juba unustadagi, kui Mairi kirjutas siiasamasse Reaktorisse arvustuse. Noh, tema arvustusest sain ma aimu, et see on mitte naistekas, vaid noortekas, mis suunatud teismelistele tütarlastele, sest romaan kasvas välja Naomi unejuttudest oma tütrele. Aga et on huvitavaid süžeepöördeid ja päris klišee ei ole. Ja et talle eestikeelse väljaande kaanepilt meeldis. See viimane seisukoht ja see, et Mairi on tuntud naistekastiilis raamatute sõber, mind lugema ei tõmmanud.

Siinsamas Reaktoris ilmus ka Ene Kallase arvustus, kus ta mainis, et lugu kipub verepulma suunas ja kuskil tehakse üks võlutrikk teise otsa. See hakkas juba veidi intrigeerima, kuid mitte piisavalt, see kaanepilt ikka veel segas ja ega Ene väga ei kiitnud ka. Aga siis juhtusin Estconil kuulma Mairi ja Sashi jutuajamist, kus nad seda raamatut jälle ennastunustavalt kiitsid ja kuna ma olin selleks ajaks jõudnud juba kaanepildi unustada, siis leidsin, et peaks ikka nii head raamatut lugema. Palusin Sashilt raamatu ja lugesingi. Ja olen väga rahul. Tõesti väga hea raamat. Ilgest kaanepildist hoolimata. Kordan veelkord - ILGEST NAISTEKA kaanepildist hoolimata. Oleks võinud ikka kasutada originaalipilti või siis tellida kohalikult kunstnikult midagi, mis kutsuks lugema ka mittenaisi. Väristan iga kord lovecraftilikust jõledusest õlgu, kui mulle see kaas meenub.

Peab muidugi jalamaid hoiatama, et lisaks kaanepildile on ka romaani algus meeslugejale kaunikesti eemalepeletav - no tüüpiline tüdrukuteromaan tundub tulevat - noor tšikk, väljavalimine, arvata võib juba, et tulemas on alguses vihkamise ja hiljem lembesuhe. Ma olin valmis raamatut käest panema, aga kuna mul on komme venitada vähemalt viiekümnenda leheküljeni enne, kui asja lootusetuks kuulutan, siis vedas. Tundub, et Noviku tütar on asjalik ulmesõber ja talle vist see tüüpiline naisteka-algus ei läinud samuti peale. Igatahes, kui sissejuhatus lõpuks läbi saab ja romaan tõepoolest käima läheb, siis unustatakse see armuliin ja läheb lahti täitsa põnev tumedama tooniga fantasy. Oli madinat ja möllu ja mida edasi, seda võimsamat. Maailm, kuigi seda väga palju lahti ei kirjutata, on piisavalt huvitav ning nõiduse mehhanismid ja kirjeldused, eriti just see, et iga maag kasutas oma isikupärast stiili, on üsna värskendav. See, et lihtsalt mingid sõnad on võlusõnad, tundus küll kahtlane, aga neelasin alla. Vahepeal tuli vist Novikule korraks meelde, et romaan peaks olema naistekas või käskis kirjastaja mingi seksistseen sisse panna, igatahes, too õnnetu etüüd seal loo keskel oli päris piinlik ja kohatu ollus. Õnneks oli see vaid üksik eksisamm ja edasi läks madina ja tulemölluga edasi. Ma olin täitsa jahmunud, et naiskirjanik on suutnud nii vahvad lahingustseenid sisse panna. Lohe lossi piiramine ja selle laibakuhjad meenutasid kohati Glen Cooki “Dark company” sarja verisemaid hetki, minu kummardus autori suunas. Ja kõik see vahva möll läks samamoodi täitsa lõpuni välja.

No ja lõpus tõmmati see tagaplaanil tiksunud kohustuslik armuliin kahe lausega kokku (ja ilma seksistseenita, jess!).

See. (It, Stephen King) (Riho Välk)

See oli hirmus. See oleks kõige lihtsam ja ülevaatlikum kokkuvõte, tegu on väga hea filmiga, soovitan kõigil seda vaatama minna, kui see veel kohalikus kinos jooksma peaks.

Esimese asjana pean ära mainima, et ma ei ole 1980. aasta filmi näinud ega vastavat Stephen Kingi raamatut lugenud, seega läksin kinno teadmistega, et filmi peapaha on kloun, kellele meeldivad punased õhupallid ja rentslist piilumine. See, et tegu ei ole lihtsalt hullumaja- või tsirkusepõgenikuga tehti selgeks juba 9. minutil ning sealt edasi läksid asjad aina jubedamaks.

Derry on pealtnäha üsna tavaline linnake Maine’i osariigis, mille teeb eriliseks ainult üks statistiline number, mida hoolekalt maha vaikitakse – selles jääb kuus korda rohkem lapsi teadmata kadunuks kui statistiliselt loogiline oleks. Nii juhtub ka kohe filmi alguses meie peategelase, William Denbrough väikese vennaga – vihmaga tänaval paberist volditud paati ujutanud poisike jääb jäljetult kadunuks ning veel aasta hiljemgi proovib Bill oma väikevenda kas elusalt või surnult üles leida. Nii tammubki nende nohikukamp vahel jõekallastel ja metsa all ringi, lootes mõnd vihjet leida. Ilmselgelt ei meeldi selline „lõbus” seiklus filmi suurimale sitapeale – „ägedale” mulletiga jobule, keda keegi pole armastanud, ning kes seetõttu peab ülim jobu olemist enda eksistentsi eesmärgiks. Kui üleloomulike võimetega deemonilaadne Pennywise ja tema seiklused filmist täielikult välja lõigata ning jätta alles ainult mulletiga jobu, saaks Sellest hea õppefilmi, miks on mõnes olukorras vaja ükskõik kui vanaks saanud lapsele korralikult rihmaga peksa anda.

Pärast sissejuhatust liigub film edasi ühe ja sama mustriga – kõigepealt näidatakse veidi aega, kuidas täiskasvanud suudavad isegi täiesti objektiivsest vaatenurgast hinnates noorte elu põrguks teha. Olgu selleks siis laste toitmine suvaliste ravimitega või siis läbi kogu filmi kumanud seksuaalne ahistamine, jällegi, Pennywise’i võiks julgelt välja lõigata, siis saaks sellest hoopis teist tüüpi, ent ikkagi asjaliku noortefilmi. Aga õnneks seda ei tehta ning kui vaataja on saanud (kas meeldiva või ebameeldiva) viilaka noorte elust, muutub igapäevane atmosfäär ilma mingi hoiatuseta õõvastavaks. Filmi teeb suurepäraseks see, et õuduse leidmiseks ei ole vaja täiskuu ajal mahajäetud hullumajja minna, et kitseverega pentagramme joonistada, õudus ründab tegelasi ja vaatajaid siis, kui need kõige vähem ootavad.

Nii seigeldaksegi ühest õõvastavast kokkupõrkest järgmisesse, aina hullemasse. Vahepeal jõuab mulletiga jobu lõplikult ära keerata ning hakkab mid-bossiks, keda tuleb Pennywise’i juurde jõudmiseks võita. Nii jõuabki film end vaikselt, end järjekindlalt lõpukakluseni viia ning ka see on suurepäraselt teostatud, kasutades troope (vot, mitte klišeesid!) üsnagi maitsekalt ja kaasakiskuvalt.

Peamine asi, mis eristab Seda paljudest tänapäevastest õudukatest, on fakt, et kahetunnise filmi sisse oli lisaks õudusele pakitud ka ohtralt tegelaste tausta. Seda kõike oli täpselt parajalt, et neile kaasa tunda ja mõista, miks nad just nii käituvad. Tegelased ei olnud tühjad klišeed ekraanil, igaühel oli oma elu ning sellest tulenevalt ka omad hirmud. Need hirmud tehakse vaatajatele selgeks ning klassikalised õudusfilmi vaatamise mõttekäigud „ole vait sa mõttetu halisev nannipunn” või „no mine siis üksi, saa siis esimesena surma” jäävad Seda vaadates ära. Isegi Pennywise’i suhtes tekib midagi kaastunde laadset – äkki ta lihtsalt ei saanud McDonaldsisse tööle, kuna ta klounikostüüm oli valet värvi ja nüüd ta peab rentslis elama. Ei, tegelikult mitte.

Enda peamise emotsiooni võtsin ma kokku kohe kinosaalist lahkudes: „Ma olin juba veerandi peal nii hirmunud, et kui Pennywise oleks toolirea vahelt end püsti ajanud, oleks ma talle öelnud: „Noh, tee mis sa tahad, ma isegi ei viitsi vastu puiklema hakata”.” See lõi inimese alateadvuse õrna närvi pihta, ei ehmatanud vaatajat labaste prahvatuste ja kriisetega, vaid ootas, kuni vaataja saab aru, et tegelane on plindris, siis ootas veel veidi, et tegelane saaks aru, et ta on plindris, ning lasi siis õuduse täiesti ootamatust kanalist valla. Vaatajal oli valida, kas õudusest karjuda ja käed näo ette kaitseks tõsta või lihtsalt nentida, et jep, kollid söövadki inimesi, ega siin peale risti ettelöömise polegi midagi teha. Mida vähem rabeled, seda vähem aega kannatad.

9,5/10

Raamatuarvustus: Tuuli Tolmov „Aristarkhovi meetod“ (Leila Tael-Mikešin)

Tuuli Tolmovi debüütromaanis „Aristarkhovi meetod“ käsitletakse igiammust probleemi: mis toimub inimesega magades? Miks on mõnikord nii raske ärgata ja millest on põhjustatud luupainajad? Kas magaja unenägusid on kuidagi võimalik vaadata ka teistel inimestel?

Eluloodraamana algav lugu kogub edenedes üha rohkem põnevust ja lisandub ulmevaldkonda kuuluvaid teemasid. Näiteks üritatakse luua unenägude lindistamise masinat. Kas see ka õnnestub, jäägu juba lugejale avastada.

Varasemalt lühijutte avaldanud ja Tartu ulmekirjutamise töötubades aktiivselt osalenud Tuuli Tolmov võitis käesoleva raamatu käsikirjaga 2016. aasta romaanivõistlusel kolmanda koha.

Peategelane, psühhiaater nimega Aleksandr Aristarkhov, on Afganistani pagulaspere järeltulija, kuid hoolimata eestlaste eelarvamustest ja vaenulikkusest võõramaalaste suhtes on tal õnnestunud omandada kõrgharidus ja asuda tööle ülikoolis. Patsientide aktiivsele vastuvõtmisele eelistab doktor üliõpilastele loengute pidamist, artiklite kirjutamist ja kodus oma uurimistöö kallal nokitsemist. Kuid niisama lugemisest ja teadmiste kogumisest ilma praktikata jääb väheseks. Tarvis on teha katseid. Kui Aleksandri juurde tulevad abi otsima uneparalüüsi all kannatavad noored inimesed, näeb doktor hiilgavat võimalust oma peas keerelnud unistuste täideviimiseks.

Kirjanik on oskuslikult kujutanud õhkõrna piiri fanatismi ja sadismi vahel. Ühest küljest on Aleksandr tavaline inimene, kellel on emotsioonid ja väärtushinnangud, kuid teadlasena kaovad tunded koos väärtusega tahaplaanile ja esile tuleb sihikindlus. Oma uurimistöö nimel on ta valmis kõigeks. Inimelud ei oma enam tähtsust. Otsides haigusele ravi katsetab doktor patsientide taluvuspiire ning hirmutab nad sõna otseses mõttes surnuks.

Saatuse keerdkäigud viivad peategelase Venemaale, kus kehtivad teised seadused ja teistsugused käitumisnormid. Nautides ootamatult sülle kukkunud rikkust ja tegutsemisvabadust, läheneb Aleksandr iga hetkega oma uurimistöö lõpetamisele, kuid enda teadmata on ta kaevanud iseendale sügava lõksu. Venelased endaga juba nii lihtsalt mängida ei lase, isegi mitte teaduse nimel.

Psühhiaatri elulugu on jäädvustatud päevikusse, mis leitakse kahetuhande kolmekümne seitsmendal aastal sõjast laastatud Jekaterinburgist varemete keskelt. Kuigi tegemist tundub olevat ulatusliku sõjaga, ei ole täpsemalt kirjeldatud, miks lahing algas ja kes selle võitis. Futuristlik maailm on ainult taust. Põhitegevus toimub ikkagi kahetuhandendate aastate esimesel kümnendil.

Ulme vähesus ei muuda romaani sugugi halvemaks. Pigem häirib raamatu lõpuosas järsk otsade kokkutõmbamine. Mitu tegevus- ja suhteliini jäävadki lahtiseks ning tundub, nagu oleks romaanivõistluse tähtaeg autorit tagant kiirustanud. Põhjalikult väljajoonistatud karakterid ja põnev sündmustik kisuvad lugejat kaasa ning ootamatu lõpp mõjub kui ämbritäis külma vett. Oleks tahtnud veel teada saada, veel lugeda. Samas on raamat esikromaani kohta väga hästi õnnestunud ja oma kohta igati väärt. Loodetavasti ilmub sama autori sulest peagi veel sama huvitava sisuga teoseid.

Kirjastuste uudised 9/17

Kirjastus Fantaasia:

Me armastame Maad 2. Viimane laev

Venekeelse ulme antoloogia

Koostanud ja tõlkinud Veiko Belials

Sari: Sündmuste horisont

Kirjastus Fantaasia

Kaanepilt: Meelis Krošetskin

Kõige tähtsam on Maal. Peamine jääb alati Maale, ja ka mina jään Maale. Otsustatud, mõtles ta. Otsustatud. Kõige tähtsam on Maal…

Nii mõtleb Žilin vendade Strugatskite seni eesti keelde tõlkimata romaani „Praktikandid“ lõpuridadel (Стажёры, 1962). Kõige tähtsam on inimene, kõige tähtsam on see, mis jääb Maale – need lähtekohad on tänu Strugatskite mõjule venekeelses ulmes tihti palju selgemini välja joonistunud kui ingliskeelses ulmes.

Kui kogumiku esimene köide koondas peamiselt lahkumiste ja saabumiste, hüvastijättude ja kohtumiste, valusate otsuste ja inimeseks olemise temaatikat ning oli kantud armastusest Maa vastu, siis teine köide on pisut süngemates toonides. Jah, ka siin on lahkumised ja saabumised, ka siin igatsetakse Maad, aga siin on rohkem surma – nii ennastohverdavat ja mõttetut, kui vägivaldset (ja lõpuks sama mõttetut). Kui antoloogia alguses (50.–60. aastad) on lood kantud kroonulikust entusiasmist, paatoslikust eneseohverdamisest,  siis lõpuosas (21. sajand – nullindad ja kümnendad) näeme juba tegelasi, kes on isekad, küünilised, valmis isegi reetma ja tapma – ning seda samuti armastusest Maa vastu.

Kogumiku lood:

Georgi Gurevitš. Lohe Infra (1958)

Valentina Žuravljova. Astronaut (1960)

Valentina Žuravljova. „Kotkapoeg“ ei naase (1961)

Ilja Varšavski. Otsusta ometi, piloot! (1965)

Dmitri Bilenkin. Tema Marss (1971)

Olga Larionova. Päike jõuab Veevalajasse (1981)

Sergei Kazmenko. Viimane laev (1982, avaldatud võrgus 2014)

Kir Bulõtšov. Kolmteist aastat teel (1984)

Mihhail Puhhov. Üles visatud (1990)

Boriss Rudenko. Limaan (2005)

Vladimir Iljin. Kaugkosmose seadus (2007)

Aleksandr Zolotko. Eluskala kaugete vahemaade taha transportimise spetsiifika (2012)

Brian W. Aldiss

Peatumata

Tõlkinud Maria Reile

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Kirjastus Fantaasia

Kaanepilt: Meelis Krošetskin

«Peatumata» on eesti ulmelugeja jaoks esmatutvuseks kirjaniku romaaniloominguga, Aldissilt on varem eesti keeles ilmunud lühiproosa paremik «Kontramorfoos» 2004. aastal. Käesolev romaan on omamoodi silmade avanemise lugu. Raamatu peategelane, jahimees Roy Complain kuulub leitnant Greene’i rändsuguharru, mis elab primitiivset elu, milles teadmised ja uudishimu on taunitavad. Grupp suguharu liikmeid suundub hõimupreester Marapperi juhtimisel, kes usub, et nende elupaigaks, nende maailmaks on hiiglaslik kosmoselaev, ekspeditsioonile keelatud territooriumile taimedesse kasvanud koridoride labürinti, kus kohtutakse teiste, erineval arengutasemel suguharudega.

Clifford D. Simak

Jumalate valik

Tõlkinud Jaana Talja

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Kirjastus Fantaasia

Kaanepilt: Meelis Krošetskin

Romaani «Jumalate valik» (A Choice of Gods; 1971) peetakse ulmekirjanduse suurmeistri Clifford D. Simaki (1904–1988) loomingu paremikku kuuluvaks, kõrvuti teostega «Linn», «Härjapõlvlaste kaitseala» ja «Vahejaam». Raamatus kohtume Maale naasva inimkonnaga, kellega seisavad silmitsi omal ajal planeedile truuks jäänud telepaatiavõime omandanud inimesed – grupp indiaanlasi ja perekond Whitney. Aga romaanis tegutsevad ka kristlikku misjonit pidavad robotid ja salapärast superaju konstrueerivad metsikud robotid.

Kirjastus Varrak:

Triinu Meres

LIHTSAD VALIKUD

Toimetanud ja korrektuuri lugenud Marika Mikli

Kujundanud Liis Karu

272 lk, pehme köide

Triinu Merese romaani „Lihtsad valikud“ tegevus toimub tulevikus ja kusagil tundmatul planeedil. Naispolitseinik Gertrud Omaral õnnestub kinni võtta kaua taga otsitud kurjategija, kes on Gertrudi kunagine sõber, kallim ja kolleeg. Alguse saab sündmusahel, kus suhte- ja võimumängud muutuvad aina keerulisemaks ning kus lihtsaid valikuid õigupoolest ei olegi. Ei ole neid ülemkihi, võimust ja rahast rikutud, igavesti noorena püsivate aristokraatide jaoks, ei ole ka uurija-teadur Gertrud Omara ega teiste temataoliste tööd rügavate professionaalide jaoks, olgu nood ükskõik kui treenitud, ükskõik kui osavad.

Sest kuidas tulla toime näiteks sellega, et pead jälitama oma parimat sõpra ja ta lõpuks tapma? Kas eesmärk pühitseb alati abinõu? Või teisalt – kas võim, rikkus ja kestev nooruslikkus on igal juhul õnne valem?

Raamatu kandvaks teljeks on inimestevahelised suhted ja võimumängud, inimlikud pahed ja voorused. Ikka needsamad vanad head teemad, mis meile tuttavad juba Shakespeare’i aegadest peale.

Triinu Meres on avaldanud luulekogu „Lagunemine“ (2009), tema lühijutte on ilmunud mitmes novellikogumikus („Pikad varjud“ 2015, „Mullast oled sa võetud“ 2013, „Viirastuslik rügement“ 2012). Triinu Merese romaan „Lihtsad valikud“ jagas 2017. aasta Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel 2. ja 3. kohta. Romaanivõistluse žürii esimees Jan Kaus: „Triinu Merese teoses võlus žüriid peaaegu hooletu julgus fantaseerida ning sundida lugejat oma fantaasiamaailm ilma pikemate selgitusteta omaks võtma.“

Christie Golden

WARCRAFT

Originaal: Warcraft: The Official Movie Novelization

Inglise keelest tõlkinud Krista Suits

Toimetanud Mari Klein

248 lk, pehme köide

Draenor, kus hargnesid „Warcrafti“ sarja esimese, Durotani raamatu sündmused, on määratud hukule ja viimase orkiklannina hülgavad selle Härmahundid, et siirduda ahvatlevaid lubadusi jaganud sorts Gul’daniga uude, jõukasse maailma. Selleks avab sorts nõiaväe abil portaali ja orkide eelsalk tungib Azerothi, mida asustavad inimesed, härjapõlvlased, haldjad ja gnoomid. Durotan jõuab arusaamisele, et Gul’dani eesmärk on nood asukad hävitada, ent üsna pea tabaks ka Azerothi Draenori saatus: seegi hakkaks sortsi nõiaväest rüvetatuna kiratsema ja hukkuks.

Sel ajal kui Durotan mõtleb, kuidas päästa orkid, tuleb inimestel – kuningas Llane’il, tema väepealikul Lotharil, Azerothi Kaitsjaks pühitsetud maagil Medivhil ja noorel maagil Khadgaril – kaitsta oma maailma nende seninägematute, võhkadega olendite sissetungi eest.

Lugeja pole unustanud ka segaverelist orjatari Garonat –  temal on siin täita tähtis roll mõlema vaenupoole jaoks.

See raamat räägib armastusest ja üksindusest, reetmisest ja truudusest.

Christie Goldeni romaan „Warcraft ” põhineb režissöör Duncan Jonesi käe all valminud samanimelise filmi ainetel. Mõlemad kuuluvad ulatuslikku Warcrafti universumisse, mis sai alguse ülipopulaarsetest arvutimängudest.

Kirjastus Tänapäev:

METRO 2035

Vene keelest tõlkinud Erle Nõmm

Toimetanud Ene Poll

Toimetanud Mari Klein

480 lk, kõvakaaneline köide

Kolmas maailmasõda on inimkonna maamunalt pühkinud. Planeet on tühjaks jäänud. Suurlinnadest on saanud ahervaremed. Raudteed roostetavad. Satelliidid tolknevad üksildaselt orbiidil. Raadio vaikib kõikidel sagedustel. Ellu on jäänud ainult need, kes jõudsid häiresignaale kuuldes pageda Moskva metroosse. Seal, kümnete meetrite sügavusel, jaamades ja tunnelites, püüavad inimesed ära oodata maailmalõpu möödumist. Seal on nad loonud endale uue pisikese tsivilisatsiooni. Nad klammerduvad kõigest jõust elu külge ja keelduvad alla andmast. Nad unistavad sellest, et lähevad üles tagasi – millalgi kui radiatsioonifoon langeb. Nad ei kaota lootust leida teised ellujäänud…

Ulmkonnakroonika 9/17

Ulmestaar

Juhan Raud lõpetas 2012. aastal Tallinna Ülikooli kultuuriteaduse erialal ning omandas 2015. aastal Sussexi Ülikoolis magistrikraadi filmiteooria erialal. Tema kirjutisi on varem ilmunud Sirbis, Eesti Ekspressis ja Loomingus, samuti on ta avaldanud tõlkeid leedu keelest.

1. Mida sa praegu loed?

Mul on alati korraga mitu raamatut käsil, loen neid võrdlemisi kaootiliselt, läbisegi ja vahelduva eduga. Nii näiteks naudin praegu muu hulgas ka Saigyô ning Jaan Kaplinski luuletusi, leedu õudusmuinasjutte ning Brian K. Vaughani ja Fiona Staplesi koomiksit “Saga”. Pooleli olevatest ulmekatest tasuks ehk mainida James Tiptree, Jr. novellikogu “Ten Thousand Light-Years from Home”. Veel tõstaksin esile Lavie Tidhari fix-up romaani “Central Station”, mis mulle vähemalt siiani väga meeldib. Mõnus, melanhoolne atmosfäär, huvitavad tegelased, lahe maailm. Romaani tegevus toimub võrdlemisi kauges tulevikus, post-küberpungilikus Tel Avivis. Raamatu tempo on üsna rahulik, aga see ei häiri. Oma järge ootavad ka Ada Palmeri kosmoseooper “Too Like the Lightning” ning Scott Lynchi “The Lies of Locke Lamora”. Hetkel on mul pooleli ka Steven Shaviro monograafia “Discognition”, mis ise küll ulme ei ole, aga milles võetakse luubi alla konkreetsed teadusulme tekstid (erinevad novellid ja romaanid) ning analüüsitakse nende kaudu kõikvõimalikke “minasuse” ja teadvusega seonduvaid teoreetilisi probleeme. Shaviro kirjutab korraga ulmest ja filosoofiast ning tulemus on väga huvitav.

2. Mis naelutab raamatu külge?

Mulle väga meeldib ulme (aga ka näiteks filosoofiliste tekstide) puhul see eriline peapööritus, mis tekib, kui kohe kõigest aru ei saa. See tunne võib tekkida näiteks siis, kui autor kasutab oma tekstis mingeid võõraid termineid või kontseptsioone, mille sisu jääb esialgu kaugeks või hämaraks, aga ka siis, kui tekstis kasutatakse keelt ennast kuidagi veidralt või ootamatult. Nii ulme kui ka filosoofia pakuvad vaheldust tavareaalsusele, mõlema vaikivaks eelduseks on, et maailm ei pea olema tingimata just selline, nagu ta on, vaid võib olla ka midagi enamat. Loomulikult ei taha ma öelda, et hea tekst peakski jäämagi arusaamatuks, aga mõnikord on tore, kui lugeja peab ise ka natukene kaasa mõistatama. Sa annad kontrolli ära ja lähed täiesti uude maailma sisse. Seda tähtedest kokku pannes muutud sa selle kaasloojaks. Õnnestunud ulmeka (või filosoofilise teksti) puhul on selline usaldus õigustatud. Kui aga teksti ei usaldata, võib see lugejas muidugi ka teatavat võõristust või trotsi tekitada - ma tean paljusid inimesi, kes ei armasta ulmet (või filosoofiat) lugeda just sellel põhjusel. Mulle aga see afektiivne seisund meeldib. Selles on midagi müstilise kogemuse sarnast. Eriti huvitav on siis, kui ma saan viimaks sellise tekstiga tasapisi sõbraks ning see ärkab minu silme ees uutmoodi ellu; omandab mingi sügavuse ja kirevuse, mida seal muidu poleks olnud. Nii mõjub hea ulme lugemine alati lugeja maailmale ja teadvusele avardavalt. See on alati poeetiline ja ksenofiilne.

3. Ulme kolm lemmikut?

“Nova” – Samuel Delany.

Siin on koos pea kõik, mis mulle ulmes meeldib: vana ulme tähistajad, põnev seikluslugu ning mõnevõrra eksperimenteeriv vorm. Nii-öelda “kõrge” ja “madala” stiilid (avangardistlik ja pulp) täiendavad siin teineteist suurepäraselt, muudavad alatasa oma kuju ning vahetavad ehk paaril kolmel korral kohadki. Tulemuseks on kentsakas, petlikult lihtne ning üllatavalt liigutav kosmoseooper, mis pakatab elujõust ning on ühtlasi ka täielik meistriteos.

“A Night in the Lonesome October” – Roger Zelazny

Roger Zelazny viimaseks jäänud romaan, mis on ühtlasi paljude arvates ka üks tema parimaid. Nagu mõne vana jazzimeistri soolo, kus iga noot on korraga mänglev, värske ja paratamatu, annab ka “Oktoobriöö” iga napisõnaline lause, sõnamäng või täpselt valitud detail tunnistust selle autori vaieldamatust virtuoossusest. Iga tegelase kõik valikud kommenteerivad teisi, ära jäänud võimalusi; autori kirjutamata laused pingestavad kõiki kirja pandud ridu. Siin ei ole midagi ülearu, midagi liiga vähe, kuid on ometi on siin midagi veel. “Üksildase oktoobriöö” read peaaegu et hõõguvad kirjeldamatu väega. See on ääretult liigutav, elutark, kohutavalt naljakas ning samas ka väga nukker sügisene raamat.

“Dreamsongs: A RRetrospective” – George R. R. Martin

See on oluline kogumik nii mõneski mõttes. Esiteks on see täis võrratuid ja südantlõhestavaid ulmelugusid suurepäraselt jutuvestjalt, kes suudab lugejale hinge pugeda ja temaga meisterlikult manipuleerida. Kuid veelgi enam, see kogumik tuletab meelde, et GRRM hõlmab kirjanikuna endas tegelikult veel palju enamat kui vaid “Jää ja tule laulu”. Ta võib liikuda žanrist žanrisse, vesta lugusid nii koletistest ja kaugetest planeetidest, superkangelastest ja õnnetust armastusest, paadunud maletajatest või zombidest ning ainus, mis neid lugusid ühendab, on nende jõhker ja halastamatu toime.

Tartu ulmekirjutamine

Ulmekirjutajate töötoad toimivad nüüdsest neljapäeval TÜ Omicumi õppehoone 6. korrusel (Riia 23b, Tartu). Tulijad võtku all ukse ees ühendust Reidariga (tel 5295920).

Kui on olemas läpakas, võtke kaasa. Kui ei ole, andke palun kommentaarides märku! Vajadusel saame mõne arvuti kohale toimetada. Kõht süüa eelnevalt täis, aga nosimist/joogipoolist võib ka kaasa võtta.

Kirjutatakse kõigis ulme alamžanrites, teema ja muud juhised selguvad tavaliselt kohapeal.

Pildil üksteist ulmekirjanikku (Tartu ulmekirjutamise töötoas) sellise teema kallal ragistamas nagu "Laetud raamat". Õhus on tunda loomingulist higilõhna.

Reaktor Animatsuril

Kuigi Animatsuri on Reaktori toimetusele eelnevatel aastatel korduvalt silma jäänud, ei ole meist keegi veel sinna isiklikult jõudnud. Seda suurem oli rõõm, kui sel aastal saime seal maha pidada kohe kolm üritust. Ove rääkis laupäeval erinevatest rollimängudest, mille ärakirja leiate sellekuisest Reaktorist, samal pärastlõunal peeti maha ka üks Fiasco mäng ning pühapäeva veetsime suuresti Artemise taga sektoreid puhastades. Kuna olime koolimajas kuhugi täiesti nurga taha ära peidetud, siis käisid üksikud inimesed küll ukse pealt piilumas, kuid omal initsiatiivil ei julenud keegi sisse astuda. Et meeskonda täis saada, pidi kapten ise minema festivalile värbama – üldjuhul see isegi töötas.

Tore oli näha, et meie tegemiste vastu vähemalt huvi tunti. Eks esimesel aastal ikka õpitakse peamiselt – järgmisel aastal oskame paremini korraldada.

Ulme, kui teaduse valvekoer

28. septembril kell 18.00 toimus Teadlaste Öö festivali raames Tartu kultuuriklubis Promenaadiviis (asukohaga Ülikooli 1) vestlusõhtu “Teaduse vastutusest ulmes ehk ulme kui teaduse valvekoer”. Esinesid Raul Sulbi ja Veiko Belials. Peale esitlust müüsid Veiko ja kirjastus Fantaasia ulmeantoloogiat “Me armastame Maad 2: Viimane laev”.

Mangade näitus „Joonistatud maailmad“

Algus Esmaspäev, 18. September 2017 - 17:00

Lõpp Reede, 13. Oktoober 2017 - 20:00

Näitus annab põgusaks ülevaate raamatukogu kogusse kuuluvatest mangadest. Lisaks on välja pandud Mariliis Teearu isiklikusse kogusse kuuluvad figuriinid – erinevate Jaapani animede/mangade ja popkultuuriga seotud tegelaste kujukesed. Näitus koostas Irina Möldre ja see kuulub Tartus toimuva Jaapani kuu kavasse.

Manga on koomiks, mis laiemas maailmas on tihedalt seotud Jaapani popkultuuriga. Jaapanis tähistatakse selle terminiga koomikseid/graafilisi romaane üldiselt. Manga lugejateks on nii lapsed kui ka täiskasvanud, nii mehed kui ka naised. Mangasid liigitatakse erinevatesse žanritesse ning iga manga looja (mangaka) stiil ja käekiri on ainulaadsed. Manga on mõjutanud lääne (koomiksi)kunstnikke, kelle tööd on samas mõjutanud ka mangakunsti arengut. Lood, mis jõuavad lugejateni mangade vahendusel võivad hõlmata aastaid ning seostuda nii mõnegi lugeja jaoks lapsepõlvest teismeikka ning ka täiskasvanuikka jõudmisega. Üks manga võib olla ühendavaks lüliks tervele põlvkonnale…

Raamatunäitus „Teadlane kirjanduses“

Algus Esmaspäev, 18. September 2017 - 17:00

Lõpp Teisipäev, 17. Oktoober 2017 - 20:00

Näitus tutvustab raamatuid, kus teadlased on romaanide (pea)tegelased, aga ka teoseid, kus teadlased on hoopis kirjaniku rollis.

Tallinna kirjutamistuba (Riho Välk)

Septembris toimus Tallinnas ulmekirjutamistuba lausa kaks korda – 7. ja 21. septembril. Enamus kirjutajaid kasutasid võimalust argipäevast eemale saamiseks ning kirjutasid oma pikki jutte või lausa romaani kaalukategooriasse minevaid tükke edasi. Seega, ei maksa karta, et ulmekirjutamistoad toimuvad range sisekorraeeskirja alusel ja igakordne temaatika on raudbetooni valatud. Kes soovib, võib kogu aja nurgas oma pikka juttu viimistleda, kuid soovi korral on meil alati paar loosikasti-teemat pakkuda, et uusi väljakutseid leida.

Margus Makke: Lurinal

Üleeile sai selgeks, et meie plaanid ei ole paraku mitte midagi väärt. Mis sest, et nood olid võrreldes teistega parimad. Meie plaan oli kasutada perimeetri kaitseks okastraati. Ilus plaan küll kuid selle realiseerimiseks nappis vahendeid. Õnnestus teha vaid mõned meetrid okasnööri. Kui tahtsime seda paika seada, sai selgeks, et seda ei ole kuidagi võimalik lauka ümber vähegi kasulikult asetada. Kui proovisime seda lihtsalt samblale panna, sattus vist üks osa laukale liiga lähedale ning üsna kohe sai vaid jälgida, kuidas meie vaevaga saadud okasnöör lurinal laukasse kadus.

See juhtus neli päeva tagasi.

Aga ikkagi on vaja seda laugast piirata. Seega tuli kiiresti leida uus plaan. Ja taas tundus meie plaan parim - nimelt teritatud vaiad.

Mnjah, plaan on hea, aga mida pole, on vaiad, mida teritada. Ümbruskonnas ringi luusides saime vaid mingid putke moodi asjad, mille teritamisest lootsime abi saada. Noh tegime neid orasid siis terve posu.

Üritasime siis neid ümber lauka samblasse lüües perimeetrit luua, kuid Ivanov äsas ühe ora vist valesse kohta ning järgmisel hetkel kadus ta imeliku korinat meenutava röhatusega meie silmist. Veidi aja pärast hakkas laugas laienema ja kõik orad said lauka osaks.

See juhtus kolm päeva tagasi.

Veel ei heitnud me meelt. Tegime taas ajurünnaku, kuidas see kuradima laugas saaks ikkagi ümbritsevast isoleeritud. Ja taas võitis minu idee - kaevata kraav.

Labidaid või muid kaevamiseks sobivaid instrumente peale käte meil polnud. Rühmasime siis lauka ümber nagu mutid. Seekord mõtlesime lauka ja perimeetri vahele jätta oma arust piisava vahe - nii viis kuni kuus meetrit.

Tundus, et kraavi kaevamine läheb jõudsalt. Mattias ja Nora viskasid oma sodi lauka poole, mina teisele poole. Peaaegu kogu üleeilse päeva müdistasime ja tundsime juba heameelt, et asi hakkab õnnestuma, kuid just õhtu eel, kui olime juba lauka ümber perimeetrit peaaegu valmis saamas. Kostus võigas krooksatus, millele järgnes Nora kile karjatus, mis muutus kiirelt mulisevaks ning sellele järgnes kohe ka Mattiase röögatus. Kuna Mattias ja Nora olid oma vahel igaks juhuks köiega ühendatud, siis kadusid nad mõlemad.

Enam ma plaane ei tee. Pole mõtet. Istun juba teist päeva kaevamisest tekkinud vallil ja värisen julgemata oimugi liigutada, et see vall ei mureneks ning mind laukasse ei poetaks.

Urmet Lepasson: Voolik

Ülikonnas härrasmees astus mu ette, viipas käega, et seisma jääksin. Võttis hõlmast välja kokku rullitud peenikese vooliku ja andis ühe otsa minu kätte. Ei osanudki midagi nagu öelda – hoidsin voolikust kinni ja vahtisin, kuidas härra seda lahti keris. See oli päris pikk, ulatus uksest välja ja nurga taha. Kallutasin ühe jala peal, et paremini näha. Mingit sotti ei saanud. Kuulsin siis jubedat kolinat ja voolikust purtsatas minu särgi peale musta vedelikku. Pillasin selle ehmatusega maha, kuid oli juba hilja.

Nurga taga võttis masin tuurid üles ja hakkas hirmsalt õhku imema. Voolik võttis mul varbast kinni ja imes mindki sisse.

Enne pimedust nägin veel, kuidas mu keha põrandale vajus.

„Täna viimane keha,“ ütles ülikonnas mees. „Tee kiiresti, Juss.“

Urmet Lepasson: Kõrs

Eesti riik on läbi ajaloo demonstreerinud võrratut alaväärsuskompleksi, mis kannustab valitsusi tegema ekstravagantseid investeeringuid, et näidata suurtele onudele – näe, me oleme ka, noh, olemas või nii. Sellist innovatsiooni üritas Eesti näidata oma vaakumtoruga läbi Soome lahe, mis osutus suurepäraseks viisiks paarteist inimest ühekorraga teise linna viia.

Tulid suured pealkirjad: „Eesti on transpordi tulevikuriik“, „Kosmos merepõhjas“ ja „Uus peatükk inimajaloos“.

Nõnda, nagu vaakumtoru imes inimesi läbi lahe, imes ta ka rahakotte tühjaks – seda nii reisijatelt kui omanikelt. Algul oli nõudlus transportkapsli järele suur, järjekorrad olid alati tohutu pikad ning ooteaeg Helsingisse altmerd saamiseks võttis aega võrdselt laevasõiduga ülaltmerd. Et olukord laheneks, hakati pileteid pakkuma eelmüügist, jättes vabad kohad kehvematele planeerijatele. Need muidugi pidid veelgi kauem ootama, kuna tihtipeale olid sõidud tunde ette broneeritud.

Siis juhtus esimene õnnetus. Kapsel oli päeva viimast sõitu tegemas, mis tähendas tavaliselt seismiskohtade müümist. See polnud küll kõige parem mõte, kuid reisijad pidi ju ära vedama.

Keset reisi jäi aga kapsel seisma. Seiskus imemismootor, tekkis mingi viperdus. Kolmkümmend inimest jäid sügavale merepõhja kinni. Kapslit saadeti lükkama hädaabimasin, mis oma vanamoodsa paiskmootoriga reisijad tunde hiljem sihtkohta toimetas.

Reisijad olid ellu jäänud hapnikumaske jagades, kuid mitmed pidid pärast aega haiglas veetma.

Sellega keelati seisjate lubamine kapslitesse, mitte et paljud oleks tahtnud enam selle surmalõksuga sõita. Vahel võidab aga mugavus, nii et töö käis vana rada pidi edasi.

Ja siis juhtus teine õnnetus. Tallinna poole sõitval kapslil ütlesid pidurid üles ja kapsel lendas paraja maa üle maalilise vanalinna otse Tammsaare parki. Elu kaotasid kõik reisijad ja mõned möödakäijad, kuid enim kaotas vaakumtoru, mis pandi kinni kuni sellele on lisatud tõsised ohutusuuendused.

Valitsusel, kes kaudselt selle jama eest vastutas, tuli suurepärane idee, kuidas tragöödia muuta võimaluseks oma riigi innovaatilisust demonstreerida. Kapsli lennus ei näinud helgemad pead mitte õnnetust, vaid jumalikku inspiratsiooni. Põlve otsas tehtud arvutused panid füüsikuharidusega majandusministri pakkuma, et praegu kulukat toru saaks kasutada inimeste kosmosesse lennutamiseks. Koostati uued plaanid, kus toru ots suunati taevasse – Eestist pidi saama kosmoseriik!

Jyrka karvustused, august 2017 (Jüri Kallas)

Uue rubriigi puhul peaks alustama ehk lühikese selgitusega. Ei, see rubriik pole tehtud seepärast, et mina või toimetus poleks rahul Tõnis Hallaste samalaadse rubriigiga.

Esimene ja kõige peamisem oli täiesti egoistlik põhjus – tundsin, et peaksin end rohkem kurssi viima kohalike autorite uuema loominguga. Just juttudega ja just siinses ajakirjas ilmuvatega. Noh, et ise kirjutan ja ka artikleid loen, aga mingil hetkel märkasin, et ma pole pool aastat ühtegi "Reaktoris" ilmunud juttu lugenud. Mitte et ma poleks tahtnud, aga mõtled, et hiljem loed ja siis ilmub juba järgmine number jne. Kohustus arvustada oleks just see õige motivaator.

Teiseks oleks ka autoritel kasu sees, sest algajal autoril pole kunagi liig palju vastukaja. Äh, ega mittealgaja palju vastukaja saa... siinmail kindlasti.

Ja kui mõni autor või muidu kaasaelaja tunneb, et ma kellelegi liiga teen, siis nii see pole. Pealegi pole pärikarva silitamine mingi kriitika ja enamjaolt teeb see autorile vaid kahju...

Fred Elhi - Pahupidi liblikaefekt

Kaks venda on leiutanud tehnoloogia, mis peaks loodust säästma. Jutt siis mingist protsessist, mille abil peaks puit n-ö rohkem välja andma ja seeläbi jääks ehk mõni mets ka kasvama...

Selline ökolugu, kus asjad pole päris nii lihtsad, nagu autor meile alguses näitab ja asjalood pole ka päris sellised, nagu jutu alguses paistavad.

Keelekasutus on selline telegrammilik, ei mitte paranoiaportaalilik... lihtsalt selline napp ja raporteeriv. Noh, et nüüd tegid nad seda ja siis nad pidasid selle dialoogi jne. On mõni lahedam ütlemine ka vahele, aga üldiselt on keelekasutus üsna kuiv.

Autor on püüdnud teha keerulisemat lugu, kus alguses on niimoodi, siis saab lugeja teada, et hoopis teistmoodi, siis sekkub keegi väljastpoolt, selle sekkumise valguses midagi muutub, siis muutub veel ning lõpuks selgub... Selline keerutamine ja vingerdamine koos eelpoolmainitud kehvkuiva kirjaoskusega takistab lugemist ja naudingu saamist. Autoril olid asjad ilmselt selged, aga lugejal avastamisrõõmu pole, sest lugeja saab siis teada, kui autor vajaliku info ette vuristab.

Iseenesest on ju kiiduväärt, et autor proovis teha midagi mitte nii sirgjoonelist, aga tulemus on kahjuks igav ja tüütu. Autor kuhjas asjad kokku, aga elu selles pole. Fred Elhi on selle jutu põhjal ilmselgelt vähese kirjutamiskogemusega, sest tekstis on näha palju algajate tüüpvigasid. Esiteks püüdlik jutustamine ja oskamatus mingid asjad ütlemata jätta. Teksti on topitud vihjeid suuremast pildist, aga autor ei vaevu seletama ja neid asju avama... et mis seal Tallinnas siis põles?

Jutus on viis nimega tegelast, aga täisvereline isik pole neist keegi, lihtsalt nimega nukud, kes liiguvad ja ütlevad, sest autorile on seda vaja. Ja nimi Ritspits mõjub koomilisena, kuigi polnud vist sellisena mõeldud.

Pealkiri häiris alguses, lõpupoole tekkis sellele isegi teatav jõnks külge, aga päris hea lahendus see siiski polnud...

Kui Fred Elhi on noor inimene, siis tasuks veel lugeda ja palju kirjutada, kui autor on vanem inimene, siis järsku tasuks lugemisega piirduda. Samas, kunagi ei tea, kui tahtmine suur ja...

4/10

J. J. Metsavana - Das Kulturkonflikt

Kosmoselugu ja alternatiivajalugu. Me ei saa teada, mis ja kuidas teistmoodi on läinud, aga Suur Saksamaa jõuab esimesena Kuule. Kõigepealt siiski kolm estronauti, kes peavad tõeliste aarialaste laevale maandumiskoha ette valmistama.

Lõbus ja leidlik lugu, mis vajaks pisut toimetamist. Et kas selles maailmas ikka saaks estronaute olla ja kas sellise kaameraga filmitut ikka on arukas videoks nimetada.

On mõnusaid ütlemisi, tegelastel on ka pisut liha luudel, aga ega need kolm estronauti ka eriti ei eristu – kõikse värvikam ja meeldejäävam on siiski see peamine aarialane. Võib-olla võinuks ehk maailma pisut rohkem lahti kirjutada. Samas, näha on, et autor teab, mida teeb ja saab sellega enam-vähem ka hakkama...

Üldiselt selline tüüpiline J. J. Metsavana jutt – päris lopsaka huumoriga, leidlik mürtsulugu.

8/10

Dani Adler - Tunneli lõpus

Postapo zombidega taustal. On ports inimesi, kes kusagil koopas redutavad, püüavad ellu jääda, kuigi olukord on lootusetu.

Enam-vähem talutavalt kirjutatud jutt. Loe: kirjatehnikale pole suurt midagi ette heita. Küll saab kritiseerida tegelaste ilmetust, et kes on mees, kes on naine ja milles nad üldse eristuvad. Palju tegelasi, kes on lihtsalt nimed. Peategelase sugu sai ka alles jutu käigus selgeks. Võib-olla oligi autor eesmärk olla ebakonkreetne, et inimese isikul pole taolises hääbuvas maailmas enam tähtsust, et sellised jõuetud hääbujad...

Häiris ka jutu üldine sihitus... olgu see sai lõpupoole pisut seletust, aga õige pisut. Üldiselt selline kehv USA zombifilm, et on ports tegelasi, kes surma poole vaaguvad... ehk käivad pisut kabedamalt kui zombid, aga mitte eriti...

Arusaamatuks jäi ka tegevuse viimine välismaale? Kui toimuks katastroof, kas siis Eesti kõrvale jääks? Jah inimesi oleks hõredamalt ja draamat ka sellevõrra vähem, aga jutt oleks kindlasti parem saanud... kasvõi sedapidi, et nüüd on selline tavaline zombilugu Eestis.

Kokkuvõtvalt ütleks, et lugedes polnud ju viga, aga lugemise lõppedes kehitasin õlgu ja küsisin mõttes, et kas see oligi kõik?

6/10

Üldiselt polnudki nii hull kui kartsin, aga ega eriti suurt lugemiselamust ka ei saanud. J. J. Metsavana jutt oli kõige rohkem jutu moodi. Dani Adleri tekst oli vast isegi paremini kirja pandud, aga ei kõnetanud ja oli siiski liigsihitu. Fred Elhi tekst jääb siis miinuspoolele. Kaks kolmest polegi ju nii paha.

Augusti Reaktori juttudest - Tõnis Hallaste (Tõnis Hallaste)

Das Kulturkonflikt

J. J. Metsavana

Lugu esimestest inimestest Kuul – ja need on estronaudid! See pole ent utoopiline eestluse võit hüpoteetilises tulevikuühiskonnas, pigem on Johannes, Arved ja Konstantin šerpad, kes teevad fotosid esimestest inimestest, kes jõuavad Everesti tippu. Kuule saabuvateks edmundhillaryteks on sakslased eesotsas raumfahrer härra Schwartziga. Sakslaste ja eestlaste vahel pole suurt armastust ja Kuul toimub nii mõndagi.

Tekstis on kenasti näha J. J. Metsavana stiili mõned põhielemendid. On karakteripõhisus (mõni teine oleks esimese lehekülje sündmuste juures piirdunud sõnadega „Kapsel maandus. Mehed väljusid,”, Metsavanal saab sellest kolme eestlast ilmestav vestlus – sündmust pole, aga toimub palju), iroonia (ajaloolist hetke mitte ei dokumenteerita, vaid sellest tehakse täiemõõduline fotosessioon), tehnoloogiaõhin (sündmused ja lahendused) ning anakronistlikkus (kogu see ironsky'lik „natsid Kuul oma Lugeritega”).

See on selline tore, eelkõige muheledes kirjutatud ja muheledes loetav tekstike. See pole ambitsioonikas, meenutades pigem pikemat näpuharjutust. Fotosessioon oli lahe irooniline vahepala tekstis, muidu ei oska nagu midagi öelda ei kiituseks ega laituseks. Stabiilse kirjutamislaadi ja kirjutustaseme näide. Ma pole sugugi õige inimene kommenteerima Metsavana tekste – mul on tunne, et neile kuluv vaev ja kujutlusvõime läheb minust natuke mööda, nii läheb mul suurem osa tagasiside andmise võhmast autoritele, kelle kirjutisi olen vähem lugenud või loen esimest korda. Uue autori puhul tekib defineerimise püüd, soov kuidagi kaardistada – Metsavana puhul pole iga tekst katse oma loomingulist käekirja ümber kujundada. Ega peagi olema – tal on oma käekiri ja see töötab igati kenasti. Pole üleni minu teetassike, aga asi toimib ja on stabiilne.

6,5/10

Tunneli lõpus

Dani Adler

Terve hulk inimesi püüab toime tulla post-zombi-apokalüpsis. Nad viibivad koopas vee ääres, mis on hästi kaitstav ja kust nad käivad iga mõne aja tagant ka varusid täiendamas. Seltskond koosneb hulgast inimestest – Tom, Brad, Sam, peategelane ja jõhkravõitu, ent kasulik Jared. Ühel hetkel kohtutakse Banksi, Sarah ja Weiweiga. Kas lisandunud peade hulk tähendab seda, et rohkem on tööjõudu või on rohkem abivajajaid? Küsimus on õhus ja väljas uimerdavad zombid...

Ma olen kunagi kirjutanud, et zombikirjandus pole minu teetassike, aga see jutt ongi žanri poolest pigem postapo. Selline žanr võib esmapilgul tegeleda üldjoontes tuttavate teemadega – tsivilisatsiooni hääbumine, egoismi ja empaatia vahel valimine, rasked valikud – ja ega „Tunneli lõpus” otseselt püüagi jalgratast leiutada. See on küllalt stiilitruu postapokalüptiline tekst.

Postapokalüptilise kirjanduse põhilisi märksõnu on küünilisus ehk kuivõrd on tekstimaailm võtnud omaks või muutnud paratamatuseks raskete ja jõhkrate valikute tegemise. On ka lugusid, mille tegelased püüavad rasketes oludes luua midagi kaunist, rõõmsat või edasiviivat – Emily St. John Mandeli „Jaam Üksteist” räägib näiteks teatritrupist „Rändav Sümfoonia”, mis püüab tuua rõõmu igasse linna, kuhu rändab. Skaala teises otsas võiks ehk olla „Mad Max” või siis „Elavad surnud”, kus maksab tugevama õigus.

„Tunneli lõpus” asetub sellele künismiskaalale kuidagi veidralt. Ühelt poolt on lugu meeleheitest – see algab püstolilasuga kesk ööd. Gary enesetapp. Need on justkui lootusetud olud, kust puudub väljapääs. Ühtlasi on see küüniline lugu rasketest valikutest. Selle mulje jätavad kõik Jaredi sõnavõtud ja hoiakud. Antud oludes tunduvad peategelase moraalijäänukid kuidagi kohatud – Jaredi pragmaatiline lähenemine inimeludele ja allesjäänud ressurssidele ajavad teda ennastki kimbatusse. Jared on selgelt mõeldud olema psühhopaat, aga esitatud meeleheiteolukorras ja ülejäänud maailmaolukorra künismis mõjusid Jaredi valikud mulle põhjendatult. Peategelane mõjub kuidagi vagatsevalt oma kontekstivälise eetikaga – oleks veel, et tal oleks mõni positiivne programm või edasiviiv mõte, aga ei.

Võib-olla suhtun ma tegelastesse natuke südametult, kui arvan, et Jaredi julmus on kogu oma pragmaatilisuses põhjendatud, ent need tegelased jäävadki kahjuks natuke siluettideks. Mis eristab Bradi ja Tomi? Bradi kohta öeldakse: „Ta näojooned meenutasid Tomi omasid, aga ta oli noorem ning temas puudusid Tomi juhiomadused,” mis annab mõista, et neid ei eristagi eriti miski peale selle, et kui keegi jagab selles seltskonnas korraldusi, pole jutumärkide järel mitte Brad, vaid Tom. Jaredi ja peategelase järel on ülejäänud eelkõige taustategelased, kelle seast eristus Weiwei, aga mitte tegude või kirjelduste, vaid nime poolest. Kuivõrd postapo materjaliks on viimase piirini viidud inimesed, on kahju, et nad ei omandanud erilist individuaalsust. Aidanuks see, kui neil olnuks mitmekesisemat dialoogi või tegevust.

Samas tuleks öelda, et tegemist on igati normaalselt kirjutatud stiilipuhta postapoga. Lugedes on tunne, et näiteks lootuse kaotanud meeleheide on igati korralikult välja kirjutatud. Puuduvad ka pikad ja liiga põhjalikud monoloogid sellest, mis juhtunud on ja kuidas maailm on selliseks kujunenud. Kirjutusstiilis on midagi väga sümpaatset – sündmuste järgnevus ja neist kirjutamine on funktsionaalne, lugemine kulgeb hästi. Tekst on huvitavalt kirjutatud. See huvitav olemise mulje jääb alles ka ülaltehtud kriitika kiuste.

7/10

Pahupidi liblikaefekt

Fred Elhi

Toomas ja Josias on kaks venda, kes otsustavad minna džunglisse puid raiuva firma omaniku Ritspitsi juurde jutuga tuttuuest tehnoloogiast, mis meeletult suurendaks käivet. Mida härra Ritspits aga ei tea, on see, et kaks venda otsustavad masinate külge kinnitada lõhkeained. Nimelt on tegemist ökoterroristidega. Ühel hetkel leiavad nad džunglist mahajäetud küla – ja ühe veidra eseme. Siis läheb asi Toomase jaoks meeletuks...

Selle loo juures on minu meelest kõige sümpaatsem selle süžee, kõige laiduväärsem selle väljakirjutus. Selle ideedest ja loo kulgemisest jääb kuidagi tunne, et tekstimaailm ja tundmus selle taga on olemas moel, mis pole vaid käsitöö. Juurde oleks veel vaja kirjanduslikke käsitööoskusi, et tekst saaks täpsemaks ja läbimõeldumaks. Stiili juures oleks vaja rihtida sihikut, täpsustada seda, mis mõjub maitsekalt ja huvitavalt, mis läheb aga kuidagi kurale. Nagu koostisosad oleksid õiged, aga nendega opereerimine kuidagi veidi mööda.

Näiteks mulle meeldib peategelase ja ta venna vaheline kiindumus. Kui peategelase partner olnuks naine, olnuks see kõik kordi klišeelikum. Midagi on vankumatus platoonilises truuduses sümpaatset. Mis on aga tõrvatilgaks ses meepütis – selle truuduse väljendamise viisid. Minu meelest selline väljaütlemine nagu „Olen sinuga lõpuni,” (kui tuua üks viimaseid näiteid nende omavahelisest dialoogist) kõlab arhailiselt ja kuidagi... tahaks kasutada sõna „romantiliselt”, aga mitte paarisuhtes olemise mõttes, et „romantiline paar”, vaid rüütliromansilikus mõttes: näen selles soovi Teietada oma ligimesi, kergitada tervituseks kübarat ja pidada kirjavahetust sulepeaga. See on stiiliregister, mis ei mõju ökoterroristide puhul loomulikult.

Ma ei ütle ka seda, et ökoterroristid peaks olema meremehe suuvärgiga või allahakbaaritsema iga mõne minuti tagant, aga Josiase ja Toomase suhtlemises on midagi ebaehedat ja raamatulikku. Või mitte raamatulikku, mitte ka novellilikku, vaid ikkagi rüütliromansilikku. Aga mine sa tea – võib-olla peabki nende suhtluse idealistlik laad peegeldama nende idealistlikku vaimu (vägivallaakti kõrvalt on tegemist ju loodusarmastajatega), mispuhul mu kriitika on tingitud möödalugemisest, võimetusest lugeda välja autori kavatsus.

Mõnele võiks näida, et olen noppinud tekstist ühe pisiasja, mille kallal nuriseda. Mulle jäi siiski silma. Üldiselt on tekstis midagi, mis mulle sümpatiseerib. Sündmused on igati huvitavad. Ka see on hea, et tegelased on erinevad. Mulle lihtsalt näib, et asi võiks... noh, kuidas teisiti öelda – võiks olla veidi paremini kirjutatud.

6,5/10

Katkend romaanist „Merivälja“ (Indrek Hargla)

Oktoobris peaks raamaturiiulitele jõudma Indrek Hargla uus romaan "Merivälja". Toome lugejale isutekitajaks ühe katkendi sellest.

7. Puuduv lüli

Karin elas nüüd teist nädalat Meriväljal – ta kohanes ja harjus, õppis tundma keerulist tänavate võrgustikku ja oli juba päris kindel, et enam ei eksi ta siin kunagi ära. Merivälja avanes talle vaikselt. Merivälja oli nagu mets, milles on erinevat liiki ja erineva vanusega puud, ja puude vahel on rajad. Mõni rada viib metsast välja, mõni sumbub kusagil võsastikus.

Julius ja natuke Undel ja natuke mõned koltunud ajakirjad ja sõbralikud vanamemmed poe juures ja siis isegi üks habemega onu, kes päevast päeva istus pargis ühe ja sama pingi peal – kõik oskasid Karinile midagi Merivälja kohta rääkida. See linnaosa oli alguse saanud 1925. aastal, kui siia Viimsi poolsaare vesisele ja kivisele karjamaale kerkisid esimesed majad. See ongi praegu Merivälja süda, see kant, mis jääb Ida tee ja Lääne tee vahele, ja seal on ka viiulikunstnik Georg Sinimetsa maja. Toona, Merivälja algusaegadel, oli siin kõik olnud täiesti teistsugune, see oli linnast kaugel ja raskesti ligipääsetav koht, aga siin oli tohutult hunnitu vaade merele. Praegu nimetatakse seda eestiaegset süda Vana-Meriväljaks ja just seal on kõige kõnekamad ja soojemad majad, ilusad ja väärikad häärberid. Kui Karin seal jalutas ja neid maju vaatas, siis mõni tundus täpselt selline, et sealt astub välja üks Bullerby laps ja lehvitab talle rõõmsalt.

Pärast sõda lõigati Viimsi poolsaar raudteega pooleks. Raudteed ehitasid saksa sõjavangid ja see viis Miiduranna sadama naftaterminalide juurde. Mööda raudteed toimetati sinna kütust Vene allveelaevadele. Kui tuli Vabariik, siis loodeti muidugi, et see raudtee võetakse üles, aga seda ei ole loomulikult juhtunud. Mööda raudteed kärutavad nüüd naftaparunid oma vaguneid Venemaa vahet, ja kui midagi on igavene ja püha, siis on see raudtee. Ei ole siinkandis ühtegi inimest, kes seda raudteed ei vihkaks, sest see lahutab raudse eesriidena Viimsit ja Meriväljat, takistab Viimsi pääsu linna ja Merivälja inimeste liikumist Viimsi poole. Üle raudtee ei ole ühtegi autoteed ega ülekäiku, peale nende partisaniradade, mis kohalikud elanikud on ise tallanud. Aga need samad šefid, kes kunagi allveelaevadele kütust kallasid, kallavad nüüd naftat laevade peale ja saadavad seda välismaale. Ja raudtee, see okupatsiooniaja pärand, jääb – ehkki siia mereäärsesse aedlinna on raske midagi ebasobivamat ette kujutada.

Merivälja ise muutub, aga muutub väga aeglaselt, tänu jumalale. Kõige vanemad elanikud on siin olnud kuuekümnendate algusest, kui võimud lubasid inimestel hakata oma maju ehitama. Seda lubati vastu tahtmist, aga muud midagi ei jäänud üle. Raudtee tõi allveelaevade kütust ja tõi ka migrantide horde, kes pidid Eesti ära koloniseerima, ning seda rahvamassi ei olnud kuhugi elama panna. Tallinna rahvaarv kasvas tohutu kiirusega ja riik ise ei jõudnud nii palju ehitada. Meriväljast kujunes nõnda eestikeelne ja eestimeelne oaas. Siia tulid oma maju ehitama just need, kes muulaste keskel elada ei tahtnud. Enne kui tulid ufootsijad, ei olnud Meriväljal vene keelt üldse kuulda. Praegu juba paraku natuke on.

Memmed, kes Karinile ufost rääkisid, naersid ise selle üle. Oh, muidugi teadsid nad palju jutte, aga alati olid need kellegi käest kuuldud jutud, keegi olevat midagi näinud või midagi kuulnud. Ühesõnaga, need olid kuulujutud, mida Undelil oli kogutud mitu kaustikutäit.

Ühel päeval, kui Liisalotat kodus ei olnud, passis Karin Erichit ja küsis temalt nii hästi muuseas, et ega tal lendavate taldrikute kohta mingit kirjandust ei ole.

„Natuke on,“ ütles Erich rõõmsalt. „Aga ma laenan ainult sõpradele. Ma nendele, kes natuke tuttavad on, ei laena.“

Karin oli hambaid kiristanud ja lubanud siis, et võib-olla ta läheb Erichiga natuke jäätist sööma, kui ta aega saab. Aga et see ei tähenda, et nad nüüd käivad.

Erich oli siis toonud Karinile ühe portsu paraajakirju ning Karin oli pool ööd neid lugenud. Kui neid ajakirju uskuda, siis on ufosid meeletult palju ja need tiirutavad Maa kohal ringi juba inimkonna koidikust saadik. Ufod ehitasid Egiptuse püramiidid ja Nazca kõrbejoonised. Pärast sõda tulistasid ameeriklased ühe Roswellis alla ja said sealt kõvasti tehnoloogiat. Varemalt ufod ainult jälgisid eemalt, aga kui inimesed õppisid tundma tuumatehnoloogiat ja esimesed satelliidid kosmosesse lennutasid, läksid nad närvi. Umbes viiekümnendatest on tulnukad pidevalt inimesi röövinud ja nendega katseid teinud, inimesi geneetiliselt muundanud ja tulnukatega ristanud. Mõned vandenõuteoreetikud usuvad, et paljude riikide valitsused on ufodega mestis, lasevad neil inimesi röövida, aga vastu saavad tehnoloogilist nänni. Valitsustel olla kindlad tõendid maavälise elu olemasolust, aga nad varjavad neid, ja nii venelastel kui ameeriklastel on oma salajased lendavad taldrikud. Üldiselt oli nendes ajakirjades palju pläma, kuid mõned lood olid nagu tõsisemad ja panid Karini pingsalt järele mõtlema. Näiteks, et teateid kummaliste lendavate objektide kohta on üle maailma niivõrd palju, et neid kõiki ei saa lugeda seletamatuteks atmosfäärinähtusteks, segaste jampsimiseks ja valedeks või silmapetteks. Isegi kui üks kümnendik kõikidest teadetest on tõsi, oleks see väga murettekitav. Probleem on aga selles, et tavainimeste poolt talletatud videokaadreid on väga kerge võltsinguks kuulutada või ümber lükata nii-öelda ametlike ja autoriteetsete versioonidega, et pildil ei ole ufo, vaid näiteks erineva temperatuuriga õhukihtide vahel peegeldunud reaktiivlennuki tuled. Tihtipeale õhutavad võimuorganid erinevate kuulujuttude teket, et paisata ringlusse hästi palju erinevaid teooriad ja sealhulgas ka väga jaburaid. Üldsus ja meedia keskenduvad kõige sensatsioonilisemale, mida on jällegi lihtne põrmu paisata. Enamasti ei tee seda valitsusorganid ise, vaid usinad skeptikud. Nood käivituvad kohe ja alati, kui kusagil saab ümber lükata ükskõik midagi, mis paistab üleloomuliku või maavälisena. See on üks seltskond nohikuid, kes tunnistab faktiks ainult seda, mida nad katseklaasis ise näevad.

Ufoloogid on vaieldamatu loogikaga tõestanud, et üksteisest ajas ja ruumis eraldatud ja sõltumatud vaatlejad on kirjeldanud täiesti kattuva käitumisega tundmatuid lendavaid objekte. Maailmas ei ole teada mitte ainsatki suure sigari kujulist õhumasinat. Ometi on sellist kirjeldanud sajad ja sajad inimesed, on kirjeldanud isegi selle kontuure ja mõõtmeid ja tulede arvu, ehkki nad teiste vaatlustest midagi ei tea. Ja skeptikud kuulutavad need vaatlused jamaks, kuna maavälisele lennumasinale ei ole mingit põhjust tulesid külge monteerida. Tuled on Maa peal tehtud lennukitel. Järelikult on need vaatlejad näinud atmosfääri kihtide erinevusest tingitud lennuki peegeldust. Sajad vaatlejad kinnitavad ufode eriskummalisi lennuomadusi, mis ei allu termodünaamika seadustele. Ufod lendavad jõnksutades ja suudavad ülivõimsalt kiirendada. Need on tuule käes suunda muutnud sünoptilised õhupallid, ütlevad skeptikud. Teadlased ei julge ufoloogiaga tegeleda, sest neid hakatakse narrideks pidama. Teadlased ise ütlevad, et teadus tegeleb olemasolevate asjadega. Kuna ufosid ei ole kusagilt võtta, ei saa neid ka uurida. Ometi on fakt, et kui mõned teadlased on ufode kohta liiga suurt huvi ilmutanud, on nende riiklikud rahastamised kinni keeratud. Ja fakt on ka see, et paljud ufouurijad on surnud haruldastesse haigustesse ja surnud väga kiiresti ja kummaliselt.

Üks teine artikkel, mille autor oli folklorist Roomas Kingu, kõneles erinevate rahvaste müütidest, milles kõikides on lennumasinad. Inimesed on näinud jumalaid taeva all lendamas ennemuistsetest aegadest saadik ning paljud müüdid räägivad ka lendamise kogemusest ja kõrgtehnoloogilistest tulnukate seadeldistest. Need on meieni jõudnud rahvaluule kujul ning nende mõistmisel ja tõlgendamisel tuleb lähtuda muinasaja inimese arusaamadest. Loomulikult ei saanud ennemuistne inimene näha masinaid, roboteid ega reaktoreid. Ta kirjeldas neid oma sõnadega, nii nagu tema aru sai. Ta nägi võlukunsti, nõidumist, tulise hännaga lendavat jumalat, ta nägi koletisi ja hiiglasi ja samppot. Ka läänemeresoome rahvaste folklooris on palju kajastusi maavälisest tehnoloogiast, kirjutas too Kingu, on nii „Kalevalas“ kui „Kalevipojas“. Ja isegi Piiblist leiab selgeid viiteid nii tulnukate geneetilistele eksperimentidele kui lendavatele taldrikutele. Kui lugeda Piiblit avatud mõistusega, siis öeldakse ju selles selgelt, et esimesed inimesed sündisid maaväliste olendite geneetilistest eksperimentidest ja elasid sadu aastaid vanaks, kuni need katsed otsustati lõpetada. Ja lõpetati sündmusega, mida meie tunneme veeuputuse nime all. Täiesti põhjendatav on ka teooria, et tulnukad sekkusid inimese arengusse, ristasid neandertallasi enda geneetilise materjaliga ja nõnda sündis tänapäeva Homo sapiens. See teooria seletab ära niinimetatud puuduva lüli mõistatuse inimkonna ajaloos. Et Piibel, Vana Testament iseäranis, on inspireeritud mingil määral kosmoloogilisest allikast, selles ei maksa kahelda. Piiblis on tohutul hulgas tehnoloogilisi kirjeldusi, selle peaks tänapäeva inimene kohe ära nägema. Ja Kingu lõpetas oma artikli võimsa hüpoteesiga, et äkki Merivälja all ongi üks iidne tulnukate labor, kus inimestega geneetilisi katseid tehti.

Üks päris põnev artikkel filosofeeris selle üle, et mida need nii-öelda tulnukad inimestest õigupoolest tahavad ja mida nad uurivad. Kui nad on tulnud ilmaruumi teisest otsast, peab neil olema nii võimas tehnoloogia, et inimese antropoloogiline või füsioloogiline uurimine neile vaevalt mingit huvi pakub, või on siis seda võimalik teha väga lihtsalt. Aga selline eemalt piilumine tundub kuidagi mõttetu, neil peaks juba ammu geneetiline kood ja kogu maa ajalugu selge olema. Nii et mis see võib olla, millest nad aru ei saa, mida nad ei näe? Miks on inimene nende jaoks nii huvitav ja põnev ja saladuslik, et nad nii kaua teda vaatlevad? Artikli autor ei osanud sellele vastata.

Karin oli üsna tüma, kui ta oma lugemised lõpetas, ja nägi paar ööd unes ainult tulnukaid ja lendavaid taldrikuid. Kui ta aga Juliusega Merivälja peal jalutas, siis oli kõik ümberringi nii tavaline ja igapäevane, et need unenäod kiiresti unusid. Telliskividest majad, õitsvad õunapuud, hõngavad elupuud ja päikese käes sillerdavad kasvuhooned olid Merivälja reaalsus, mitte ennemuistne roheliste mehikeste salalabor sügaval moreenikihi all.

Ajakirjad jõudis Karin Erichile tagasi viia enne seda, kui Erich ühel päeval politseiga koju toodi. Karin oli just hoovis ja pani pesu kuivama, kui ta nägi, et politseiauto peatub naabermaja ees ja sealt tuleb välja hästi löntsis Erich, üks kõhukas politseionu saadab ta maja ukse juurde ja laseb seal kella. Liisalota tuli avama ja mida seal räägiti, seda Karin ei kuulnud. Ta hoidis puu varju ja kiikas pealt ja see sündmus nägi välja umbes nii, et Erich oli nagu lihtsalt koju toodud, emale üle antud ja sõnad peale loetud. Liisalota pidi mingile lipikule veel allkirja andma ja siis sõitis politseiauto ära. Siis nägi Karin pealt veel ühte vägevat kõrvakiilu, mille Erich kohe ema käest sai, ja kuulis mõned fraasid kiledast kisast, millega Erich üle valati. Kisast Karin rohkemat aru ei saanud, et nüüd on Erich koduarestis ja enne sealt välja ei saa, kui aru ükskord pähe tuleb. Erich sikutati tuppa sisse, uks löödi mürtsuga kinni, aga Liisalota kiljumine kostis avatud aknast mõnda aega edasi.

Erichi koduarest oli nähtavasti tõesti tõsi, sest lähemad paar päeva teda kusagil näha ei olnud.

Juliusega pidi Karin aga nendel päevadel tihti jalutama, sest Anna oli viimasel ajal kuidagi tusane ja mõtlik ning käis kodust harva ära. Julius pani seda imeks, sest tavaliselt tuuseldab Anna palju rohkem ringi, ei jäta vahele ühtegi vähegi olulist seltskonnaüritust ega pillerkaari kusagil ööklubis. Anna peab seltskonnas liikuma, sest muidu ei ole teda olemas.

Muidugi rääkisid siis Julius ja Karin oma pikkadel jalutuskäikudel Merivälja ufost ja kadunud Georg Sinimetsast, õigupoolest rääkis Karin, mis ta Undeli käest teada oli saanud, ja Julius kuulas.

„Nagu sina näed nüüd ufosid unes, näen mina Georg Sinimetsa unes,“ ütles Julius ühel õhtul, kui nad jälle Viiuldaja maja eest mööda jalutasid. „See minu unenägu on veider ja see on häiriv. Aga siiamaani on see ainuke seos, miks just mind sunnitakse tema kadumise saladust lahendama.“

„Keegi ei saa ju sinu unenäost teada,“ arvas Karin.

„Ju siis saab,“ pomises Julius. „Ju siis sellel unenäol on mingi põhjus.“

„Äkki te olete sugulased?“ küsis Karin.

Julius naeris. „Kindlasti mitte. Ma kuulsin Sinimetsast esimest korda, kui ma juba Meriväljal elasin ja kui ta oli kadunud. Ja muuseas, mul ei olegi sugulasi.“

„Kuidas nii? See ei ole ju võimalik!“

„Noh, tegelikult mul muidugi on, aga ma ei tea neid. Ma olen leidlaps. Mind leiti raudtee äärest, kui Eestis oli esimene küüditamine. Minu ema oli mind nähtavasti rongilt maha poetanud. Ma olen lastekodulaps, Karin.“

„Siis võib ju Sinimets ikkagi olla sinu sugulane!“ hüüatas Karin.

„Ülimalt ebatõenäoline,“ ütles Julius. „Praktiliselt nullilähedane tõenäosus. Ja pealegi, sugulus ei saa olla unenäo põhjuseks. Õieti mitte miski ei saa olla, peale isikliku kogemuse. Aga ma tean kindlasti, et ma ei ole Sinimetsa kunagi näinud.“

„Ta nagu kummitab sind,“ tähendas Karin ja Julius noogutas.

„Siis ikkagi, miks just sind sunnib keegi tema saladust lahendama?“ küsis Karin.

„Jah, siin peab olema mingi puuduv lüli,“ ütles Julius mõtlikult. „Ja ma tunnen, et see on käeulatuses. Mina olen neetult nutikas, Karin, ja sina oled nõid. Me peaksime selle kahe peale kindlasti ära mõistatama.“

Nad vaatasid siis mõnda aega Viiuldaja maja ja nüüd taas ja aina rohkem tajus Karin mingit valu ja seletamatut ängi, mida sellest õhkus. Julius vist märkas seda, sest ta küsis vaikselt: „Mida sa tunned, Karin? Sa ju tunned midagi?“

Karin ei osanud kohe vastata. Jah, ta tundis... midagi. See oli ebamäärane ja imelik. Majadel ei ole aurat, või vähemasti oli ta nii alati arvanud. Aga selle räämas ja laguneva maja pilude ja pragude vahelt oleks justkui mingi hingus välja pugenud, häälitsenud ja otsinud kedagi, kes talle kaasa tunneks.

„Mida sa tunned?“ küsis Julius uuesti.

„See maja nagu kaebleb,“ sõnas siis Karin. „Ma ei oska seda seletada. Seal on valu sees. Valu ja lein.“

„Lein?“ pomises Julius. „Ma ei tea, et seal keegi oleks hiljuti surnud.“

„Kaotusvalu ja piin,“ sosistas Karin. „Süütunne, igatsus ja andumus.“

„Vaata,“ ütles Julius äkki. „Maja uks on irvakil. Siis keegi vist käib siin. Kas sa sisse ei taha minna?“

„Ei!“ ütles Karin kindlalt. See äng rõhus teda juba eemalt liiga tugevasti. Julius noogutas mõtlikult ja muigas, nagu teaks ta väga hästi, et ühel päeval Karin siiski sinna majja sisse läheb. Aga praegu ei hakka ta Karinile peale käima.

Nad jalutasid edasi. Oli ilus tuulevaikne suveõhtu Meriväljal, mõnest hoovist õhkas tossava söe ja kõrbeva liha järele, inimesed tegelesid selle uue suurmoega, grillimisega, teistes hoovides põrisesid muruniidukid, aga ainult Viiuldaja majas oli sünge ja valus vaikus.

„Julius?“ küsis siis Karin. „Miks ikkagi Anna ei tohi teada, et sa räägid? Või millest te üldse rääkisite, siis, kui sa said veel rääkida?“

„Millest me rääkisime?“ ühmas Julius. „Rahast peamiselt.“

„Aga miks kõik see pettus? Miks Anna ei tohi teada, et sa räägid?“

„Siis tahab Anna jälle rahast rääkida.“

„See on minu meelest normaalne, et perekonnas rahast räägitakse,“ arvas Karin.

„Anna tahab väga suurest rahast rääkida. Mul on üks teatav summa sularaha kõrvale pandud. Anna teab, et see on olemas, aga ta ei tea, kus see on, või mida ma sellega kavatsen teha. Kui ma näiteks suren...“

„Julius!“ hüüatas Karin ehmunult.

„Kui ma näiteks suren,“ kordas Julius, „siis pärib Anna kõik – maja, pangaarve ja muu vara, sest see on meie ühisvara. Aga see suurem patakas raha, mis sellest saab, seda Anna ei tea. Ja sellepärast ei saa ta ka abielu lahutada, sest siis on ta sellest rahast kohe päris kindlasti ilma. Seda ei ole kuskil kirjas ega arvel, seda nagu ei olekski olemas. Kui Anna teada saab, et ma räägin, siis ta hakkab mind pinnima ja meelitama ja kavaldama. Ja piinama. Ta teeb mu elu põrguks, kui tahab. Ta võib mind šantaaži mõttes isegi hooldekoduga ähvardada. Nii et jah, ma kardan seda. Ja tema kardab mind, et ma ta rahast ilma jätan.“ Ja Julius itsitas. „Tuleb välja, et me elame harmoonilises hirmu õhkkonnas. Meie abielu on rajatud vastastikusele hirmule. Kui ilus, kas ei ole?“

Karin kehitas õlgu. „Ma ei tea. See ei ole minu asi. Mitte et ma päriselt aru saaksin, kuidas te saate üldse koos elada ja veel sellises hirmu õhkkonnas.“

„Harmoonilises hirmu õhkkonnas,“ täpsustas Julius. „Sa küsid, et miks ma Annast lahku ei lähe?“

„Nojah.“

„Sest ma armastan Annat,“ ütles Julius. „Sa ei usu?“

„Seda on päris raske uskuda,“ tunnistas Karin.

Julius vaikis mõnda aega ja Karin ei näinud ta nägu, aga ta tundis, et Julius kuidagi pingestus. Ja kui Karin ratastooli edasi lükkas, siis kõlas Juliuse hääl teistmoodi, soojemalt ja pehmemalt.

„Anna on kõige ilusam naine, keda ma eales näinud olin,“ ütles Julius. „Ta oli nagu ilmutis, ma olin temast täiesti ära tehtud, kui ma teda esimest korda nägin, siinsamas Meriväljal. Anna oli minu kinnisidee. Ta oli minust targem ja kavalam, sellest ma sain ka kohe aru. Ma armun alati endast targematesse naistesse. Mis tähendab, et alati on suur oht ennast lolliks teha.“

„Ja on neid naisi olnud palju?“

„Mõned. Aga nad on ainult nimed ja nagu tuhmid mustvalged pildid võõrastest inimestest kusagil mälusopis. Ma peaaegu ei mäleta neid üldse. Aga Anna... Tema pidin ma saama! Iga hinna eest! Ja ma sain ta lõpuks, Karin! Ma sain ta endale. Sa ei usu, kui õnnelik ma olin!“

„Aga nüüd?“ küsis Karin.

„Kas ma olen ikka veel õnnelik? Jah, ma olen. Anna, ta on ikka veel minu. Ma ostsin ta, jah, arvatavasti küll. See oli raha, millega ma ta endale sain. Aga ma sain ta endale, ta on minu. Meie vahel on õelus ja hirm, aga kusagil on ka mälestus ühest vaiksest sosinast, mille nimi on armastus.“

„Ainult mälestus?“

„Ma saan Annat iga päev näha. Ta on minu oma, see kõige ilusam naine maailmas.“

Karin mühatas ja kissitas silmi. Julius vist tajus seda kuidagi.

„Sina ei oska Annat näha läbi mehe silmade,“ ütles Julius.

„Tõenäoliselt mitte,“ teatas Karin.

„Sina oled ka väga ilus, Karin. Aga teistmoodi ilus.“

„Ma tahaksin seda väga loota,“ märkis Karin nipsakalt ja Julius mökitas naerda.

„Tead, mis,“ ütles ta. „Kui nii võtta, siis me oleme Annaga ju ikkagi abielus, mis? Äkki ajab see teda natuke närvi, kui ma talle seda meelde tuletan? Veeretad mind üks õhtu Anna tuppa? Mis? Korralik abielunaine ei tohi sellisest asjast ära öelda, aga vaevalt ta vaimustusest kiljuma hakkab.“

Karin kogeles ega osanud sellise mõtte peale midagi kosta. Aga kui Julius naerma hakkas, taipas Karin, et see oli ainult nali. Julius on ju invaliid.

Nende õhtune jalutuskäik viis siis läbi Merivälja pargi ja edasi Uibo tee peale ning Julius jutustas Karinile, kelle majad siin on ja mille poolest mõni neist kuulus on. Näiteks ühes oli tuntud Merivälja põrandaalune mängupõrgu. Mehed käivad siin kaarte tagumas ja kõik olla väga viisakas, on tasuta baar, oma turvamees, võõraid sisse ei lasta ja mingit räuskamist ei ole.

„Aga politsei?“ küsis Karin.

„Politsei pidi ka väikese protsendi saama,“ ütles Julius. „Nagu see ikka käib. Siin olla autosid ja majasid maha mängitud. Isegi naiste peale olla mängitud.“

„Mis mõttes?“ hüüatas Karin.

„Et kes võidab, see tolle naise saab. Aus meeste mäng, silmast silma, nagu duell, ainult kaartidega. Et las saatus otsustab.“

„Sa nagu kiidad sellise asja heaks!“

„Ma arvan, et las mehed taovad kaartide, mitte rusikatega,“ ütles Julius. „Ja üldse, mul ei ole kombeks teiste inimeste moraali kohta otsustusi teha. Ma ei ole kohtumõistja.“

„Mina igatahes ei pea sellist asja õigeks,“ teatas Karin uhkelt.

„Ära mõista kohut, kui sa ei taha, et sinu üle kohut mõistetakse,“ pomises Julius, aga Karin ei vastanud, ja mõnda aega kulgesid nad vaikides. See oli vist Heki teel, kui Julius pea tõstis ja uudishimulikult ühte neile lähenevat asjandust tunnistas. See asjandus oli keegi noorem mees, kes istus iseliikuvas ratastoolis ja neile vaikse surinaga lähemale sõitis. Ta möödus Juliusest ja Karinist ja noogutas kergelt pead ja ütles: „Tervist!“

„Tervist-tervist,“ pomises Julius vastu ja tema hääles kõlas selge kadedus.

Aga kui noormees kaugemale oli sõitnud, jõudis Karinile äkki kohale, mis oli juhtunud.

„Julius!“ hüüatas ta vaikselt. „Sa rääkisid!“

Ja Juliusel läks ka veidi aega, et aru saada. „Oisakuramus!“ nähvas ta siis pahaselt. „Vahel läheb täiesti meelest ära. Ma nagu täiesti automaatselt.“

„Kes see mees oli? Keegi tuttav või?“ uuris Karin.

„Ei ole õrna aimugi. Mingi ülbe töllmokk on, uhkeldab oma moodsa agregaadiga küla peal.“

„Ära mõista kohut, kui sa ei taha, et sinu üle kohut mõistetaks,“ teatas Karin ja Julius pobises midagi pahaselt habemesse.

Karin muigas. „Miks sa siis endale sellist moodsat asja ei osta, kui sa nii kade oled?“ küsis ta. „Ja kui sa nii rikas oled?“

„Selleks peab asju ajama;“ kostis Julius. „Ja rääkima, aga mina ei räägi. Ma olen ametlikult kõnevõime kaotanud. Ja mulle isegi meeldib see. Mitterääkimine annab sulle inimeste üle mingisuguse võimu. Nad on sinuga ausamad ja julmemad ka mõnikord, aga ma naudin seda omamoodi.“

Nad olid hiljem jõudnud jälle Astelpaju teele, kui Julius äkki Karinile ütles, et ta nüüd hästi ilusasti naerataks, sest teda filmitakse praegu.

„Mina ei näe kedagi,“ ütles Karin hämmeldunult ja vaatas ringi.

„Just-just, ei tohigi näha,“ sõnas Julius itsitades. „Vaata, see maja siin, kõrge aia taga. Sind kindla peale üks kaamera filmib praegu.“

„Mingi pervert elab siin või?“

„Võib ka nii öelda. Räägitakse, et kui see ufo kuum asi oli, siis selles majas oli objekti kaevamise valvemeeskond. Näed, siin on võimsad antennid. Nendega olevat NATO laevasid pealt kuulatud.“

„Undel rääkis sellest jah,“ kostis Karin. „Et siin oli nagu julgeolekustaap, kes spioone taga ajas.“

„Räägitakse, nüüd on siin mingi kodumaine nuhkimise agentuur,“ ütles Julius. „See kõige suurem antenn pidi kõiki mobiiltelefone pealt kuulama. Ja inimesi filmitakse salaja, kes siit mööda käivad. Igaks juhuks.“

„Ma siis lehvitan äkki?“ küsis Karin.

„Muidugi lehvita,“ ütles Julius, ja Karin lehvitas.

Kui nad koju jõudsid, andis Karin Juliusele rohtu, ja nad leidsid, et Anna oli sel õhtul siiski linna peale läinud, aga keetnud enne kartuliputru ja teinud suure pannitäie hakklihakastet. Ja isegi kauss peedisalatiga oli köögilauale pandud. See oli Annast kena, arvas Karin. Nad sõid, ja hakklihakaste oli päris oivaline. Hiljem luges Karin Juliusele jälle „Ivan Orava mälestusi“ ja kihistas ise vahetpidamata naeru. Julius, kes oli päeval pidevalt nii lõbusas tujus olnud, ei naernud aga üldse ja näis pigem mõtlik ja sünge.

„Ikkagi, miks just mind sunnitakse Viiuldaja kadumist uurima?“ pahvatas Julius lõpuks ja Karin pani tüdinult raamatu käest.

„See mõte ei anna mulle rahu,“ rääkis Julius. „See mingi kuradima puuduv lüli. Sa ütlesid, et Viiuldajal oli olnud mingi romanss? Kellegi noore tüdrukuga?“

„Niimoodi Undel rääkis,“ ütles Karin. „Aga jällegi, see oli ka ainult kuulujutt.“ Ja siis jäi Karin vait ja hingas sügavalt sisse.

Julius pilgutas kavalalt silma. „Just täpselt,“ ütles.

„Sa mõtled, et Anna?“ hüüatas Karin.

„Miks mitte? Ja muuseas, Anna sai hiljuti ühe kõne... Ta läks väga närvi. Keegi nagu oleks talle midagi meelde tuletanud, mida ta tahab unustada. Nii et miks mitte? Anna on Merivälja tüdruk. Ta võis Viiuldajat teada küll.“

„Aga te ei ole sellest kunagi omavahel rääkinud?“

„Et kas ma olen küsinud tema vanade armastuste kohta? Ei, Karin, nii loll ma ka ei ole. Aga see on väga loogiline, et Anna on see puuduv lüli, mis ühendab mind ja Viiuldajat. Ebamugav, aga loogiline.“

Karin mõtles selle üle. Kõik näis talle ikkagi meeletult segane ja jabur. Kui Anna ja Georg Sinimets olid kunagi... „käinud“ ja Sinimets ennast tõesti Anna pärast ära uputas... Siis miks peaks just Julius nüüd selle välja nuhkima? Kellel ja miks seda tarvis oleks? See juhtus ju nii ammu. Julius oleks nagu tema mõtteid lugenud.

„Miks peaks seda kellelgi tarvis olema?“ pomises ta. „Kui ma kuidagi uurin välja, et Anna oli Viiuldaja salajane kallim? See juhtus enne, kui mina ja Anna tuttavaks saime.“

„Äkki Anna on ainuke, kes teab, mis Sinimetsaga tegelikult juhtus?“ pakkus Karin.

„Ja mis siis? Eesti kultuuriloole oleks see teadmine ehk oluline, aga ma millegipärast arvan, et see Merivälja väljapressija ei ole mingi rahvavalgustaja.“

„Ma võin proovida Annaga rääkida?“ ütles Karin. „Võtan selle Viiuldaja jutuks, niimoodi ettevaatlikult.“

Julius muigas hapult. „Et proovid minu Annat üle kavaldada? Ta on sündinud hall kardinal. Sa pead olema väga ettevaatlik.“

***

Sel päeval oli Anna tõesti otsustanud oma norutamise lõpetada ja tegutsema asuda. Ta teadis, et tema hing on haavatud ja päriselt ei saa see kunagi terveks, ta on kahetsenud ja kannatanud, aga see ei anna kellelegi õigust teda alandada ja teda veel rohkem kannatama panna. Ta oli järele mõelnud ja leidnud, et neid inimesi, kes said tema ja Georgi loost teada, võis ju mõni tõesti olla ja kindlasti ei olnud need tema sõbrad või tuttavad. Kes talle nii alatult helistada sai, pidi olema tema vaenlane. Ja mida see vaenlane tahab, selle üle Anna väga ei mõelnud. Tal oli kombeks oma vaenlastega teistmoodi ümber käia, tal oli kombeks võidelda, võita ja oma vaenlaste peal jalgu pühkida. Kui see vaenlane mõtleb, et Anna on nõrk, siis ta eksib. Ja kui ta arvab, et Anna on kellegi ees süüdi, siis ta ka eksib. Anna võis süüdi olla Jumala ees, Georgi ees ja ühe inimese ees veel ja nende käest on ta andeks palunud ja nende ees kahetsenud. Kas talle on andeks antud või mitte, seda ta ei tea, aga oma vaenlase käest ei kavatse Anna midagi paluda.

Anna helistas Fabianile ja palus hästi armsal häälel, et kas Fabian saaks talle järele tulla ja ühe väikese asjaga natuke aidata. Fabian oli muidugi kohe nõus ja ütles, et võtab Anna kell kuus tänavanurgalt peale. Anna pani siis selga selliseks suveõhtuseks kokkusaamiseks kõige sobivama valge kleidikese – sest valgesse riietatud naisterahva palvetele on kõige raskem ära öelda – ja lõhnastas ennast ühe hästi magusa ja uinutava parfüümiga ning just siis, kui ta välisuksest välja astus, põrkas ta trepil kokku mingi koogutava koguga.

Anna ehmatas ja kiljatas, sest esimene automaatne mõte oli, et see on varas.

Aga see ei olnud sugugi varas, või vähemasti mitte tavaline varas, see oli too naabermaja poisikene Erich.

„Mis nüüd siis?“ nõudis Anna kurjalt ja muigas mõttes, sest Erich nägi sellest ootamatust kokkupõrkest väga hädine välja.

„Tere, tädi Anna. Eee... mina olen Erich. Naabermajast,“ kogeles Erich.

„Ma tean küll, kes sa oled,“ ütles Anna. „Ma juba lapsest saati tean sind. Mida sa hiilid siin minu ukse taga?“

„Mina? Ma üldse ei hiili. Vabandust, muidugi. Ma tahtsin Karinit õue kutsuda.“

„Nägi rohkem sedamoodi välja, et piilusid läbi lukuaugu,“ nähvas Anna.

„Ei piilunud,“ kogeles Erich ja punastas. „Ma tõesti lihtsalt Karinit tahtsin kutsuda.“

Anna kortsutas kulmu. Talle tõesti ei meeldinud, et tema palgalisi tööajal eksitamas käiakse. „Tahtsid teda mängima kutsuda või?“ küsis ta mürgiselt.

„Ainult jalutama natuke.“

„Karin jalutab Juliusega. Karin on tööl siin,“ teatas Anna. „Nii et jäta Karin rahule. Ja üleüldse, mine kurameeri omavanustega!“

Rohkem ei kavatsenud Anna selle noore Romeo peale oma aega kulutada. Ta tõmbas ukse kinni, keeras lukku ja pööras kiirustades Erichile selja. Erich jäi sinna nohisema ja kui Anna oli jõudnud paar sammu astuda, ütles ta:

„Siin majas ei ole vist nii kombeks.“

Anna seisatas järsult. „Mis ei ole kombeks?“

„Omavanustega kurameerida,“ ütles Erich ja jooksis naaberaia poole, ronis käbedalt üle aia ja kadus sõstrapõõsaste vahele.

„Kuradima jõmpsikas!“ pomises Anna vihaselt. Aga tõesti, üks kasvatamatu poisijõmpsikas oli tema muredest praegu kõige väiksem.

Fabiani totakas eputisauto aga peatus siis kiunudes tänavanurgas, Anna läks sisse ja palus ennast viia kuhugi, kus nad segamatult rääkida saavad. Fabian ütles, et üks selline koht on magamistuba tema villas, aga Anna isegi ei vaevunud vastama.

„Siis ma näitan sulle „Esmeraldat“,“ otsustas Fabian. „Te ei olegi veel tuttavad.“

„Esmeralda“ oli Fabiani – arvatavasti siis uue – purjepaadi nimi, mis seisis jahisadamas. Anna ei teadnud jahtidest mitte midagi, ehkki Fabian võis olla neist tundide viisi rääkinud. Selle uue oli Fabian vist kusagilt Saksamaalt tellinud ja nüüd oli see kohale jõudnud, ja ilus oli see tõesti. Aga see oli ka kõik, mida Anna selle kohta arvata oskas.

„Kõige segamatum koht on praegu „Esmeralda“ kajutis,“ ütles Fabian ja patsutas oma jahti. „Me võime vaikselt Naissaarele tõmmata ja saab segamatult kõik jutud ära rääkida.“

„Oi ei, Fabianike! Ära mitte üldse palugi, minul läheb raudselt süda pahaks mere peal,“ sõnas siis Anna. See oli tõsi. Ta ei kannatanud meresõitu ja tal ei olnud ka kavas Fabianile liiga palju võimalusi anda.

„Aga teeme kuiva trenni enne?“ küsis Fabian irvitades. „Ainult üks sõna: ve-si-voo-di.“

Anna vaatas Fabianile otsa ja turtsatas siis naerma. „Vesivoodi on liitsõna, kullake,“ ütles ta.

„Nojah, eks see võibki nagu liita kaks inimest üheks,“ arvas Fabian. „Ja tunne on täpselt selline nagu mere peal, õõtsud ja jõle lahe on. Põhimõtteliselt on vesivoodi voodite tulevik. Ütleme, et aastal 2015 ei maga mitte keegi enam tavalises voodis. Ma teen ühele tuttavale reklaami praegu, kes neid maale toob, jõle kuum kaup.“

„Ei, Fabianike, ärme nüüd kaldume sellistele teemadele,“ sõnas Anna kindlalt. „Meil on tarvis natuke tõsistest asjadest rääkida. Mul on üks mure. Ja mul on sinu abi tarvis. Kas sa mobiiltelefonidest tead midagi?“

Fabian maigutas mõnda aega suud ja kehitas õlgu. „Ma tunnen igat kuradima šeffi, kes neid maale toob. Aga see mobiilivärk sureb varsti välja. Raudselt. Levi on vilets ja liiga kallid. Paned laadima ja siis oota nagu ahv pool päeva. Piipar! Piipar on tulevik. Kindel värk, alati funkab.“

Anna võttis siis Fabianil küünarnukist kinni, nii et ta keha ja selle liikumine kergelt tunda oleks, ja hakkas õnnetul häälel seletama. „Vaata, Fabian. Mulle helistab üks inimene. Üks ebasoovitav inimene. Ma ei tea, kes ta on, tema numbri asemel näitab, et “no number”. Aga ma mõtlesin, et äkki mõni see su šeff oskab midagi teha?“

„Kes see helistab siis? Mis ta tahab? Mingi väljapressija?“ küsis Fabian üllatunult.

„Jumal, mida peaks olema minult välja pressida?“ hüüatas Anna.

„Nagu ahistab siis või? Ütle politseile siis.“

„Politseile? Kes see sul politseiga tegemist teeb. Ma olen eluaeg tutvuste kaudu asju ajanud.“

„Ma ei saa aru,“ tunnistas Fabian. „Mis see tüüp tahab siis?“

„Ta häirib mind, Fabian. Ma ei saa keskenduda joogale, tema kõned löövad minu tunnetusväljad segamini.“ Ja Anna puudutas Fabiani õrnalt põsest. „Ma olen väga õnnetu,“ lisas ta.

„No ma võin mõne šefiga rääkida,“ arvas siis Fabian. „Mis sa täpselt tahad?“

„Et kas saab kuidagi välja peilida, mis numbrilt ta helistab? Selline asi peaks ju võimalik olema? Filmides kogu aeg on.“

Fabian itsitas. „Filmides on igasugused asjad võimalikud. Meeste ja naiste vahel näiteks.“

Ja Anna tundis, kuidas Fabiani käsi ronis himuralt ta piha ümber. Anna võttis selle sealt ära, aga jäi seda hoidma. „Minu elus on praegu selline eneseotsingu periood,“ ütles ta ja vaatas Fabianile otse silma. „Nagu vaimses mõttes. Mul on olnud väga dramaatiline ja keerdkäike täis elu. Mis minu abikaasaga juhtus, eks ole, kõik need üleelamised ja nii edasi. Ja nüüd pean ma mediteerima, leidma hingelise tasakaalu. Minus on mingi rahutus ja teadmatus ja ma ei tea, mis suunas ma minema pean. Aga see helistaja häirib mind, kohe väga häirib. Ma palun sinu abi, Fabian. Meil on ju ühised vaimsed huvid?“

„Absoluutselt!“ ühmas Fabian ja muigas siivutult. „Või noh, ega minul ei oleks midagi selle vastu, kui füüsilised huvid oleks ka ühised.“

„Aga füüsilistest asjadest me saame rääkida siis, kui ma olen saavutanud vaimse tasakaalu. Sa saad ju aru? Ja kui ma tunnen vaimset ühtekuuluvust mõne lähedase inimesega, siis ma võib-olla hakkan igatsema ka füüsilist.“

„Sooh? Praegu ei igatsegi või?“

Anna naeratas õrnalt ja lõi häbelikult silmad maha. Ta arvas, et ka punastamine tuli tal päris kenasti välja. „Kas sa aitad mind, Fabian?“ küsis ta vaikselt.

„No kurat, kui see füüsiline värk on selle taga kinni, siis raudselt,“ lubas Fabian ja sai tänutäheks kerge põsemusi.

***

Karini ja Juliuse igapäevase rutiini juurde kuulus ka massaaž, ja see oli juhtunud päris juhuslikult, kui Juliuse õlga oli äkki valu sisse löönud ja Karin seda siis mudinud, sest midagi muud ta teha ei mõistnud. Juliusele oli see aga väga meeldinud. Ta ütles, et kogu ta keha tunneb seda, justkui üritaks Karini käsi selles katkisi asju õigeks seada. Karin oli seda kuuldes muidugi meelitatud, ta ei olnud kunagi massaaži õppinud, ehkki ta oli lootnud arstiks saada.

„Ma isegi tunnen, et su käsi on kuum,“ pomises Julius nüüd sellel õhtul, kui Karin jälle tema õlga masseeris.

„Praegu ei ole,“ tunnistas Karin. „Mitte sedamoodi, kui ma...“

„Kui sa nõiduma hakkad?“ küsis Julius kiiresti vahele.

„Julius, ma ei ole nõid,“ teatas Karin. „Ma ei ole endast kunagi niimoodi mõelnud.“

„Võib-olla sa peaksid hakkama endast niimoodi mõtlema? Äkki me ei lahenda seda Merivälja müsteeriumi ilma nõidumiseta?“

„Ei, Julius.“

„Aga kui see on sinu saatus?“ sõnas Julius mõtisklevalt. „Sa tahad arstiks saada – võib-olla ainult sellepärast, et oma õige saatuse eest põgeneda? Sa tahad inimesi aidata, inimesi ravida, aga kui sulle on määratud neid aidata teistmoodi kui skalpelliga opereerides, mis?“

„Ei ole olemas sellist asja nagu „ettemääratud saatus“, Julius,“ kohmas Karin pahaselt.

„Geenid on olemas,“ väitis Julius vastu. „Kindlasti on sinu esivanemate seas keegi, kes on inimesi käte pealepanemisega ravinud, on?“

Karin vaikis ja Julius muigas. „On, jah? Kindlasti on. Inimesi saab ravida teadusega, aga teadusest kauem on ravitud teistel viisidel. Sa võiksid neid võimeid endas arendada, Karin. Otsida, milleks sa tegelikult oled suuteline.“

Karin tõmbas käe Juliuse õla pealt tagasi. Need olid mõtted, mida ta oli kaua aega endast eemale tõrjunud. Ta ei taha inimesi nõiduda, ta ei taha neid võimeid endas arendada. Need on ohtlikud! Need on koletuslikud! „Mitte see ei ole raske, kuidas neid võimeid kasutada, vaid kuidas neid mitte kasutada,“ ütles Karin siis.

„Räägi, ma kuulan,“ sõnas Julius tasa.

„Ma ei oska sellest rääkida,“ tunnistas Karin. „Ma pean nendest asjadest eemale hoidma. See ei ole õige, näha inimese aurat ja seda puudutada. See on nagu millegisse keelatusse tungimine, millegi väga isikliku rüvetamine. Nii ei pea olema, ühel inimesel ei tohi sellist võimu olla.“

„Aga sinul on.“

„Ma ei ole seda endale küsinud.“

„Seda ma räägingi, et sulle on see kingitud. Ja selle asemel, et seda ära tõugata, peaksid sa äkki õppima, kuidas sellega head teha?“

„Julius, ma tahan lihtsalt oma elu elada. Ma tahan õppida ja tööd teha, nii et ma ise rahul olen ja teistel sellest midagi kasu on. Ma ei kavatse hakata väljakoolitatud nõiaks.“

„Kõik naised on natuke nõiad,“ sõnas Julius. „Isegi, kui nad ei ole. Kui ma Annat esimest korda nägin, kui ma ta häält kuulsin, nägin ta naeratust... Ta ei pidanud rohkem midagi tegema. Ma olingi ära nõiutud...“

Aga siis kostis välisukse juurest äkki mingi kolksatus, nagu oleks keegi linki lõgistanud või katsunud, et ega see juhtumisi lahti ei ole. Julius jäi vait ja nad vahetasid Kariniga ehmunud pilgu.

„Mis see oli?“ küsis Karin. „Vargad või?“

Julius kehitas õlgu. „Ma ei usu hästi. Mitte suveõhtul, kui aiad on inimesi täis.“

„Ma lähen vaatan,“ teatas Karin. „Ettevaatlikult.“

Aga ta läks julgelt välisukse juurde, kiikas esikuaknast välja, ei näinud kedagi, keeras siis ukse raksuga lahti ja lõi tugevalt valla.

Keegi sai uksega pihta ja hüüdis: „Aih!“

Ja Karin nägi, et see keegi oli Erich, kes millegipärast kükitas nende maja välisukse juures.

„Erich!“ käratas Karin. „Mida sina siin teed?“

Erich ajas ennast püsti, sügas põske, mida uks oli nähtavasti tabanud, ja ta oli näost üleni punane ja tõesti sellise ilmega, nagu oleks ta otse teolt tabatud.

„Ma niisama,“ pobises Erich.

„Sa hiilisid!“ ütles Karin süüdistavalt.

„Üldse mitte! Ma tegelikult tahtsin sind jalutama kutsuda,“ ütles Erich ruttu ja punastas veelgi rohkem.

„Ja miks sa ei koputa?“

„Ma mõtlesin, et äkki onu Julius magab ja siis ei taha üles ajada. Et lähme jalutama äkki?“ küsis Erich ja pilgutas kiiresti silmi.

Karin ohkas sügavalt. „Erich. Sa oled millestki väga valesti aru saanud.“

„Ei ole, ma arvan. Sa ju lubasid, et me lähme jäätist sööma.“

„Ma lubasin, et võib-olla. Ja üleüldse – miks sa koduarestis ei ole?“

Erich võpatas ja lõi pilgu maha. „Sa tead siis?“ pobises ta.

„Muidugi tean. Terve Merivälja teab või vähemasti kõik paari kilomeetri raadiuses, kellel kõrvad peas on. Nii et miks sa koduarestis ei ole?“

„Ma lipsasin välja natuke. Ema läks sörkjooksu tegema.“

„See ei loe. Mine istu oma koduarest ära ja siis me võib-olla lähme jäätist sööma. Täna mitte.“

„Aga sa lubad? Kindlasti?“

„Ma luban kindlasti, et me võib-olla lähme. Kuule, millega sa üldse hakkama said, et sind politseiga koju toodi?“

„Tähendab, ma läksin sinna, kus...,“ hakkas Erich alguses õhinal jutustama, aga vaikis siis, muigas kavalalt ja teatas: „See huvitab sind, mis? Ma siis räägin, kui me jalutama lähme.“

„See ei huvita mind absoluutselt,“ nähvas Karin ja tahtis ukse kinni tõmmata.

„Hei, oota!“ hüüatas Erich. „Ma mõtlen, et ma näitan sulle, mispärast mind politsei koju tõi. Ma nagu hiilisin ja noh, jäin vahele. See on selle ufovärgi pärast, mul on üks teooria. Aga ma pean sulle näitama, muidu sa ei saa aru. Et me jalutame ja siis ma näitan ja muud midagi. Väga viisakalt. Ma mingit käimise juttu ei hakka üldse ajama, ausõna. Ma nagu tegelikult ainult omavanustega kurameerin.“

Karin turtsatas naerma. „Ei tea, kui vana mina siis olen?“

„Noh, ma vaatan nooremaid ikka,“ kuulutas Erich. „Kuidas jääb siis?“

„Istud koduaresti ära ja siis vaatame,“ lubas Karin armulikult ja pani ukse kinni.

Jutt: Valguse võimendamine ergastatud kiirguse abil (Karri Kaas, Asso Puidet)

Köögilaua praguliselt vakstult ehmus lendu kärbes, kui Roman lusika võttis ning sellega isutult pudru sees sonkis. Laisalt saatis Roman pilguga kärbse lendu. Too maandus köögi siniseks võõbatud seinal. Kärbsel ei olnud kuhugi minna. Romanil kah mitte. Ta oli määratud siia, teenima Läti Sotsialistliku Vabariigi loodenurka, kõrgete metsade vahele rajatud radaribaasi.

Radaribaasi kattis nii tihke saladuseloor, et siia 1955. aastal esimesi puid langetama ja vundamenti valama saabunud ehitusbrigaadil polnud õrna aimugi, mille kallal nad täpsemalt töötavad. Ega see neid väga huvitanud kah. Olulisem oli, et ehitustööde eest maksti ekstra tasu. Tööd jagus neil selle kummalise, 250 meetri pikkuselt laiali sirutatud tiibadega hoonega kuni 1967. aastani.

Siis oli Dnepri tüüpi radarijaam – just seda nad enda teadmata ehitasid – tööle lülitamiseks ja vaenlase jälgimiseks valmis. Samal ajal tekkisid saladusesarkofaagi esimesed mõrad. Ühtäkki ebameeldivalt vilisema kippunud raadiovastuvõtjad ning teleekraanidele tekkinud kummalised triibud reetsid seitse kilomeetrit eemal asuva Skrunda linnakese elanikele, et kusagil lähedal peab paiknema võimas radaribaas. Olukorda ei muutnud sugugi paremaks asjaolu, et samas kohas käivitati neli aastat hiljem veel teinegi sama tüüpi radar.

Läbi avatud köögiukse kostis esikuseinal ragisevast krapist Romani kõrvu klassikaline muusikapala. Roman haigutas ja libistas pilgu peegli kohale kinnitatud seinakellale. Paar minutit puudus seitsmest. „Varsti algavad uudised,” täheldas ta endamisi.

Ajas end siis ohates püsti ning tõmbas krapi juhtme tülpinult pistikust välja. Mis mõtet oli seal, väljaspool tavareaalsust, kuulata uudiseid?

Tekkinud vaikuses kostus läbi korteriukse trepikojast sammumüdinat. Kergetele, tõtakatele sammudele järgnesid tasakaalukamad, tippivad helid. „Ilmselt viib viienda korruse Anja tütre lasteaeda, enne kui kohalikku kauplusesse tööle läheb,” pigem konstateeris kui pakkus Roman.

Jah, selles linnas, mida pole ühelgi kooliõpikusse trükitud kaardil, oli oma kauplus, lasteaed, kool ja kaks klubi – üks ohvitseridele, teine sõduritele. Oli ka külalistemaja puhuks, kui saabuvad kõrgemad ülemused Moskvast või Leningradist, ajateenijate kasarmud. Isegi vangla – süsimustaks võõbatud kartserite ja okastraadiga viirutatud jalutusaiaga.

Suure ühiskonna väikene, isemajandav mudel, kus kõik olemas. Ametlikult, aga mitte avalikult. Avalikkuse silmis neid ei eksisteerinud. Olid ainult nimed, numbrid ja templijäljendid paberitel. Salajastel paberitel. Suletud territoorium. Salajane linn. Salajased ülesanded. Salajased inimesed. Nagu kummitused.

Romani virilast muigest saadetud mõttelõnga katkestas gaasipliidil vilisema hakanud teekann. Kuuma vett loksus natuke köögikapile, kui ta plekk-kruusi põhja visatud viljakohvi aurava veega üle ujutas. Roman ei vaevunud laualappi võtma, vaid haaras riiulilt paki Belomori, õngitses paberossi välja, voltis selle hülsi kokku ning rapsas pliidi kõrvalt toosist võetud tiku põlema. Sinakashall suitsupilv keris end köögi madala lae poole ning jäi lambi plastkupli ümber heljuma. Roman köhatas ning avas akna. Näkku pruuskas hiliskevadele mitte omaselt jahe tuul. Alles eile oli taevas siranud soe päike.

Pabeross ühes, kohvikruus teises, nõjatus Roman vastu lauda ja silmitses enda peegelpilti mustaval aknaklaasil. Kiirustamata rüüpas ta kohvi. Vahetus algab poole tunni pärast. Ta jõuab küll.

Radarijaam, kus Nõukogude armee 129. raadiotehnikaüksuse ridadesse kuuluv Roman suurt kodumaad teenis, oli ju siinsamas. Plinkivad tulukesed selle hiigellinnuna viiesaja meetri pikkuselt tiivad laiali laotanud radaril paistsid talle aknast kätte.

Roman surus koni kaheksanurksesse klaastuhatoosi, poetas kruusi plekist valamusse teiste, juba kergelt haisema hakanud nõude sekka ning loivas magamistuppa.

Seal, keerdus linadega voodi kõrval põrandal vedelesid tema vormipüksid. Kortsus nagu õhust tühjaks jooksnud karmoška. Kui Marina kodus oleks, ei tohiks ta iial oma vormi niimoodi maha visata. Aga Marina oli haiglas. Juba kolmandat päeva. Ootas operatsiooni. Kohalikus, spetsiaalselt radarijaama teenindavale personalile ja nende pereliikmetele ehitatud haiglas oli küll opituba, aga põhikohaga Liepaja haiglas töötav kirurg käis seal ainult kaks korda kuus lõikamas.

Laetule kustu klõpsanud, jäi Roman läbi lainetava aknaklaasi silmitsema pimeduses kõrguva uue, alles ehitusjärgus radarijaama Darjal massiivset siluetti. 1985. aastal nurgakivi saanud radarijaam peaks valmima 1994. aastal.

Vastu plekist aknalauda krabistav vihm tõi talle meelde köögilaual taldrikus jahtuva mannapudru. Tooli jalg takerdus linoleumi kulunud auku, kui ta selle lauast eemale tõmbas, istet võttis ning paar lusikatäit kollase hangunud võisilmaga putru endale vastu tahtmist suhu kühveldas.

Tühjaks söömata taldrik jäi lauale, kui ta toolilt vormikuue haaras ning minekule sättis. Ta tõmbas oma koreda palitu selga ning veetis mõne viivu taskutest võtmeid otsides. Seltsimeestega eelmisel õhtul ohvitseride klubis planeeritust pisut pikemaks veninud istumise tõttu ei olnud ta sugugi kindel, kuhu ta need toppis.

Vastu igasuguseid ootusi tervis kõige hullem ei olnud, ainult kehv maitse suus, mida ei pühkinud minema ka pikk ja põhjalik harjaga nühkimine, andis tunnistust natuke üle käte läinud napsitamisest. Üldiselt ta alkoholiga väga ei liialdanud, kuid vahel polnud muud võimalust. Nagu eile, kui ta koju minemise asemel otsustas kolleegidega viina viskama hakata. Roman lihtsalt ei talunud kuigi hästi üksindust.

Võtmed olid õnneks seal, kus ta arvas need olevat. Tegelikult ukse lukustamine Romani ülemäära põdema ei pannud. Miks oleks pidanudki, snepper oli ju seni laitmatult töötanud. Tagasi koju saamine seevastu küll.

Möödunud sügisel, mil Marina oli parasjagu Novgorodi-kandis oma vanematel külas, oli Roman korra ukse taha jäänud. Trussikute väel, sest oli kavatsenud ainult hetkeks koridori astuda, et voolumõõtja näitu vaadata. Kahjuks vajus uks tema selja taga märkamatult kinni ning alles lukustusmehhanismi sulgumist tähistav klõpsatus tuletas talle häiriva ükskõiksusega meelde, et ta seisis peaaegu ihualasti trepikojas.

Tänu Naabri-Vladimirile ja tema sõrgkangile oli Roman uuesti tuppa pääsenud, kuid tema eneseväärikus jäi sinna koridori, sest unustada seda Vova ei lubanud.

Piinliku juhtumit meenutades Roman ohkas. Pigem tülpinult kui nukralt, tõmbas siis palitu hõlmad koomale, kustutas tule ning astus 40 vatiste pirnide valgustatud koridori. Täiesti ootuspäraselt lukustas snepper automaatselt tema järel ukse, kuid sellest hoolimata katsus Roman igaks juhuks linki. Loomulikult tarbetult, kui uskuda valitsust, sest ametlikult ei eksisteerinud tema suurel kodumaal kuritegevust. Roman teadis muidugi paremini. Ametlikult ei eksisteerinud ju ka seda linna, kus ta oli viimased aastad elanud ja töötanud.

Ta vantsis trepist alla, kuulates hajameelselt naaberkorteritest kostuvaid hääli. Enamus tema püstaku inimesi olid küll koduuksed dermatiiniga üle löönud, kuid helide trepikotta pääsemist see väga ei takistanud.

Vedruga trepikojauks paugatas seljataga. Pimeduses kostus siit-sealt veel sarnaseid mütsatusi. Üks, teine, kolmas. Laste hõiked. Emade manitsused. Sammud. Tänavalaternate valgusvihkudesse ilmuvad ja sealt sama kiirelt kaduvad inimsiluetid. Tuhandetele ja tuhandetele Skrunda-1 elanikele algas järjekordne päev. Nad läksid tööle, lasteaeda, kauplusesse, radarijaama.

Õhk oli rõske – küllastunud sademetest ja raadiolainetest, mis nähtamatu varjuna ümbritsevad radareid. Radareid, mille tõttu nad kõik seal olid. Radareid, mille kõrvale oli kerkinud see kummaline, justkui paralleelreaalsusesse kuuluv linn.

Roman kobas taskus suitsude järele. Neid ei olnud ning mehele meenus, et ta oli paki köögikapi peale jätnud. Tavaliselt Marina tal toas suitsetada ei lubanud, kuid naise äraolekul meeldis Romanile seda keeldu rikkuda. Teda ei pidurdanud isegi teadmine, et saab pärast abikaasa käest vastu päid ja jalgu, nii et tolmab, sest konihaisust, tuuluta palju tahad, ta toast enne Marina naasmist tavaliselt lahti ei saanud. Nüüd oli reeglite rikkumine talle viimaks kätte maksnud. Roman vandus endamisi, sest pood avati alles paari tunni pärast. Loomulikult oleks võinud ka tagasi üles minna, kuid ta ei viitsinud.

„Raske õhtu?“ küsis Andrus, eestlasest üleajateenija, kes tegeles väeossa aega teenima määratud nekrutite kantseldamisega. Kuidas täpselt, seda Roman ei mäletanud ning ega ta ka väga hoolinud. Andrus oli sõjaväelane, Roman, kuigi kandis vormi, pigem tehnik. Kolmanda järgu raadiooperaator, kui tahta päris täpne olla. Tavaliselt keegi muidugi ei tahtnud, mistõttu tuli tal täita igasuguseid ülesandeid alates sidetundide läbiviimisest noorsõduritele ning lõpetades lambipirnide vahetamisega. Neid oli radarijaamas uskumatult palju.

Ta rehmas käega. „Anna parem suitsu.“

Andrus sirutas paki ette. See oli muidugi „Leek“, mida ta sugulastel koduvabariigist endale saata lasi. Roman ei saanud aru, miks ta sellega jändab. Tema meelest maitses kaaslase lemmikmark praktiliselt nagu iga teine Liidus valmistatud tubakatoode, kuid Andruse jutu järgi oli neil vahe sees. Nagu „Marps“ oli ta isegi kunagi väitnud, kuid Roman seda ei uskunud. Ta polnud küll ise proovinud, kuid Lääne kraam ei saanud ju ometi nii kehv olla. Miks muidu kõik nende sotsialistlikus paradiisis seda ihaldasid?

„Kuidas Marinal?“ uuris Andrus, kui nad astuma hakkasid. Mõnda aega oli neil tee ühine, siis keeras Roman radarijaama poole ning eestlane jätkas kasarmute suunas.

Roman kehitas õlgu. Parema meelega poleks ta sellele küsimusele vastanud ning rääkinud ükskõik millest muust, nagu nad ka tavaliselt igal hommikul koos tööle minnes tegid, kuid Andrusele ta valetada ei tahtnud. Eestlane oli ta sõber ja sõpru oli selles linnas üldse raske leida. Mitte ainult tal, vaid kõigil. Miks muidu piirdusid inimeste vahelised suhted seal juhuslike kokkupõrgetega täiesti juhuslikes kohtades, mida saatsid sama juhuslikku laadi viisakustevahetused? Ükskõiksusest ja hoolimatusest? Vaevalt küll! Skrunda-1 lihtsalt ei soosinud midagi enamat. Ilmselt sellepärast ei suutnud ta ka Vovale nöökamist andestada, kuigi tegelikult oli naaber igati normaalne mees. Ei, Skrundas olid kõik kas töö- või joomakaaslased. Või mõlemad, nagu ilmselt olid seda paljud inimesed üle terve Liidu.

„Sama,“ mühatas Roman pärast vahest ehk liiga pikaks veninud pausi. Nad jõudsid viiekordsete kortermajade vahelt välja suurte betoonplaatidega kaetud tänavale, mis juhatas esmalt poeni ning sealt edasi kasarmute juurde.

„Tead mis?“ küsis Andrus, kui nad olid just möödunud linnaku ainsast hotellist, mis oli mõeldud kaugelt tulnud tähtsatele külalistele. Kindlasti polnud see nii peen, kui mõni sama ülesandega asutus mõnes päris linnas, kuid oma kahetoaliste apartementidega, mis olid tublisti suuremad Romanile eraldatud korterist, ikkagi peenem tavalisest reformvoodist kasarmunurgas. „Ma arvan, et midagi hakkab juhtuma!“

„Miks sa nii arvad?“ imestas Roman. Skrunda radarijaam oli selline koht, kus midagi juhtuda ei saanud. Kui just midagi päris valesti ei läinud ja Lääne imperialistide raketid nende suunas lendu ei alustanud. Seda aga polnud juhtunud, teadis Roman. Vastasel juhul oleks teda juba ammu tööpostile kamandatud.

„Eile saabusid siia mõned tähtsad ninad Moskvast ja Leningradist,“ vastas Andrus. Suits tema käes oli peaaegu koniks põlenud ning ta kasutas seda järgmise läitmiseks. Romanile jäi sellest paratamatult mulje nagu oleks tema kaaslane pisut närvis olnud.

„Kontroll?“ pakkus ta, kuigi teadis, et see oli vähetõenäoline. Skrunda radarijaama küll inspekteeriti, kuid seda tehti piisava etteteatamisega, et sõdurid jõuaksid kõik enne ülemuste saabumist korda seada – talvel lumehanged kanti ajada ning suvel muru rohelisemaks värvida. Nõukogude armees olid selline „pakasuha“ üsna tavaline. Skrundas muidugi märksa vähemal määral, sest sinna pääses ligi ainult väga valitud seltskond, kelle ees enamasti pugeda polnud tarvis. Eriti veel nüüd, mil kogu linnak oli uue radari püstitamisega muutunud suureks ehitusplatsiks.

Andrus raputas pead. „Ei, mõned nende hulgast olid küll sõjaväelased, kuid põhituumiku moodustasid teadlased. Leningradi Laevade Füüsikaliste Väljade TUI’ist.“

Roman pidi möönma, et see oli tõepoolest kummaline. Skrundas tegeleti küll teadustööga, kuid selleks olid neid seal oma teadlased, kes kuulusid õhukaitsevägede kooseisu. Mitte Sõjalaevastiku Peavalitsuse Teadusliku Uurimise Instituuti.

„Mida nad siit otsivad?“

„Mulle nad seda muidugi ei öelnud,“ muigas Andrus, „kuid neil on juurdepääsuluba kõigele. Ma isiklikult kontrollisin seda.“

„Aga siin ju ei ole midagi,“ ei mõistnud Roman. „Kaks mitukümmend aastat vana radarit. Oleks siis vähemalt uuski valmis.“

Nad kõndisid viivu vaikides edasi. Andrus piilus ettevaatlikult nende ümber ringi, justkui üritades veenduda, et üleliigseid kõrvu pealt kuulamas ei ole. Inimesi liikus küll ringi, pead ebaharilikult vastiku aprilliilma eest õlgade vahele tõmmatud, kuid läheduses polnud kedagi.

„Tead, ma arvan, et need siin pole päris radarid,“ sõnas Andrus viimaks. Vaikselt.

„Kuidas ei ole?“ Roman heitis talle pilgu, mis oli pungil kahtlust, kas eestlane ikka on täie mõistuse juures. „Ei, ei, ei! Ma peaks olema suuteline päris asjal ja võltsingul vahet tegema, ma ju töötan seal.“

„Ma tean, ma tean,“ nõustus Andrus. „Aga mis sa kostad selle peale, kui ma ütlen sulle, et radarid on ainult katteks?“ Roman kehitas õlgu. „Hea küll, aga ütle siis sina mulle, miks on tarvis kuulutada terve see kompleks salajaseks, kui seda näeb kilomeetrite kauguselt isegi palja silmaga? Rääkimata veel lennukitest ja satelliitidest.“

Roman põrnitses majade vahelt paistvat uue radarijaama karkassi, mis oli juba praegu paarikümne meetri kõrgune, valmis kujul pidi see olema aga veelgi kõrgem. Andruse jutu valguses tundus linnak Romanile tõepoolest natuke kummaline. Paraku mitte väga palju kummalisem kui Nõukogude Liit ise. „Mis see siis on?“

„Ma ei tea seda,“ kordas Andrus, „kuid juhuslikult kuuldud lausekatkete ja nähtud dokumentide põhjal võin ma oletada.“ Roman vaatas kaaslasele huvitatult otsa, innustades sellega meest jätkama. „TUI ei ole mingi tavaline asutus. Neil on üle terve maa mitmeid baase. Põhiliselt ranniku ääres, aga ka sisemaal. Näiteks Eestis, Hara kandis, on neil üles seatud allveelaevade demagnetiseerimise keskus, kuid usu mind, et see moodustab ainult väikese osa nende sealsest operatsioonist ning ma kahtlustan, et mujal on samamoodi. Ma arvan, et nad üritavad luua mingisugust ajutist kilpi ümber Liidu, juhuks kui keegi peaks meid ründama.“

Roman ei osanud selle peale kohe midagi kosta. Ta ei saanud täpselt aru, kas Andrus oli päriselt lolliks läinud või ainult talle teada olevatel põhjustel teeskleb seda. Roman tema juttu igatahes uskuda ei kavatsenud. See oli liiga absurdne, eriti Nõukogude Liidu tehnoloogilist ja majanduslikku võimekust arvesse võttes.

Kaitseväljadega oli küll eksperimenteeritud, seda Roman teadis, kuid märksa väiksemates mahtudes. Andruse poolt mainitud projekt oleks riigil hetkel kindlasti üle jõu käinud. Ometi leidis Roman end küsimas: „Miks peaks keegi meid ründama?“

„Ei peakski, kui me just ise kedagi ei ründa,“ pakkus Andrus vastuseks. Roman isegi ei püüdnud enam oma kahtlusi varjata, mille peale eestlane ainult muigas. „Mõtle nüüd ise. Me oleme arenenud maailmast maha jäänud. Sellest saab aru ka kõige veendunum kommunist ning neid pole enam ülemäära palju järgi. Me oleme kaotamas sõda Afganistanis, mille tõttu on ka meie mõjuvõim – sõjaline, majanduslik ja poliitiline - mujal maailmas tublisti kahanenud. Me pole ammu enam see superriik, kes me kunagi olime, kuigi mõnedele meeldib endiselt nii arvata. Õnneks pole ka neid enam palju. Me oleme hävingu äärel, kuid selle asemel, et tõde tunnistada ning probleemidega päriselt tegelema hakata, üritame hoopis inimeste tähelepanu meie hädadelt mujale juhtida. Ja üks parimaid tähelepanu mujale juhtimise vahendeid on sõda. Mitte mingisugune tühine jagelus mõne paariariigiga, nagu meil praegu käimas on, vaid tervet maad ühendav konflikt. Me oleme seda meetodit enne kasutanud ja nüüd tahame seda uuesti teha. Paraku konventsionaalset sõda me praegu üle ei elaks. Ilma mingisuguse eeliseta vähemalt mitte ja ma olen kindel, et seda eelist siin üritataksegi leida.“

Roman pidi tunnistama, et mingis osas oli Andruse jutt igati loogiline. Kuid seda olid tavaliselt ka kõik teised vandenõuteooriad. „Miks sa seda mulle räägid?“

Eestlane peatus. Suits tema käes oli jälle koniks põlenud, kuid enam ei hakanud ta uut süütama. Selle asemel astus ta Romanile veel lähemale. Nad seisid nüüd vastamisi nagu kaks armastajat, mis oli sellel hallil aprillihommikul kindlasti võrdlemisi kummaline pilt. Õnneks polnud kedagi seda vaatamas.

„Ma tahan, et sa pärast mulle lihtsalt räägiksid, mida te seal täna tegite,“ ütles Andrus rahulikult, kuid tema põlevatest silmadest võis välja lugeda hoopis teistsuguseid emotsioone.

Viimaks jõudis Romanile kohale, mis toimumas oli. Teda üritati värvata. Kõik need ühised hommikused tööleminemised või õhtused vestlused klubis õlleklaasi taga ei olnud juhuslikku laadi sõpruse ilmingud, vaid sihipärane tegutsemine praeguse hetke suunas. Roman ei saanud ainult pihta, miks Andrust just tema, kolmanda järgu raadiotehniku, välja oli valinud. „Kes sa oled?“

Loomulikult Andrus ei vastanud. Roman ei vaevunud ka spekuleerima. Variante oli liiga palju ja tõenäoliselt oli neil variantidel veel ka oma variandid. Riigis, mis õhutas kõiki kõigi järele nuhkima, oli see üsna tavaline osa elust. Romanil oli kahju, et tema pidi sellist elu elama. Selles riigis.

„Luba vähemalt, et sa mõtled selle peale,“ palus Andrus ning pistis Romanile pihku oma pooliku suitsupaki. Mees jõllitas seda imestunult. „Sa jätsid ju suitsud koju. Võta minu omad, mul on teine pakk veel.“

Roman noogutas hajameelselt. Andrus naeratas talle sõbralikult ja pöördus minekule. Roman saatis teda pilguga, kuni mees majade vahele kadus ning pistis sigaretid tasku. Ta vaatas nõutult enda ümber ringi. Kõik nägi nii normaalne välja, kuigi tegelikult oli asi normaalsusest kaugel. Skrunda oli koht, kus isegi saladustel olid saladused.

Roman ei teadnud täpselt, kui kaua ta seal sedasi seisis, kuid ilmselt üsna kaua, sest kui ta viimaks radarijaama jõudis, ei olnud vanemleitnant Bõstrakov, tema otsene ülemus, just kõige helgemas meeleolus.

„Ma saan aru küll, et sul ei ole kodus kõik kõige paremas korras, aga kellast võiks sellest hoolimata kinni pidada,“ ütles vanemleitnant, kui Roman tema ette ilmus. Erinevalt teistest Nõukogude armee kutselistest sõjaväelastest, kellele oli mõni vastutav ametikoht antud, ükskõik kui tähtsusetu see tegelikult ka ei olnud, polnud Bõstrakovil kombeks oma pahameelt teiste peale röökides välja elada.

Pettunud ilme tema kitsal kõhnal näol toimis enamasti kordades paremini kui ohtrate vägisõnadega vürtsitatud kõva sõim, milleks vene keel näis lausa loodud olevat. Romanil oli ajateenistuses olnud jaoülem, kes kõik oma käsud, keelud, kiitused ja laitused ropendades alluvatele edastas. Õnneks polnud vanemleitnanti stiil selline. Vastasel juhul oleks ilmselt keegi talle lõpuks pasunasse andnud, nagu oli juhtunud selle seersandiga kunagi ammu.

„Just nii, seltsimees leitnant!“ vastas Roman ainult. Polnud suuremat mõtet hakata hilinemise tegelikke põhjuseid selgitama, sest see oleks tõenäoliselt päädinud jamaga, mille lahendamisest keegi huvitatud polnud.

„Väga hea,“ noogutas Bõstrakov juba pisut leebemalt. „Ma tahan, et sa kontrolliksid neljandas sektoris kõik olulised ühendused üle. Töö peab kella kaheksaks õhtul valmis olema!“

Eksimuse eest mõne tüütu ülesande, milleks ühenduste füüsiline kontroll ilmselgelt oli, täitmine polnud Romanile sugugi vastumeelne. See ole vanemleitnanti viis oma alluvaid distsiplineerida. Ta oli näinud piisavalt oma kolleege tegemas asju, mida nad tavaliselt poleks pidanud tegema. Mitte kunagi küll aja peale, mis seadis olukorra uude valgusesse.

„Seltsimees leitnant, kas midagi on valesti? Süsteem on ju automatiseeritud ning peaks näitama, kui kuskil on mõni rike.“

„Peaks, peaks…“ osatas Bõstrakov. „Ei, automaatikaga on kõik korras. Sellest hoolimata peame me isiklikult veenduma, et kõik ühendused toimivad.“

„Aga…“ alustas Roman kõhklevalt, teadmata kuidas juhtida ülemuse tähelepanu asjaolule, et üksinda ta ülesandega tähtajaks valmis ei saa. Olulisi ühendusi oli neljandas sektoris tuhandeid ja tuhandeid.

Bõstrakov puhkes ootamatult naerma, paljastades suured kollased hambad. „Sa arvad, et see on su karistus hilinemise eest?“ Roman noogutas ebalevalt. Mille peale vanemleitnant tema juurde tuli ning lohutavalt õlale patsutas. „Kas ma olen muutunud juba nii läbinähtavaks?“ küsis ta ning vaevumata vastust ära ootama, jätkas: „Jah, saan aru, pean sellele mõtlema, aga karistus see pole. Meile tulid uued korraldused. Suunasin kõik, keda vähegi kannatas, juba sinna ümber. Ainult sina oled veel jäänud. Teistes sektorites käib ka kõva andmine. Kuuldavasti hakkab varsti midagi juhtuma.“ See ei tulnud Romanile üllatusena ning Andruse jutt omandas hoopis uue tähenduse. „Aga sinu karistuse juurde tuleme tagasi, kui muud tööd on tehtud. Mul on tunne, et ka sideühendus Skrunda linnaga vajab üle vaatamist.”

„Just nii, seltsimees leitnant!“ kostis Roman varmalt, kuigi väljavaade kilomeetreid kaableid kontrollida ei valmistanud talle just ülemäära suurt rõõmu.

„Väga hea, võid nüüd minna,“ muigas Bõstrakov ja saatis ta ära.

Roman suundus otsejoones neljandasse sektorisse, kus enamus tema kolleege juba ühenduste kontrollimisega ametis olid. Ta tegi kiiresti selgeks, kus järg oli, ning asus tegutsema. Kuna teha oli võrdlemisi palju, polnud kellelgi väga mahti arutada, mis see töö just täna ette võeti. Sellest hoolimata liikus ringi igat masti kuuldusi alates eelseisvast vaenlase rünnakust ning lõpetades mingi uue imevidina katsetamisega. Romani meelest ei kõlanud ükski nende hulgast väga usutavalt.

Samas ei saanud ta täie kindlusega ka väita, et neile ilma konkreetse põhjuseta, lihtsalt niisama nalja viluks, mingi suvaline ülesanne anti. Esiteks oleks see olnud puhas raiskamine, kuigi nende suurel ja ilusal kodumaal polnud see varem küll kedagi takistanud, ning teiseks poleks sel puhul võõraid teadlasi seal olnud. Aga nad olid. Mis tähendas, et lisaks elektrile ja raadiolainetele oli veel midagi õhus.

Õhtuks olid mehed jõudnud järeldusele, et katsetama hakatakse, kui suurt koormust olemasolev võrk taluda suudab. See oli kõige loogilisem seletus nende tegevusele. Milleks seda vaja oli, jäi küll selgusetuks, kuid põhjuseid võis olla mitmeid – võimsam radar, tundlikum vastuvõtja, uuemad kompuutrid, tugevamad lambipirnid. Kompleks oli pea kolmkümmend aastat vana ning kogu selle aja vältel oli selle süsteeme ainult korra uuendatud. Vist millalgi seitsmekümnendate alguses, ammu enne Romani ja ilmselt väga paljude teiste teenistusse astumist. Räägiti küll, et iganenud tehnikast tulenevatele probleemidele teeb lõpu uue radarijaama kasutusele võtmine, kuid seni ei teadnud keegi, ka kõige kogenum plaanimajandaja mitte, millal see juhtub. Võib-olla aasta, võib-olla kahe pärast, võib-olla mitte kunagi. Seetõttu oli ka üsna tõenäoline, et olemasolevaid seadmeid üritati võimalikult kaua käigus hoida.

Nad lõpetasid töö ära ning kandsid sellest Bõstrakovile ette. Kuivetu vanemleitnant tuli nende juurde koos valges kitlis teadlasega, keda ta esitles kui professor Sergejevit. Mis asjus ja kust kohast vanaisaliku olemisega õpetlane oli tulnud, jättis ta aga enda teada.

„Väga hea,“ tunnistas professor Sergejev, kui oli nende raporti ära kuulanud. „Temporaalse välja katsetus algab kell 00.00. Ma tahan, et kõik teie mehed oleksid sel hetkel oma kohtadel valmis. Ja saatke keegi ka elektrijaama juhuks, kui midagi peaks valesti minema ning meil tuleb kohalikule voolule üle minna.“

„Just nii, seltsimees professor,“ kinnitas Bõstrakov, et oli käsust aru saanud ning ütles oma alluvatele: „Pool tundi pausi. Tehke suitsu, käige peldikus, sööge kõhud täis, sest me ei tea, kui kaua meil täna siin läheb. Hiljemalt kell 21.00 olge tagasi. Kes venima jääb, sellele on mul juba ülesanne välja mõeldud ja uskuge mind, et see ei meeldi teile. Selge?“

Kõigile oli selge, teisiti polnud lihtsalt võimalik.

„Just nii, seltsimees leitnant,“ kõlas kui kooris vastuseks, mille peale Sergejev noogutas tunnustavalt.

„Ja sina, Roman, sina lähed elektrijaama ning püsid seal, kuni ma annan sulle loa lahkuda!“

Roman mõistis, et tema karistuseks hommikuse äparduse eest oli olla sündmuste keskel ilma nende keskel olemata. Vanemleitnant Bõstrakov tundis oma kunsti hästi, mistõttu ainult vähesed julgesid tema korraldusi eirata. Roman kindlasti nende hulka ei kuulunud ning lõi arusaamise märgiks kannad kokku. Vähemalt ei pidanud ta pärast Andrusele valetama, et ta ei näinud ega kuulnud midagi, mis seal tehti.

Teinud väljas meestega ühe suitsu ning arutanud ilma palju targemaks saamata, mida see kõik tähendab, läks Roman linnaku servas paiknevasse elektrijaama. Tegemist polnud eriti muljetavaldava hoonega, kuid vajadusel suutis see elektriga varustada kõiki elutähtsaid süsteeme. Inimkeelde ümber panduna tähendas see põhiliselt väeosa staapi ning radarijaama ennast, võimaliku õhurünnaku korral ka kitsukest maaalust varjendit. Ülejäänud asutused sõltusid tavalisest vooluvõrgust, mis kriitilisel hetkel ei pruukinud toimida. Aga see oli juba nende mure.

Elektrijaama personal direktoriga eesotsas oli tema saabumise üle siiralt üllatunud ning isegi pisut pahur. Roman mõistis neid täielikult. Talle poleks ka meeldinud, kui mõni võõras oleks tema valdustes ringi nuuskinud ning valvanud, kas nad oma tööd ikka korralikult teevad. Olukorda ei teinud paremaks ka see, et keegi polnud tema tulekust teada andnud.

Roman kuulas direktori protesti rahulikult ära ning soovitas siis mehel mõne kõrgema ülemuse poole pöörduda. Mida direktor lubas ka teha, suundudes tähtsalt nagu iga teine ülemus oma kabinetti. Naastes ta enam nii tähtis ei olnud, kuid Roman ei tundnud sellest mingit kahjurõõmu. Ta ei olnud selleks seal.

Direktor saatis ta juhtimiskeskusesse ning jättis üksi, vaevumata isegi selgitama, kuidas ümberlülitamine avariivoolule toimub. Tema sõnul pidi selle eest hoolt kandma automaatika ja automaatikaga oli neil kõik korras. Ja isegi kui ei oleks olnud, poleks ta sinna midagi parata saanud, milles Roman ise natuke kahtles. Enda arust oli tal piisavalt tehnilist taipu.

Ta tegi ruumile kiiresti tiiru peale, tutvudes põgusalt olemasolevate seadmetega ning räntsatas seejärel üllatavalt kõva põhjaga kontoritoolile. Võib-olla oli see ka põhjus, miks keegi alaliselt juhtimiskeskuses ei viibinud, kuigi eeskirjad seda ette nägid.

Sekundiseier luges suurel kärbsemusta ning tolmuga kaetud seinakellal talumatu aeglusega minuteid. Roman sulges silmad, ainult korraks, vähemalt enda arust, ning avas need uuesti tublisti pärast südaööd. Midagi ei olnud juhtunud ning ta vaatas igaks juhuks ka oma käekella. Kõik oli õige. Juba üle tunni oli eksperimendi algusest möödas.

Kerge ärevusevärinaga ajas ta end püsti, kui ruum järsku pimedusse mattus. Viivu pärast lülitas automaatika releede klõpsimise saatel ühendused ümber. Valgus taastus ning Roman hingas kergendunult. Korraga pistis häire üürgama. Ta kahmas laualt telefonitoru ning üritas radarijaamaga ühendust saada. See ei õnnestunud, liin oli tummast tummem. Ka staap vaikis.

Roman võttis südame rindu ning otsustas ülemuse viimast korraldust siiski eirata. Ta jättis juhtimiskeskuse ning läks uurima, miks keegi talle ei vasta. Teel põrkas ta kokku ühe elektrikuga. Roman kahmas mehel hõlmadest kinni ning saatis ta ennast asendama. Seda poleks vaja olnud, sest elektrikul oli niikuinii plaanis olnud juhtimiskeskusesse minna. Roman ei hakanud vabandusega end vaevama, vaid tormas edasi. Millegipärast tundus talle, et kiirus on oluline. Ta ei eksinud.

Õues oli pime. Liiga pime, sest radarijaama ei olnud enam. See oli justkui maamuna pealt pühitud. Roman jäi seisma ning jõllitas tühjust, kus enne oli laiunud hiiglaslik hoone. Järgmisena hajus olematusse uue radarijaama veel lõpetamata karkass. Mees ei uskunud oma silmi. Seejärel kadus paarikümne meetri kõrgune veetorn, mis äratas ta viimaks tardumusest. Ta pööras ümber. Haigla oli alles ning Roman sööstis edasi. Ta pidi Marina sealt välja tooma enne, kui oli hilja.

Ta jõudis peaaegu kohale, kui hoone korraks väreles ning läinud oli, jättes endast maha vaid suure, mullaste servadega augu. Järgemööda tabas sama saatus ka ülejäänud linnakut, kuid Romani see enam ei huvitanud. Teda ei huvitanud enam miski.

Oli 26. aprill.

Roman istus oma kabinetis laua taga, kui kõlas koputus uksele.

„Seltsimees polkovnik,“ alustas alles hiljuti tema alluvusse määratud nooruke leitnant vabandavalt. Roman muigas endamisi. Ta mäletas väga hästi, kui ta ise oli samasugune olnud. Sellest oli nüüd muidugi oma paarikümne aasta jagu vett merre voolanud ja temast saanud pensionile lähenev polkovnik. Roman pidi tunnistama, et see oli üksjagu veider.

Aga veider oli tänapäeva maailmas uus normaalne.

„Mis on, Semjon?“ õhutas Roman alluvat jätkuma.

„Seltsimees polkovnik, kindral Mõtus palus teil kohe enda juurest läbi astuda,“ pahvatas adjutant. Roman sai tema ärevuse põhjustest aru. Kindrali kutse polnud päris igapäevane asi. Isegi Romani jaoks mitte, kes oli tema alluvuses praktiliselt kogu oma karjääri teeninud. „Kui teil just midagi pakilisemat teha ei ole.“

Roman noogutas. Isegi kui tal oleks midagi pakilisemat teha olnud, mida tal muidugi ei olnud, oli kindrali palve võrdne käsuga. „Ega sulle öeldud, milles asi?“

Alles piimahabemega leitnant raputas vabandavalt pead ning Roman lõi käega. „Hea küll, ma lähen vaatan, mida ta tahab.“

„Annan neile teada, et olete teel,“ ütles Semjon ning tõttas oma laua juurde, kus teda ootas hargilt maha tõstetud telefonitoru. Paistis, et kindralil oli Romani enda juurde saamisega tõsine tuli takus, mis oli isegi veidram, kui teda ümbritsevad tavapärased veidrused.

Ta tõusis, kohendas pisut oma vormi ning võttis suuna ülema kabinetile, mis asus sarnaselt teiste kõrgemate ohvitseride tööruumidega hoopis hoone teises tiivas. Roman võis küll polkovnik olla, kuid Nõukogude armees, nagu ilmselt ka paljudes teistes relvajõududes, ei tähendanud see veel midagi. Kui sa juba süsteemis sees olid, siis kandis see sinu eest ka hoolt. Auastmed tulid aastatega ning sõltusid harva reaalsetest saavutustest. Sama kehtis ka ametikohtade kohta, sest kuhugi tuli ju need ülendatud inimesed panna. Isegi kui selleks polnud mingit otsest vajadust. Roman teadis seda isiklikest kogemustest. Ta polnud juba pikalt millegi erilisega silma paistnud, kuid ometi oli ta polkovnik. Tal oli oma kabinet ja isegi adjutant, kuigi viimase funktsiooni ta väga ei mõistnud, sest töö rohkuse üle ta kurta ei saanud. Võib-olla olid noormehel hoopis teised ülesanded. Võib-olla pidi ta Romanil silma peal hoidma. Lihtsalt igaks juhuks, vanade aegade pärast.

Kindrali adjutant juhatas ta viivitamatult edasi, mis omakorda suurendas olukorra kummalisust. Tavaliselt pidi ta kõvasti vaeva nägema, kui tahtis ülema jutule pääseda. Isegi siis, kui teda kutsuti. Mida väga tihti just ei juhtunud.

„Aa, Roman, istu!“ ütles kindral ning osutas suurele nahast tugitoolile. Roman ei lükanud pakkumist tagasi.

„Milles asi, seltsimees kindral?“

Kindral Mõtus paistis veel rohkem segaduses olevat, kui seda olid Roman ja tema adjutant kahe peale kokku olnud. Viimaks tõmbas ta ühe oma lauasahtli lahti, sobras selles natuke ning tuli lagedale klaasi ning pudeliga, mis oli poolenisti täidetud mingi kuldse vedelikuga. Roman kahtlustas, et see ei olnud tee. „Tahad?“

„Ei, aitäh,“ raputas Roman pead. Ta ei joonud. Juba kümme aastat polnud ta tilkagi alkoholi tarbinud. Kindral teadis seda, sest oli Romani ravile saatnud.

„Ma arvan, et see võib sulle ära kuluda,“ ei teinud ülem tema keeldumist märkamagi ning valas klaasi pilgeni täis. Roman tundis kiusatust, peaaegu vastupandamatut tungi kindrali pakkumine vastu võtta ning jook ühe korraga kõrist alla kallata, kuid jäi sellest hoolimata endale kindlaks.

„Milles asi, Andrus?“

Kindral asetas pudeli lauale tagasi. Sildi järgi võis oletada, et tegemist polnud mingi odava kodumaise lurriga. Ta ohkas raskelt ning ütles: „Ta on tagasi.“

Roman ei saanud kohe aru, keda ülem silmas pidas, kui siis jõudis teadmine temani ning Romanil oli hea meel, et ta istus. „Kuidas?“

Andrus kehitas õlgu, mida võiski oodata. Skrundas sel päeval juhtunut ei osanud keegi endiselt seletada. Linnak kadus, nagu seda poleks seal olnudki ning need, kes oleksid saanud põhjustele mingit valgust heita, kadusid koos sellega, sest olid olnud parasjagu seal mingisugust eksperimenti läbi viimas. Või mujal. Skrunda radarijaam polnud ainus objekt, mis sel päeval kadus. Neid oli veel. Rohkem kui kellelegi meeldis tunnistada. Üle terve Liidu, enamasti TUI või mõne sarnase salapärase asutusega seotud paikades, kuid ka mujal. Kadumise loogikat oli väga raske määratleda. Fakt oli, et see juhtus ning alles jäi ainult tühjus ja anomaalia, mille tõttu keelati sündmuskohtadele igasugune ligipääs. Ometi tuli ette vahejuhtumeid, kus inimesed piirangule vilistasid. Ainult vähesed nende hulgast tulid tagasi.

Õnneks, küll mitte asjaosaliste, varjutas Skrundas juhtunu samal ööl Ukrainas toimunud katastroof. Romani meelest olid mõlemad sündmused omavahel seotud, kuid tõestada ta seda ei suutnud. Ta küll üritas. Jumal teab, et ta üritas. Kohe nii väga, et lõpetas vaimuhaiglas, sest ta polnud nõus leppima ametliku teooriaga, et Nõukogude Liitu tabas seni tundmatuks jäänud vaenlase rünnak, mis muutis elamiskõlbmatuks suure osa riigi piirialadest. Ta keeldus seda uskumast, sest ta oli seal olnud.

Andrus oli ta päästnud ning hullumajja saatnud. Viinaravile, mis polnud otseselt vale, sest pärast Marina kadumist oli ta üha enam ja enam jooma hakanud. Tegelikult Roman ei teadnud tänase päevani, miks eestlane oli talle appi tulnud. Võib-olla sellepärast, et ta oli uurimise ajal oma suu kinni hoidnud. Võib-olla halastusest. Võib-olla hoopis mõnel muul põhjusel, aga päästnud ta igatahes Romani oli. Andrus ja…

„Ühel päeval olid nad tagasi,“ ütles kindral lihtsalt. „Kõik need 3674 inimest.“

„On temaga kõik korras?“

„Jah, temaga on kõik korras,“ kinnitas Andrus. „Tema operatsioon oli juba siis võrdlemisi lihtne, praegu seda enam.“

„Kus ta on? Skrundas?“

„Ei, Skrundas ta pole. Seal pole jälle midagi,“ raputas kindral pead. „Vähemalt suutsime kõik sealt ära tuua enne, kui linn uuesti kadus.“

„Kus ta siis on?“ nõudis Roman. „Ma tahan teda näha!“

Andrus võttis telefoni ning ütles sellesse midagi.

„Roman, sa pead…“ alustas kindral, kuid Roman ei kuulanud teda enam. Uks tema selja taga avanes ning ta pööras kähku ümber. Marina seisis tema ees. Täpselt sellisena nagu mees teda mäletas. Kaunina ja mitte päevagi vanemana.

„Roman, kallis, mis sinuga on juhtunud,“ varastas naine tema küsimuse.

Roman keerutas sõrmes närviliselt oma abielusõrmust. See harjumus oli tal alles hiljuti tekkinud, sest pikka aega ei kandnud ta üldse sõrmust. Naine vaatas tema käsi ja tohutu kurbus valgus üle tema näo.

Romanil oli kahju, aga ta ei tundnud end süüdi. Andrus oli päästnud ta karjääri. Nataša aga tema elu. Nii sõna otseses mõttes, kui naine ühel külmal sügisööl umbes kümme aastat tagasi sillal seisnud ja üksisilmi all voogavat vett vaadanud Romani kõnetanud oli, kui ka kaudses, jäädes sellest hetkest alates mehe kõrvale ning aidates tal iseendaga leppida. Oma kaotuse ja valuga.

„Sa ju tead, et ma ei kannata üksindust kuigi hästi.“

Muidugi Marina teadis seda, kuid see ei teinud tema kaotust vähem valusamaks. Romani oma ka mitte.

Jutt: Reevesi ema (Karmo Talts)

Igal inimesel on lapsepõlves just temale määratud järelvalveprogrammid. Muidugi, mõtles Reevesi ema, näib nagu oleks olemas ka üksikvanemate lapsi ja orbe, aga need polegi inimesed, kõigest programmid.

Meenutamine meeldis emale, pealegi oli tal selleks põhjust. Programmi vaimusilma ees hiilis püstoliga Reeves ümber nurga, jõudis onupojale järgi ja ütles pahh-pahh.

See, et Reevesil Marki ära võitmiseks hiilida tuli, oli tüüpiline. Teda huvitasid arvutid – loomulikult virtuaalsed, mitte need, mille peal Fraktaal jooksis – ja ta veetis nii palju aega toas, et tema jalad polnud kuigi tugevad. Just tädipoeg oli see, kes kusagilt välja joostes jõudis esimesena „tulistada“.

Sel päeval oli ema teinud mustikakooki. Ta oli Markilt hiljem uurinud – loomulikult ei jooksnud ükski päris poiss nii kiiresti, olge nüüd –, mida nad õhtul olid teinud. Mark oli talle jutustanud – ja polnud ka ime, kuna esimene programmide seadus kandis hoolt, et kõik programmid eelistavad Fraktaali heaolu inimeste omale – sellest, kuidas poisid olid mänginud toda detektiivmängu.

*

Kaks paari silmi vaatasid ekraani ja punapäist naisdetektiivi, sellel, kelle vanamoodsad riided muutsid ta peaaegu täiesti aseksuaalseks – ja ega teismelised poisid nii sageli ka seksist ei mõtle, nagu mineviku lapsevanemad, need lihast ja luust, olid oma lastest arvanud.

„Kuidas pagan selle pirni sellest lambist kätte saab?“ küsis Reeves pigem retooriliselt.

„Äkki tuleb lampi lähemalt vaadata?“ pakkus Mark. See variant töötaski ja Mark oli uhke (ei, ta ei suhelnud lahenduse leidmiseks mänguarvutit simuleeriva programmiga, tehisintellektidele meeldib ülesandeid lahendada).

Reeves lasi onupojal uhkust tunda. Tegelikult oli tema välja mõelnud, et läbiläinud laevalgusti pirn tuleb asendada laualambi omaga. Lihtsalt konkreetne lahendus sõltus mängu kasutajaliidesest, kus lambi peale käe kasutamine pani mängutegelast seda sisse ja välja lülitama. Reeves teadis, kuidas tema oleks selle koha programmeerinud.

Neid viimaseid detaile ei teadnud päriselt ei Mark ega ema. Küll oli Reeves emale rääkinud, et kuigi ta oskas toona kasutada ainult kõige lihtsamat programmeerimiskeelt, siis programmide koostamise kohta olid tal toona juba oma põhimõtted.

Tänasel päeval ei soovinud Reeves tollele korrale tagasi mõelda. Tal oli vaja teha tähtsamaid valikuid kui mineviku meenutamise oma.

*

Veidi vanemana tekkis Reevesil kindel tüdruk raamatuklubist. See, et Reevesi huvitasid ainult kriminaalromaanid ja ulmekad, ei seganud, sest ka noori neide huvitab seks piisavalt. Ja Rita oli päris ehtne noor neiu.

Reeves valis raamatuklubi pidude asemel, sest ta oli sihikindel ja tema eesmärkide jaoks oli vaja õhtuti programmeerimist harjutada. Ema mäletas pidevat klõbinat, mis poja toast tuli ja seda, kuidas Reeves isa telefoniarvete peale pahandas. Tuli ju Reevesil oma lahendustele kriitika saamiseks need Hacker’s House BBS-i laadida.

Rita meeldis emale hästi. Ta oli normaalkaalus neiu, keda kõhnemate vanusekaaslaste narrimine liigselt ei häirinud. Rita luges klassikalisi armastusromaane, mis meeldisid emale samuti, sest ilma nendeta oleks tema emotsionaalne elu vaeseks kujunenud. Kui armastus terve Fraktaali vastu kõrvale jätta, siis programmid ei tunne teiste programmide vastu eriti midagi, ka mitte oma abikaasade. (See on üks omaette naljakas lugu, kuidas uudishimulikele teismelistele magamistoa ukse taga simuleeritakse seksuaalvahekorra hääli. Programmid naeravad sel ajal pihku.)

Rita oskas süüa teha, ehkki pabistas liialt, kuidas tal toidud just välja tulevad. Reevesi sünni ajal polnud Fraktaal veel otsustanud, kas simuleerida meeste ja naiste täielikku võrdsust ning seepärast simuleeris ka ema liigset enesekriitikat. Iga roog, mida ta aegajalt valmistas, tuli ema meelest välja ühel valmistamiskorral kolmest.

Kui ema kord „silma“ vaatama saatis, milline Rita tegelikult välja näeb, ootas teda üllatus. Toitelahuse vaadis ulpis neiu, kes polnudki puusakas. Nojah, osa tema narrijatest olid siiski temast kõhnemad – koosnedes vaid mõnest reast koodist. Olid ju kõik katsumused koolikaaslastega Fraktaali kavalus noorukite iseloomu kasvatamiseks.

*

Tööl tegi Reeves kiiret karjääri. Ema mäletas korterit, kus Reeves esimese töökoha saamisel elas. Nad sõid soolaleivapeol ema valmistatud salateid ja ema läks tualetti. (Loomulikult ärataks kahtlust, kui mõned inimesed tualetis ei käiks.)

Tualett oli väike ja kraanikauss ning nurka kiilutud vann roostes. Peale käte pesemist astus ema tagasi koridori, mis lisaks ühendatud vannitoale ja tualetile ning ainsale toale viis kööki. Õhtu võis jätkuda.

Poja töökohad muutusid üha uhkemateks. Kasvasid ka korterid ja muutusid linnavaated nende akende taga. Aguli- või kitsaste tänavavaadete asemel võis akendest või koguni läbi klaasist küljeseina jälgida kesklinna panoraami või koguni elavat loodust. Ka lauale ilmusid üha uhkemad road. Ja õhtust, mil söödi austreid, ei tasu ometi meenutada, milline oli tualettruum. Isegi selle põrandaplaatide marmorit mitte.

Koos kõige muuga muutusid ka Reevesi sõbrad. Häkkeritele lisaks võis neil koosviibimistel näha kunstnikke ja rokkareid ning seltskond muutus üha alternatiivsemaks. Boheemlaslikkuse vastu poleks emal midagi olnud, aga keha teisaldavad kaunistused tekitasid temas kõheda tunde, et inimesed saavad aru, et see mida nad rõngastavad, polegi tõeline ihu.

Ja see sündmuste areng tõi mängu Burne'i ja Burne tõi nad sinna, kus nad hetkel olid. Aga ema ei pidanud selle peale mõtlema. Talle meeldis pigem meenutada ja meenutamiseks oli ka põhjust.

Poja valmistatud esimene arvutimäng. Vestlused suvemaja verandal, kus ema oli välja naernud kõik skeptilised filosoofid, keda Reeves oli lugenud. (Ja lugenud oli ta neid omal algatusel, sest ta käis alles keskkooli esimeses klassis.)

Eelmine nädalavahetus, kui Burne polnud rääkinud midagi provokatiivset ja nad olid kõik koos proovinud kuivatatud mardikaid.

Sel ajal kui ema meenutas – ja ta tegi seda valjul häälel –, seisid Reeves ja teised kaks meest püstolid käes. Burne relv sihtis eriagenti, eriagent sihtis kahest relvast aga neid mõlemat. Reeves keeras püstoli kord pruuni nahaga sõbra, kord aga eriagendi irvitava lõusta poole.

„Ma kordan,” ütles Burne, kes oleks väga tahtnud oma kiilaspead silitada, „punane uks ja sa väljud Fraktaalist, sinisest läbi minnes aga jääd sa igaveseks siia.”

Seda, mida ütles agent, pole mõtet korrata. See oli stereotüüpselt õel, sest kes ei armastaks vanu põnevusfilme? Nii ka Fraktaal, kes oli neist inspireerituna eriagentide iseloomu loonud.

Reeves raputas meeleheites pead. Olgu neetud Descartes ja Siddhārtha Gautama ja muidugi ka virtuaalne reaalsus, mida Burne Fraktaaliks kutsus.

*

Esimene arvuti, mida Reeves nägi, oli kuulnud Markile. Nad unustasid selle masina, millel polnud ühtki lisaseadet kassettmaki – hea küll, mõne aasta pärast ostis Mark disketiseadme – sageli teleka tagant lahti ühendamata ja mõne kuu pärast ostis Marki torisev isa vidina, mille taha sai panna nii antenni kui ka arvuti.

Esimene mäng, mis Reevesi mõjutas, oli Maniac Mansion. Masinal oli klaviatuur samas kestas arvuti endaga. Mark klõpsutas masina sisse, Reeves oli juba lülitanud teleka taga oleva karbikese antennilt arvuti peale ümber. Reeves pani teleka rohmaka kaugjuhtimispuldi kõrvale ja hingas sisse kassetikarbi lõhna.

Kas plastmassilõhn oli tal meeles seetõttu, et see mäng oli just Maniac Mansion või juhuslikult? Igatahes kirjutas Mark toona käsureale “load” ja erakordne kogemus võis alata.

Muidugi sai Maniac Mansonis surma saada ja mängu lahendamatusse seisu mängida. Aga nii sai ka Sierra mängudes, nagu Reeves paari järgneva aasta jooksul veendus. Ja neis polnud hüppavat kombitsat ja loomulikult polnud neis Ednat.

Reeves pidi end jõuga mälestustest välja kiskuma. Et seda teha, meenutas ta, et see oli ema hääl, mis ta mälestused käivitas ja ta ise oli emale mängukarbi lõhnast rääkinud. Ja mis siis sellest, Reeves teadis, mis valiku ta teeb.

Ema naeratas. Ehkki see naeratus oli virtuaalne, siis ta kergendus ja armastus poja vastu olid kõige tõelisemad asjad maailmas.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 9/17 (Riho Välk)

Alternatiivsed rollimängusüsteemid (Ove Hillep)

AniMatsuri 2017 (Rait Piir)

Palju õnne, Jean-Pierre Jeunet (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Naomi Noviku „Välja juuritud“ (Agur Tänav)

See. (It, Stephen King) (Riho Välk)

Raamatuarvustus: Tuuli Tolmov „Aristarkhovi meetod“ (Leila Tael-Mikešin)

Kirjastuste uudised 9/17

Ulmkonnakroonika 9/17

Tallinna kirjutamistuba (Riho Välk)

Jyrka karvustused, august 2017 (Jüri Kallas)

Augusti Reaktori juttudest - Tõnis Hallaste (Tõnis Hallaste)

Katkend romaanist „Merivälja“ (Indrek Hargla)

Jutt: Valguse võimendamine ergastatud kiirguse abil (Karri Kaas, Asso Puidet)

Jutt: Reevesi ema (Karmo Talts)