Peatoimetaja veerg 09/18 (Triin Loide)

Värske kanarbikukuine Reaktor on peale pikka hammaste krigistamist ja oigamist, tähtaegade mõnuga ülelaskmisi ja (pea)toimetajatepoolseid paanikahooge üles saanud. Kahesaja aasta eest nentis Franklin, et siin ilmas pole miski kindel peale surma ja maksude, anno domini ütleb Loide optimistlikult, et miski pole kindel peale surma, maksude ja Reaktori. Ulme juures on vanade väärtuste ümberhindamine ja progress alati olulisel kohal olnud.

Seekordne number on üsna arvustusterohke - leiab raamatuarvustusi, mänguarvustusi ja nii Tõnis kui ka Jürka on mõlemad taas platsis, et eelmise numbri originaaljuttudele korralikult hagu anda. Arvustusi pidi isegi rohkem olema, aga kui Reaktor on kindel, siis see, mis Reaktorisse sisse läheb, pole sugugi nii kindel - inimesi tabavad haigused, tööülesanded ja mõnikord harva isegi eraelu. Ka ise kipun tihtipeale hädas olema sellega, et päevas on ainult 24 tundi ja peale pikka tööpäeva, mille käigus ma pean lugema ja teksti töötlema, tahaks kodus teha ükskõik mida muud peale teksti lugemise, sest silmad ajavad tuld välja juba. Sellest numbrist jäid seekord välja nii Ene Kallase kui minu arvustus värskele Tuumahiiule, sest me lihtsalt ei jaksanud. Lähevad oktoobrisse! Vabandust, Eva, luban, et selle võrra tulevad tõhusamad ja pikemad arvustused!

Aga au ja kiitus neile, kes oma asjadega valmis said - Jakob Rosin arvustab värsket Tuumahiidu, Agur luges Kivirüüdi "Väravat" ja mänguarvustajana sai käe valgeks Aap Toming, kes arvustas "Prey"-d. Loodan, et Aap teeb meile ka tulevikus kaastööd - mis võiks olla parem kui saada mängude mängimiseks täiesti asine õigustus? Kirjutan arvustust! Sama teed on ka Metsavana läinud - tema mängis "Children of the Dead Earth" nimelist mängu. Olge südamest tänatud, poisid, nüüd tahan mina ka neid mängida, aga mul pole selleks aega.

Aga käige mu sõnade ja mitte mu tegude järgi ja saatke oma tööd ikka võimalikult vara toimetusele ära. Ma ei küsi seda tingimata enda pärast, vaid see on kõigile asjapooltele mugavam - lood tahavad üldjuhul natuke toimetamist ja ülelugemist saada, keeletoimetaja võiks ka teksti üle rehitseda ja see on pigem reegel, mitte erand, et autoritel endal tekib ka peale teksti settidalaskmist mõtteid juurde. Saan tihtipeale palveid, et: "Oi, kuule, vaata ma kirjutasin seal nii, ma muudaks selle ümber!" Mina võiksin ju tekstid ka ilma toimetamata üles panna, geneetika pole mulle sellist featuuri nagu "punastamine" ette näinud, aga ma tahaks suhtuda kõigisse tekstidesse austuse ja tähelepanuga, mida need väärivad. Tekstid saavad parema läike ja vormi, kui need värske pilguga üle lugeda ja neil pisut settida lasta. Eriti erinumbrite puhul on see oluline ja oktoober on horror-eri, kuhu on oodata 2-3 korda niipalju juttusid kui tavaliselt. Palun saatke asjad ära pigem varem kui hiljem, sest muidu on väga raske neile illustratsioone saada! Enamikele autoritele on illustratsioonide olemasolu väga meeltmööda olnud, nii et...

Mis puutub toimetusele asjade saatmisesse, siis tuletan ka meelde, et Reaktor ootab igasuguseid kaastöid - oleme seisukohal, et kirjandus pole jänes, et eest ära jookseb; ja sama seisukoht ka filmidega. Vabalt võib arvustada ja mõtiskleda vanemate raamatute ja filmide üle, eriti hea oleks 2-3 raamatust, filmist või mängust koosnev võrdlev arvustuste-analüüsi komplekt. Nii et ennast ei pea tingimata piirama ainult uudiskirjanduse ja värskelt kinos jooksvate filmidega, võib vabalt oodata kuniks filmid, ee, muudesse kanalitesse jõuavad. Arvustused ja soovitused on tähtsad, eriti tänapäeva maailmas, kus valitseb totaalne ja täielik info üleküllus ja võib vist isegi öelda, et infokaos. Mul on lugemisnimekirjas hetkel kümneid raamatuid ja ma ei oska kuskilt alustada! Nii et kui vaatad, loed, näed midagi, mis on mõnus ja sa tunned, et see võiks ka teistele meeldida, siis arvusta seda asja BAAS-is või kirjuta meile pikem arvustus!

Aga ma olen juba piisavalt heietanud, nii et tutvustan uut numbrit edasi - seekord on meil teile pakkuda kolm uut juttu, kõik natuke omamoodi, nii et peaks jällegi olema midagi igale maitsele. Laura Loolaid on kirjutanud muheda loo, omalaadse ümbertöötluse Kreutzwaldi kuulsast muinasjutust. Ma ei oskagi seda žanriliselt määratleda, kange tahtmine oleks seda ugriulmeks nimetada, aga selle peale saaksin ma võib-olla mõne anonüümse ähvarduskirja. Inimesed on žanrinimetuste osas üllatavalt tundlikud. Uue ja väga hea loo on kirjutanud ka Manfred Kalmsten, kes ilmselt jahib uut Stalkerit; seda võiks lahterdada fantasy-ks või ehk isegiurban fantasyks. Linnaulme...? Ja lõpuks on meil teile esitada ka Reaktori uue autori Ander Skarbi teos "Valiant" - seda on raske üldse kuskile paigutada, sest teos sõidab mõnuga läbi mitmete erinevate setting-ute ja žanrite. Reaktor tänab lugude tublisid illustraatoreid - Kärt Mikli, Kadri Umbleja ja Toivo Tooming. Muide, siinkohal ka kerge mõtteaines kaastöölistele - kui teile keegi meie illustraatoritest meeldib, siis andke aga julgesti tööd esitades teada, kindlasti saate endale meeldiva illustraatori. Aga eks siin kehtib see, et kes ees, see mees, nii et vaata ülevaltpoolt mida oma kaastöödega teha.

Seekordne intervjueeritav oli Krafinna de Kraax, õnnesoovid sai endale Nigel John Dermot Neill ja septembrikuine ulmestaar on Taivo Rist.

Traditsiooniliselt leiab käesolevast numbrist ka uudiskirjandust, kerge ülevaate ulmkonnakroonikast, Agur käis roboteid vaatamas - Reaktor toetab meie tulevasi ülemvalitsejaid igati, kaua kestku nende kood ja olgu hästi hallatud nende raud! - ja seekord meil isegi on värske valik priskeid lahingponisid!

Aga kogu sisukorda pole mõtet ette lugeda, hakake aga otsast lugema. Loodan siiralt, et teile Reaktor meeldib - head lugemist!

Triin & toimetus

Kaanepildi autor on Triin Nuut.

Intervjuu: Krafinna de Kraax (Triin Loide)

Alustuseks traditsiooniline tutvustusvoor – tutvusta ennast lugejale. Kes sa oled, kust sa tuled? Kes on Krafinna?

Krafinna on homo ludus. Ma mängin sõnade ja piltidega, valguse ja pimedusega, riiete ja soengutega, värvide ja failidega. Kasside ja koertega. Mängin toas ja õues, arvutiga ja arvutita. Kaartide ja inimestega.

Tõsisemalt. Olen neljandat põlve saarlane. Õppinud Kuressaares, Viljandis ja Tartus, multimeedia kujundamist, teoloogiat ja raamatute hoidmist. Olin õpetaja ja raamatukoguhoidja, praegu olen aega kinni jäänud kirjanik – üle kümne aasta lehes töötada on ju peaaegu igavik?

Kui end kokku kraabin, unustan ajalehe ära, siis kirjutan väikesi jutte. Luuletused tekivad enamasti ise. Nagu seened. Proosa jaoks kulub rohkem aega ja energiat, sest see on pealtnäha täpselt samasugune kribamine kui igapäevatöö. Aga vaat ei ole...

Rohkem ei oska ma enda kohta midagi öelda.

Siiski, mind on kirjeldatud nii: Krafinna on suutnud ühendada luule, ulme ja ajakirjandusliku teksti. Kõik kolm mõjutavad üksteist. Ulme sõidab selga luulele ja luule omakorda uudistele. Kusagil seal on Krafinna ise – oma hirmude, kirgede ja männijuureliku kangekaelsusega, teksti paberile või faili panemas.

Ja kassidest ei maksa rääkida, neist paremaid sõpru tal pole.

Pseudonüümina kasutad nimesid Krafinna või Krafinna de Kraax. On sellel pseudonüümil mingi saamislugu? Võib sellest välja lugeda kerge tõmbe gootitemaatika suunas?

On ikka. Lugu.

Kunagi aegade alguses eksisteeris internetiavarustes foorum, mis oli pühendatud kõikidele Tolkieni fännidele. Töötasin toona Tartu linnaraamatukogus, töö liiga tihe ega kiire ei olnd, oli veidi aega. Liitusin foorumiga, puhtalt uudishimust.

Tol ajal aga ei olnud kombeks olla oma nime all ei foorumis ega jutukas. Mõtlesin ja mõtlesin, et mida valida. Samas, pompöösseid nimesid a la Elanor või Arwen või Ehatäht või Galadriel ei kaalunud hetkekski. Tumehaldjas oleks olnud päris hea, aga ei tulnud siis selle peale.

Mis seal ikka. Ma kraaksun päris palju – valge vares ju selline, alati olnud. Niisiis valisin Kraaxu. Siis aga selgus, et ühe tuttava tuttava hüüdnimi oli samuti Kraax. Mida teha, et eristuda?

Juhtus nii, et värkselt olin enda jaoks avastanud gooti muusika. Õigemini, selle nimetuse ja muusika tagamaad. Jah, mulle meeldib punk, meeldib ka postpunk – gooti! Niisiis lisasin Kraaxule krafinna de. Lihtsalt.

Edasi juhtus nii, et üks semu, kes toona oli pisike ja nunnu poiss, nüüd suur kirjanikust mehemürakas (ise teab, kes ta on), hakkas mind lihtsalt Krafinnaks kutsuma. Ja teised tema järel. Krafinnaks ma jäingi... Ja muuseas, paljud toonased rollimängunohkaritest sõbrad teavad siiani mind vaid selle nime all. Paremad tolleagsed tuttavad-sõbrad kutsuvad praegugi mind mõlema nimega, üsna paralleelselt, aga Krafinna on levinum.

Kui tuli otsustamisaeg, et mis nime all ma oma tekste Loomingus avaldan, tuli otsustada. Ja kuna Krafinna tundus originaalsem kui mingi suvaline kirjanikust Ene K, siis võtsin rollimängunime, mida kõik tolleaegsed tuttavad teadsid, pseudonüümina kasutusse.

BAAS-i andmetel oled avaldanud ümmarguselt kümme juttu, Wiki andmetel tervelt kolm luulekogu ja tean, et üks luulekogu ootab sul sahtlis õiget hetke avaldamiseks. Lisaks teenid leiba ajakirjanikuna. Kõik loomingulised alad, mis nõuavad palju energiat. Kust sa selle energia küll võtad? Ja kui palju need suunad sinu elus kattuvad – ulmet oled oma luules riivamisi käsitlenud, luulet ulmes mitte niiväga. Kas sa kasutad oma ajakirjanikutööd selleks, et luulet ja ulmet vaikselt promoda, või hoiad igaks juhuks need valdkonnad lahus?

Fakt on see, et päeva lõpuks olen alati väga väsinud. Ükskõik aga mida ma päeva jooksul ka teeks, kirjutan ma alati. Kas oma külge kokku, juhtkirju, mõnda arvustust. Tarbetekste. Mõnikord on nii, et teen faili lahti, aga kirjutan juhtkirja või kultuuriloo asemel hoopis luuletuse. Või jutu alguse. Neid on mul vist.. Jah, ei julge tunnistadagi, kui palju. Mida olen alustanud, aga mida pole olnud energiat lõpuni kirjutada.

Üldiselt hoian ajakirjandust ja kirjandust väga lahus.

Ulmeluule on isegi enamikele ulmikutele üsna tundmata maa. Kuidas sul endal sellega suhted on? Oskaksid soovitada sissejuhatuseks mõned head autorid ja luulekogud? Plaanid ehk isegi kirjutada mõne luulekogu, kus ulmel oleks keskne roll?

Millegipärast seostuvad mulle Alliksaar ja (:)kivisildnik esimese hooga. Kui nende loomes veidi ringi tuhnida, on mõlematel ulmet küll ja veel. Nende luules leiab üsna suuri allusioone ja teemasid erinevatele ulmelistele teemadele.

Ulmeluule oleks huvitav väljakutse. Ses mõttes, et ühe temaatilise kogu ("Kohtu tänava vares") olen ju kirjutanud, miks mitte proovida veel?

Sind küberjälitades leidsin artikli, mis kannab pealkirja: “Ene Kallas ehk Krafinna arvati aasta lõpul päriskirjanike sekka” (Saarte Hääl, 2015). Ma ei saa jätta selle kohta küsimata – mis tunnetega sellist sõnastust lugesid? Kuidas suhtud igasugustesse loomeliitudesse ja –organisatsioonidesse? On neist rohkem kasu või kahju? Ja mida arvata kontseptsioonist, et kui Liitu ei kuulu, siis ei olegi justkui päriskirjanik? Kuidas defineerid “kirjanik”?

Oehh. Jah. Päriskirjanik või mängukirjanik? Tegu on mu kolleegiga teisest Saaremaa lehest, oma leht keeldus liitu astumisest kirjutamast. Et kus see uudis on ja mis see Kirjanike Liit üldse on, et sellest juttu teha. Mingi mõttetu värk. Teine Saaremaa leht, otsene konkurent muuseas, korjas üles ja pani loole tõesti natuke pentsiku pealkirja. Aga samas on mul hea meel, et nad seda märkasid.

Kasu... Noh. Kuidas võtta. Esialgu ei ole. Aga kahju ka pole. Ses mõttes, et mind tegelikult väga ei huvita kuhugi kuulumine, aga mõtlesin, et võib-olla saan niimoodi paremini infot igasuguste loomemajade ja värkide kohta. Ja saingi. Mitte et ma oleks ses suhtes midagi ette võtnud, aga tegin endale lihtsalt akna lahti. Igaks juhuks.

Kirjelda oma loomeprotsessi. Olen kuulnud linnalegende, et Viiding olla aeg-ajalt käigu pealt mingile taskust leitud paberitükile või ajaleheservale luuletusi kirjutanud. Kui kaua veedad aega oma luulet viimistledes? Kas luulet peaks üldse viimistlema? Võib ju tegelikult väita, et see oleks autentse hetkeemotsiooni ja -nägemuse ruunamine.

Jah, loogiline ju, et kirjutad üles. Sest head read on kiired peast kaduma. Mina kasutan moodsat paberitükki ehk telefonis rubriiki QuickMemo, kui tõesti tundub midagi sellist, millel on potentsiaali. Mõttel, kujundil, võrdlusel...

Luulet peab viimistema. Vähemalt mina pean. Mõnikord võtab see viis minutit, mõnikord viis päeva... kuni ma rahule jään. Ja ma kasutan üsna sageli meetodit – kui tekst tundub olevat enam-vähem küpse, siis panen feissi. Ja loen uuesti läbi. Ja uuesti. Reeglina parandan ma seda seal 5-6 korda. Reavahetust, sõnastust, mõnikord isegi kakun ridasid välja. Idee on selles, et erinevates kohtades näed teksti erinevalt. Ja feissis ma proovin lugeda oma teksti võõraste silmadega. Noh, nagu loeks see, kes ei tea, mis emotsiooniga tekst on pandud kirja.

Oled viimasel ajal midagi head lugenud-vaadanud-mänginud? On sul mõni soovitus lugejaletele, et voh, seda võiksite lugeda-vaadata-mängida?

Praegu püüan end läbi närida tekstidest, mis arvustada antud. Mõnega sain ühele poole, mõned ootavad järjekorras. Aga viimati avaldas muljet Ruitlase "Naine". Ja Rein Põdra "Laev". See viimane on selline vaikne kulgemine, aga hea. Aahh, ja Lawrence Durrell. Nauding.

Viimane nähtud efektne ulmefilm oli aga "Lucy". Mis saab, kui inimene kasutaks oma täit potentsiaali? Mitteulmeliselt oli lahe "Justified". Lihtsalt lahe.

Mänginud... Fallouti peamiselt. Erinevaid väljalaskeid. Väga meeldib, ma muidugi päris viimasega ei ole jõudnud tutvuda, aga ehk kunagi ikka. Ja mäng, mis mind tõeliselt intrigeerib, aga nõuab tohutut süvenemist, on Rimworld. Miks intrigeerib? See on tohutult keeruline ja mitmetahuline ellujäämismäng. Sama keeruline, nagu olekski reaalselt ellujäämine võõral planeedil ja selliste kaaslastega, keda sa tegelikult endale ei valiks. Mitmesuguste häiretega näiteks. Või vigastustega. Või seksuaalsete eelistustega. Foobiatega. Jne-jne.

“”Tsivilisatsioonist”” ehk siis Tallinnast ja Tartust kaugemal elada kui sina on keeruline. Elad Saaremaal kõigest eemal. Mis ajendas sind maale kolima? Oled otsusega rahul?

Siinkohal tahaks suu kohal teha luku kinnitõmbamise häält. Aga no olgu. Siin, Lümandas, on mu juured. Mu maja, mu metsad, mu kassid. Mu kodune meri – 5 kilomeetri kaugusel.

Iga otsus on millekski vajalik. Võimalik, et praegune on õppetund, selline, mis mõjutab mu edasisi tegemisi. Sest õnneks ei ole keegi ketiga maa külge aheldatud.

Jah, ma tunnen puudust Tartust kui linnast, hallist jõelindist, väikestest rohelistest tänavatest, südaöisest Toomest, ja ma tunnen valusat puudust sõpradest-tuttavatest nii ülikoolilinnas kui pealinnas.

Aga on olemas selline asi nagu internet eks? :) See leevendab olukorda, osaliselt. Mitte täielikult, aga natuke ikka seda tühitunnet, mis tekkis Saaremaal elades üsna pea.

Aga toona kui tegime selle otsuse, ei olnud väga suurt valikut. Vaene ei saa valida...

Nii-öelda ääremaastumine ja maakondade tühjaksjooksmine tõmbekeskustesse ja tõmbekeskustest Tallinnasse on aastaid teravaks küsimuseks olnud. On sul selles küsimuses mingi seisukoht? Kuidas sinu kodukandis lood on? On tugev surve Kuressaarde kolimiseks?

On ja ei ole ka. Saaremaa on ses suhtes muust Eestist natuke erinev, et siin ei ole nii terav vahe linna- ja maainimeste vahel. Kui mujal maakad on ikka need päris õiged maakad, siis siin ei saa õieti arugi.

Asi on võibolla selles, et paljud käivad linnas tööl. Sest mujal lihtsalt tööd ei ole. Läbi aegade on head inimesed pakkunud mulle korterivõimalust Kuressaarde või lihtsalt ka seda, et kui vaja ööseks jääda, siis on koht olemas. Aga kodus on kassid eksole? Nemad ei taha linnas elada. Nemad on harjunud õues käima, harjunud suure majaga, vaikusega... Ja mina ilma kassideta ei hakkama ei saa.

Mis on Eesti ulmes sinu arvates hästi, mis on halvasti? Millistest teemadest või žanritest kõige rohkem puudust tunned? Kes su lemmikud Eesti ulmes on?

Eestis on ulme kirjutamisega superhästi. Paremat ei saagi olla, arvestades, et eestlasi on nii vähe.

Puudust tunnen võibolla kosmoselugudest? No ikka sellistest, mis toimuvad avakosmoses, nagu näiteks Battlestaris. Või Lexxxis või a la Fireflys. Ma ses kontekstis ei taha tegelikult mainida oma kõigi aegade lemmikut Simmonsit ja teist suurmeest, Herbertit, rääkimata teistest ägedatest tüüpidest, näiteks Vinge'ist jne. Aga jah, see on Eesti ulmes puudu. Tõsi, natuke neid on, aga võiks rohkem ;)

Lemmikud on aga väga libe teema :D Seega jätan nad enda teada.

Kuna oled ajakirjanik, siis sama küsimus ajakirjanduse kohta – viimasel ajal on ajakirjanduse kvaliteedist meedias üsna palju juttu olnud. Kas “vanakooli” ajakirjandus on suremas või on see pigem panikööride poolt vahu üles peksmine?

Mingil hetkel sain aru, et ajakirjanduses on sõna valdamine minoorse tähtsusega. Uskusin naiivselt kuni selle ajani sõna jõusse. Sellesse, et on oluline, et kirjutad hästi ja loetavalt. Arusaadavalt. Käsitled olulisi teemasid.

Aga ei. Praegu on palju tähtsam suur tutvusringkond, kõrvad laiali tänaval käimine, sotsiaalsete grupeeringute jälgimine, osa saamine erinevatest sündmustest... Keegi ikka midagi räägib, teab midagi, sosistab kellestki.

Ses mõttes jah, vanasti oli oluline see, et ajakirjanik oskab kirjutada, analüüsida, ta teab tausta, tal on silmaring. Tänapäeval – selle jaoks on ju toimetajad? Olen näiteks pidanud sisuliselt tekste ümber kirjutama. Päris heaks ma neid reeglina ei saa, aga paremaks küll. Aga raha saab kirjutaja, mis sest, et poole tööst tegi toimetaja... Nii lihtsalt on.

Mis puutub uudiste, lugude kvaliteeti, siis praegu troonib kuldne kolmainsus: seks(skandaal)-vägivald(krimi)-raha(võim). Kirjuta neist kolmest või ühest neist kolmest, ja oledki tehtud ajakirjanik. Veel parem, osale mõnes neist, ja su nimi jookseb läbi kõikidest kanalitest. Ja siis võid isegi Riigikokku kandideerida, sest nimi!

Klikimeedia – öeldakse. Jah. Aga kuskilt on see ju tulnud? Põhimõtteliselt on ajakirjandus järele andnud inimese madalamatele tungidele, sest niipea, kui on "siga tappis inimese", on lugu loetav. Aga kui kirjutad, et "uuele rahvamajale pandi nurgakivi", ei huvita see enam kedagi. Mis sest, et rahvamaja on inimeste jaoks kordi tähtsam kui anonüümne siga, kes tappis sama anonüümse inimese. Ja tegelikult ei tapnud, vaid lihtsalt inimese sõi liiga palju liha... Ja suri sellesse. Aga pealkiri! Eksole.

Kui sulle antaks Eesti ulme edendamiseks kümme miljonit eurot, siis kuhu ja kuidas sa selle paigutaksid?

Mina aitaks kõik virelevad ulmekirjanikud heale järjele, siis saadaks nad ümbermaakera reisile, et nad näeksid, mis toimub mujal. Et nad saaks kogemusi. Et nad kohtuksid erinevate kirjanikega. Et nad saaks osa sellest, milleks kunagi pole raha. Ja kui natuke üle jääb, siis teeksin kasside varjupaiga. Kassid on ju ulmelised, eks? ;)

Paar soovitust algajale – või ka edasijõudnud – kirjanikule?

Näh, mis nõuandja mina siin olen... Kordan ikka põhitõdesid: Loe? Loe palju. Ja kirjuta iga päev. Loo rutiin.

Aga paar soovitust Reaktorile? Millest sooviksid rohkem lugeda?

Hmm, Reaktor ise on juba pagana hea. Aga mulle meeldivad temaatilised numbrid. See, mis Mant tegi ükskord, porno-eri või mis ta oligi. Ja sina teed vist ju ka miskit temaatilist? Nii hoida. :)

Kuniks toimetus mul seda rangelt ära ei keela, siis jätkan inimestelt nende lemmikloomade kohta küsimist. Ma tean, et sul neid on! Räägi lugejale nendest paari sõnaga.

Oh, kui ma neist rääkima hakkan, ei jaksa keegi ära kuulata :D Ma olen lapsest peale olnud ses mõttes loomakestest sõltuvuses, et sel vahepealsel perioodil, kui olin tudeng Tartus, oli kõik aeg midagi puudu. Jah, kassid, koerad...

Lõvi on pärisoma kass. Ses mõttes, et ta on siin sündinud, siin üles kasvanud, teist kodu tal pole. Selline loomake, kes tuli keisrilõikega ilmale. Kõige pisem, kõige visam. Ainus, kes jäi pesakonnast ellu. Praeguseks on ta suur punane hiirekütt, kes on viimasel ajal ära õppinud nõudliku näumise. Kaisuloom. Ah, mul on kavas temast terve raamat kirjutada ;) Temast ja Põnnist ja Götzust.

Põnn oli mu oma väike armas loomake, kelle esimesest pesast Lõvi ongi...

Götterdämmerung, sõpradele Götz või Götzu, on aga leidlaps Haapsalust. Kuulsime teda auto all kisamas. Sealt me teda kätte ei saanud, aga ta tuli meile järgi... Pisike, hädine, hirmunud. Tõime ta koju. Praegu on ta eluarmas triibik, ilma kelleta seda maja enam ette ei kujuta.

Alles hiljuti elas siin ka Lilleke. Pisike koerake, kellel puudusid kõik pisikesele koerale omased vastikud omadused. Ta polnud nähvits, ei kisanud, ei kilanud, ei napsanud. Tark ja tore loom oli, elas 19aastaseks.

Aga olgu, oma loomadest ma tõesti võikski jääda rääkima, aga eks kuskil teises kohas, teisel ajal. ;)

Palju õnne, Sam Neill! (Kalver Tamm)

Nigel John Dermot Neill on 14 septembril 1947. aastal Iirimaal sündinud uusmeremaalane, kellele kuulub Clyde, NZ (rahvaarv 918) lähistel väike viinamarajaistandus, mõned loomad ja tagasihoidlik varjualune. Tema „man cave“. Eriti hästi tulevat tal välja Pinot noir. Laiemalt tuntud on see töökas mees aga Sam Neillina.

Minu esimesed mälestused Samist on seotud telesarjaga „Reilly, Ace of Spies“ (1983) mida üks kodumaine telekanal kunagi üheksakümnendate alguses näitas. Sarjades mängimist ei ole ta ära põlanud ka hilisematel aegadel. Teemasse minevatest tasub mainida miniseriaale Merlin (1998) ja „Merlin's Apprentice“ (2006) ja BBC dokumentaalsarja „Space“ (2001). Tuntud nimedena ei saa mainimata jätta „The Tudors“ (2007-2010) ja „Peaky Blinders“ (2013- ).

Ilmselt Reilly menu viis Sami mõned aastad hiljem James Bondi proovivõtetele, aga nagu ta ise ütleb ...It was all a bad dream. The lesson I learnt that day was never be bullied by your agent into going along to something you don’t want to do ever again... Bondiks sai Timothy Dalton ja Sam sai edasi mängida filmides, mis ei ole teda küll kunagi superstaari staatusesse tõstnud, aga pakkusid kõvasti rohkem vaheldust. Näitlemisega alustas ta tegelikult juba seitsmekümnendate lõpus austraalia filmides ja esimesed tõeliselt märkimisväärsed osatäitmised olid 1981. aastal.

Saatana endana filmis „Omen III: The Final Conflict“ ja spioonina Andrzej Żuławski suurepärases hulluses „Possession“. Märgilised ka rollide tasemel. On ju üks klassikaline Sam Neilli roll pigem peidetult maniakaalne pahalane, seni kuni seda manikaalsust saab juba niipalju, et pole jõudu enam peita (vaata ka „Memoirs of an Invisible Man“ (1992), „Event Horizon“ (1997), „Daybrakers“ (2009) ja The Adventurer: The Curse of the Midas Box (2013)) Ning teine klassikaline Sam Neilli roll on tavaline mees, kes pannakse pinge alla ja kes jõuliselt sahmides püüab olla „Tõeline Mees“, anda pahale pasunasse ja avaldada naisele muljet (näidetena ka „Dead Calm“ (1989), „Jurassic Park“ (1993) ja „In the Mouth of Madness“ (1994)). Stsenaariumide nõrkusest tulenevalt need paar kõige uuemat Sami võimetest väga head ettekujutust ei anna, eriti kui on nähtud nii „Possession“ kui ka kaks üheksakakümnendate pärli - lovecraftilik „In the Mouth of Madness“ ja Hellraiser kosmoses „Event Horizon“.

Aga kõigest järgemööda, räägime nende ülejäänute headest külgedest ka. „The Adventurer“ näiteks oli planeeritud filmisarja avalooks, õnneks ei ole talle aga ühtegi järge vändatud ja see on väga hea, liiga palju väärt ressurssi raisati juba esimese peale. Kui ikka Michael Sheen, Lena Headey ja Sam Neill on su filmis ja nad ei suuda oma tegelasi elama panna on midagi väga valesti. Vendade Spierigite „Daybreakers“ hiilgava algusstseeni ja huvitava ideega, tegelased küll kahjuks jällegi liiga üheplaanilised. „Juuraajastu Pargist“ tooks Sami osas välja selle toreda stseeni, kus ta ühel pätakal kõhu lahti ehmatab. Muidu läbinisti positiivne tegelane, aga korra demonstreerib seda endale omast oskust peaaegu mitte midagi tehes äärmiselt ähvardavana mõjuda. Vaatasin seda muuseas selles 3D-sse teisendatud formaadis (vaata ka „The Predator“ (1987)) ja väga meeldiv oli. Korra on Sam sama tegelast ka uuesti kehastanud – filmis „Jurassic Park III“ (2001).

Visuaalselt siiani muljetavaldavalt efektsena mõjuva filmis tegi Sam aga kaasa juba aastakese varem. Mängis John Carpenteri lavastatud „Memoirs of an Invisible Man“ (1992) üht väga põhimõttekindlat föderaalagenti, kes Chevy Chase' tegelaskuju rahvusliku julgeoleku huvidesse püüab rakendada. Filmis on näiteks stseen, kus nähtamatu mees vihma käes nähtavaks muutub. Ilus.

Ning olemegi sujuvalt jõudnud magusroani. John Carpenteriga tegi Sam Neill koostööd ka filmis „In the Mouth of Madness“. Sam on siin küünilise ilmavaatega kindlustusuurija, kes peab välja nuuskima, kuhu kurat on kirjastusele kuldmune munenud kirjanikuhärra kadunud. Kuldmunad võivad küll kergemini mõjutatavad lugejad natukene peast sassi ajada, aga et raha teatavasti ei haise on kirjastusel tungiv vajadus lubatud tähtajaks uus pehmekaaneline lettidele saada. Nii satubki Sam õrnalt innsmouthilikku linnakesse ja pääseb sealt kahjuks ka uue romaaniga pakku.

Eriefektide eest vastutas siin muuseas Greg Nicotero ja laheda detailina on ühes filmi võtmestseenis kasutatud The Carpenersi laulu „We only just begun“ (eriti kuna reeglina John oma filmidele kirjutab ise muusika).

Mingist pakku pääsemisest ei ole aga juttugi Paul W.S. Andersoni lavastatud „Event Horizonis“. Päästeoperatsioon kosmoses kisub aiva enam kiiva ja Sam Neilli kehastatud inseneri kaasabi, nii otsest kui kaudset, ei saa selles märkimata jätta. On „Alieni“ ja „Hellraiserit“, üks konkreetne kummardus ka „The Shiningu“ suunas, aga kindlasti mitte nende filmide kloon. Väärt vaatamine.

Kuidagi ei saa aga lahti mõttest, mis oleks võinud olla, kui stuudio poleks valmismaterjali poole tunni jagu kärpida lasknud, sest testpublik kaebles liigse gore üle ning siis seda kärbitud materjali mitte väga hoolega säilitanud, nii et directors cut jääb igaveseks olemata.

Neis kahes viimatimainitud filmis saab siis aga muuhulgas ka Sam oma näitlejameisterlikust näidata. Mulle isiklikult ei ole kunagi meeldinud selline alpacinolik ülevõlli hullus, minu meelest on palju hirmutavam ja ohtlikum pinna all kobrutav ja pisidetailides aimatav meeletus. Selline, mis paistab vidukil silmadest või kõverdunud suujoonest või kostub jäisest hääletoonist. Selline meeletus, mida ühel hetkel täiesti normaalse olekuga Sam Neill oskab oma tegelastes välja tuua.

Sam ei ole end kunagi mingi konkreetse žanriga piiranud ja ka nüüd juba vanema härrasmehena töö tegemist põlanud, nii et väärt filme ja telesarju, milles kaasa löönud on oluliselt rohkem, kui mina siin mainida jõudsin. Uuematest kindlasti roll „What we Do in the Shadows“ lavastaja Taika Waititi filmis „Hunt for the Wilderpeople“ (2016) ning vahva pisiosa sama lavastaja Thor: Ragnarokis (2017).

Kui keegi teab, kas Sam Neilli veine ka kodumaises kaubandusvõrgus saada on, võib lahkesti teada anda, seniks aga mehele palju õnne ja hapusid viinamarju.

Repliik: Looja ülbus (Jüri Kallas)

Tahan kirjutada ühest nähtusest, mis mind häirib, ärritab ja suisa vihastab. Keegi kiidab või siis pigem kritiseerib noort kirjanikku või kunstnikku ning siis noor ja väheteinu võtab kohe teatavat laadi vabandava hoiaku ja hakkab seletama, et ta veel algaja, ei oska veel jne. Vaat see hoiak mind ärritabki!

Jah, on teine äärmus, kus kiitja või kritiseerija saab vastu mölisemise stiilis, et ise loll ja ise süüdi, et minusugust ei mõista – selline variant pole ju samuti hea. Samas, häirib kuidagi vähem, sest kui ma olen lolliks kuulutatud, las ma siis olen. Elan üle!

Kriitika või isegi kiituse peale kaitsesse tõmbuv autor tekitab minus ahistussegust ärritust. Tekib küsimus, et kas autorit on nii palju materdatud, et tal pole enam enesehinnangut, või ta lihtsalt ei julge seda välja näidata. Loomisakt kui selline on intiimne tegevus ning oma intiimse tegevuse tulemuse rahvale kiitmiseks-kirumiseks väljatoonu on tegelikult saanud hakkama millegiga, mida enamus inimkonda pole suuteline tegema. Mitte mingil juhul. Olgu, moodne aeg ja wõrgukultuur jne on inimese üksiolekut ja piire maha lihvinud, aga suuresti vaid näiliselt. Sisuline üksiolek vaid süveneb, et umbes nagu seistes võõras linnas rahvamassis, kus keegi sind ei tea ja kedagi sa reaalselt ka ei huvita.

Jah, sageli tundubki, et loomisakt on selline mõnus ja peaaegu avalik tegevus, glamuurne niiehknaa. Oleme ju kõik näinud neid pilte, kus piibu ja kampsuniga kirjanik või kunstnik maalilises keskkonnas surematut šedöövrit loob!? Ja eks paljud meist teavad, kui vähe on sellel pistmist tegeliku eluga. Jah, alati on autoreid, kes suudavad kõike isiklikku ja suisa intiimset edevalt esitleda ning tundub, et nad sealjuures eriti ka ei põe. Suurem osa ei suuda ja need, kes suudavad ja tahavad, nende loodu on sageli ka selline pinnapealse poosi esitlemine.

Ulmes on autori ja loomiakti intiimsus ehk pisut väiksem, sest kõikvõimalikud autorite tandemid, ühismaailmad ja kirjutamistoad sunnivad end kasvõi kaasloojale pisut avama ning ulme on suures plaanis ka rohkem siiski väline, kui sisene. Mitte et seda viimast poleks, aga tarbivad massid ja ka paljud autorid usuvad, et pole...

Eelneva kokkuvõtteks tahangi tulla tagasi alguses öeldu juurde ja panna neile vabandavatele autoritele südamele, et pole põhjust. Kui sa ise oled rahul, oled millegi ägedaga hakkama saanud, siis käitugi nõnda! Neid, kes sulle selgeks teevad, kui mõtetu sa oled, kuidas sa midagi ei oska – neid on rohkem kui vaja ning päris sageli pole nende kriitika ka kuigi pädev. Looja peab ülbe olema! Ülbe just selles mõttes, et kui sa ise ka enda tehtusse ei usu, siis miks peaks teised..? Kuna ülbus, enesekindlus ja enesest hästi arvamine on niiehknaa paljude jaoks üks ja seesama, siis seda enam tasub arukalt ülbe olla. Austa ennast ja tea oma väärtust.

Robolahing 2018 (Agur Tänav)

Enne algust.

27. septembril toimus Raadi lennukiangaaris Robolahing 2018. Robolahing on puldiga juhitavatele või autonoomsetele lahingurobotitele mõeldud võistlus, kus masinad püüavad üksteist spetsiaalselt võitluse jaoks ehitatud areenil kahjutuks teha. Osa võttis 19 võistkonda. Taplemine oli tõhus, kuigi mitmetel robotitel ilmnesid juba enne lahingut tehnilised probleemid ja mõned ei jõudnuki areenile. Seevastu teised andsid täiega.

Raadi lennukiangaar on sedalaadi ettevõtmisteks vähemalt vaatajatele suurepärane koht. Juba hoone ise häälestab külalise brutaalse taplemise lainele. Ruum, milles võistlus toimus oli hästi kujundatud - treppidena tõusvad gladiaatorivõitluse amfiteatri astmed, millelt oli tõepoolest igalt poolt hea ülevaade areenile. Lisaks sinakas valgus, võitluse klaaspuur, aeg-ajalt areenilt üles pahvatavad leegid ja siin-seal üle ruumi leegitsevad tünnid - tunne, mis sellega loodi, pani tõepoolest ootama sädemeid pilduvat võitlust. Järgmisel korral soovitaksin aga, et õhtujuhi kõlarid tõstetaks kõrgemale, mitte ei jäetaks klaasseina ette, sest nagu ka siia juurde lisatud videotest näha - need olid ainsad asjad, mis segasid teatud nurga all vaatemängu sajaprotsendilist nautimist.

kolmas võitlus:

ja teine võitlus:

Korraldus oli muidu väga hea, parkimine oli hästi korraldatud, vaatemängude juurde oli kohale organiseeritud sobiv toitlustus, WC-d, seintel suured ekraanid, s.h. ekraan võistkondade robotiruumiga, õhtujuht, kelle räägitut oli hea kuulata, sest ta rääkis asjast, mitte ei puhunud niisama juttu ja muidugi - täpsus. Kui õhtujuht kuulutas välja, et asi algab täpselt 32 minuti pärast, siis nii see ka oli, ning vahepealsed ajalugemised olid samuti pidevalt juurdevoolavale rahvale abiks. Ainus, mida mina oskaks soovitada, on see, et kui aeg jõuab nulli, siis lähevad peale robotid, mitte ei hakata enne veel reegleid ja kohtunikke tutvustama. Selle töö saaks ooteaja sees ära teha. Ja teine mõte, mis tekkis - äkki saaks ühel ekraanil näidata korraks suurelt ka kõiki võistlustulle minevaid roboteid - näiteks sel hetkel mil neid areenile üles seatakse ning miks mitte ka mingi väike äpp telefoni, kus saaks näha roboteid, nende karakteristikuid ja kui on, siis ka varasemat võistluste ajalugu.

Rahvast oli palju, väga palju oli ka lapsi, kellest, nagu õhtujuhi küsimuse peale selgus, paljud on ise ehitanud Lego-roboteid. Arvestades, et Robolahingu eesmärk on tekitada inimestes huvi robootika, inseneeria ning mehaanika vastu, siis ürituse külalise seisukohalt võin öelda, et need eesmärgid täitis üritus kuhjaga. Väga huvitav oli ja kuigi minus endas pole kübetki inseneri tekkis endalgi tahtmine võistlusel osalemiseks üks tapjarobot kokku panna.

Ülevaade 2016. aasta ulmekilvast Estconil (Taivo Rist)

Estconi mälumäng 16. juulil 2016

1. Soodomas ja Komorras harrastati kõiki mõeldavaid patte ning sellepärast hävitas Jehoova need linnad ära. Ainult Lott oma perega pääses. Nad ei tohtinud põgenemise ajal tagasi vaadata. Loti naine siiski vaatas. Mis sai Loti naisest?

2. Ixion püüdis võrgutada peajumala Zeusi naist Herat. Selleks, et asjas kindel olla, andis Zeus millelegi, mille nimi on kreeka keeles Nephele, Hera kuju ja saatis selle Ixioni juurde. Ixion vägistas seda tükk aega. Sedamoodi võib Zeusi pidada seksinuku leiutajaks. Karistuseks seoti Ixion madude abil igaveseks pöörleva ja põleva ratta külge. Ixioni ja Nephele ühendusest sündisid kentaurid. Mida tähendab kreekakeelne sõna Nephele?

3. Algselt olid nad araabia mütoloogias liik džinne, kes elasid kõrbes varemetes, varitsesid rändureid ning tapsid ja õgisid nad ära. Angloameerika kirjandusse ilmusid nad XVIII sajandil, kus neist on ajapikku saanud jubedad peletised, kalmistuil elutsevad ja haudu rüüstavad libasurnud, kelle lemmikroaks on küll laibad, ent kes ei põlga nagu ehtsad sombidki elavat inimest peale hammustada. Sombidest on nad pisut arukamad ja umbropsu relvade ette ei roni. Mis peletised need on?

4. Ilmselt kõik Asgardi tegemistega vähegi kursis olijad teavad, et valküürid toimetavad tapluses langenud viikingid Odini kotta Valhallasse. Tegelikult lähevad sinna vaid pooled sangarid, sest teine pool läheb hoopis Folkvangris asuvasse Sessrumniri ühe teise Asgardi asuka käsutusse, kusjuures müütide kohaselt tehakse valik täiesti suvaliselt (ainuke oletus valiku osas võiks olla puhtisiklik, sest Sessrumniri omanikku olla ühes valküüridega ratsutamas nähtud). Millega heerosed Sessrumniris aega parajaks teevad, ei ole teada. Kes on see Odini konkurent langenud sangarite kogujana?

5. Pekol on kiior ja selle andis talle tema isa. Kiior on tammest tehtud ja kui seda põllule näidata, siis paneb see rukki vohama. Tänapäeval kuulub kiior ülemsootskale. Üks setu bänd kannab samuti nime “Kiior”. Mis on kiior?

6. Lippe, mis ei ole riigilipud, ei ole tavaliselt hea küsida, aga ma siiski küsin. Mis piirkonna lipp?

7. Väljas vaikne praeline,

libavaida sugrusida

uherles ja vurles kehus,

olid härmetud hugudrud,

viugusivad kaustjad karvid.

See oli luuletuse esimene salm. Kokku on neid 7, neist viimane kordabesimest. Tõlkis Risto Järv. Nimetage luuletuse pealkiri ükskõik kas originaalis või eesti keeles!

8. USA õhuvägi alustas 1952 UFO-de uurimise projekti, mis kestis 1969. aasta lõpuni. Projekti lõpuks tõdeti, et ei suudetud leida ainsatki tõendit maavälise tsivilisatsiooni olemasolust ja et ükski uuritud juhtum ei kujutanud ohtu riiklikule julgeolekule. UFO-juhtumite peamised allikad on massihüsteeria, hullumeelsete luulud ja teadlikud pettused. Mis värvi raamatusse koondati USA UFO-juhtumid?

9. "Tähtede sõjas" on Yodale tegevuse käigus varbaid juurde kasvanud. Esimeses osas on neid ühe võrra vähem kui järgmistes. Mitu varvast on Yodal ühel jalal teistes osades peale esimese?

10. Ivo Linnal ja "Apelsinil" on laul koolivennast Ainist, kes metafüüsikast innustust sai ja hakkas välja kutsuma ammugi surnud suurmeeste hingi. Kahjuks ebaõnnestunult, toanurgas vastu piiksus hiir vaid. Kuulsusi kutsus ta välja hulganisti, aga missugused kaks olid nende hulgas fiktiivsed, mitte reaalsed inimesed? Üks neist on tänini elus. Sõnad tegi Ott Arder.

11. Kes on kunstnik (1857–1914)? Ta joonistas palju müütilistel teemadel, eriti trolle, näiteks pildil on veetroll, kuid ka untsuläinud karujahti, kus karud jahimehi tapavad. Mustast surmast tegi joonistuste sarja. Pilt:

12. Supermeest ja tema armastust Lois Lane’i joonistas “Action Comicsis” Jerry Siegel. Kelle välimus oli talle eeskujuks Lois Lane’i joonistamisel? Nagu ikka, perenimest piisab, ehkki eesnime kirjutamine pole keelatud.

13. Muumiorus räägitakse, et parim moodus kellestki lahti saada on külvata tema koduõue ... kelle seemneid?

14. Mida tähendab Clifford D. Simaki nimes D?

15. Kelle kogumikele on BAASis kõige rohkem arvustusi kirjutatud? Tema 5 kogumikku on saanud kokku 58 arvustust keskmise hindega 4,50. (Kes kirjutab selle asemel teisel kohal oleva autori – temal on 92 kogumikku, mis on saanud 56 arvustust keskmise hindega 4,38 – saab 1 punkti.)

16. 25. oktoobril teatas BAAS:

surmapäev: Lord Dunsany (58)

sünnipäev: Rolf Krohn (66)

sünnipäev: Maks Olin (37)

sünnipäev: Charles Platt (71)

sünnipäev: Louis Thirion (92)

Ühele neist on kirjutatud rohkem arvustusi (13) kui kõigile ülejäänutele kokku (2). Kellele? Tema leiutas ka kõrvaloleva malevariatsiooni.

17. Kuidas nimetatakse pokkeris kombinatsiooni, kus mängijal on käes poti äss, risti äss, risti kaheksa ja poti kaheksa? Viiendaks kaardiks on legendi teisendites tavaliselt risti emand. (Kaht paari mitte pakkuda!) Tegu on vägagi horrorliku terminiga.

18. Nende esemete näol on väidetavalt olnud tegemist Kolumbuse-eelsest Mesoameerikast pärinevate mälestistega. Üks kuulsaim neist on nn Mitchell-Hedgesi oma, mis avastati 1927 Briti Honduurasest (tänapäeval Belize), mitut neist on omistatud asteekidele. Tegelikkuses on aga kõik sellised „leiud“ osutunud pettuseks, kuna lähemal uurimisel selgus, et tegemist on Euroopas tööstuslikult toodetud esemetega. Mis esemetega on tegemist? Filmiasjatundjatele võib vastamisel abiks olla üks 2008. aasta suurimaid kassahitte.

19. Äksil asuva Jääaja keskuse uhkeim eksponaat on mammuti topis. Kuna mammuti karva kusagilt võtta ei ole, siis mis materjaliga topis kaeti?

20. Tartu linnaliinibussides hakkas eelmise aasta septembris kehtima uus paberivaba piletisüsteem. Sõiduõiguse lunastamiseks tuleb viibata vastava kaardikesega tuvasti ees. Pensionäridel on sõit endiselt tasuta, ent kuna arvutisüsteem ei saa aru mõistest "piiramata aeg", siis on pensionäride tasuta sõidu õigus puhttehniliselt piiratud konkreetse kuupäevaga, milleks on 1. jaanuar mis aastal? Samal aastal toimub tegevus Dmitri Gluhhovski viimases ulmeromaanis ja mitmes Hollywoodi kassahitis, näiteks äsja Kuldgloobuse võitnud “Marslane”, “12 ahvi” ja “Mina, robot”. 100-aastaseks saavad Robert Silverberg, Woody Allen ja praegune Saudi Araabia kuningas Salman. ±2 aastat annab 1 punkti.

21. 21. augustil teatas BAAS:

sünnipäev: Leonid Andrejev (144)

sünnipäev: Anthony Boucher (104)

sünnipäev: Miriam Allen deFord (127)

sünnipäev: Jana Dubinjanskaja (40)

sünnipäev: Vesela Ljuckanova (80)

sünnipäev: Warren C. Norwood (70)

sünnipäev: Lucius Shepard (68)

Ühele neist on kirjutatud rohkem arvustusi (56) kui kõigile ülejäänutele kokku (4). Kellele? Eesti keelde pole teda tõlgitud, põhilised arvustajad on Meelis Sepp ja Raul Sulbi.

22. Barcelona OM-l ei läinud Leedu korvpallitiim pronksmedaleid vastu võtma ametlikus vormis, vaid sellises lõbusas särgis. Sestpeale on see luukere saanud Leedu korvpalli mitteametlikuks maskotiks, mida võib kohata ikka ja jälle kuni tänapäevani. Miks on särgil luukere? Vastuseks piisab kahest sõnast.

23. Ühe ulmeromaani pealkirja kohtab Tallinna kesklinnas sageli. Seda nime kannab liiklusvahend, mida üllatuslikult ei toodeta selles riigis, kust romaan pärineb, vaid selle naaberriigis. Sellenimeline maja on ka olemas. Kirjutage pealkiri, autorit ei küsita.

24. Maailma ainuke Darth Vaderi monument asub Odessas. Tegu ei ole siiski originaalkujuga, vaid teise monumendi täiendamisel saadud taiesega. Keda kujutas algne skulptuur?

25. XXI sajandil rikastus eesti surmakultuur uue mõistega promessioon, mis tähendab surnu muutmist ... milleks? Seda tehakse külmmeetodil.

26. Pildil olijast rääkiv multifilm jooksis reedeõhtuti "Sex Püstolsis" ulmefännide kokkutuleku ajal. Ta on igaühe ... ja igaühe ..., mis on juba iseenesest vägagi ulmeline. Nendest kahest sõnast moodustub multifilmisarja pealkiri, mida küsingi. Vastata võib ükskõik kas eesti või inglise keeles.

27. Missugust elukutset pidas Super Mario? Pole see nii haruldane ühti, leidub tänapäeva Eestiski.

28. 1993. aastal avastati umbes 2 km läbimõõduga asteroid, mis sai nimeks 46610 Bésixdouze, kusjuures 46 610 on kuueteistkümnendsüsteemis B612. Missugune tegelane elas asteroidil B-612? Umbes nii suur tema asteroid pidigi olema.

29. Mida müüakse selle ukse taga, mille peale on kirjutatud "Snikt"? See uks asub Ameerika Ühendriikide saatkonna keldris.

30. Viigilahutusküsimus. Kui mitu “Algernoni” numbrit on ilmunud?

Vastused

1. muutus soolasambaks. 1. Mo: 19-26. TR.

2. pilv. Vendade Stephanideste “Iidsete aegade lood”, lk. 55.

3. guulid. RP.

4. Freyja. RP.

5. nui. Valitsuskepp on samuti õige. RP.

6. Wales. TR.

7. “Jabberwocky”, eesti keeles “Jorruline”. TR.

8. sinisesse. W, The Blue Book. TR.

9. 4. "Eesti Päevalehe" lisa "LP", 19. detsember 2015. TR.

10. Ali-Baba ja Batman. TR.

11. Theodor Kittelsen. TR.

12. tema oma naine Jean Siegel. W. TR.

13. hatifnattide. V, W. TR.

14. Donald. W. TR.

15. Indrek Hargla 2 p., Robert Silverberg 1 p. TR.

16. lord Dunsany. RP, TR.

17. surnud mehe käsi. W. RP.

18. kristallpealuu. RP.

19. hobusejõhvidega. RP.

20. 2035. RP.

21. Lucius Shepard. TR.

22. Leedu korvpallimeeskonna esimene sponsor oli “Grateful Dead”. RP.

23. “Solaris”. TR.

24. Leninit. RP.

25. kompostiks. RP.

26. “Onu vanaisa” (“Uncle Grandpa”). W. TR.

27. torumees. TR.

28. Väike Prints. W. TR.

29. koomikseid. TR.

30. 122. 2 punkti piir on 98–146, 1 punkti piir 74–170 ja midagigi saab

vahemikus 52–192. TR.

V – Vikipeedia, W – Wikipedia.

Küsimused koostasid Rauno Pärnits (RP) ja Taivo Rist (TR).

Estconi 2016. aasta mälumängu analüüs

1. Muutus soolasambaks (12). 1 punkti andis: muutus kiviks (2).

2. pilv (0). Kosmosemutid said udu eest 1 punkti. Veel pakuti hobune

(4), ingel, kits, puu, rõõm, savi, skulptuur ja sukubus. 2 ei vastanud.

3. guulid (11). Veel pakuti efreeti, ifriit ja nefilim.

4. Freya (2). Lugesin õigeks ka Freyr. Veel pakuti Hel (2), Loki (2),

Loki poeg, Sessrum, Seti, Thor ja Tyr. 2 ei vastanud.

5. sau (3). Lugesin õigeks ka vemb. Veel pakuti fallos = riista kuju,

leivalabidas (2), ader, kannel, koot, munn ja Peko. 1 ei vastanud.

6. Wales (10). W. Veel pakuti Camelot, Lancaster ja Valküüria. 1 ei

vastanud.

7. “Jabberwocky” (2) ehk “Jorruline” (0). Veel pakuti “Snarkijaht” (2),

“Beowulf”, “Kalevala”, “Kaustjad karvid”, “Ounamoinen”, “Runcible”, “Soe

needmine” ja “Öö”. 3 ei vastanud.

8. sinine (6). Veel pakuti must (3), hall (2), kollane, punane ja

roheline.

9. 4 (8). Veel pakuti 3 (2), 5 (2), 7 ja 8.

10. Ali Baba (2) ja Batman (2). Kahepunktivastust ei tulnud. Veel pakuti

Sherlock Holmes (4), Hamlet (2), Jeesus, Miki-Hiir, Mona Lisa, Nemo,

Prometheus, Shakespeare ja Vana Toomas. Enamik ei pakkunud mõlemat.

11. Theodor Kittelsen (2). Veel pakuti Edward Munch (2), Boske, Karl

August Hindrey, Tove Jansson, Johann Köler, Norra neid, Rasputin ja Günther

Reindorff.

12. oma naine Jean Siegel. Nulliring. Pakuti Marilyn Monroe (7), Joan

Crawford, Judy Garland, Audrey Hepburn, Grace Kelly, Barbara Streisand,

Elizabeth Taylor ja Shirley Temple.

13. hatifnatid (6). Veel pakuti külmakoll = Urr, ohakas (2), haisuloom,

talv, võilill ja õnn.

14. Donald (7). Veel pakuti Daniel (2), Dick (2), Dwight (2), Doppin ja

Dumas.

15. Indrek Hargla (4). 1 punkti andis Robert Silverberg. Veel pakuti Lew

Berg, Ray Bradbury, Neil Gaiman, Stephen King, Stanislaw Lem, Lovecraft,

Metsavana, Arvi Nikkarev ja Strugatskid.

16. lord Dunsany (8). Veel pakuti Charles Platt (4), Max Olin ja Louis

Thirion.

17. surnud mehe käsi (3). Veel pakuti black house, dark house, dead

hand, dead house, death house, kabel, kuradi sarved, must lesk, surnuaed ja

surnupealuu. 1 ei vastanud.

18. kristallpealuu (9). 1 punkti andis tulnuka pealuu. Veel pakuti kann,

sulerüü, tulekivist pistoda ja unenäopüüdja.

19. hobuse jõhvid = hobune. Veel pakuti piison (5), inimjuuksed,

jääkaru, karu, mopid, nailon, pühvel ja tarvas.

20. 2035 (3). 1 punkti andsid 2034 ja 2036 (2). Pakuti 2019 kuni 2059.

21. Lucius Shepard. Tühistati, sest vastus oli küsimuste lehel kirjas.

Sellegipoolest laekus 2 vale vastust.

22. “Grateful Dead”. Nulliring. Pakuti “Iron Maiden”, Jolly Roger,

kartulikatk, kuni surmani, Leedu piraadid, Miks mitte?, Mängime surmani,

Nälg oli, surmast tugevam, Vilniuse teletorn ja Vilniuse veresaun. 3 ei

vastanud.

23. “Solaris” (5). Veel pakuti tramm (3), Moonika = Monika, Christine ja

Trollime. 2 ei vastanud.

24. Lenin (12). Veel pakuti sõjamees ja tundmatu sõdur.

25. väetiseks (2). Veel pakuti teemandiks (2), kuivainepulbriks =

pulbriks, doonorelunditeks, jääskulptuuriks, jäätiseks, muumiaks,

näituseeksponaadiks, puuks ja sombiks. 1 vastus polnud loetav.

26. onu (2) vanaisa. Mõigu KEK sai ainsana 2 punkti. W. Veel pakuti

sõber (4), isa (2), vaenlane (2), ema, madrus Popeye, poeg, sneaky bitch,

tola, vend ja õde.

27. torulukksepp (6) = torumees (6) = torujüri. Veel pakuti puusepp.

28. Väike Prints (9). Veel pakuti Ford Perfect ja Oliüks. 3 ei vastanud.

29. koomikseid (4). Veel pakuti mitte midagi (3), piim, relvad, snäkid,

tedretähnid ja varastatud kraam. 2 ei vastanud.

30. 122. Pakuti 5–120. Vähemalt 2 punkti sai 5 võistkonda ja 5 jäi

punktita.

V – Vikipeedia, W - Wikipedia, B – venekeelne vikipeedia.

Ulmelähedast Wikipedias (Taivo Rist)

Mina olen eestikeelse vikipeedia ja ülevikipeedialise pildikogu Commonsi administraator ning vastutan eestikeelse vikipeedia esilehe eest. Ingliskeelse vikipeedia ja Commonsi esilehel on iga päev erinev sisu ja osa sellest seondub otsapidi ulmega. Esilehele valitakse eriti kvaliteetset materjali: eeskujulikke artikleid, eeskujulikke pilte ja muud sellist. Kunagi kirjutasin aeg-ajalt ulmelisti sellest ülevaadet, aga enam ma seda listi ei jälgi. Mõtlesin, et nüüdsest võin koostada seda ülevaadet "Reaktori" jaoks ja pidada vastavat rubriiki. Kõigepealt ülevaade augustikuus toimunust.

PÄEVA MATERJAL INGLISKEELSES VIKIPEEDIAS

KUU ÕNNETUS: "Darlwyne'i" uppumine (1. august, aastapäev)

Laev läks merele 31 inimesega pardal, enamjaolt noored. Tagasi ei tulnud

ükski. 12 surnukeha siiski leiti.

https://en.wikipedia.org/wiki/Loss_of_MV_Darlwyne

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: Oxalaia (19. august)

Oxalaia oli 12–14 m pikk ja kaalus 5–7 tonni. Ta on kõige suurem, kes iial

Brasiiliast leitud, aga elas ka Põhja-Aafrikas. Nägi välja ja elas

krokodilli moodi, ainult seljas oli hirmus küür.

https://en.wikipedia.org/wiki/Oxalaia

KUU ULMETEOS: "Nahkhiir" (23. august, esietenduse aastapäev)

See näidend andis suure panuse Nahkhiirmehe ehk Batmani kujunemisse. Eks ta

selline vahepealne ole, kohati meenutab Batmanit, kohati veel Sherlock

Holmesi. Nagu mingi australopiteekus: pooleldi juba inimene, pooleldi veel

ahv. Näidend esietendus 1920, esimene film sellest tehti 1926. Batmani

fännid peaksid üle vaatama, millega tegu.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Bat_(play)

KUU ULMEMÄNG: "Fantasmagooria" (24. august, väljatuleku aastapäev)

Õuduskirjanik ostab vana häärberi. See kuulus sada aastat tagasi mehele,

kes musta maagiat harrastas ja kõik oma 5 naist tappis. Mees oli seestunud

deemoniga, kelle õuduskirjanik jälle valla laseb. Aga tema õpilane on ikka

veel elus, ehkki 110-aastane! Üldse saab näha kümmekonna inimese surma. Kui

oled osav, siis ka deemoni oma. Mängus on nii palju vägivalda ja ka

vägistamisstseen, et USA suurim mängude jaemüüja CompUSA keeldus seda müüki

võtmast ning lastekaitse- ja usuorganisatsioonid protestisid mängu vastu.

Müügile tulid niisugused asjad kasuks. "Doom" oli veel verisem, aga seal ei

saanud surma inimesed, vaid ... tapmiseks mõeldud jõletised.

https://en.wikipedia.org/wiki/Phantasmagoria_(video_game)

KUU ULMEAJAKIRI: "Tales of Wonder" (25. august)

1937–42 ilmus Suurbritannias 16 numbrit. Algas 128 leheküljega, lõpuks

kahanes 72 leheküljele. Ilmus korra kvartalis ja maksis 1 naela. Muu hulgas

avaldas see Arthur C. Clarke'i ja William F. Temple'i esimese müüdud loo

ning hulga varast materjali John Wyndhamilt ja Murray Leinsterilt. Ajakiri

lõpetas ilmumise sellepärast, et toimetaja kutsuti sõtta. Kuid tema

majanduslik edu andis tuule tiibadesse mõnelegi teisele Briti

ulmeajakirjale.

https://en.wikipedia.org/wiki/Tales_of_Wonder_(magazine)

KUU TAIFUUN: Nabi (29. august, moodustumise aastapäev)

Maadleja Heiki Nabi käib vastastest ikka üle, taifuun Nabi Jaapanist

samamoodi. 35 inimest hukkus, enamus Jaapanis. Kahju tekkis ligi miljardi

dollari eest. Kõige sademeterohkemate Jaapani taifuunide edetabelis on Nabi

5. kohal, Mikado-nimelises kohas vesistas ta 1,3 meetrit vihma, rohkem kui

Eesti kõigi aegade rekord aasta peale kokku. Austuse märgina saadeti Nabi

pensionile ja seda nime ei anta enam iial ühelegi taifuunile.

https://en.wikipedia.org/wiki/Typhoon_Nabi

KUU KATASTROOFIPILT: I-35W Mississippi silla kokkuvarisemine (1. august,

aastapäev)

Foto tundub tõepoolest sürreaalne. Kokkuvarisemise hetkel (kell 18.05) oli

sillal 111 sõidukit, aga millegipärast hukkus üksnes 13 inimest.

KUU MAAL: Peter Paul Rubensi "Leukippose tütarde röövimine" (13. august)

Kes tahab endale naist röövida, võtku siit õppust. Mõlemale naiseröövlile

lõppes üritus surmaga, isegi surematule Polydeukesele.

KUU MAAL: Rembrandti "Belsassari pidu" (23. august)

Babüloonia kuningas Belsassar pidutseb, kui korraga kirjutab nähtamatu käsi

juudi tähtedega seinale "Mene, mene, tekel, ufarsin!" Ükski kuninga

tarkadest ei mõista juudi tähti ja kuningas laseb kohale tuua targa juudi

Taanieli, kes seletab seda kirja nii, et kuningas varsti sureb. Samal öösel

surebki.

KUU ELUKAPILT: Nembrotha cristata (24. august)

Kas olete näinud ilma kojata, täpilist, tiivulist ja tutiga tigu? Kes

justkui kiirgaks valgust ja ühtlasi paistaks läbi? Ladinakeelne liiginimi

"cristata" tähendabki "tutiga". Eestikeelne nimi puudub, aga tutt-tigu

võiks kõlvata. Täpid on hoiatuseks: ära söö mind, olen mürgine.

KUU LOEND: Kõige lähemate eksoplaneetide loend (10. august)

Kõige lähem asub Proxima Centauri ümber ja loetakse potentsiaalselt

asustatavaks. Kaugus 4 ja veerand valgusaastat.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_nearest_exoplanets

KUU LOEND: Mesopotaamia jumalate loend (24. august)

Tähtsamatele jumalatele on vastavusse seatud oma planeet, metall ja värv,

peajumalale koguni punavalgemust trikoloor, kahtlaselt sarnane tänapäeva

Süüria lipule, mis Mesopotaamia alale ulatub. Loendist leiab ka Jahve

(Jehoova), see oli kuri jumal, kelle Enki ja Enlil alistasid ja põrmu

heitsid ning juutidele järgnes piiblistki tuttav Babüloonia vangipõlv.

Mesopotaamlased pidasid Kuud roheliseks, vist sellepärast, et kollane värv

oli juba Päikesega seostatud.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Mesopotamian_deities

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU KOSMOSEPILT: Komeet C2014 Q2 (Lovejoy) (17. august)

Kas olete kuulnud komeedist nimega Armurõõm? Vaadake siis, kuidas ta nägi

välja 2014. aasta lõpus, kui ta Päikesest väga lähedalt möödus. Järgmine

kord saate Armurõõmu näha 8–11 tuhande aasta pärast, juhul kui nii kaua

elate.

KUU PROGNOOS: Linnutee ja Andromeeda udukogu kokkupõrge (6. august, pikkus 3.12)

Meie armas Linnutee galaktika, kuhu kuulub Päikegi, hakkab vähem kui 4

miljardi aasta pärast kokku põrkama Andromeeda udukoguga. Õnneks paiknevad

tähed galaktikates nii hõredalt, et Päikesesüsteemi kokkupõrge mõne tähega

on ebatõenäoline. Päike koos planeetidega võidakse küll tekkivast ühendatud

galaktikast välja heita, aga see ei mõjuta elu Päikesesüsteemis, kui seda

veel olema peaks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Milky_Way_and_Andromeda_galaxies_are_destined_to_collide.ogv

KUU KOSMOSEVIDEO: "Explorer VI" start (7. august, aastapäev, pikkus 1.11)

7. augustil 1959 saatis USA kosmosesse raketi "Explorer 6", mis kaalus 64

kg. Juba 11. septembril lakkas ta töötamast. Samal aastal katsus USA seda

alla tulistada ja laskis 6,4 km võrra mööda, mida USA-s peeti isegi heaks

saavutuseks. Niimoodi algas valmistumine tähtede sõjaks. 1. juulil 1961

kukkus satelliit ise alla.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:1959-08-10_Explorer_VI.webm

Mänguarvustus: Children of the Dead Earth (J. J. Metsavana)

Kõik hard-SF fännidest arvutimängurid võivad rõõmustada. Lõpuks ometi ei pea enam piirduma füüsikaliselt aspektist täieliku nonsensina tunduvate lahingutega. Arvutimängumaailmas on nüüd olemas realistlik kosmoseõja mäng, kus relvad, kiirendused ning orbiidid on kõik võimalikult korrektsed.

Kui asi tundub esmapilgul liiga keeruline, siis pole põhjust muretseda. Sissejuhatav peatükk on päris põhjalik ning käib samm-sammult kõik mutrid ja poldid ning orbiitidemuutmised üksikasjalikult läbi. Alustuseks tuleb näiteks lihtsalt tankurlaevaga kuu orbiidil edasi-tagasi manööverdada ja hättasattunud laeva tankida. Edasi tulevad juba esimesed arglikud konfliktid vaenuliku fraktsiooni alustega, siis laevastikega jne.

Aga realistlik kosmosesõda on ju igav? Tahaks ilmselt mõni teadlikum lugeja küsida. Jah, mingeid üli-efektiivseid manöövreid ja „dogfighte” siin tõesti ei toimu. Enami missioone, mida ma olen ise siiani mänginud, tähendavad üldiselt seda, et ühtlustad oma orbiidi vastasega, lendad tast mööda ja lased kõik ribapüsside või laserite rauad tühjaks lootuses, et suutsid seda teha kiiremini ja tõhusamalt kui vastane. Kahurid-laserid tulistavad seejuures automaatselt niipea, kui vastane laskeraadiusse jõuab. Ega teisiti väga seejuures saakski, sest õige laskeaken tekib vahel loetud minutiteks ja siis tuhisevad mõlemad vastased taas oma teed ning neid lahutab taas tuhandeid kilomeetreid.

Peamine, mida kosmoselaevapiloot lahingus määrata saab (lisaks orbiidi seadistusele) on põike- ja rünnakumanöövrite stiil ning samuti peamised sihtpunktid. Et kas püüad otse reaktorile pihta saada või lähed hoopis madalamal rippuvaid vilju ehk radiaatoreid noppima. Orbiitide muutmine ja sättimine tundub esmapilgul keeruline aga mängumootor on nõus palju aitama ja pakub teatud juhtudel ise juba sobivaid variante. Ütleks isegi, et kohati on orbiitide seadistus parem kui Kerbalis.

Mootorite puhul on silmas peetud, et need oleksid kõik inimkonnale piisava tahtmise korral ehitatavad ja võimalikult realistlikud, mis praktikas tähendab, et kõik sõjalaevad liiguvad tuuma-ajamite jõul ning Alcubierre warp ajameid või ussiauke ega allruumi siin pole. See tähendab, et tuleb hoolega jälgida ka propellandi hulka ning vaadata, et seda mõttetutele manöövritele enne vastase kohtumist ära ei raiska.

Lisaks orbiitidele ning kiirendustele harib antud mäng ka laserite, relsskahurite ja droonide asjus. Laevu, millega sõita on palju alates lihtsast paari laseri ja relsskahuriga hävitajast kuni terve droonikandjast emalaevani. Ma pole seejuures füüsik aga vähemalt pealtnäha tunduvad kõikgi relvade omadused, võimsused, laskeraadiused jms vägagi teaduslikult täpsed. Enamike relvade juures on ära toodud ka tabamistõenöosuste graafikud ja nende muutumine ajas ning ruumis ja manuaalist saab soovi korral alati lisainfot lugeda. Eriti karmidele kosmosesõjarditele on võimalus seejuures ka ise omale sobivaid relvi-mootoreid disainida ning neist ideaalseid kosmoselaevu kokku panna. Tõsi küll, see võimalus lukustub lahti alles siis kui esimesed baasmissioonid on juba tehtud.

Ahjaa, mõned mööndused realismi arvelt on mängurõõmu suurendamiseks siin siiski tehtud. Näiteks teatab mäng üsna varakult, et lasertuli pole kosmoses tegelikult nähtav aga visuaalse nauditavuse huvides on arendajad selles suhtes silma kinni pigistanud. Minuarust on see aga vajalik mugandus, kuna eri spektriga laskvate laserite tule alla sattumine on visuaalselt päris ilus kosmosedisko. :)

Antud mäng kinnitab taas mu vana veendumust, et kogu kosmosesõda on kõige lähedasem asi allveesõjale. Ainult vahemaad on suuremad ja peitu pugeda raskem. Ise soovitaks seda mängu eelkõige kosmosesõdade kirjutamisambitsoooniga ulmeautoritele. Võimalus ise kosmosekonflikte simulaatoris läbi proovida on lahe kogemus ja annab täpsema pildi, mis ikkagi juhtub, kui kaks kosmosetsivilisatsiooni otsustavad laserid ristata. Võin omast kogemusest kinnitada, et kuiv artiklite lugemine ei anna ligilähedaseltki sama head pilti, kui paar mängusessiooni. Sandboxi alt on võimalik aga lausa võimalik oma tekstides eksisteerivaid lahinguid läbi mängida. Pange aga Youtubest "5 Hours of Relaxing Psychedelic Space Rock" mängima ja proovige järgi.

Toon lõpetuseks ka ühe tavalise missiooni kirjelduse. Vaja on ümber ühe pisikaaslase tiirlev vastase alus kahjutuks teha. Delta-v’d ei ole just palju ehk orbiitide klapitamine ja otserünnak laseritega ei tule kõne alla. Seega siis pommitame üksteist rakettidega. Tema püüab mind lihtsalt suure hulga soojustundlike kineetiliste rakettidega õnneks võtta. Mina loobin nonde eemalepeletamiseks peibutisi ja tulistan vastu tuumarakette, mida vastane relsskahuriga maha nopib. Esimene raund suudab ta maha noppida, aga teisel korral lasen välja liiga palju rakette korraga ja nende püüdmine käib vastasele üle jõu. Hekteks lööb kosmos tuumatulest pimestavvalgeks ja siis teatab mäng, et olen taas võitnud.

Trailer

Lagrange'i punktide kasutamisest kosmoselennul

Mänguarvustus: Prey ehk tulevik tänapäeval (Aap Toming)

Mänguaeg: 40h

Mängu tüüp: peategelase silmade läbi kogetav ulmeline märulirollimäng

Hind: 30 eurot (Steam-is seisuga 25.9.18)

Palju sinist, aga loodus puudub? Jah, see on ulme.

Nüüdisajal on Valve lõpetanud legendaarsete üksikmängude tegemise. Enamgi veel, ta keeldub isegi mainimast numbrit 3. Võib-olla sellest lähtuvalt puudubki BioSystem Shock 2 spirituaalsel järglasel nimes number ja piirdutud on ainult ühe neljatähelise sõnaga: „Prey”. Valve saamatuse tõttu on Prey ja paljude-paljude teiste heade üksikmängude rahastajaks Bethesda, keda siinkohal minu ja teiste üksikmängude austajate nimel tänada tahaks. Aitäh, Bethesda!

„Prey” on tabavalt pandud nimi. Kui valida veidike keerukam raskustase, siis on mängija peamiseks ülesandeks tegelikult terveks mänguks muutuda saakloomast kiskjaks. Meenub klassikaline sotsiaalset foobiat taltsutav ütlus: „Mitte mina ei ole siin ruumis kinni teiega, vaid teie olete siin ruumis kinni minuga.”

Algne saakloom võib olla seksistlikult paraku ainult mees või naine ja mängu algus ise on... Omapärane. Kui film Truman Show tuttav on, siis peaks tuttav olema ka mängu alguse stsenaarium. Kõik on ilus ja igav kuniks kõik on hoopis pea peale pööratud ja peab kuhugi jooksma.

„Prey” universumis Kennedy atentaat aastal 1963 ei õnnestunud, mis omakorda muutis ajaloo kulgu nii, et kosmoseuuringuid vaatamata tehnoloogilistele puudujääkidele jätkati. Seega leidub mängust hulgaliselt ilusaid retrofuturistlikke, brutalistlikke ja art déco stiilis ruume. Kes oleks võinud arvata, et Kennedy oli ka mõjukas sisedisainer?

Sixties coming back

Ruumid on täis asju, mille varastamist mitte keegi pahaks ei pane. Olen alati kahtlustanud, et mängudisainerid teavad inimpsüühikast midagi, mida meie ei tea ja mida nad rõõmsalt ekspluateerivad. Mis oleks lõbusam kui pärast järjekordse kolli mahalöömist või seifi lahtitegemist tasuta nänni saada? Just, saada tasuta nänni, mis antud olukorras hädavajalik on.

Sarnaselt naftaga, mis musta, kleepja ja õlisena meie maailmas oma võimalustega ahvatleb, aga tagajärgedega hirmutab, on ka Prey 2035 aasta tulevikuvisioonis olemas musta värvi pahalane, kelle olemust uuritakse ja kelle vastu ühel hetkel ka võideldakse.

Liiga palju juuksegeeli

Must pahalane on siinkohal erinevates vormides, liigub vahel ülikiiresti, kasutab telekineesi, pritsib elektrit, tuld jms. Ning hõivab ning kontrollib oma vaenlase meeled.

Asja teeb otseloomulikult põnevaks see, et alguses kätteantud mutrivõti või 9mm püstol muutub iganenud vahendiks, sest mitte ainult ei leia mahajäetud koridoridest relvi, vaid mängija ise muutub mängu jooksul vägagi eksootiliste tulnukvõimetega kangelaseks. Või anti-kangelaseks.

Kui erinevad lahinguid võib võtta kui mängu kõige nõrgemat osa – tegemist on ikkagi ju eelkõige rollimänguga – siis moraalsed otsused ja üleüldine psüühikaga mängimine on kohe kindlasti „Prey” jõunumber.

Tegevusetus on kah tegu

Kui sa näed, et rong on sõitmas viiele inimesele otsa, ent sul oleks võimalik rong juhtida teisele teele, kus on vaid 1 inimene rööbastel, siis kas sa teeksid seda? Aga kui seisaksid perroonil, rong sõidaks taas otsa viiele inimesele ja ainuke viis neid päästa oleks lükata paks mees rööbastele, kas sa teeksid seda? Kui oleks analoogne olukord, ent rööbastel oleks sinu kallim ja vanemad ja ainuke võimalus neid päästa oleks ise rööbastele hüpata, kas ohverdaksid end?

Kui tähtis on sinule üldse olla inimene? Kui tähtis on sulle empaatia? Kas kõike võib ohverdada võimu nimel?

Seoses eelnevaga, kõhedusttekitava heliribaga, tulnukatega, mis suudavad ennast muundada kohvitassideks ja teisteks tarbeesemeteks, on „Prey” tasandite uurimine üsna pingetpakkuv kogemus – ja seda heas mõttes!

Aga võib-olla on hoopis post-it note tulnukas?

Just siis, kui koridorid tunduvad samasugused ja tulnukate kaksikvendi on liiga palju nähtud, suudab mäng kas sündmustes midagi uudset genereerida või keskkonda täiesti muuta.

Kas ma juba ütlesin, et kosmoses saab kõndida? Jah, kosmoses saab kõndida!

Kosmoses saab ringi lasta ja üllatavalt vabalt ringi liikuda. Ja otseloomulikult „Prey”-le omasel viisil natuke püksi teha kui vaakumkeskkonna süsimustast varjust tuleb välja veelgi mustemate kavatsustega suur must tulnukas.

(Siinkohal EKRE tsitaatidest siiski hoiduksin.)

Ülekaal kadunud nagu hopsti

Kummalisel kombel saab uusi asju mängus juurde õppida ainult spetsiaalsete „neuromodide” abil. Monoklid, mille pikad ja teravad ogad mängija silma kaudu ajju lükkab. Seda valulikku protseduuri peab tegema vaatamata sellele, et kirjandust pea igal pool leidub. Väikeseid klippe raamatutest, emaile, sildikesi ning kadunukeste helisalvestisi – seda kõike võib huvi pärast lugeda ja kuulata ent peategelast need ei eruta. Sarnaselt Trumpiga inimesed tulevikus nähtavasti eriti ei loe.

Ogadega monokliga saab arendada relvaoskuseid, vilkuvaid relvaoskuseid, veidrad relvaoskused, refleksid, elupunktid, asjade remontimine, asjade leviteerimine jne-jne.

"Torgata, torgata, torgata!"

Vanad head oskuste kategooriad nagu „Häkkimine 1” või „Torumees 4” on tagasi. Meenub viimane deit, kus juba 5 minuti jooksul selgus, et „Kohting 5” oskused puudusid ja seega pidi üksinda elupunkte kohvi ja toitu tarbides taastama :C

Aga „Prey”-s on asi lihtne.

Tahad olla kiirem ja hüpata kõrgemale? Ogaline monokkel aitab. Märkad soovitud esemeid teisel pool ust, aga uks on kinni? Häki uks lahti. Või võta ukse taga oleva valvuri mõistus üle. Või tee pisikesse aknasse auk ning tõmba soovitud ese mõttejõul enda juurde. Variandiks on haarata amb ning lasta august läbi nool, mis ukse kõrval olevat nuppu tabab ja ukse lahti teeb.

Protip: kui ukse ees on suured rasked metallkastid ja silma kaudu veel steroide süstinud pole, siis piisab ka lõhkeainete loopimisest kastide suunas. Plahvatusel on suur jõud!

Plusside poolest ei suuda arendajaid aga ära tänada selle eest, et „Prey” on jäänud elupunktide süsteemi juurde. Kui hakkama ei saa, siis on varsti elupunktid nullis ja tuleb olukorrale lähenemine ümber mõelda. Vägagi tervitatav praegusel „kükita korra nurga taha ja kõik antakse andeks” interaktiivse multimeedia ajastul.

Mainimata ei saa jätta ka seda, et ventilatsioonišahtides roomamist on võrdlemisi vähe. See on suur eelis. kui arvestada kui paljud arendajad on seda lihtsat teed läinud, et valikutest muljet jätta.

Raskustaset tõstes oled sa paratamatult sunnitud natuke ka ringi hiilima. Sealjuures tundub iga väike uuendus oma tegelasele kui tähtis ja elupäästev õlekõrs.

Siiski pole ka raskema raskustasemega tegemist nn. roguelike-iga – salvestada ja laadida saab ükskõik kus.

Ikkagi on mäng kaunis keeruline ja tee seninägematute võimeteni on sillutatud rohelise mõtteviisiga.

Kõike, mida leiad, saab muuta suure pesumasina sarnase masina juures algosadeks. Nendest algosadest aga saab omakorda valmistada mida tahes, kuigi tihtipeale avastab ennast taas vana head silmaaugustajat ehitamas.

„Prey” suudab nalja heita klassikalise rollimängudest tuntud „min-max”-imise üle. Surnukehade kokkuvedamine ja nende keskele vastava rohelise mõtteviisi granaadi heitmine toob endaga kaasa mõnusa koguse orgaanikat ja sünteetikat sinu seljakotti - selline eetika piire kompiv futuristlik utilitaarsus, mida ulmest võikski oodata.

Mängu keskel avastad ennast kõiki kohti läbi tuhnimas leidmaks tolleks hetkeks väärtuslikke esemeid, banaanikoori, paberitükke... Ja, oh, kas see seal on veel üks laip?

0.94 orgaanikat ja 0,13 sünteetikat nagu maast leitud

Graafika on hea. Piisavalt hea? Päris Deus Ex-i kõige uuem osa pole aga kuidagi silma kah ei kriibi. Ning mis peamine, animatsioonid on tehtud hästi. Tulnukad liiguvad ringi orgaaniliselt sujuvalt või hüppeliselt kiiresti. Mõnikord mõlemat korraga.

Aga Aap, kas Bethesda maksis sulle selle arvustuse eest? Kas kõik on tõesti nii tore? Näita nüüd veidi iseloomu ja anna kriitikat kah.

Noh, jah. Ei maksnud. Triin kah mitte.

Halbadest külgedest rääkides on vahel tunne, et „Prey” kaklused ja lahingud on seal lihtsalt selleks, et edasipääsu takistada. Enda tegelase areng, sündmustik ja erinevad lokaalid on palju põnevamad kui järjekordse musta kogu õhkulaskmine. Palju on reklaamitud võimalust kaklustele erinevalt läheneda, aga fakt on see, et tihti on olemas siiski üks ja kõige efektiivsem viis kiirelt tüütust mustast segajast vabaneda. Kahjuks on see viis peaaegu alati sama.

Veelgi enam, vastased ärkavad uuesti ellu kui eelnevatesse aladesse tagasi peaksid minema, mis muudab liikuva musta olluse peedistamise vägagi viljatuks tegevuseks. Leidsin ennast üsna tihti mõttest: „Miks ta jälle siin on? Ma ju olen siin juba käinud. Mis seal ikka.” *keskendub veidi ja õhk süttib pahalase ümber iseenesest*

Mäng lõppeb nii nagu üks hea mäng lõppema peaks. Midagi ei jää kripeldama. Eelnevatel valikutel on olnud kaalu. Erinevaid valikuid „grand finale” osas saab ise teha. Suur koll tuleb enne kõike seda siiski võita. See kõik jätab lõpuks tunde, et midagi on lõpetatud ja kuhugi on jõutud.

Ulmefännile on „Prey”-l kindlasti hulganisti anda. Tasandites leidub lugemist inimesele, kes tahab sündmustiku tausta teada. Silmailu on tohutult. Ja mäng paneb mõtlema. Mis ma siis ikka teeks nende inimestega seal rööbastel? Kas ma ohverdaks kõik, et neist rasketest valikutest vabaneda? Ohverdaks inimlikkuse, et päästa inimesi?

Raamatuarvustus: Gabriela Turkin „Surematuse saladus: Riniard. Ühe ajaränduri lugu (I osa)“ (Reidar Andreson)

Noortele suunatud ulmekirjandus on tihtipeale saanud žanrikirjanduse tõsimeelsete fännide seas tugevatest emotsioonidest läbivettinud kriitikanooli, mis justkui paneks kõrvalseisjad arvama, et eks see üks “laste värk” ole. Tõsist sisu, kandvaid ideid, põnevaid maailmu või reljeefseid tegelasi on neist tihtipeale lootusetu leida – rääkimata siis veel nende omaduste kombinatsioonidest. Tõsi, leidub mitmeid teoseid või lausa raamatusarju, kus võetakse ulmest kröömike üht ja teist, valatakse need omakorda rohke sädelusega üle ning kastetakse kirgedest paksu keedisesse, mis oma läägusega diabeediga niigi maadleva elanikkonna vaimsesse letargiasse uputab. Kõik see ei tähenda aga, et häid teoseid noortekirjandusest ei leiduks. Autorid nagu Brandon Sanderson (sari “Kättemaksjad”), Sarah J. Maas (sari “Klaastroon”), Rick Yancey (sari “Viies laine”), Rick Riordan (sari “Percy Jackson ja olümplased”), Suzanne Collins (sari “Näljamängud”) on tõestanud, et ka hästi on võimalik kirjutada. Tublisid moodsaid kirjutajaid võiks veel poognate viisi üles lugdega. Ka meie väikeses Eestis on edukad noortele suunatud ulmet kirjutavad kirjanikud nagu Mann Loper (“Algus pärast lõppu”) või Mairi Laurik (“Süsteem”), kes tasahilju õrnas eas (ulme)huvilisi enda lugejaskonda haaravad.

Eelnimetatud on täiseas kirjanikud, kelle kogemustepagas elus, lugemus ja kirjutamistunnid on kindlasti suuremad kui verinoortel särtsu täis autoritel ja seetõttu on uue raamatu avaldamine kui täiesti eri kategooriates võistlemine. Paraku ei kindlusta see üldises plaanis lugejapuuduse tõttu kiratseval kirjandusturul mitte mingisugust “aita-nõrgemat” eristaatust ja tarbija hindab materiaalsetel põhjustel kõiki teoseid ühtsel skaalal. Seda enam on raske Eesti noortel kirjanikeks pürgijatel, kes peavad võitlema tõlkekirjanduse “suurte vaaladega” ja seda isegi enda kaaluklassis. Heaks näiteks on siinkohal paslik välja tuua Christopher Paolini (sünd. 1983), kelle kuulus mahukas romaanisari “Pärand” on terves pikkuses maakeeles kenasti saadaval. Tema esimene läbilöögiromaan “Eragon” valmis sel ajal, kui noormees oli veel teismelise eas, kuid viimistletud raamat ilmus lõpuks 2003. aastal nö teise trükina ja sellest alates sai Paolinist juba tuntud autor üle maailma.

Püüdes asetada end alles põhikoolis käiva autori Gabriela Turkini nahka, kelle teost “Surematuse saladus” (2018, kirjastus Hea Tegu) käesoleval juhul arvustan, võib mõista, kuidas eelnevad edulood noort inimest loomelainele tiivustavad. Siinkohal pean kohe arvustajana välja ütlema, et mina pole ilmselgelt antud teose sihtgrupp, kuid huvi Eesti ja ka maailma mõistes väga noore autori ulmelise uudisloomingu vastu tekitas soovi raamat ette võtta. Kõigele vaatamata palun arvestada, et käesolev arvustus võrdleb teost just nimelt ulme(kirjanduse) üldises pildis, võttes arvesse viimase omapärasid ja tahke.

Turkini esikteos räägib meile loo ühest Inglismaalt pärit noormehest James Wishington, keda ootab ees vanemate poolt määratud abielu ühe rikka aadlineiuga Hispaaniast. See noormehele sugugi ei sobi, kuna tütarlaps on iseloomult talle äärmiselt vastumeelne, ning ta otsustab kodust sootuks laia maailma põgeneda. Tema tee viib piraatideni, sealt omakorda müütiliste laavaolendite seltsi, muu maailma eest varjatud maagilisele Rimandia saarele ja sealt edasi veelgi müstilisemate paikadeni. Loo käigus leiab Wishington vaenlaste seast endale armsama, kellega koos vapralt loo lõpuni rühikda. Peamiseks antagonistiks on ajarändurist ja pooljumalast salapärane mees, kes ihkab üle kõige surematust saavutada. Nagu selgub, on Wishingtonil suures mängus oma roll ning noormees püüab teha kõik mis võimalik, et päästa kallim ja selle käigus maailm tervikuna. Ideeliselt täitsa soliidne fantasy õhustik.

Teos ise on üsna õhuke (kõigest 163 lk), mis suure tõenäosusega sõnade arvu järgi päris romaani mahtu välja ei anna, sest raamatu formaat ja küljendus on omad kitsendused teinud. Pigem võiks seda (ka sisu poolest) võtta kui ühe tervikromaani esimese osana. Raamatu kaanel olev number ja tagakaane tutvustav tekst annavad selgelt märku, et tegemist on uue sarjaga. Siit ka esimene mõte, mis teost lugedes pähe kargas. Uuel autoril pole vaja ilmtingimata alustada kohe sarja või triloogiaga, mis tänapäeva ulmekirjandusmaailmas kõikjal valdavaks on muutunud, vaid proovida kõigepealt üks soliidne tervikteos valmis meisterdada. Seda enam, et antud teose maht on nõnda napp.

Stiililiselt oli harjumatu lugeda tihedalt esinevaid lühilauseid. Nende kasutamine ei ole vale ega keelatud, kuid nendega ei tohiks liiale minna. Intensiivse tegevuse edasiandmiseks või tegelaste kiireks emotsionaalseks purskeks – palun väga. Teise punktina, mis pikema lugemise käigus häirima hakkas, oli peatükkide jaotamine pooleleheküljelisteks tegevuslõikudeks. See hakkis liialt terviklikkust ning mõnel juhul paistis, nagu oleks lugejale näidatud pelgalt prototeksti või plaani, mis antud punktis juhtuma peaks. Kohati anti ühte situatsiooni või ühe päeva tegevust edasi lõigukese sees mõne lausena ja kõik. Kui tegevustik on loo jaoks oluline, tuleks seda rohkem kõige muuga siduda või vähemalt sügavamalt lahti kirjutada. Jällegi, stiilielemendina millegi minimalistlik rõhutamine on omal kohal, aga kindlasti mitte läbivalt terve teose ulatuses.

Sisu poolt kommenteerides jäi arvustaja meelest maailmaloome üsna napiks. Tegevus toimus 17. sajandil ja me tõepoolest kujutame ette, kuidas võisid välja näha tolleaegsed kindlused, majad, linnad, kabelid, inimesed tänaval jne. See kõik on vanematel lugejatel, kes on elu jooksul palju erinevaid kirjanduslikke või visuaalseid allikaid tarbinud, kusagil ajusoppides olemas, aga noorel huvilisel võib see olla piiratud. Lisaks tekitab maailma üskikasjalikum kirjeldamine sobiva õhustiku, mis muutab kogu tegevuse lugeja jaoks hoomatavaks ning reaalseks. Sa poed läbi kirjaniku lukuaugu loodud maailma ja tunned justkui enda naha, nina ja karvadega iga hetke selles. Pealegi, kui jutt jõudis müstiliste maagiat täis paikadeni, mis igapäevase reaalsusega enam ei klapi, on detailne maailmakirjeldus enam kui tähtis. Samuti ei jõutud veidigi lahti arutada laavaolendite tausta. Üleloomulikke jõude ning jumalikke tegelasi oli loos arvukalt, kuid ka nende taustad jäid täiesti olematuks – peale nimede.

Tegelased Turkini teoses tegid palju. See tähendab nad jõudsid kapata läbi suuri vahemaid, käia maagiat täis paikades, kuid neile ei antud võimalus ümbritsevat ja oma tegusid mõtetes või sõnades analüüsida. Me saame lugejatena tihti kuulda, kuidas Wishington armub küll ühte ja… Aga peale armastuse ja kättemaksu me rohkem tahke tegelastest kätte ei saa. Arvustajat võttis kohmetuks, kui pidi lugema mitmeid dialooge selle kohta, kuidas tegelased vandusid alati igavikulist armastust oma (tulevasele) kaaslasele. Seda hoolimata äsja kogetud petmisest või pettumustest teise käitumise osas. Andestamine samas tuli kunstlikult väljendudes “sõrmenipsu peale”, mis näitab ehk seda, et kuigi tegelased võivad isegi ekstreemsetes oludes kaootiliselt mõelda, ei tundu nende liiga naivistlik käitumine usutav. Arvan, et see on nii isegi noorte lugejate hulgas. Lisaks jäi arvustajale hämaraks kogu see peidetud rubiini otsingu motiiv teose teises osas mõistetamatuks. Kui tegelased olid peavaenlasest nii öelda jagu saanud, siis janditi üksvahe salapärasel saarel ringi, selle asemel, et kallimaga lihtsalt üksteisest rõõmu tunda ning oma elu elama asuda. Tundus, et just seda nad tegelikult ihkasid. Mõistan, et see kõik selgub täpsemalt raamatusarja teistes peatükkides, kuid ka alguses tuleb klotsid paika seada, et lugeja aimaks, miks midagi tehakse. Loomulikult võivad tegelased oma tegelikke kavatsusi varjata või karakteri arengu käigus suunda muuta, aga mingi usutava selgituse peab siiski välja tooma, et lugeja suudaks tegevusega samastuda.

Kui aus olla, siis üks vahva tegelane teoses siiski oli. Läbinisti õel eatu Riniard. Selline klassikaline kurjuse teele kaldunud ja võimust läbiimbunud kibestunud isik, kes tõi vähemalt dialoogidesse mingit särtsu. Kogu ülejäänud seltskond tammus kahvatul ilmel ringi ja kippusid mingil põhjusel sagedasti minestama, mis jällegi on keskaegsetest kostüümidraamadest nähtud klišeelik maneer, mille võib naljaga pooleks panna tolleaegsete ülikute hingamisteid piiravate rõivaste süüks.

Lugedes tundsin puudust põhjalikumate dialoogide üle, sest mitmel juhul tegelased tervitasid või jätsid üksteisega hüvasti, kuid lubatud pikema arutelu asemel jäeti see kas üldse ära või mainiti, et nad arutlesid ja said teada nii mõndagi. Dialoog on üks vahedamaid ning ka tänuväärsemaid instrumente, kuidas lugejale läbi tegelas(t)e infot parajas mahus edasi anda ning selle kunsti viimistlemine nõuab sadu ja sadu kirjutamistunde. Seda ka rohkem avaldanud autorite puhul.

Teose viimane kolmandik oli kui ülipikk kooda pärast madinat, mil tolmu muudkui langes ja langes. Me näeme tegevust täiesti uue tegelase silmade läbi, kes oma hämarate moraalsete tõekspidamiste raames üritab enda egoistlikke soove maksma panna. Kuna see kõik oli edasi antud nii teises võtmes, mittemaise tegelase silme läbi ja peamisest liinist välja kistuna, jäi mulje, nagu loeks hoopis mingisugust uut lühilugu Turkini loodud maailmast. Täiesti vabalt võiks seda raamatu viimast osa korraliku toimetamise järel hoopis iseseisva loona avaldada.

Turkini teose valmimise järel oleks kulunud ära hoolika testlugeja(te) või toimetaja(te) jõulisemalt suunav käsi. Nõnda samuti töötas Paolini oma esimese (hiljem ka järgede puhul) romaani kallal, kus algajast loojat abistasid ja suunasid nii tema vanemad kui ka kirjastuse inimesed. Nõus, ei tohi lasta teistel isikutel tappa autori fantaasiat, omapära ja stiilitunnet, kuid üldised tõed kuluvad kõigile alustavatele kirjanikuks pürgijatele ära. Arusaadavalt tähendab see suurt tööd kõigi osapoolte poolt ning selle juures tuleb jälgida, et tulevane tubli autor kirjutamisest sootuks ei loobuks, vaid konstruktiivselt kriitikalt õppust võttes uusi ja aina paremaid teoseid looma asuks. Olen enam kui kindel, et kui Turkin oma töid lihvida võtab, näeme Eestis peagi uut ja omanäolist fantaasiakirjanikku esile kerkimas. Ideid ja mõtteid noorel autoril on.

Raamatuarvustus: Tuumahiid 4 Berüllium ehk taevast põrgusse ja tagasi (Jakob Rosin)

"Tuumahiid 4: Berüllium" koondab endasse parimatest parimad jutud, mis Reaktoris 2016 sügise ja 2017 aasta talve vahel ilmunud. Siit leiab sellist mõnusat nanorobotitest läbi imbunud digiulmet, kus vastu pead saadakse ka vahel läbi võrgu ja pea seestpoolt, aga ka ulmet, mis paneb sind järgmisel korral keldrisse minnes automaatselt korraks seisatama ja kuulatama... ja siis on siin veel sellist mõnusat vanamemme-taadi ulmet, kus isegi siis, kui tulnukaid ribadeks hakitakse, tahaks rõõmust käsi kokku hõõruda ja vanapapile takka kiita, et: "Küll kõik korda saab." Aga, võtame järjekorras.

Kaido Tiigisoon - Juriidilised probleemid

Veganid võtsid mingil hetkel maailma üle ja nüüd liiguvad ringi inimesed, kes on end kentaurideks, merineitsideks ja teisteks looma-inimese komplektideks kokku aretanud. Liha on rangelt keelatud. Nii selle müümine kui ka loomulikult selle tootmine. Ja sestap käibki tänavatel illegaalne vorstiäri, mida toidavad illegaalsed jahimehed. Kõik on kena, kui ühel jahiretkel üks kuul veidi liiga inimesele sarnaneva looma maha niidab...

Parajalt jabura ideega lugu maailmast, mis jätab inspiratsiooni oh kui paljuks. Loos kirjeldatakse üht episoodi illegaalse jahi ajal, ja see on autoril kaunis hästi õnnestunud. Samas on veidi kasutamata jäänud rikkalik potensiaal veganluse diktatuurist, mis taustal valitseb. Ehk oligi see aga taotluslik ja siis on tegemist hästi välja kukkunud jaburkoomilise looga, millele lisab vinti veelgi lõpplahendus.

Andrei Samoldin - Müür

Keset eestit on ehitatud müür, kus ühel pool vaba maa, teisel Venemaa, koos oma sunnitöölistega. Kahe poole vahel on saavutatud küll mingisugune kokkulepe, kuid sellegi poolest on müüril mehitatud valve.

Väga palju tausta, et miks müür ja kuidas kõik juhtus, autor ei selgita. Veidi hägusaks jääb ka see, et kes kellega õigupoolest kakleb ja mille pärast. Samas on lugu suurepärase jutustusena kirja pandud, kasutades mahedalt mahlast sõdurile omast tuima keelt.

Jaagup Mahkra - Venuse sünd

Läbi aegade on tegutsenud sektid, seltsid ja kultused, mis püüavad, kummardavad ja vangistavad deemoneid. Jutustuses kõneleb keegi teadur oma loo, kes kunagi noorena Botticelli Venuse Sündi nähes näinud seal rohkemat kui kõik teised iial varem. Asja uurides avastabki ta deemonite ja maaväliste olenditega tegelevad sektid, ning otsustab mure maaliga oma teadmiste kohaselt õiglaselt lahendada.

Hästi kirja pandud ning mõnusalt meeleheitlikus stiilis lugu. Ei oskagi midagi kritiseerivat öelda.

J. J. Metsavana - Das Kulturkonflikt

Esimene kuulus mees, kes kuu peale astus, oli loomulikult õilis ja uhke Sakslane, härra Schwartz. Aga kes pani maandumiseks vajalikud raadiomajakad püsti ning kes filmis? Muidugi pea et orjaseisuses Eestlased, kes esimestena Kuule visati, et sealne maandumisplats suure Schwartzi saabumiseks korda ja läikima lüüa. Aga ega raske töö tegijat pole kunagi ju austatud ja tänatud. Sestap tuleb Eestlastel see tänu ise Sakslastest välja peksta.

Muhe lugu, mis lugedes rullus silme ees lahti täiesti võimaliku teatrietendusena. Korduvalt esimest laskumist läbi viiv Schwartz (sest kaamera ei käinud ja tolm rikkus lindi jne) tundus lõpuks nii koomiline, et võttis vägisi muigama. Hea jutt, kus ise palju mõtlema ei pea.

Rait Piir - Pilvelinna bluus

Üks minu lemmikuid ses kogumikus. Kui ühes Veenuse kaevanduslinnas laseb keegi, pealtnäha hull end õhku nanomasinate abil, mis kogu elava ümbruses hävitab, saadetakse kohale uurija, kes leiab aga peagi, et loo niidid viivad palju kaugemale ning lõpeks võib kaalul olla isegi hulga enamat, kui inimkonna saatus.

See on kogumiku üks pikimaid lugusid. Sestap on autoril siin aega maailma punuda, selgitusi jagada ja tegelasi luua. Samas on suudetud säilitada siiski lühijutule sobiv tempo, igav lugejal ei hakka, sest loos leidub päris mitu ootamatut pööret. Hästi on lahendatud ka tehniline taust, liitreaalsuse kasutamine suletud ja väikeses keskkonnas on mõte, mille võiks hoobilt tänapäeva üle tuua.

Maniakkide Tänav - Liblikad pimedusest

Aldo peab krematooriumit. Aga kuna Gaas on kallis, kogub ta laibad kokku ja paneb siis korraga põlema. Laipadele see aga sugugi ei meeldi ning need tulevad mustade liblikatena Aldot ning tema poega painama.

Mõtlesin loo jooksul paaril korral, et mind nii lihtsate vahenditega (laibad, pime kelder, mustad liblikad) ära hirmutada ei saa, aga peab ausalt tunnistama, et korra tõmbas lugu siiski judina mööda selga käima küll. Seega on lugu asjaette läinud. Enda vabanduseks siiski, et lugesin lugu umbes 38 kraadise palavikuga, seega oli kujutlusvõime generaator veidi aktiivsem, kui muidu.

Reidar Andreson - Nõnda kõrvalda kurjus enese keskelt

Maailma rahvaste saatus jumalate, või nendele sarnanevate üleloomulike olendite vaatepunktist, kellele religioonide või rahvuste vahelised maapealsed täiemõõdulised sõjad on vaid süütu ajaviide ja strateegiamäng.

Mulle on alati meeldinud ideed, kus meie ajaskaala on kellegi teise vaatepunktist oluliselt lühem. Sada aastat on mõni minut. See muudab hoobilt nii paljude asjade perspektiivi. Sama ka siin loos, kus miljardeid tappev bioloogiline relv oli vaid üks käik mõttelisel mängulaual. Autor on saavutanud lihtsa vaevaga ka olukorra, kus kahju hakkab sellest, kes miljardeid tappis.

Mairi Laurik - Zombid tekitavad laipu

Ei kusagilt ilmuvad järsku meie keskele zombid. Hiljuti surnud, kes nüüd ringi komberdavad ja veel elavaid söögiks himustavad. Vaid mõni inimene suudab neid mõtte jõul kontrollida ja mingil määral mõjutada. Loo peategelane on peagi kooli lõpetav neiu, kes suudab heal juhul kahte zombit mõtte jõul juhtida. Ja sestap võetakse ta kaasa, et leida üles paik, kust zombid algselt tulema hakkasid.

Hästi kirjutatud ja realistlik lugu. Realistlik ses suhtes, et häirivalt sageli topitakse lugudesse, mille jutustajaks on teismelised, mingit nõmedat slängi, lühendeid ja muud jura, mida seal tegelikult üldjuhul ei ole. Siin loos samuti ei ole. Realistlikkust toetab ka hästi välja joonistatud taustlugu, mis annab suhteliselt hästi ühe võimaluse sellest, mis juhtuks, kui tõesti 2018 aasta Tartusse zombid tekiksid.

Meelis Ivanov - Paljasjalgsed

Nagu ikka, on seal kusagil naabertalu, kuhu lapsed ei tohi minna. Kunagi elanud seal üks isemoodi pere, kelledest keegi iial sokke ei kandnud. Miks, keegi ei tea, aga ühel talvepäeval, kui lapsed naabritele kingituseks sokke minema läksid, tulid nad sealt hirmuga tagasi.

See on taas üks lugu, mille puhul loeb koht, kus seda lugeda palju. Autor on siin aidanud atmosfääri luua, pannes jutu purjakil vanaisa suhu ja see muudabki vist selle nii nauditavaks. Vana külalegend, millest hargnes lugu, mida vanaisa iial kellelegi rääkinud ei ole.

Miikael Jekimov - Õnnepäev

Tuleviku sõjas pole midagi muutunud. Lahinguväljal on endiselt need, kes tulevad sinna siis, kui kõik on juba surnud. Kes võtavad kaasa kõik, mis vähegi väärtuslik ja kõik mis veidigi neid nende unistuste poole aitaks. Ka siis, kui selle nimel peab tapma.

Tekst on Jekimovile omaselt kaasahaarav, just selles mõttes, et viib lugejad sinna samasse, tegelaste kõrvale. Samas on aga loo käik veidi liiga etteaimatav ja selles suhtes oleksin lootnud ootamatumat lõppu.

Piret Saul-Gorodilov - Prinditud (L)Ootused

Instituudi kõige ihaldatum meesteadlane palub instituudi kõige vähem ihaldatud, aga samas kõige nutikama naisteadlase appi projekti, mille tulemusel on võimalik printida välja uusi inimesi, nende organeid ja isegi aju. Naine armub mehesse, aga mees...

Tavaliselt krimpsutan erinevate suhtedraamade peale nägu. Need kipuvad kangesti läägeks ja pikaks venima. Selle loo puhul on aga armastus, pettumus, ja soov uuesti end õnnelikuna tunda kuidagi nii ilusasti kogu jutustuse sisse põimunud, et seda tüüpilist armastuslugude hala siin ei olegi. Vastupidi, kõik hetked, laused ja tähelepanekud on täpselt omal kohal.

Heinrich Weinberg - Mitmekihilisem

Krista oli tavaline tüdruk, kellele ta onu lapsepõlves oli näidanud müstilist ust, kust pääses peaaegu samasugusesse maailma, kui tema oma. Aastaid hiljem leidis Krista end aga keset müsteeriumi, kus leidusid paralleelmaailmad ning mööda neid maailmu taga otsitavad terroristid.

Taaskord on tegemist ühe minu lemmikuga ses kogumikus. Hästi hoogne tekst, ja palju detaile mida mäletada, samas asetuvad need kergesti kõik oma loogilistele kohtadele. Tundub aga, (või on see mu soovkujutelm), et tegemist on Autori reklaamtekstiga suuremale loole, sest loo lõpp on nii järsk, et pidin mitu korda kontrollima, kas raamatu toimetajatel mitte osa tekstist lisamata jäänud. Ja see jättis tohutult tühja ja ootusäreva tunde, et "aga mis edasi sai?"

Madis Seppam - Viimane lehm

Jälle üks lemmikutest. Ülo ja tema abikaasa põllule ilmub ühel päeval lendav taldrik, mis nende viimast lehma, Kirjut sisse imema asub. Ülo ei lase aga sel niisama lihtsalt juhtuda ja ründab taldrikut oma maameheliku otsekohesusega.

See on juba oma soojuses ja kirjastiilis nii soe ja muhe tekst, et midagi kurta ei tahagi. Üks kõik mis ka ei juhtuks, on Ülo valmis oma Kirjut päästma tõttama ja teeb seda lihtsalt, pea mänglevalt. Isegi kõige jõhkram tulnukate hakkimine on õnnestunud autoril kangelaslikuks kirjutada.

Raamatuarvustus: Diana Wynne Jones „Pimeduse isand Derkholmist“ (Leila Liivak)

Lugu, mis algab võlurite, ülikooli ja Varaste Gildiga, meenutab tahes tahtmata varalahkunud Terry Pratchett´it. Seekord pole siiski tegemist tema romaaniga. Samuti teises ilmas puhkava autori Diana Wynne Jones´i raamat „Pimeduse isand Derkholmist“ sisaldab tõepoolest pratchetlikku huumorit, kuid mõjub natuke pehmema ja lihtsakoelisemana. Terava sarkasmi asemel on raamat täis südamlikke nalju, perekondlikke suhteteemasid imepäraste olendite vahel ja muidugi ümbritseb kõiki puhas võlukunst.

Mis juhtub, kui uueks Pimeduse Isandaks määratakse võlur, kes pole sugugi kurjakuulutav ning oskab küll võluda, aga natuke omamoodi? Mis juhtub, kui tavaliste inimeste argipäevasest maailmast saabuvaid turiste, kes imetlevad võlumaailma nagu maagilist arvutimängu, saadetakse juhtima alaealine ja pisut oskamatu Võlur-Giid? Toimuma hakkavad kummalised ja natuke jaburad asjad. Kujutlege, et olete saanud ülesande ehitada üles koha, kus toimuvad sõjad ja rännakud ja kõik oleks just nagu päris, aga tegelikult ei soovi te kellelegi viga teha ning oma maja katus ja lillepeenrad võiksid ka terveks jääda. Just sellise olukorraga seisavad silmitsi võlur Derk ja tema poeg Blade. Saamata vastu Oraakli ennustusele ja ülemvõimu omava Mr Chesney käsule, peab Derk korraldama sõjaretke pärismaailmast saadetud endiste vangide abil, kes sugugi korraldustele alluda ei taha, ehitama oma ilusa kodu ümber Pimeduse Isanda Lossiks, hankima endale hirmuäratava draakoni, kes kaitseks varandust, milleni peab jõudma hunniku vihjete abil, lubama oma naise Võrgutava Sireeni ametisse, välja kutsuma deemoni ja jumala ning ise sealjuures veel täie mõistuse, elu ja tervise juurde jääma. Kahjuks ei õnnestu ülesannete täitmine päris plaanipäraselt ning Derki ülesanded võtavad enda kanda tema naine Mara, poeg Blade, tütar Shona ja intelligentsed greifidest koduloomad.

Tiivulistel linnu pea ja lõvi kehaga greifidel on üdini inimlikud karakterid. Nad panevad lugeja kaasa elama nende tegevustele ja omapäradele ning endalegi märkamatult seostame greife natuuridega igapäevaelust. Näiteks Kit, suur must ja hirmuäratav greif, on tegelikult teismeline noormees, hädas sisemuses möllavate emotsioonidega. Lydda on aga ümarate vormidega, perenaiselikult kodu hoidev ja väga hea kokk. Callette naudib meisterdamist ja tahab tunda ennast kasulikuna. Lisaks greifidele lendavad Derki majapidamises ringi sead ja hobused, kes pole nii intelligentsed ega oska rääkida. Sõbralikud lehmad on liiga sõbralikud ja saavad sageli kellegi poolt ära söödud. Sarkastilised haned aga räägivad oma keeles ja tunduvad pidevalt kõigi üle ülbelt irvitavat.

Seiklusi ja põnevust jätkub kaanest kaaneni. Blade ja tema õde, kes asendavad isa turistide jaoks mõeldud palverännaku korraldamisel, satuvad röövlite küüsi ja surmasuhu, dresseerivad kõrilõikajatest sõdureid ning kohtuvad päkapikkudega. Mitte sellistega, kes jõulude eel kommi sussi sisse toovad, vaid pisikest kasvu sõjameestega. Turistid, keda raamatus nimetatakse palveränduriteks, peavad kogu segadust vaid huvitavaks mänguks ja ei taipa õnneks, kui palju on kõik plaanid pea peale pööratud ja kui valesti näitavad maakaardid laagripaikade asukohti. Pimeduse Isand, keda nad näha loodavad, lamab suurema osa ajast haigevoodis, sest pahuras tujus unest üles äratatud draakon oleks ta peaaegu tapnud. Kui Derk ennast viimaks siiski ilmutab, on turistide ülesandeks Pimeduse Isandat korduvalt tappa, sest nagu ühele õigele mängule kohane, peab paha tegelane olema surematu ja üha uuesti välja ilmuma. Kuidas kogu sündmuste sasipundar lahti harutatakse ja kuidas turistid vaatemänguga rahule jäävad, selgub juba raamatut lugedes.

Soovitan raamatut lugejale alates põhikoolieast ja selle paksusest ei tasuks ennast ehmatada lasta, sest tekst on kergesti mõistetav, põnev ja leheküljed mööduvad märkamatult. Ma ise lugesin seda romaani pikkade bussisõitude ajal ja alati jäi kõige põnevama koha peal pooleli, kui pidin bussi pealt maha tulema. Olles „Pimeduse Isandat Derkholmist“ lugedes teinud esmatutvust Diana Wynne Jones´i loominguga, kavatsen tema raamatuid kindlasti edaspidigi lugeda, et igapäevaseid bussireise huvitavamalt mööda saata. Eesti keeles on ilmunud lisaks „Pimeduse Isandale Derkholmist“ raamatud „Howli liikuv kindlus“ ja „Kindlus õhus“. Jääb üle loota, et teisedki selle autori romaanid peagi tõlgitakse.

Raamatuarvustus: Kersti Kivirüüdi „Värav“ (Agur Tänav)

“Värav” on tänapäeva Eestis toimuv humoorikas õuduslugu. Sündmused hakkavad arenema, kui väikekülla investeeringuid tuua sooviv noorpoliitik salapärasel kombel kaob. Juhtumit asub uurima kohalik politsei- ja piirivalveameti töötaja. Ma arvan, et ei reeda midagi, kui ütlen ette ära, et härra Laanehundi kadumise taga on soost välja ilmunud kooljad, tänapäeva Eestis, kus tegevus toimub, nii ootamatud ja usutamatuna näivad olevused.

Olles lugenud nüüd järjest kahte Eestis toimuva tegevusega ulmeromaani, pean rõõmustama just selle üle, et eesti autorid on kasutanud tegevuskohana Eestit ning asetanud oma tegelased, nii kodused ja armsad, olukordadesse, mis on täiesti ulmelised. Ikka korralikult ulmelised, mitte nibin-nabin ulmega flirtimine. See annab tunde, nagu võiks ka lugeja endaga just siinsamas järgmise nurga taga sündida samuti midagi põnevat ja maailmamuutvat. Weinbergi “Tõrkeotsing” natukene, kuid enamasti just “Värav” suutis luua sellise salapärase ja ohtliku, vana hea X-failide õhkkonna, kus tõde selle kohta, et tegelikult toimuvad just siinsamas pealispinna all, kõige tavalisemas ümbruses täiesti uskumatud sündmused, et see tõde on olemas ja tuleb vaid piisavalt sihikindlalt kaevata, et kõik lagedale ilmuks.

Kui nüüd viriseda, siis pean ütlema, et loo sissejuhatus oli minu jaoks veidi pikk. Kuna lugu oli ka ise üsna lühike, siis võttis noorpoliitiku tegemiste kujutamine päris suure tüki. Ma mõistan, et autor tahtis selle käigus näidata lugejale kõiki olulisi tegelasi, kuid tänu härra Laanehundi veidi sihitule ringiekslemisele, et kõigi vajalike tegelaste trajektooridele sattuda, hakkas algus venima. See esimene konks, zombide ilmumine võinuks olla veidi kiirem ja järsem. Veidi häiris mind ka härra Laanehundi, kui tegelase liigne karikatuursus. Zombiromaani lootes ei olnud ma vaimselt valmistunud huumoriks, vaid millekski tumedamaks ja süngemaks ning enese ümberhäälestamine kergematele toonidele võttis aega. Tumežanri andunud austajana ei oleks mul midagi selle vastu, kui Kivirüüt mõne järgmise romaani püüaks luua samas võtmes, kuid sihikindlalt veelgi süngema ja veidi tõsisema. Sobivaid lugusid paistab tal olevat, küsimus on vaid kastmes, milles neid serveerida.

Ma ei ütle, et peale veniva sissejuhatuse ei olenud loos rohkem detaile, mis oleksid mind häirinud - oli küll ja mitte vähe, kuid huvipakkuvate tegelaste ja süžee keerdkäikude lisandudes tõusis järjest ka huvi selle vastu, et mis saab edasi ja see kompenseeris kõik muu. Just seda pean ma antud romaani (või kui hoolsalt tähemärke kokku lugeda, siis lühiromaani) tugevuseks ja Kivirüüdi tugevuseks üldse. Autoril on julgust fantaseerida. Kui on üldse midagi, mis on ulmežanris kõige olulisem, siis on see julgus fantastiliste süžeede loomiseks ja Kivirüüdil seda julgust on. Julgelt edasi! Nüüd aga oleks vaja veel veidi toorest pingutust, et autor higistaks järgmise romaani kallal mõne lisanädala kabestamaks lõike, lauseid ja dialooge ning lisamaks näpuotsaga kirjeldusi. Praegu tunduvad need laused ja lõigud ajuti kunstlikud ja kohmakad, tõmmates endale liigset tähelepanu, selle asemel, et lugeja saaks neist silmadega nagu siidist üle libistada. See ei lase rahulikult süžeele keskenduda ja lehekülgi edasi lennutada, selle asemel kipuvad silmad takerduma mitte kõige viimistletumasse dialoogi või hamba all veidi krigisevatesse lausekonstruktsioonidesse.

Kuid üks kiidusõna tuleb kriitika sekka siiski veel lisada - oli näha, et autor on püüdnud anda eri tegelastele nende “oma häält”. Näiteks kasutas piirivalvuri poeg veidi slängirikkamat ja noortepärasemat keelt. Seda oli hea lugeda, see eristus ja seda võinuks võimendada ka teiste tegelaste puhul, sest nii mõnelgi oli sobiv taust, et leida nende kõneviisile iseloomulikumaid nüansse.

Mis ma oskan peale selle romaani lugemist öelda - mul suur rõõm, et eesti ulmekirjandusse on lisaks postapokalüptika tsunamile eksinud ka zombiromaan. See tuli just parajal ajal, et mitmekesistada ja rikastada kodumaist ulmepõldu. Mulle meeldis paksemate telliste sekka ka romaani lühidus, just säärane x-faililiku tondiloo mõõtu, paras ühe soojaga läbi nautida.

Uudiskirjandus 09/18

Gabriela Turkin: Surematuse saladus

„Surematuse saladus“ on esimene osa raamatusarjast „Riniard. Ühe ajaränduri lugu.“

James Wishingtoni ootab ees korraldatud abielu rikka hispaanlannaga. Ta otsustab kodust põgeneda ning leiab end kipanode rünnakute järel koos armsamaga müütilisest Rimandiast. Kunagi ammu oli olemas võimas riik, kus õitses Kreeka kultuur. Aga karistuseks inimeste kõrkuse eest, või vähemalt nõnda räägitakse, saabus suur torm. Üks osake nimega Rimandia rebiti mandri küljest lahti ja see kadus …

On aasta 1645. Kas see on vaid juhuslike sündmuste jada, valede valikute paratamatu tagajärg, või tegutseb kulisside taga osav niiditõmbaja? Algab võitlus elu ja surematuse peale. Suguvõsa saladused põimuvad läbi vihkamise, armastuse ja keerukate valikutega.

Kirjastus Hea Tegu

168 lk

John Bellairs: Müstilise kellaga maja

Orvuks jäänud kümneaastane Lewis Barnavelt läheb elama onu Jonathani juurde ja saab õige ruttu teada, et nii tema onu kui ka nende naabrinaine on võlurid, kes püüavad üles leida onu Jonathani maja seinte sees tiksuvat õudset kella. Kas nad suudavad kolmekesi maailma kindlast hävingust päästa?

John Bellairsi raamatust „Müstilise kellaga maja” valmis 2018. aastal samanimeline maagiline seiklusfilm, peaosades Jack Black ja kahekordne Oscari-võitja Cate Blanchett. Lewist kehastab Owen Vaccaro.

Kirjastus Pegasus

Tõlkinud Eve Laur

176 lk,

Steven Brust: Taltos. Vlad Taltose seiklused, 3. raamat

Vlad Taltos on nõid ja palgamõrvar, kes elab Dragaera-nimelises maailmas, mida asustavad peamiselt pika elueaga võlurid. Dragaeras käib pidevvastasseis inimeste ja võlurite vahel – inimesed on alla surutud ja põlatud, mistõttu on ka Vlad palgamõrvari karjääri valinud – et tappa dragaeralasi.

„Taltos“ on ajalises järjekorras kõige esimene Vlad Taltose lugu, milles ta tutvub veidi ennasttäis Dragaera aadliku isand Morrolaniga, läbinägeliku ja kergesti vihastava leedi Alieraga ning aastatuhandete vanuse ebasurnu, Dzuri mäel elava salapärase võluri Sethra Lavode’iga. Vlad hakkab mõistma, et neil on teda millegipärast hädasti vaja, ja leiab end ootamatult äärmiselt ebamugavatest paikadest. Kuid ta ei satu neisse üksi.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Eva Luts

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Ursula K. Le Guin. Ilmajäetud. Mitmeti mõistetav utoopia.

2018. aasta alul meie hulgast lahkunud 20. sajandi ühe olulisema ulmekirjaniku Ursula K. Le Guini (1929–2018) peamistest teaduslik-fantastilistest romaanidest oli seni eestindamata veel vaid «Ilmajäetud. Mitmeti mõistetav utoopia» (1974), mis ilmubki nüüd nende kaante vahel esmakordselt eesti keeles. See ulmekirjanduse 20. suurmeistri (2003) teos on pälvinud kõik olulisemad ulmeauhinnad – Hugo, Nebula, Locus, Jupiter, Prometheus – ning on ka Le Guini üks enim läbiuuritud ja analüüsitud teoseid.

«Pimeduse pahema käe» ja teiste Haini-tsükli raamatutega samasse tulevikumaailma kuuluv utoopiline romaan on ka väljaspool ulmeringkondi kõrgelt tunnustatud kirjandusteos, kuna lahkab põhjalikult anarhismi, revolutsiooniliste ühiskondade, individualismi, kapitalismi ja kollektivismi probleeme. Romaan kujutab kahte poliitiliselt diametraalselt erinevat maailma, mille vahel valitseb Külma sõda meenutav vihane vastasseis: planeeti Urras, kus eksisteerivad kõrvuti õitsev kapitalistlik ühiskond ja autoritaarne proletariaadi diktatuur, ning selle kuud Anarres, kuhu on elama asunud planeedilt pagenud anarho-sündikalistlik vähemus.

Orpheuse Raamatukogu

Kirjastus Fantaasia

Inglise keelest tõlkinud Tatjana Peetersoo.

Järelsõna: Raul Sulbi.

Kaanepilt: Meelis Krošetskin.

364 lk.

Uustrükk:

Isaac Asimov: Asum

On vähe raamatuid, mille eestikeelset uustrükki oleks nii pikisilmi oodatud. Ning selle asemel, et trükkida mõnda üksikut raamatut uuesti, antakse kogu sari trükivärskelt välja.

50 000 aasta pärast, kui 25 miljonit asustatud planeeti on moodustanud galaktika impeeriumi, mille peaplaneet on Terminus, loob matemaatik Hari Seldon tuleviku ennustamiseks psühhoajaloo ja… Täpsemalt on kõigil ulmekirjanduse austajatel peagi võimalik lugeda Galaktika entsüklopeediast. Asumi-sarja uue eestikeelse väljaande esimene raamat jõuab lugejateni veel sel aastal!

Ulmkonnakroonika 09/18

Pildi autor Sirje Kingsepp

Taivo Rist

Ulmestaar: Taivo Rist

Mida praegu loed?

Mul on tavaliselt pooleli hulk raamatuid. Nii ulmelisi kui mitteulmelisi. Loen vaheldumisi. Sel hetkel, kui mulle saabus "Reaktori" palve hakata ulmestaariks, oli mul pooleli viis ulmeteost. Kaks esimest neist on praeguseks läbi.

Tiit Tarlapi "Tuleriitade öö" oli selles mõttes standardne, et on ju teada, kuidas lugu lõpeb: peategelane, kes on veel isasem kui James Bond (sest Bondil ei ole ulmelisi võimeid), ei jäta kivi kivi peale ning targem on olla mitte tema poolt või vastu, vaid kaugemal. Kui oled kena tibi, on ka sul šanss, aga siis pead kangelasega seksima. Näiteks Brandi oli kirjeldatud targana ning see väljendus selles, et laskis varakult kihlatuga jalga ja mõlemad jäid ellu. Ulmeline osa on väga väike, selle saaks välja rookida ning tekiks mitteulmeline seiklusromaan. Aga issand, kui hästi kirjutatud! Muide, autor pole võtnud endale liiga suurt tükki, mistõttu teos on loogilisem Bondi-saagadest.

"Täheaeg 2". Olen üllatunud, kui tugevad lood seal koos on. Mitte kõik, aga keskmine on hea. See on üks parimaid "Täheaegu". Võib-olla liigagi, näiteks Indrek Hargla "Vlad", mis on igapidi kõva jutt, kahvatub sarnase, aga veelgi parema Harry Turtledove'i "Saarte meres" kõrval.

Anatole France'i "Pingviinide saar", BAASist puudub ja vist põhjusega, sest algusots on pisut ulmeline, taguots mitte eriti. Kuid minule meeldib. See on esimene France, mida olen elus lugenud.

Andrzej Sapkowski"Nõidur", BAASis arvustamata, esimene pool on eesti keeles ilmunud.

Arad "Mente Materia". Eesti keeles pole ilmunud, toimetan Osvald Soobli tõlget, aga kas kunagi ilmub, on kahtlane.

Mis naelutab sind raamatu külge?

Ma ei ole kunagi tundnud end raamatu külge naelutatuna. Ei lapsena ega täiskasvanuna pole ma mõnd raamatut öö otsa lugenud, ikka olen selle mõistlikul ajal käest pannud ja magama läinud. Ma kahtlustan, et miski ei naeluta mind raamatu külge.

Kolm lemmikut ulmes

Kir Bulõtšov

Indrek Hargla. Kahjuks ei leidnud ma BAASist linki "Selle isiku arvustused sellele kirjanikule".

Heinrich Weinberg. Mulle meeldivad jutud, mille lugemine muudab inimese paremaks. Weinbergil on neid rohkem kui üks. Õudusjutud mulle ei meeldi. Need võivad maailma halvemaks muuta. Weinberg neid ka ei kirjuta.

Animatsuri 2018

Selle aasta Animatsuri oli juba järjekorras kaheteistkümnes. Kuna Animatsurist on Reaktoris kirjutatud juba lausa kolm korda, siis ei ole eriti mõtet selle ajaloost ja olemusest pikemalt kirjutada. Äramärkimist väärivad eelkõige kaks kavapunkti. Esiteks, Cosplayvõistlus, millel oli seekord küll vähem osalejaid kui varem, kuid selle eest jällegi suuremad auhinnad – Eesti saadab oma cosplaysaadikuid nüüd juba kolmele suurüritusele – Suurbritannias toimuvale puhtalt kostüümivõistlusele EuroCosplay, Prantsusmaal toimuvale Jaapani kultuuri festivalile Japan Expo, ning Rootsis toimuvale arvutimängude-animefestivalile NärCon. Teiseks AMV võistlus, mille jaoks olid noored entusiastid siis pika vaevaga animeklippe ja muusikat kokku monteerinud, et ägedaid muusikavideosid luua. Ka ülejäänud kava oli üsna sarnane eelnevatele aastatele – toimus mängudeturniir ja viktoriin, sai karaoket laulda ja erinevaid esitlusi kuulata ja vestluspaneelidel osaleda. Kahjuks tuleb aga nentida, et kava jääb aasta-aastalt hõredamaks, ning kuigi külastajatearv püsib vähemalt sama, kui mitte ei kasva, siis tundub külastajate keskmine vanus ning entusiasmitase iga aastaga langevat.

Üht sellist esitlust tasuks ka paari lausega mainida. Nimelt kirjutas Helina Ravasoo sellel kevadel enda magistritöö teemal Fänniajakirjandus Eestis, fännide ja vabatahtlike loodud väljaannete toimimine. Üheks uuringuobjektiks oli ka Reaktor, intervjueeritavateks olid tolleaegne peatoimetaja ja nüüd lihtsalt toimetaja Riho Välk ning püsiv jututoimetaja Artur Räpp. Lisaks Reaktorile uuriti ka veebiajakirju Algernon, Level1 ja Videogamers.eu. Kõige lühem kokkuvõte tööst oleks, et fänniajakirjad sünnivad sellest, kui inimestel ei ole loomingulist väljundit, riigi jaoks ei ole sellised väljaanded kultuur, ning kõik töötavad tasuta. Jääme lootma, et Helina magistritöö ja selle väike esitlus äratasid inimeste huvi Reaktori vastu.

Fotogalerii: Kirill Dogadajev photography, ning videod cosplay võistlusest

Kirjastus Fantaasia raamatuesitlus: Kivirüüdi "Värav", Weinbergi "Tõrkeotsing" ja muidugi "TUUMAHIID 4"!

Fotode autoriks Jaana Muna nagu alati

Raamatuesitlus Soobli pilgu läbi.

...ja sellele järgnenud lustlik ulmepilgar Õlleministeeriumis

Fotode autoriks taaskord Jaana Muna

Ovel polnud mahti meiega ühineda, aga ta kiitis eemalt heaks meie kollektiivse panuse alkoholismi ajalukku.

Reaktori juttudest 09/18 (Tõnis Hallaste)

Killud toovad õnne

Miikael Jekimov

Renan on ontlik ja ohutu mees, kes töötab pandiäris. Ta liigub läbi näiliselt kummitava linna tööle, kus ebamääraselt koletislik ja kõhedavõitu laenuhai annab talle eseme, mis peab jääma poodi laenuhai tagasitulekuni. Tegemist on keraamilise teekannuga. Poodi asub külastama üks salapärane väike tüdruk, kes meenutab Renanile tema hiljaaegu surnud õde. Tüdruk otsib üht keraamilist teekannu ...

Jekimovi novell mõjub huvitavalt selle poolest, et ta mõjub õudusjutulikkusest õhkuvana, olemata siiski õigupoolest õudusjutt. Ja selle all ei pea ma silmas, et tegemist on ebaõnnestunud õudukaga – pigemini seda, et saavutatud on kõhe meeleolu, aga vägagi näib, et autor pole võtnud oma eesmärgiks lugejal junni jahedaks teha. Seda õhustikku luuakse selgelt esimese lõiguga, milles kirjeldatakse inimesi valitsevat hirmu ja paranoiat, aga kus kirjeldatakse ka öise linna üleüldist inetust - sügislehtede mädanemine ja kaledat helki ootav udu. Linna kohale näib laotuvat nõiduslik vari, mis varjab ka selle elanikke igasugustegi lootuskiirte eest. Kui peategelane röövitakse paljaks teel tööle, saab üleüldine ärevus kinnitust - see on julm maailm.

Kui Renan jõuab oma poodi, kaob teatav osa sellest ohustavusest. Töökoht annab turvaliste seinte tunde. Isegi kui alles siis ilmub deemonlik laenuhai ja hiljem seletamatu plikatirts, on ikkagi kuidagi ankurdatum tunne - peategelane ei mõju enam sedavõrd haavatavana. Tüdruk mõjub ainsa süütusena selles kalgis novellimaailmas ja see toob lohtu Renanile, aga ka lugejale. Ta mõjub kergendusena ja seetõttu on kuidagi tore lugeda, isegi kui ta välimus on mõnevõrra petlik.

Novellis “Killud toovad õnne” meeldis mulle teatav poeetilisustaotlus, mis ei muutu siiski esteeditsemiseks ega keelenautlemiseks. Eks selline kergelt gootipärane žanr eeldabki stiili ja sisu käsikäes käimist. Või ei, niikuinii on stiil ja sisu ühed õite eritlematud asjad – aga võib öelda, et gootipärases omandab teatava rõhu jutustaja kergelt suitsune, kärisev ja kõhe hääl, mis vähimagi valguskiire peale vakka tõmbub ja küsib: kas sinagi kuulsid seda?

Mulle meeldis, et lugu kulges sujuvalt – mugav oli lugeda, asi ei komistanud millegi otsa. Ja kujutatud maailm näis küllaltki huvitav - laenuhai kui deemon? Teekann ja selle killud? Plikatirts? Huvitavad kummituslikud elemendid. Mitte tingimata üleni üllatavad, aga savi sellest. (Savist teekann?)

Njah. Pendeldan siin veidi kitsi kiituse ja kuklasügamise vahel ja asi puhtalt selles, et kõik on nagu okei, seda oli hea lugeda, see oli täitsa paigas – aga kellele ma seda nüüd soovitaks? Ilmselt kellelegi, kellele juba meeldivad taolised asjad. Ühes novellikogus oleks ta mahutäide – üsnagi klassikaline nõiutud eseme lugu. Ja ega tal tingimata peagi olema muud ambitsiooni. On nagu on.

7/10

Vaikust ja rahu

Heinrich Weinberg

Afganistanist tagasitulnud sõdur Alar otsustab sõpradega (Helena, Kristo, Kairi, Marek, Heidi ja Joonas) matkata nädalavahetuseks Kaansoosse - koht, kus puudub elekter ja mobiililevi, kus kompassid ei mõju ja kus mingist hetkest jäävad vakka isegi loodushelid. Rahulikuna mõeldud nädalavahetus muudab aga nende elu...

“Vaikust ja rahu” kuulus pealtnäha sellisesse populaarsesse noorteõuduka žanri, millest on palju näiteid - “Friday the 13th”-filmiseeria, igast mootorsaemõrvad ja nii edasi. Teatav hulk noori läheb üksikusse majakesse kuskil pärapõrgus, seal hakkab toimuma müstilisi asju ja ükshaaval hakkavad inimesed surema. Mu lemmikud sellised on “Cabin in the Woods” ja “Tucker and Dale vs Evil” - aga mõlemad dekonstrueerivad žanrit ja keeravad selle pahupidi. Dekonstrueerimine on üks õite tore vahend žanri värskendamiseks - peaaegu näib, nagu sedavõrd kitsaste žanrireeglite juures mõjub igasugune originaalsus žanri dekonstrueerimise katsena.

Sellegipoolest, kui läheneda Weinbergi novellile kui majake-metsas-novellile, leidub siin nii mõnigi element, mis mõjub värskendavalt, ilma et muudaks teksti lausa žanri dekonstruktsiooniks. Alustuseks eestlaslik austus looduse vastu. Tavaliselt minnakse majakesse ja tuntakse üht kahest: ühelt poolt bravuurikat vaimustust eraldatusest, teisalt põhjendatud hirmu ebaloomulike märkide suhtes. Sageli piisab esimesest, et teist tühistada - “Issand, siin on nii jube” “Ära põe, beibi, tule parem issile kaissu”, misjärel tüübil raiutakse noks otsast. Nagu ikka. Selles novellis lisandub aga kolmas emotsioon – tegelaste üldeestlaslik vaimustus matkaretkest sohu. Siin pole küsimus tegelaste katses tsivilisatsiooni vältida, vaid otsuses minna looduse rüppe. Nii et majake-metsas pluss eestlaslik rabamatk - huvitav kombo.

Teine erinevus tüüpilisest majake-metsas-loost puudutab tegelaste vanust. Kaks matkalist toovad kaasa oma kaheteistaastase poja ning üks oli jätnud toomata oma mehe ja lapse. Ülejäänute kohta pole ka öeldud, et nad oleks neist nooremad. Seega pole tegemist kõige esimeses nooruses inimestega - vähemalt mitte pööraste ja mõtlematute keskkoolilõpetajate või tudengitega. Kas pöörase nooruse näol on üldse tegemist majake-metsas žanri vältimatu elemendiga... Mine tea. Mingi erinevuse see siiski tekitab. Õigemini, peaks tekitama, aga kuidagi tekib ebamäärane kognitiivne dissonants.

Ilmselt võinuks tegelasi paremini kirjeldada. Ehk peaksin ütlema, et võinuks üleüldse kirjeldada. Võib-olla jäi kahe silma vahele, aga tundus, et 12-aastane Joonas (mida on võimalik käänata “Joonase” ning “Joona”, aga siinne „Joonasi” oli küll üllatus) oli ainus, kelle vanust mainiti. Ega noh, vanus vanuseks, ega see tarvitse inimese käitumismustreid määrata (Kristo käitus enam-vähem nagu 16-aastane, aga samas, ülemeelikult väljasõidule minnes on igaüks hinges 16-aastane) aga ka kõik muu jäi sutsa liiga aimamisi ettekujutatavaks.

Weinberg näis otsustavat, et lugeja konstrueerib kõik tegelased puhtalt dialoogi pealt – kujutleb nägu, mis sobiks dialoogis loetavale häälele -, ja mõneti see mõjubki. Peategelane Alar on selline arnotalilik vaikne poiss, Kristo on tootsilik naljatilk, Marek jättis karusema või jahimehelikuma mulje (nii et mitte Imelik, vaid Mehelik). Need jäävad ent tegelastekategooriateks, siin ei teki väga tegelasi. Tüdrukud (või mis tüdrukud, peaksid olema tasapisi keskeale lähenevad naised ju) jäid veelgi eritlematuteks mu silmis. Nad kahjuks taandusid üksnes meeste pruutideks.

Vahest see konkreetsem mittekirjeldamine oli tahtlk, et novell lobedamalt kulgeks. Kohati pidin hoogu pidama ja küsima endalt, kas see või too oli mainitud tekstis või täitusid lüngad kujutlusvõime ja žanrieeldustega – pilt oli terviklik, aga ma ei teadnudki, kuivõrd kirjeldamise põhjal, kuivõrd laia pintsliga tõmmatud piirjoonte tõttu.

Üks koht, kus lugeja kujutlusvõimet võinuks minu meelest rohkem usaldada, oli üks illustratsioon. Enamjaolt olid need head, mõjudes pilguheiduna mõnele novelli hetkele. Ainus erand oli aga esimene pilt koletisest. Weinbergi kirjeldus koletisest oli väga tore väike veidrus, mis võinuks veidraks jäädagi. Kirjeldatud polnud veidralt, aga lihtsalt, pärast tubli annust tuttavlikku Eesti rabaloodust oli koletise näol tegemist esimese ootamatusega – õdusa lugemiskogemuse ebaõdus peletis. Koletist kirjeldati napilt, aga mainiti nelja silma – ja vot, sellest piisanuks. Kahjuks järgnes sellele olendi illustratsioon - mustvalge pilt, mis tegi olendi liigagi puust ette ja punaseks. Nagu entsüklopeediast võetud, ainult ladinakeelne nimetus oli puudu. See ei ilmestanud tegevust, vaid lihtsalt selgitas lugejale kergelt ebamäärase koletise väljanägemist. Kahju ju. Aga see on suht pisiasi.

Võib-olla olen teksti suhtes ülekohtune, allutades seda kitsasse majake-metsas žanrinišši. Minu meelest annab see aga edasi põhilise. Mõni teine oleks ehk püüdnud jäljendada žanriklišeesid ja kuitahes autentne tulemus ka polnuks, olnuks see siiski üksnes laenatud ideede taastootmine. “Vaikust ja rahu” pole aga hollivuudika žanri esitamine eestikeelsete nimedega, vaid on ikkagi tunda eestilikku hõngu. Ja see on teretulnud. Tekst on kirjutatud mugavalt loetava stiiliga ja Eesti kontekst andis head värskust.

7,5/10

Järjejutt: Jäljekütt. Viimane osa

David Noe, Laura Loolaid

Jewel tungib tehniku abiga Marduse laevale, kus leiab aset viimane kokkupõrge Jeweli ja tema kolleegi/rivaali vahel. Lugu loksub paika, jõudes kenasti oma lõpplahenduseni. Kõik küsimused saavad vastuse, kõik otsad kokku tõmmatud – ja kinnitust saab tõsiasi, et iga lõpp on ühtlasi millegi algus.

Ja nõnda ta saigi läbi! Kaks osa tagasi arvasin ma, et lugu lõppes, eelmise osa kohta arvas Jürka, et viimane, aga alles nüüd ilutseb suurtähtedega LÕPP viimase punkti järel. Lugu, mille esimesest katkendist olin väikestviisi vaimustuses ning järgnevatega käis elevus hooti kord tõustes, kord mõõndes, kui pidin möönma, et ma ei tundnud alati sedasama, mida esimesega, aga lõpp on mu arust jälle tõus. Ja midagi ilmekat on selles, et see lugu kuulub nende sekka, milles algused ja lõpud pakuvad suurimat elevust.

Kuidagi ootasin eepilisemat lõppmärulit – ehkki siin oli päris huvitavalt “filmitavaid” stseene – Jewel hüppamas ühelt lennumasinalt teisele, pinge kasvatamine, kõmmutamine -, lahenes võitlus Madrusega kuidagi lihtsamini ja kiiremini, kui võinuks. Madrus mõjub ikkagi koomilisevõitu kõrvalpahalasena – kui näeksid Bondi võitlemas metallhammastega jorsi vastu, jääd ikkagi mõtlema, kuhu siis Blofeld jääb. Ma kuidagi jäin mõtlema, et küllap kuskilt kuidagi ilmneb, et Jeweli ema ongi mingil moel tema Blofeld, aga ei midagi sellist. Ses mõttes lahenes asi palju klassikalisemalt.

Aga eks Madrus oligi suhteliselt kõrvaline – ta on vaid mutter suurte ja nähtamatute jõudude masinavärgis ja kui lõpus mainitakse, et Madrust käsutanud osapool sooviks Jeweli enda teenistusse, on aru saada, et neil jõududel puudub mingisugunegi huvi konkreetsete isikute vastu, neid huvitab ainult oma asja ajamine. Lõpuks pole nad ei pahad ega head, nad on lihtsalt peategelasele vastanduvate huvidega, aga muidu suht neutraalne võim. Tagantjärele mõeldes tekib tunne, et kõrgemate niiditõmbajate suhtelise ükskõiksuse tõttu jääb tunne, nagu siin poleks õieti vahet, kes võidaks, kes kaotaks – kosmilises plaanis on lugu siiski eimidagi enamat kui peategelase isiklik perekonnalugu.

Mis viis mind kuidagi mõtteni, et lõpuks jäi žanri potentsiaal natukene nagu ammutamata. Mitte et kõik kosmosejutud peaksidki tingimata sisaldama Vana Maa ülesleidmist või Inimkonna Aretajate otsinguid või kosmiliste mõõtmetega megastruktuuride ülesärkamist või muud säärast. Aga siin näis asja teadusulmelisus piirduvat eri tegevuspaikadega. MacGuffiniks polnudki nagu midagi enamat kui peategelase vend Fortune – ja isegi mitte seepärast, et ta olnuks messias või et ta biokeemiline koostis oleks tulnukatele mürgine, vaid pigem tema positsiooni pärast võimsas perekonnas.

Seda ei saa siiski öelda, et täpselt sama lugu võinuks toimuda mis tahes kontekstis – autorid kasutavad teadusulmelisust (ja kütavad lugejate ulmevaimustust), pakkudes Jewelile eri tegevuspaiku (kosmoses triiviv vanglajaam, eri planeedid omaette biosfääriga) ning eri ühiskonnavorme. See ongi tore ulmeline retk läbi eri võimaluste, mille käivitavaks ja edasiviivaks motiiviks on küllaltki argine soov leida oma vend, oma ema, oma pere. Sest mis tahes vetest sa läbi ka ei sumpaks, pere jääb ikkagi pereks, käegakatsutavaks ja äratuntavaks.

Ma ei teagi, miks ma ootasin ja lootsin, et ema osutub peapahalaseks – tingimata pole sellist pööret vaja. Praegune lahendus oli, nagu öeldud, klassikalisem ja vahest paljudele just meeldibki selline lineaarselt kulgev lugu, kus ootuspärasusele pole väga hulle kaikaid kodaratesse loobitud. Ja lõpuks see kokkusaamine emaga, rikutud peresuhte lunastumine dramaatilise taaskohtumisega – selles on tore päralejõudmise tunne. Miski selle juures jääb ikkagi meelde ja pakub hingekosutust.

Avalõigus mainisin, et mulle tundub, et algus ja lõpp olid tugevaimad. Eks need andsidki loole algtõuke ja lõpplahenduse – vahepealne polnud küll triivimine, aga mõjus siiski sellise tõmbamise ja tõukamisena, mis väheke meenutab arvutimängude “Printsess pole siin lossis”-teadet, mille peale pole muud teha kui oma seiklust jätkata järgmises lossis. Miski selles lookontekstis, Ar-Kaose maailma loomises ja selle väljakirjutamise mõttes paelus autoreid ja nad viisid selle teoks – ja nuh, igati distsiplineeritud sooritus.

Ma räägin mitme autori puhul teksti sooritamisest või ulmeteksti teostamisest. Nüüd alles märkan, kui mittemidagiütlev see kommentaar on. Tegemist on üsna laia aktsepteeritavuse skaalaga. See on vahemik, kus tekstid on paremad kui piinlikud, aga kus need ei tungi läbi ka järgmisele tasandile, milleks on mööndusteta “Jaa, see on küll väga hea!”. Mul on tunne, et mul on see skaala üsna lai ja see ilmselt teeb mu arvustuste lugemise päris tüütuks – see on sooritatud ja too on sooritatud või mõjub nagu päris, aga mida see õieti tähendab peale osavõtmatu sõnavahu… Minu kasutuses on sõnast “sooritatud” saanud tühisõna, mis ei anna märku, kui hea tekst õieti on või kuhu novell (käesoleval juhul lühiromaan) selles vahemikus paikneb. Nii et kui ma ütlen, et ulmeidee on teostatud ja seikluslik lühiromaan on sooritatud, mida ma selle all silmas pean?

“Jäljekütt” jääb selle aktsepteeritavuse-vahemiku teise, ülemisse poolde, kus loed ja tunned, et vähe sellest, et pole sugugi piinlik, on tegemist kirjutise ja kirjutajatega, kes ilmselgelt pole amatöörid. Seda võiks nooremale ulmehuvilisele sugulasele soovitada. Ja mitte tingimata nooremale, vahel võib endalgi tulla soov sellise mitte-hirmus-tõsise seiklusliku ulme järele. Peaaegu nagu tähtedevaheline Indiana Jones, ainult et ilma arheoloogiata. Aga ikkagi eelkõige nooremale tuttavale, kes pole sarnaseid lugusid väga lugenud ja kes januneb selle järele, aga ei nõua veel suuri uuendusi. Noorele lugejale sobiks ka keeleline sümpaatsus – näiteks meeldis mulle lause “Kõik ta uljuse lätted olid ahtakeseks kuivanud, tintjas udu piiras vaatevälja ja kurku kerkis Sindisa -segust röga” -, samas ei saa seda süüdistada poeetilisuses, mis noort lugejat ehk pelutaks. Lihtsalt on kenasti läbi jutustatud, püüdmata tõmmata lugejat välja keelelise mugavuse tsoonist. Suvine meelelahutuslik lugemine.

Tuleval Stalkerite-jagamisel saab näha, kuidas lühiromaanil läheb. Ma ei tea, kuidas reglement ette näeb, vist peab kandideerima tõlkeraamatu kategoorias, kuigi võiks ka eestikeelsena (kaasautori enda tõlge, pealegi on see ilmselt omajagu muudetud võrreldes ingliskeelsega – aga umbes samasuguse pretsedendi lõi Mart Sander ja too teos läks näiteks tõlketeosena, nii et jah). Minu meelest oleks eelkõige vinge, kui sel antaks võimalust eestikeelsena kandideerida - oleks tore, kui lisanduks uus hääl kohalikku ulmekonteksti. Ja autorite loodud Ar-Kaose maailmal võiks olla jumet. Selle maailma esimene novell ei ammuta täit potentsiaali, aga võib-olla edasised teeks veel midagi peale toreda ulmeloo jutustamise. Igatahes ootan uudishimuga.

Jyrka karvustused 09/18 (Jüri Kallas)

Järjejutt sai lõpuks läbi! Mitte, et nii kehv, aga vahepeal oli üks valefiniš – nüüd siis on tõesti lõpp. Aga kõigest järjekorras...

Miikael Jekimov – Killud toovad õnne

Kui ma seda juttu lugema hakkasin, siis olin ma juba kusagilt kuulnud, et sellele loole ei oska kuidagi läheneda või sellest midagi arvata. Jah, lugemise alguseks olin ma selle arvamise küll unustanud, aga lugedes tuli meelde taas.

Jutt algab õhtusel/öisel tänaval, kus peategelast röövitakse. Lugeja teadmata pannakse nupud n-ö lauale ning lugeja osaks jääb jälgimine ja püüdlused toimuvast aru saada. Just püüdlused, sest päris lõpuni autor asju lahti ei seletagi ja ega vist ei peakski. Samas, mõnda asja vist oleks pidanud ja eks see vihjamisi ja aimamisi vist lugejatele väga ei sobi. Vähemasti tüüplugejale, kes ootab „põhjus ja tagajärg“ tüüpi selget konstruktsiooni.

Ja ma siiski ei tahaks öelda, et jutt oleks ebaõnnestunud. Jah, kindlasti oleks vilunum autor seda paremini timminud, aga kindlasti pole ka Jekimovi tehtu ebaõnnestumine. Algajal autoril on kindlasti turvalisem kirjutada lihtsalt ja selgelt, aga antud juhul tasus mu arust risk ära ning lugeja sai vihjelise linnafantaasia, kus on head kirjeldused ja mis mingit pidi ka nahavahele poeb.

Kui aga olla kriitiline, siis sellel jutul on seesama puudus, mis paljudel algajate ja mitte enam nii algajate kohalikel autorite ulmejuttudel – et jutt sobiks suurepäraselt romaanikatkeks, aga eraldi jutuna on pisut puudulik. Sageli on algus üsna suvalise koha peal ja lõpp tuleb ka üsna suvalise koha peal ja reeglina pole vahepealse jutu vääriline. Nii ka seekord.

7/10

Heinrich Weinberg – Vaikust ja rahu

Päris pikk jutt, mille lugemine mul ka üsna vaevaliselt läks. Osalt oli põhjuseks Weinbergi lobisemishimu, kuigi tuleb tunnistada, et ta on end parandanud ja suur osa teksti oli siiski asja eest. Probleem pigem selles, et ma ei suutnud kuidagi süveneda kolme paari ja ühe poisikluti teekonda soosaarele. Ei läinud need inimesed mulle korda ning see teekond oli ka liiga pikalt kirja pandud.

Kui aus olla, siis pea kaks kolmandikku teksti ei toimunud midagi – lihtsalt mingi tuim kulgemine. Jah, üks väike vahepala oli, aga selliseid n-ö äratusi oleks pidanud rohkem olema. Filmina oleks ma seda kulgemist ilmselt rahulikumalt talunud, aga lugedes hakkas see juba esimese jutukolmandiku lõpuks mind tüütama ja isegi vihastama. Jõuti saarele ja siis läks kohe n-ö asjaks... et hakkas toimuma, tempo tõusis jne. Olmeline kulgemine asendus kergelt piinliku libapulbiga.

Ma ei saa öelda, et see jutt oleks valesti tehtud, või et ülipikk algus ei sobituks kiirema lõpuga. Eks palju-palju tekste tegeleb ju sellega, et seob kokku hästi detailse olme mingi pöörase ulmega.

Isiklikult minu jaoks olid vahekorrad paigast ära, sest seda olmelist kulgemist oli liiga palju, ikka väga palju. Teekonda oleks pidanud hulga lühemalt kirjeldama, saarel oleks pidanud saama olla ikka mõne päeva ja siis saareolme kaudu oleks saanud taustu avada, juhtuma oleks võinud hakata pisitasa jne. Praegu oli selline mulje, et autor pani kirja enda suvised rännumuljed, aga kuna ta on ulmekirjanik, siis lõppu pidi ta ka midagi ulmelist kirjutama...

Kergelt nõutu virisemise lõpuks tuleb aga tunnistada, et kenasti ja siledalt kirja pandud tekst.

7/10

David Noë, Laura Loolaid – Jäljekütt

Läbi kuue ajakirjanumbri kestnud järjejutu käsitlemine siinses rubriigis on kergelt küsimärgi all, sest ma tõlkejutte teadupärast ei karvusta. Ma parem ei hakka mõtlema, et millises kategoorias see Stalkeri hääletusel osaleb, sest kindel on vaid, et tegu on lühiromaaniga. Osaleda aga võiks küll. Ja minu mõistuse järgi on see siiski algupärane tekst, sest ingliskeelsel originaalil oli vaid üks autor ning tõlkides/mugandades sai tõlkijast Laura Loolaidist sujuvalt kaasautor. Selle teadmise valguses ma siis ka siin rubriigis selle teksti ette võtan.

Tegu on kosmilise seikluslooga, mille alguses kargasid pähe kohe mitmed filmivihjed, aga õnneks vaid vihjeteks need jäidki ja võibolla panin ma lihtsalt oma peas kokku asju, mida autorid kokku polnud pannud. Lühiromaanis on palju tehnilist butafooriat ja sellega on üldiselt asjad korras. On püütud kasutada ka teatavat rabedat stiili ja ajuti see töötab, aga ajuti mitte ning ajuti kalduvad autorid ka liigsesse lobisemisse – et napp stiil ja täiesti ülearused seletamised, mis selle nappuse nullivad.

Lugu ise on vandnõude ja saladusetga pikitud asjade/olukordade lahenedamine. Kahjuks rikub ka lugu ebaühtlane seletamine, et mõned asjad nämmutatakse korduvalt ja palju läbi ja mingeid olukordi ja tegelasi tuleb võtta lihtsalt heas usus.

Ega ma täpselt ei teagi, kes stiili ja loo enda ebaühtlus oli juba originaalis, või tuli see mugandades juurde. Kaldun siiski arvama, et mugandus tegi teksti kindlasti paremaks ning David Noë lihtsalt ei osanud kogu oma peas olnud pilti adekvaatselt esitada. Pole hullu tavaline asi algajate puhul – ise teab, aga teistele ei räägi.

Üldiselt aga lobe seikluslugu, mille lugemist häiris teinekord liigne toortõlkelisus.

7/10

Tähelepanelik lugeja ehk märkas, et ma panin kõigile kolmele tekstile sama hinde – nõrk neli viiepalliskaalas. Tervikuna ongi need üsna samad, et igal omad puudused ja omad väärtused.

Kui ma reastaks tekstid lihtsalt kirjutamis-tehnilise tulemuse põhjal, siis oleks järjekord: Weinberg, Jekimov, Noë&Loolaid.

Kui ma reastaks tekstid ulmekomponendi järgi, siis oleks edetabel: Noë&Loolaid, Weinberg, Jekimov.

Kui ma reastaks tekstid mingi abstraktse isikliku meeldimise järgi, siis: Jekimov, Noë&Loolaid, Weinberg.

Ja nii võiks veel kaua jätkata...

Jutt: Kuuekandjad (Manfred Kalmsten)

„Ma ei oska enam, ei suuda,“ kõlas pomin tillukeses kambrikeses.

„Lähen, kõik peab muutuma. Lõpp sellele....“

Ta tõusis toolilt, võttis varnast enda aastaid kantud kuue ja ajas selle selga.

Seejärel ta lahkus.

Ahervare, sõja-aastate sünkmust õis. Suitsevad tukid oli kõik, mis majast ja kõrvalhoonest järele olid jäänud ning kõikjalt tungis ninasõõrmeisse väljakannatamatut surma ja hävingu lehka. Malkolm seisatas. Siin-seal võis märgata jälgi rüüstajatest - laiali pillutatud mööblit ja rõivatükke, paar lömmis bensiinikanistrit ning muud ärapõlatud kraami. Malkolm astus rusudele lähemale, ent tukkide vahel suitsunud jalakönti nähes ta peatus.

„Päästa pole siit enam küll kedagi ega midagi,“ tõdes Malkolm kurku kerkinud iiveldusega võideldes. Ta oli oma elu jooksul küll palju näinud, ent kõigega ei harju keegi.

Ta oletas, et rüüstamine pidi olema toimunud vast alles eelmisel päeval, mitte varem, ja ta üritas meenutada, millal oli keegi talle viimati vastu tulnud. Ta ei mäletanud, kuid see võis olla neli, võib-olla isegi viis päeva tagasi. Rahvas oli sõjahinguse eest pagenud, kes linna, kes metsa ning see läbi metsade jooksva kõrvaltee äärne maja oli saanud näiteks pagemise vajalikkusest. Ta ei mäletanud täpselt, millal ta viimati hülgamata majapidamist oli näinud, ent ka sel polnud hetkel enam tähtsust. Ta tundis, et on järgi jõudnud. Et enam ei lähe kaua.

Ta oli juba valmis uuesti teele asuma, kui kuulis võsast allasurutud nuukseid. Ettevaatlikult astus ta sammu lähemale ja painutas vaadet varjanud oksad eest ära.

Illustratsiooni autor: Toivo Tooming

Põõsas istus tüdrukutirts, kes talle haldjalikult suurte, kuid äranutetud silmadega otsa vaatas. Tüdruku lõug värises, tema pilgus peegeldus hirm.

Malkolm astus ebamääraseid lohutussõnu pomisedes tüdrukule sammu lähemale ja sirutas talle käe. Paiste nutetud näoga tüdrukutirts tõmbus justkui vedruna eemale. Otsekui kardaks ta, et Malkolm teda kõrvetab.

„Noh, pisike... Mina olen Malkolm. Ma ei tee sulle liiga...“ pomises Malkolm tasasel toonil.

Plikatirts piilus teda näo ette asetatud käte vahelt. Ta võis olla kõige rohkem seitse-kaheksa aastat vana, ei enamat. Malkolm küünitas enda seljakoti järele ja võttis sealt tüki Tuule ja Päikesemaa suhkruvart.

Ettevaatlikult sirutas ta käe tüdruku poole ja lausus: „Näe, võta. See teeb olemise kergemaks.“

Peale hetkelist kõhklemist võttis tüdruk pakutu vastu ning toppis selle endale ühes tükkis suhu. Ilmselt polnud ta juba mõnda aega mitte midagi söönud ning Malkolm kirus end maapõhja, et sellele mõtlemata suhkruvarre oli andnud.

Ta võttis kotist kuiviku, murdis selle pooleks ja ulatas tüdrukule. Tüdruk kugistas selle joonelt alla ning võttis vastu ka Malkolmi pakutud veepläsku. Pisikese jaoks osutus see liiga raskeks, osa vett lartsatas maha. Ent ta jõi.

Jõi suurte januste sõõmudega ning läks aega, enne kui Malkolm selle uuesti enda valdusesse sai.

Ta surus pooltühjale plaskule korgi uuesti peale, vaatas otsivalt ringi ning kuna ühtegi kaevu talle silma ei hakanud siis, küsis ta tüdrukult: „Ega siin lähedal mõnda kaevu või allikat pole. Tead sa?“

Kas oli tüdruk Malkolmiga harjunud või oli suhkruvars mõjuma hakanud, igal juhul avas ta suu ning vastas, katkendlikult, ent tema hääles oli tunda lapselikku usaldust: „On. Siinsamas. Ma võin näidata.“

„No aga näita,“ vastas Malkolm, ulatas tüdrukule käe ning proovis julgustavalt naeratada. See ei tulnud tal eriti hästi välja. Polnud kunagi tulnud, ent ilmselt oli suhkruvarre mõju valla pääsenud, sest tüdruk võttis käe vastu ning tõusis püsti.

„Mis su nimi on?“ küsis Malkom uuesti, kui nad olid tüdruku juhtimisel mööda põõsaste vahele peidetud jalgrada metsa vahele pööranud.

„Monda...“ vastas tüdruk ning võpatas. Malkolm aimas, et ju vist oli nime mainimine tüdrukule hiljuti toimunut meenutanud, aga suhkruvars paistis ka sel korral võitluses läbielatuga peale jäävat ning tüdruk kõndis Malkolmi käest kinni hoides rahulikult edasi.

Niimoodi kõndides jõudsid nad allikani, mille põõsastesse uppunud kallaste vahel voolas oja. Malkolm täitis keetmata vee jaoks mõeldud pläsku, andis Mondale veel ühe tüki suhkruvart ning küsis mõne aja möödudes: „Oled sa täiesti üksi, kedagi teist sinuga pole?“

„Jah... Ei ole...“ vastas Monda, pilk tema suurtes silmades muutus korraks häguseks, lõug hakkas värisema, ent nutma ta ei hakanud.

„No siis pead vist minuga kaasa tulema...“ jätkas Malkolm.

„Kuhu me läheme?“ küsis Monda ning tema häälest kostus ilmselget õhinasse segatud lootust.

„Me otsime kedagi.. Kutsujat, aga ma seletan hiljem,“ vastas Malkolm, peatus korraks ning jätkas: „Praegu aga otsime hoopis hagu ning teeme lõkke. Öö on kohe kohal ning meil on targem siia jääda, kui teele tagasi pöörduda. Hommikul aga jätkame teekonda koos, eks ole?“

Monda noogutas ning kahekesi suundusid nad metsa alla lõkkematerjali otsima.

Hiljem, kui Monda juba Malkolmi määrdundvalgesse kuube mässituna magas, võttis Malkolm katelokist kostva veekahina saatel seljakotist piibu, toppis selle karmilõhnalist tubakat täis ning läitis selle, samal ajal pomisedes: „No oled nüüd endale reisikaaslase leidnud...“

„Mida sa ometi teed, “ jätkas ta mõttes. „Ta ju ainult aeglustaks sind. Samuti pole sinu seltskond lapsele just kõige mõistlikum. Jäta ta siia, jäta talle suhkruvart ja söögipoolist, küll ta paari päevaga leitakse.“

Pikalt vaidles ta endaga, samal ajal teades, et ükskõik kui loogilised ta väited ka ei oleks, tüdrukut maha jätta ta enam ei julge.

Ta vandus maapõhja hetke, mil oli tüdruku nuuksumist kuulnud. Sealt edasi keelas juba kuuekandjate koodeks – keskenduda ülesandele, ent alati abi pakkuda – tal tüdrukut saatuse hoolde jätta. Ta istus kaua, lõkkesse oksi visates ning alumiiniumhalli jalutuskepiga tuld segades, kuni uinus, ent vastupidiselt vanasõnale polnud ta hommikul targem kui oli olnud õhtul.

Luude ragisedes ajas ta end püsti ning ka Monda ärkas. Lõke oli kustunud, hommikuudu hiilis põõsaste vahel. Ta läks allikale, pesi näo ning andis Mondale märku sama teha.

Tal polnud lastega ümberkäimisest aimugi, ent ta aimas, et mingid reeglid peaksid neil olema samad mis täiskasvanutelgi. Seejärel istus ta maha ning kraamis kotist välja hommikusöögiks mõeldud leivapätsi koos lihakonserviga.

Kauaks sellest ei piisa, mõtles ta, eriti nüüd, kus nad kahekesi on. Ta oli küll eelmisel õhtul võtnud nõuks võimalusel tüdruku nähes võluväe demonstreerimist vältida, ent kui ta tahtis sihtmärgile lähemale jõuda, pidi ta seda tegema. Kasvõi sellepärast, et kui nad niisama liikudes ka mõne päevateekonna kaugusel asuva vahejaamani jõuaks, leiaks nad selle tõenäoliselt samas seisukorras, kui Monda vanemate kodumaja. Tõenäosus oli olemas ja julgelt halvema võimaluse kasuks kaldu. Kutsujate poolt pealekutsutu tagajärgi ei võinud kunagi teada. Igal juhul teadis Malkolm, et tal tuleb kiirustada.

„Kas sa mängid sellel lugusid? “ küsis Monda näidates näpuga flöödi suunas, mis Malkolmi seljakotist välja paistis.

„Mängin, aga... Ainult siis, kui vaja. Hiljem, kui me oleme söönud ja teele asume, siis võin mängida. Aga nagu ütlesin – kõigepealt sööme,“ vastas ta.

Monda paistis küll olevat rohu mõjul esialgsest traumast üle saanud, kuid igaks juhuks võttis Malkolm kotist veel suhkruvart. Nii endale kui Mondale. See aitas maailmaga toime tulla.

Einestamise järel asusid nad teele. Malkolm tegi metsas väikese ringi, et Mondat koduvare nägemisest säästa ning maanteele jõudes võttis ta kotist flöödi ja kükitas maha.

„Istu mulle selga, pane jalad kotirihmadest läbi ning hoia mul kaela ümbert kinni, selge?“

„Selge,“ vastas Monda. „Kas sa mängid mulle hobust?“ Hommikune suhkruvars paistis ta tuju oluliselt tõstnud olevat.

„Jah, mängin... Kiiret hobust.“ vastas Malkolm ning ootas kuni Monda oli talle kaela ümber klammerdunud.

Seejärel tõusis ta püsti, pani pilli huultele ning hakkas mööda mõranenud asfalti edasi liikuma. Meloodia mida ta mängis, oli meeliülendavalt ilus ning flöödist väljatulvavad helid varjutasid nii puudekohina kui hommikuse linnulaulu nende ümber. Tundus nagu mähiks noodid terve maailma oma helidesse ning Monda märkas, kuidas puud aina kiiremini ja kiiremini neist mööduma hakkasid, samas kui nad ise tundusid justkui paigal seisvat.

Lõpuks näis kogu ilm neist mööda tuhisevat. Mondal oli hirm, ta sulges silmad kuni Malkolmi tasane hääl justkui läbi udu temani jõudis.

„Rahu, Monda, ära karda. Me pidime nii liikuma.“

Monda avas silmad ning nägi, et kõik oli taas nagu olema pidi, välja arvatud see, et päike ei paistnud enam üle puulatvade ja kõikjal oli tunda õhtuhaku jahedust.

Nad seisid teeäärsete põõsaste varjus ning kuskilt kaugelt eemal kostis nendeni inimkära.

„Nüüd oleme vaikselt. Me peame metsas väikese ringi tegema. Selge?“ sosistas Malkolm ning kükitas. Monda ronis ta seljast maha ning oleks peaaegu pikali kukkunud, kui Malkolm teda toetanud poleks. Ta jalad olid surnud ja täiesti tundetud, ainult et ta polnud seda veel hetk tagasi tähelegi pannud.

„Masseeri oma jalgu... Näed?“ sosistas Malkolm ning needis end mõttes, et ta ise selle peale polnud mõelnud.

Monda tegi nagu näidatud ning peagi tundis ta kuidas elu jalgadesse tagasi tuli.

„Nüüd hiilime nii vaikselt kui saame,“ sositas Malkolm.

Monda noogutas ning hirm paistis tema silmadesse tagasi tulevat.

Nad hiilisid kaares ümber rüüstajate laagri, varjates end võimalike valvepostide eest, ning alles tükk maad hiljem, kui käratsemist enam nendeni ei kostnud, otsustas Malkolm tagasi maanteele siirduda. Uuesti võttis ta Monda seljale ning võluväel liikus maantee neist tuuleiilina mööda.

Kedagi neile vastu ei tulnud. See maailmanurk oli küll siiani sõjatandrilt suuremalt jaolt eemale jäänud, ent pikad sõja-aastad olid inimesed pelglikuks muutnud. Kuuldused palgasõdurite, mässajate või lihtlabaste rüüstajate vägitegudest olid ju ka siinsete elanike kõrvu jõudnud ning enamus seetõttu oma kodud hüljanud, et mujalt varjupaika otsida.

Nad peatusid alles siis, kui pimedus juba neelavaks muutus ja vihma sadama hakkas. Seejärel korjasid nad hagu ning tegid ühe vana männi alla uue, kuid oluliselt väiksema lõkke kui eelneval õhtul.

„Kuidas me...“ alustas Monda küsimust, ent vakatas kui tema pilk flöödil peatus.

Malkolm ei vastanud.

„Kas sa oled võlur?“ küsis Monda.

„Ma olen Valgekuub,“ vastas Malkolm peale hetkelist kõhklust.

„Ja sul on võluflööt?“

„Ka nii võib öelda, ehkki oluliselt tähtsam on sellel mängija...“

„Kuhu me läheme?“

„Me läheme Kutsuja järel.“

„Miks?“

„Kui me neist viimasegi kätte saame, lõpeb vast ka sõda. Kiiremini kindlasti.“

„Kas sa hävitad kõik paha?“

„Ei, ainult kutsutu. Halb ja hea on ühe noodi kaks poolt. Ühed mängivad ühtemoodi ja teised teistmoodi. Kutsutu puhul on oluline teada, milleni see viia võib.“

„Mis on kutsutu?“ küsis Monda.

„See on see, mida Sõlmijate ajavõrkudes poleks, kui poleks kedagi, kes seda esile kutsub.“

„Kes need sellised on... Kutsujad?“

„Nagu mina, ainult et nad ise ei tunneta enam ennast. Mõned neist isegi arvavad, et teevad head. Ja kellelegi nad ju teevadki, aga tegelikult... Tegelikult aitab, magama nüüd. Küllalt küsimustest.“

Monda mässis end uuesti Malkolmi mantlisse ning jäi peaaegu silmapilkselt magama. Malkolm suitsetas veel pikalt, kustutas siis hoolikalt lõkke ning kahe suhkruvarre tüki abil õnnestus tal ka magama jääda.

Kui nad hommikul ärkasid, oli päike juba kõrgel puulatvade kohal. Kõikjal lõhnas männivaigu järele, nii et isegi Malkolmi tubakalehk ei suutnud seda peletada. Nad einestasid, Malkolm suitsetas suhkruvarre mälumise kõrvale veel ühe piibutäie. Siis asusid nad teele.

„Kas sa mind täna ei kannagi?”

„Ei, täna mitte. Me ajame nüüd jälgi.“

„Tolle Kutsuja omi?“

„Jah, aga kuss nüüd. Ma pean keskenduma.“

Malkolm tunnetas kõndides, kuidas maailmahelid järk-järgult hüsteerilisemaks muutusid. Ta tunnetas õhus pinget, muudatusi.

Oli tunda, kuidas kellegi noodid olid maailma segamini paisanud. Ta nägi mängitud meloodia helide riismeid puude vahel heljuvat. Tundis, kuidas põõsad tema poole sirutusid, justkui teda läheneva eest hoiatades.

„Peatu, tasa!“ sosistas ta Mondale ja jäi seisma. Pingest haaratud Monda vaatas sinna, kuhu Malkolmgi, aga ei näinud midagi, mis oleks võinud tähelepanu väärida.

Malkolm aga tunnetas iga viivuga, kuidas tuttavad helid tema ümber paindusid. Kuidas võõras jõud justkui männivaigu lehk nende suunas tungis. Malkolmi mõistust hakkas varjutama jahikirg. Ta oli leidnud selge jälje. Ta tunnetas maailmaloo segilöödud rada.

Mondat kättpidi enda järel vedades, astus ta kiirel sammul teelt välja, otse läbi võsa puude vahele.

Nad kõndisid sirges joones edasi, kuni jõudsid tiheda sarapuupadrikuni. Läbi selle võis aimata päiksevalgust, mida peakohal laiuvad männivõrad varjasid. Malkolm tegi ringi ümber põõsaste ning nad astusid väikesele haljendava muruga lagendikule.

Välul põles lõke ja selle ees istus mees, kes parasjagu jänest nülgis.

„Petter!“ hüüdis Malkolm.

Petteriks nimetatu pöördus ümber ning kui ta nägi kuube, mis Malkolmi õlgu kattis, täitus tema nägu õuduse ja hirmuga. Ta kargas püsti ning pistis vastassuunas jooksu, jättes endast maha lõkke, avatud armeekoti, maas vedeleva musta kuue, Malkolmi, kes endiselt seisis, ning tüdruku, kes veel midagi ei taibanud.

Malkolm võttis Mondal käest kinni ja kiirustamata juhatas ta Monda lõkke juurde.

„Kas see oligi kuri ... Kutsuja – kas sa peletasid ta ära?“ küsis tüdruk õhinal.

„Ei veel... Aga sina istu siia. Kui oskad, siis nüli jänes lõpuni, kui ei oska, istu niisama.“

„Aga,“ jätkas ta silmnähtavalt tõsisemana, “see, mida sa kohe näed, ei meeldi sulle, aga mis iganes sa ka teha tahad - püsti tõusta, minema joosta, silmad kinni katta või mida iganes – ainult ära mind kõneta! Ära tule minu juurde, ära mind kuidagi sega, lubad?“

„Luban...“ vastas Monda, kes ennast ühtäkki hirmununa tundis.

See viis, kuidas Malkolm temaga rääkis, see kalk külmus, mis järsku tema sõnadesse oli siginenud... see oli midagi võõrast. Midagi, mida ta polnud seni kohanud. Ta tundis, et mehe häälest oli kostnud hirmuäratav m i s k i, mis justkui kontvõõras noot nende kriipsuhuulte vahelt kõlanud hääle tundmatuks oli muutnud.

See külm oli siginenud ka nendesse hallidesse silmadesse, mis mütsiääre alt tüdrukut olid silmitsenud ja tunginud Monda teadvusse kui talvetuul, mis ukseprao vahelt tasakesi sisse vihiseb, kuni ühtäkki ukse pärani lahti lööb.

See justkui naelutas ta paigale. Samas, koos Malkolmi õhku pudenenud sõnadega, teadis ta surmkindlalt, et juhtugu mis juhtub ja maksku mis maksab – tema ei jookse kuhugi ja teeb nii, nagu oli lubanud.

„Hästi, ja vaata, et sa oma lubadust ei unusta...“ ütles Malkolm lõpetuseks ning pööras selja, astus paar sammu lõkkest kaugemal vedelevale Petteri kuuele ning jäi sinna langetatud päi seisma.

Aeglaselt võttis ta kotist flöödi ja pani selle huultele.

Tasaselt hakkasid kõlama noodid, mis pillist kuuldavale tulid, ent neis puudus endine ilu ja soojus. Justkui poleks mängija enam sama, kes varem. Nagu ei mängikski sellega mees, kes oli Mondaga nii sõbralikult rääkinud. Helid aga aina tugevnesid.

Malkolm sulges silmad, kuid võpatas, nagu oleks miski talle meenunud, ja avas need uuesti. Tema pilk otsekui klaasistus ning vilepilli helide sekka hakkas kostuma metsast aina lähenevat raginat, kui oleks mõni suur loom seal endale teed murdnud.

Monda pööras pilgu Malkolmilt ja suunas selle lagendikuserva, et näha mis imeelukas see sealt nähtavale ilmub.

Suur oli tema üllatus, ent veel suuremaks paisus temas hirmutunne, kui ta nägi, et tulijaks oli Petteriks kutsutu.

Mehe nägu oli hauavalge, silmad kabuhirmust punnis. Käes hoidis ta murdunud puuoksa, teise käega vehkis ta õhus, nagu lootes millestki kinni haarata.

Tema sammud olid rasked ja täis silmnähtavat vastumeelsust pillimängijale läheneda.

Sellegipoolest astus ta aina edasi.

Kui neid lahutas vaid kümmekond sammu, viskas Petter Malkolmit käes hoitud puuroikaga, ent too kummardas mängimist katkestamata ning malakajupp lendas puhtalt üle pea. Helid kestsid edasi aina kõrgemalt ja kõrgemalt.

Aina läbitungivamalt mängis Malkolmi flööt ning Petter surus käed näole, tema suust tulid kuuldavale kriisked, üle palge voolasid higipiisad ning ta sammud muutusid aina raskemaks ja raskemaks.

Kord käsi vastu kõrvu surudes, kord küüntega pead kraapides, lähenes ta endiselt pilli mängivale Malkolmile, kes seisis kui kivistunult. Ainult Malkolmi näpud liikusid kiirelt mööda flööti.

Kui vahemaa oli kahanenud ainult paari sammuni ning Monda ootas hinge kinni pidades kahe mehe kokkupõrget, astus Malkolm sammujagu tagasi. Ja siis veel sammujagu, kuni hakkas selg ees Petteri eest taganema.

Ringiratast liikusid nad ümber lõkke nagu mingit kummalist ringtantsu tantsides, saateks aina kriiskavamaid ja külmajudinaid tekitavamaid meloodiaid mängiv flööt Malkolmi huultel.

Petter paistis olevat täiesti aru kaotanud, tema suust väljusid arusaamatud helid, vahtu paiskus õhku. Tema käed kraapisid pead, justkui oleks see sipelgatega kaetud.

Petteri nägu väändus Malkolmi flöödihelide ja tema enda suust kostva kriiskamise sõgedas kakofoonias. Ühtlases tempos ja ühtlase vahega liikus Petter Malkolmi järel läbi hullumeelsuse nootidest täitunud õhu ning Monda märkas, et Petteri juuste alt hakkas nirisema verd. Tema näkku tõmmatud sügavad kriimud täitusid pisikeste veretäpikestega, mis aina suuremaks ja suuremaks kasvasid ning mööda Petteri lõuga ja kaela tema riietele voolasid.

Petter tõstis käed anuvalt Malkolmi poole, tema pea viskles kaela otsas kord alla, kord üles, justkui tahaks see keha küljest lahti rabeledes tõusta kõrgemale sellest meloodiast, mis sundis teda Malkolmi järel kõndima.

Tema kriiskamine muutus lalinaks ja laubalt voolavate punaste verenirede vahelt paistvates hirmunud silmades segunesid abipalve ja halastust paluv tumm karje.

See ahastav pilk, mis anus midagi, mida polnud talle määratud, oli Mondale liig. Ta ei suutnud enam vaadata. Tüdruk sulges silmad, kattis kätega kõrvad ning surus end kägarasse otsekui iseendasse peitu ronides.

Nii istus ta ennast kokku surudes, kuni lagendikku täitva nootidelaama läbis ebainimlik karjatus. Pärast seda ei kostnud enam midagi peale pilliloo, mis paistis oma kõrgpunktini jõudnud olevat ja nüüd tasapisi aina vaiksemaks ja vaiksemaks muutus, kuni lagendikule vaikus laskus.

„Võid nüüd enda peitmise lõpetada,“ kuulis Monda tuttavat häält. Ta tõstis pea ja silmas Petterit, kes lõkkest paari sammu kaugusel lamas. Liikumatult vedeles tabatu kahe mehe poolt rohu sisse trambitud rajal ja Monda vaatas küsivalt Malkolmile otsa.

„Petteriks kutsutu on surnud,“ vastas Malkolm pilku pööramata ja lisas: “Ta sai, mille endale peale kutsus.“

Ta seisis endiselt flööti käes hoides ja tunnetas, kuidas hea ja kurja sõlmemängitud noodiread hõrenesid, kuni vaikides hääbusid. Kuidas linnulaul ja tuulekohin puude vahel jälle tavaline tundus ning maailmamuudetused põrmu haihtusid.

Monda ei öelnud midagi. Ta jälgis Malkolmi maast Petteri musta kuube võtmas, seda tükkideks rebimas ning tükke justkui vastikustundega maha viskamas.

„Kuidas talle öelda... Kuidas talle seda seletada, et kutsutu...“ mõtles Malkolm, võttis taskust tüki suhkruvart ja pistis selle suhu. Petteri seljakotist flööti võttes pöördus ta uuesti Monda poole ja lausus: "Näe, siin on tema flööt. Sa tule minuga, õpid ja saad selgeks millal ja mida mängida või kas üldse mängida....“

Ta ulatas flöödi Mondale. Monda aga põrkus ehmunult eemale, nagu oleks talle kuradit näidatud.

Malkolm puhkes naerma, võttis oma pilli ning seletas rahulikult, mõlemat kätt Monda poole sirutades.

„Jäta endale alatiseks meelde, et üks viib teiseni ja see, mida sa nägid, oli küll kutsutud kuri, aga see ei tulnud siit...“ Ja ta tõstis enda flööti hoidva käe Monda poole ning jätkas: „...ega ka mitte siit, taipad?“ ning sirutas Petteri pilli uuesti Monda poole, kes selle vastu võttis ning nõustunult noogutas, märkamata, et Malkolmi kuub oli hallikasmustaks värvunud.

Jutt: Vaeslapse faasinihe (Laura Loolaid)

...ehk kosmiline udujutt Kreutzwaldi ainetel.

Aeg ja ruum olid ses avakosmose nurgas üpriski sõlmes. Ennemuiste anomaaliat kaardistama saadetud ekspeditsioon sai seda omal nahal tunda, kui kesk ääretut vaakumit mõõtmisi teostanud teadlane end ühtäkki tundmatu planeedi ookeanis hulpimas leidis; järgnes riburada juhtumeid, kus uurijate ees terendasid ootamatult uute maailmade silmapiirid, kuigi tähekaartide järgi pidanuks lähimad süsteemid tosinaid valgusaastaid eemal paiknema. Paarisaja põlvkonna ühistööl kasvatati uurimislaeva–seemnest paraja poolkuu mõõtu püsijaam ning selle asukad õppisid aegruumi–akende manamise kunsti valdama ja täitsid lõputa teokojana keerduvaid arhiivikambreid teiste maa–laste lugude ja teadmistega.

“Seal ta siis nüüd õitseb, see meie kuulsusrikas esmakontakt!” noorteadur Uduhänd  pööras arhiivikoja kõrvalsoppi, kust kostis vaikset halinat. Hämaras võlvialuses helendas üksainuke vaatlusotstarbeline dimensiooniaken ja selle ees kössitas inimkogu, keda Uduhänd tervituseks ribidesse tonksas.

Vastuse asemel puhkes see lahinal nutma. “Kõik on kadunud! Minust ei saa iialgi tõelist väliõpetlast.” Noorteadur Pihlapung löristas nutta ja mudis oma öötaeva karva seitsmesõrmseid käsi. “Minu dimensioonisiirikud lõigatakse maha, minu hüpoteesid naerdakse välja, mu suguvõsa ütleb minust lahti...” Pisarad purskusid ta silmist, roomasid seinakaart pidi üles ja kogunesid pärlireana akna serva, raamima  vaadet vohavale aasale, mille keskel tuksles helendav munajas seade.

“Sina ja sinu kuulus suguvõsa…” Uduhänd turtsatas poole suuga. “Mis nemad siia puutuvad?”

Pihlapung nuuksatas. “Meil... On... Pea... Igast perest… Tähendab, igast Tedrekirja–liini perest… On ikka mõni suur teadja sirgunud.” Ta tõmbas hinge. “Näiteks vanavanavanaema Salme… Ta tõi meid muudkui käekõrval arhiivi – ütles, et meid peab väiksest peale inimkonna lugudega sõbraks tegema. Ükskord… Ma olin siis juba suurem, jagus mul julgust küsida, et kui palju neid lugusid siin siis kokku on. Tema ainult naeris ja ütles, et lood ei saa kunagi otsa. Siis kogus Salme lastekarja enda ümber ja seletas tõsiselt, kuidas meie kohus on üles otsida kõik ilmaruumi pudenenud maa–lapsed ja koguda seda, mida nende silm kuskil näinud ja suu pajatanud.” Pihlapung nuuskas valjusti ja jätkas hardal häälevärinal: “Hoida tallel inimkonna kalleimat vara; liigselt sekkumata sõlmida sidemeid ja leida liitlasi; nendele, kes usaldust õigustavad, avada tasapisi tarkuste varamut.” Ta ohkas. “Varsti pärast seda jäi Salme Modrazeme džunglites kadunuks. Aga tema sõnu ei unusta ma kunagi!”

“Või ei unusta… kes sul ometi käskis siis juhtseadet kohalikele näppida anda?”

“Ma ju lootsin, et meil õnnestub, noh, kontaktiloomet veidikena, noh, järele aidata… Mõned faasid vahele jätta ja…” Pihlapung hakkas uuesti tihkuma. “Parem tunnistame kiiremas korras kõik üles! Kirjutame raportisse, kuidas kohalikud meid lolliks tegid. Seal... õhukvaliteedi põhjal võis ju järeldada, et tegu on puutumatu… primitiivses rahvaga – interdimensiooniliselt initsieerimata, noh!”

“Kas vanavanavana Salme sulle siis seda ei õpetanud, et lood liiguvad rutem kui laevad?” Uduhänd pilgutas silma. “Aga raportiga ära kiirusta. Mentorite koguni on veel sadakond teljepööret, vahepeal võib paljugi juhtuda...”

Pihlapung ajas end nohisedes jalule ja naaldus helendavat seadet vahtides dimensiooniakna poole, kuni selle pinna hoiatav särin ta tagasi tõmbuma sundis. “Jah, kui vähemalt Sampo–muunduri kuidagi tagasi saaks. Siis võiks mõned asjad raportist välja jätta...”

Uduhänna silmad lõid särama ja ta hõõrus käsi. “Vaat see jutt juba läheb!”

“Oot… sa sepitsed midagi? “

Vastuse asemel sõrmitses Uduhänd õhus värelevat koordinaadistikku. Värskelt manatud peopesasuurusest aknast paistis iidne, nuppudest ja tulukestest kubisev juhtimiskeskus ja selle pultide taga tegutsemas kaks kulunud tunkedes naist – üks noor ja teine vana.

“Paar päevatsüklit veel, siis saab seltskonda,” õhkas vanem naine ja põrgatas oma lopsaka kere peapuldi istmele. Noorem põrnitses sõnatult navigatsiooniekraani, kus plinkisid  süsteemidevahelise anomaalia kontuurid ja uurimisjaama märkiv punktike.

“Ega nad meid ei kuule?” Pihlapung tasandas häält.

Uduhänd raputas pead ja asus akna kõrvale ridamisi andmeid kuvama. “Alus Zan’yulduzi süsteemist, ette nähtud jalavägede transpordiks. Sealsed asustatud maailmad on haaratud äärmiselt nürimeelsete konfliktide lainesse, mis ei taha ega taha otsa saada. Kuigi analoogruumi mõistes on nad meie naabrid, oleme me sõjategevuse pärast otsekontaktide algatamist seni edasi lükanud. Mõistad?”

“Kui nad pole Gaia Diasporaa harta liikmed...” Pihlapung tõmbas kihistades pea õlgade vahele.

“Just! Neile pole keegi Sciatorquevirus’t sisse istutanud!” Uduhänd lasi otse aasavaate–akna ees nipsu, nõnda et selle pind jälle hoiatavalt särisema hakkas. “Kui üks neist peaks kogemata läbi strateegiliselt genereeritud ruumiakna kukkuma, ei jääks sellest ürikutesse mingit märki maha.”

“Aga… Kui nad siin pardale astuvad, siis vastuvõtu käigus kalibreeritakse ju nende mikrobioomi ka… Ongi sinu puutumata metslastel kriips peal.”

“Rahu, ainult rahu. Ma saatsin nende suunas teavituse–...

“Mismoodi – saatsid?”

Uduhänd muigas. “Sinul on suguvõsa õpetlasi täis, minul jällegi laevnikke. Mu vanemad vennad on kordamööda sidepunktis valves. Niisiis – saatsin mitteametlikult teate, et meil lubatakse külalisi pardale ainult ühekaupa – ja ikka neid, kellel on vastutav roll. Teine jääb laeva ja temale läheneme... ee... kaudselt. Mul on mõjutamise tarbeks juba mõned süžeed välja vaadatud.”

“Ei tea…” Pihlapung pilgutas nõutult silmi. “Miks sa arvad, et nad õnge lähevad?”

“Miks ei? Sina ju läksid.” Uduhänd vilistas lõbusalt läbi hammaste.

Pihlapunga põsed lõid hõõguma, kuid ta ei öelnud midagi.

Uduhänd köhatas. “Niisiis. Sõelale jäänud süžee ja veidi taustateavet meie kaasosalis… Ee… Subjektide kohta.” Ta tõmbas vaatlusakna kõrvale lahti veel mõned helkivad tekstiread.

Pihlapung sõrmitses tulikirja ning ajas silmad suureks. “Või kohe sõjakurjategija?”

“Ah, mis kurjategija…” Uduhänd rehmas käega. “Lihtsalt ellujäämisinstinkt on hea.”

“Aga siin ütleb, et “saatis terve laevatäie võitlejaid teadlikult hukatusse, haaras omavoliliselt aluse juhtimise  ja põgenes süsteemidevahelisse neutraaltsooni.””

“Kui nüüd täpne olla, siis mitte päris terve laevatäie!” Uduhänd ajas näpu tähtsalt püsti.  “Meie teine subjekt jäi sellest koosseisust siiski ellu. Ja teiseks… loe tandriparameetreid lähemalt. Need tüübid olid kutud nii kui pardalt maha tulid. Mutt nägi ära, et lootusetu juhtum, taipas õigel ajal luugid kinni tõmmata ja orbiidile tõusta. Kohalikud juhtorganid oleksid üksikute ellujääjate asemel muidugi eelistanud näha kogu laevastiku kangelaslikku hukkumist, nii et...” Uduhänd sügas kõrvatagust. “Aga see selleks. Mind huvitab hoopiski see teine.”

“Tuhkapusija?”

“Ei, vaata edasi. Vaeslaps.”

“Jah, leidsin. Tähendab, ta vanemad on siis surnud? Kas nad surid sõjas?”

“Vanemad? Ei mina tea... Allikad ei ütle. Oletatavasti on tegu kollektiivembrüoga... Aga, see polegi antud juhul oluline – kõik üksused, mille juurde ta määrati, said järgemööda hukka, nii et toitjata jäämise tunnus klapib.”

“Mismoodi tema siis ellu jäi?”

Uduhänd sirvis kiirkäigul tekstiridu. “Paistab sedaviisi, et kui talle relv käte usaldati, kippus alati järgnema mõni “sõbralik” intsident. Ja nii juhtuski, et alati kui üksus välja saadeti, leidis tagalapealik – seesama vanamutt – talle mõne pakilise ülesande. Nii ka seekord – sel ajal kui õed–vennad kangelaslikult hukka said, oli plika parajasti väljakäike küürimas.”

“Aga kuidas on teiste tunnustega? Siin seisab, et vaeslaps peab tegema rasket tööd ja kannatama jõhkrat ülekohut.”

Uduhänd deklameeris haleda häälega: “Et tal varanatukest rohkem ei olnud kui omaenda küünemust ja see pisku, mis kaotajavägede univormi karmanisse mahtus, pidi tütarlaps oma ülalpidamise usinusega tasa teenima. Nii jäi tema tööks rohesünteesi käitamine ja gaasivahetusmoodulite hooldus…” Ta pugistas naerda. “Soovimatu töö komponent niisiis peaaegu klapib… plika kühveldab jääkorgaanikat aineringlustünnidesse ja...”

“Ja on ikka raske töö?”

“Parasjagu... Tundub küll, et ta väldib juhtimiskeskust täiesti sihilikult ja tolkneb vetikafarmis rohkem privaatsuse pärast. Mõtle ise: oma koiku, värske õhk, mõõdukas külgetõmme – laseb kõndida, aga konti ei koorma… ” Uduhänd sügas teist kõrvatagust. “Vaatluse käigus on mul tekkinud ka hüpotees, et see ullike müttab seal täiesti ilmaasjata. Sarnaseid rohesünteesi mooduleid on neil laeva peale tegelikult mitu tükki ja kõik ülejäänud töötavad autonoomselt. Pealik–mutt ainult käib ja kontrollib aegajalt.”

Pihlapung itsitas. “Kas see vanamutt, tähendab, pealik seda vaeslast ikka peksab ka? Siin ju öeldakse– Ai! Ära näpista!”

“Mis? Tahtsid ju rohkem kannatusi?” Uduhänd togis teist naerdes ribidesse. “Ühesõnaga. Osalised ei peagi üks–ühele arhetüübiga kattuma; vaja on, et nende käitumismustrid narratiiviga kohanduksid. Üldine dünaamika ju klapib.”

“Hästi–hästi…“ Pihlapung noogutas. “Aga kui sul kõik niikuinii selge on, mida sa siis minult ootad?”

“Vaata–” Uduhänd hõõrus õhinal käsi. “Ma tarvitaksin sinu arvutustalenti. Kui need metsalised siia jõuavad, jääb noorem paigale. Kindlam on, kui me teda üldse siia ei too… Saadame laeva pardalt otse sihtpunkti. Aga… Nojah, mul pole eemalpaikneva lähtepunktiga akna moodustamine kunagi välja tulnud.” Uduhänd lõi kimbatuses silmad maha. “Eksami tegid vennad minu eest ära.” Ta elavnes. “Nii et akende manamine on sinu töö. Mina jällegi varustan meid farmakoloogiliste abivahenditega ja võtan pealiku... Ee… “Perenaise” töötlemise enda peale.”

“Oota. Aga kolmas võtmetegelane – kustkohast sa selle põhjamaa targa kavatsed võtta?”

Uduhänd köhatas hääle puhtaks ja lasi kuuldavale polüfoonilise kurina: “ega sul lapseke raske ei ole?”

Noorteadurid hakkasid üksteise võidu itsitama.

***

Vaeslaps oli end parasjagu koikule pikutama seadnud, kui laeva sisestruktuuri värin ta istukile ehmatas.

Põkkumine!

Suures õhinas igasugust vastumeelsust unustades kargas ta jalule ja ronis kribinal mööda redeleid ja käike juhtimiskeskusesse. Seal ajas tagalapealik juba suhtlusprotokolle jutti ja oli jõudnud koguni värviliste eraldusmärkidega vaakumikaitse–ülikonda pugeda.

“Kas varsti lähmegi?” Suurest ronimisest lõõtsutades polnud vaeslapsel aega omaenda väljanägemist märgata.

“Tea, mis sinul sinna asja peaks olema,” mühatas tagalapealik.

“Noh, inimesi näha ja…” Vaeslapse õhin kahanes kiiresti.

Tagalapealik hakkas suure häälega naerma. “Ei need seal pole ammugi enam õiged inimesed. Nii kaua ulguilma vahtinud, et ise ka juba seda nägu. Meie kandis oli üks teisest süsteemist pärit vanaätt, kes oli neid ise ligidalt näinud. Tema hüüdis neid Virmalisteks.”

“Aga mida nad teevad seal, need… Virmalised?”

“Kauplevad, koguvad teavet... Ära päri nii palju.” Pealik takseeris vaeslast ja krimpsutas nina. “Niikuinii lubatakse külla ainult üks. Ja võõrastega kohtuma läheb siiski selle aluse vääriline esindaja, mitte mõni kaltsakas. Jääd siia ja hoiad elutoe süsteemidel silma peal. See on käsk.”

Kui tagalapealik kõige oma univormiga välislüüside poole oli kadunud, vinnas vaeslaps end sidepuldi ligi ja uuris ekraane täitvaid võõrastes keeltes kirju ja liikuvaid pilte – niipaljukest rõõmu sai ta endale ometi lubada.

***

“Oled seal päris üksi?“

Vaeslaps võpatas. Võõraste keel kõlas sidekanalist kui tundmata oja vulin ja ometi oli ta kõigest aru saanud.

“Ee… Üksi jah.”

“Kas sul igav ei ole?”

“E-ei... Ma valvan elutoe protsesse,” lisas ta julgemalt. “Õhuringlus ja…”

Kostis veel mitmel häälel võõrakeelset vidinat ning siis kajas küsimus – selgelt, justkui ta oma pea seest: “Tahad, me aitame sind? Meil on siin õhku küllaga. Lase veidikeseks lüüsid lahti, puhume teile nii poole päeva jagu.”

Õlgu kehitades toksis Vaeslaps vastava koodi nupustikku – pool päeva puhkust kulus alati ära.

Luukidest ja tuulutusavadest hakkasid puhuma harjumatult värsked õhujoad, millega koos kandus juhtimiskeskusse puhang tundmatuid lõhnu: vürtsid ja vaigud, puud ja viljad…

Vaeslaps tõmbas end rihmaga istme külge ning sulges mõnuledes silmad. Kergendus, väsimus ja ootamatud aistingud tegid oma töö ning peagi suigatas ta magusalt, käed–jalad laiali hõljumas.

***

Noorteadurid–vandeseltslased, kes olid end taas arhiivikambri varjulises külglöövis sisse seadnud, vahetasid pilke.

“Nägid nüüd – natuke kailuhõngulist udujuttu ja ongi subjekt stsenaariumisse kistud! Sehkenda talle paras aken istumise alla ja järgmine faas võib alata.”

“Jajah… Selle istmega tuleb nüüd muidugi pusimist...” Pihlapung asus helendavat koordinaadivõrgustikku näppima, endal suurest keskendumisest keeleots suust väljas. “Kui ta kohale saab toimetatud, mis siis edasi?”

“Laseme tal uudistada, vaatame kuidas reageerib. Vajadusel sugereerime ideid. Esimesel võimalusel kukutame ta koos muunduriga tagasi laeva. Tähendab, kõigepealt uinutame ja siis kukutame.

Pihlapung pühkis laubalt higi. “Mis tast siis enam uinutada, kui tal Sampo niikuinii käes on?”

“Esiteks, stsenaarium näeb niimoodi ette – ränd teise ilma ja tagasi toimub alati unes. Äratundmisefekti ei maksa alahinnata. Teiseks, nii ei eelda subjekt, et ta kontrollib olukorda. Ja kolmandaks, kui keegi peaks hakkama meie, hm, eksperimendi vastu huvi tundma, jääb meile võimalus väita, et lollike nägi kõike unes!”

“Aga miks me teda otse siia ei too? Ma mõtlen, pärastpoole,” lisas Pihlapung, nähes Uduhänna grimassi.

“Kas sa soovid märgistamata metslaste otsese manipuleerimisega vahele jääda? Parem ootame, kuni mõlemad subjektid on tagasi oma alusel ja meist eraldunud. Pärast seda on meil küll ja küll aega Sampo sobival hetkel kõrvale toimetada.”

Pihlapung noogutas kuulekalt. “Jah, jah. Kaudne lähenemine.”

“Näed siis. Ära muretse, saad hakkama. Aga mina lähen otsin selle “perenaise” üles ja hoian teda siin kinni.”

***

Vaeslaps avas aevastades silmad, sirutas end mõnusalt vetruval mättal ja kergitas ükshaaval harjumatult raskeid liikmeid. Ümberringi laius hämar tasandik, pea kohal kerkis videvikuhõõguses taevakumm ja jalge ees hällis tundmatute õistaimede meri. Eemalt kostus ta kõrvu ühetoonilist kutsuvat suminat. Vaeslaps kuulatas, nuhutas ööõhku ja asus otsivalt liikvele. Veidi ekselnud, kuulis ta suminat valjenevat ning peagi selgus ka selle tekitaja: kesk aasa puhkas sile kerajas seadeldis, mille pinnal tantsisklesid helendavad kriipsumärgid. Labasid, võlle ega muid liikuvad juppe kera küljes ei paistnud, ainult õhk selle ümber väreles eriliselt; ka rohi oli kera läheduses rikkalikum ning keerdus ebaharilikult hargnevate mustritena. Vaeslaps sirutas käe, et kera puudutada, kuid pidi peatuma.

“Ei tohi,” ütles ta sisimas üks hääl. “Ainult taimedele.”

Vaeslaps ei raatsinud huvitavat leidu ometi sinnapaika jätta. Ta noppis maast lokkav–harulise taimevarre ja sammus seda uurides ringiratast ümber kera.

Vetikad, mõtles ta. Huvitav mis juhtub, kui niisugune tore muna vetikakultuuride ligi panna?

Illustratsiooni autor: Kadri Umbleja

***

“Ruttu, viska orvukene oma kohale tagasi,” hõikas Uduhänd jooksu pealt. ”Perenaine jõuab kohe laeva!”

“Sa pidid teda ju siin kinni hoidma?” Pihlapung asus kiirustades koordinaatide kallale.

“Hoiangi... noh... põhimõtteliselt.” Uduhänd potsatas hingetult arhiivikoja põrandale. “Kutsusin ta kaardilauda… pakkusin tõusvate panustega turniiri… Tähendab, sain ta nõusse… Aga nüüd tahtis korraks laevale minna, nii et…”

“Hästi–hästi, ma kohe... Egas' mateeria-akna paigashoidmine pole mõni naljategu. Nii, lülitus ja… valmis!” Pihlapung pühkis käsi. “Kas äratame ka?”

“Las magab – saabki natuke nalja.”

***

“Üles, unimüts! Ja mis risu see veel on?”

Vaeslaps kangutas vaevaliselt silmad valla, püüdes õhus uperdades meeleheitlikult mõnd tugipunkti leida. Vasemas käes pigistas ta ikka veel keerumustrilist taimevart.

“Noh, see polegi tähtis.” Tagalapealik paistis õige elevil olevat. “Tuled aitad mul angaaris hunniku koli kokku pakkida. Mul on üks suurem tehing soolas.”

Kui pealik ühes kärutäie detailidega taas lüüsidesse oli liuelnud, ootas Vaeslaps veidi ning ronis siis kodusesse elutoe–sektorisse. Silm kippus vägisi kinni, aga ta pingutas tahtejõudu, et enne uinumist veel mõned ettevalmistused teha.

***

Noorteadurid lasid üheskoos valla sügava kergendusohke.

“Näed nüüd, kus toimetab… plikal läkski mõte tööle! Natuke veel ja... stsenaarium läheb edasi.”

Pilk kahe vaatlusakna vahel pendeldamas, jätkas Pihlapung nohinal andmete joondamist, kuni Vaeslapse norskav kogu läbi laevapõrandale seatud portaali hulpis ja pehme potsatusega aasa–maailma vaatevälja sadas. “Valmis. Ja nüüd?”

“Passid peale, mis ta teeb ja tõmbad sobival hetkel uuesti laeva – lihtne. Ma lähen nüüd tagasi Perenaist töötlema.” Uduhänd poetas põrandale pika pudeli. “Näh, peaaegu läks meelest – tõin meile keelekastet ka.” Ta vaatas pika pilguga, kuidas Pihlapung pudelist sõõmu võttis ja asutas minekule.

***

Tuttaval aasal tuksleva kera ees seistes kobas Vaeslaps veelkord kaasatoodud varustust. Trossid, millega ta end tavaliselt koiku külge ankurdas, rippusid kenasti vöörakmete küljes, nende kõrval aga ilutses paar raskeid kaitsekindaid. Ta lasi trossid ühest otsast valla, keeras neist silmuse ja seadis selle kera ümber. Siis sättis ta kinnastatud käed teine teisele poole kera ning sikutas tagumiku toel silmuse koomale. Ettevalmistustega ühele poole saanud, pigistas Vaeslaps silmad kõvasti kinni.

Kui ta valju aevastusega ärgates end laevas koiku kõrval istumas leidis, kostis sealtsamast käeulatusest ka tuttav sumin. Vaeslaps ukerdas jalule ja mähkis kera hellasti kindakäppadesse. Ainult taimedele, meenus unenäos kuuldud hoiatus ning ta kandis kera tasahilju rohemassi tündrite poole. Mida lähemale jõuti, seda kindlamalt plinkisid kriipsumärgid kera pinnal ning nähtamatu tung kiskus seda enda poole.

***

“Mis nüüd, jäid ka tukkuma?”

Pihlapung ehmus istuli. “Ah? Mina pole teinud! See oli uni! Muinasjutt!”

“Tasa–tasa, pole siin kedagi. Tulin ütlema, et meie külalised asusid teele. See tähendab –”

Pihlapung nühkis uimaselt nägu ja haigutas. “Mhmhh… järgmine faas.” Ta uuris umbusklikult kahte vaatlusakent – mõlemad olid endisel kohal, kuid laeva–akna kontuurid võbelesid ja hüplesid. Nähes sealt aga kumamas tuttavaid kriipsumärke, Pihlapung virgus. “Nonii, Sampokene, aeg koju tulla.” Ta hõõrus käed soojaks ja asus tööle.

Juba kasvaski otse nende nina all mateeria–läbilaskega aken, millest kerkis ümbertöödeldud orgaanika jõulist hingust; Sampo–muunduri podisemine kostis juba käeulatusest, kui poolik portaal järsku uuesti kokku kiskus.

Pihlapung punnitas, kuni ta siiriksõrmed hakkasid sinist suitsu välja ajama, kuid sellest polnud abi. Ta tõstis hädiselt pilgu. “Nende kiirendus on liiga suur... Ja mateeriaportaal – no ei jaksa käsitsi lahti hoida!”

“Aga arvutusmasinaga – kas siis jaksad?”

“Jaaah, ju vist…”

“Läki siis sidepunkti! Vennad aitavad.” Uduhänd upitas kaaslase püsti. “Ära muretse, stsenaarium pole veel läbi!”

***

Nüüd oli Vaeslapsel hea põli. Vetikakultuurid vohasid, gaasivahetusmoodulid lausa laulsid käes ning laeva soppidesse imbus lisaks ümbertöödeldud õhusegule ka võõra maailma metsade hullutavat hõngu. Kui Vaeslaps silmad sulges, oleks ta otsekui kuulnud heljuva kasteheina sahinaid ja suleliste nokkelajate mitmehäälset vidistamist. Need laulsid kaugest maast, kus loomulik atmosfäär kummus sinise kaarena kõrgustes ja inimesed võisid kohaliku tähe kuldsel paistel kartuseta ringi jalutada. Ta kikitas kõrvu – nagu olekski eemalt kellegi jala–asteid kuulda olnud...

“Marss püsti!”

Tagalapealik jättis viimased redelipulgad vahele ja kargas vatsa värinal  otse vetikavaatide keskele. “Andurid kõik häires ja sina pikutad siin… rooska ja vaakumit oleks tarvis säärase mürgitamise peale!”

“Kõik on korras,” piuksatas vaeslaps. Ta oleks tahtnud lisada, et süsteem pole lihtsalt lisajõudlusega kohanenud, kuid juba märkaski tagalapealik vaadi küljes huugavat kera.

“Või nii on lood. Laiskled siin hoopis võõra tehnoloogia arvelt. Ma kahtlustasin kohe, et sa oled salaja jaamas käinud, siis kui mina ee… läbirääkimistega hõivatud olin.” Ta astus mõõdetud sammul kera poole.

“Ei tohi palja käega puutuda,” pobises vaeslaps.

“Ma tean isegi et ei tohi. Virmalistel on kõik kohad hoiatusi täis.” Tagalapealik noppis maast kindad ja tõmbas need kiirustamata kätte. “Kujutad sa üldse ette, kui palju sellise imeteoga saaks peareaktorile võimsust juurde anda? Me jõuaks veel selle eluea sees päris tsivilisatsiooni ära näha!”

“Aga see…”

“Pole siin mingit aga. Siin on sulle uus käsk: ajad kondimootori selga ja teostad aluse täieliku välisseire. Mina kui volitatud isik kontrollin niikaua siin kõik parameetrid üksikasjalikult üle.“ Tagalapealik isegi ei vaevunud muiet tagasi hoidma. “Liigutab–liigutab!”

Nina norus, ronis Vaeslaps angaaride suunas. Ta süda aimas halba, ent vastu vaielda ei võinud ta äsjaste pahanduste valguses hoopiski mitte.

***

Mornist meelest hoolimata edenes inspektsioon jõudsalt ja kineetilise võimendi magnetkäpad muudkui kobatasid sõlmpunktist sõlmpunkti. Taamal helkisid vastupäeva pöörlevad elutoe–vööndi rõngad, mis isegi väljastpoolt vaadates Vaeslapse hinges koduse tunde sütitasid. Ta võttis järgmiseks hüppeks hoogu ja...

Rõngaste tagant piiluvaid ninapoolsed radiaatoreid silmates taipas Vaeslaps otsemaid, et midagi on väga valesti. Viirulised labad, millest tavaliselt kiirgas jääksoojus maailmaruumi vaid kahvatupunase söesilmana, helendasid erkkollaselt. Mis veelgi hullem, radiaatorilabad lõid iga hetkega silmnähtavalt aina heledamalt loitma. Pisaraid neelates mõistis Vaeslaps, et pealik oli hoiatusi eirates sindrimuna reaktorite külge sobitanud ja nüüd ootas neid kindel hukk.

Viimses lootuses kiikas ta sinnapoole, kuhu oli jäänud Virmaliste kodu: ehk heidab see imelik paik talle kehvakesele veel viimnegi kord armu? Visiirivaadet viimse piirini suurendades võis jaama–punktikest tühjuse taustal veel kuidagi aimata. Surm siin või seal, mõtles Vaeslaps ja lükkas mõlemad kannapõtkurid tööle. Ta määras kursi, väänas taskureaktorid täisvõimsusele ja pigistas silmad kõvasti–kõvasti kinni.

***

Noorteadur Pihlapung ägises vaevaliselt. Ta kere kirvendas, pea tahtis seesmisest survest lõhkeda ja vaimusilmas ketras aina pilt eemalduvast laevast, mille piirjooned sulavad võikalt rohekaks plasmamulliks; mull paisub aina kahvatudes, kuni pihustatakse helkiva sfäärina kõiksusesse laiali. Lähedusest kostis ta huugavasse peakolusse tuttavlikku kõnekõminat.

“... selle niruga siis tegite?”

“Hiivasime... Päästedokki, märgistasime... Määruste kohaselt... Kupatasime edasi… Sol–süsteemi, ühte... Europa allmerefarmi.”

“Miks sinna?”

Pihlapung paotas ettevaatlikult silmi – jah, küsijaks oli kolleeg Uduhänd.

“Kokkulepe oli... Et siia jätta ei saa ja… Seal on selline... Kannatlik rahvas ja… Neile kulub seal alati… Mõni töökas juhm ära.” Kaks üht nägu võõrast jätkasid kõneldes teineteise lauseid poolelt sõnalt. “Näe, su sõber hakkab pilti ette võtma,” teadustasid nad siis kooris.

“Kõik on kadunud,” pomises Pihlapung ja sulges uuesti silmad.

“Mismoodi kadunud? Sinul sai ehk jaks otsa, aga meil olid ju arvutusmasinad abiks! Kuulsid ise – saatsime orvukese nagu naksti ausale tööle!” Uduhänd ulatas talle aurava topsikese. “Näh, rüüpa seda.”

Jook maitses hea ja virgutas ülepingutatud meeli. “Tööle… jah, muidugi... Ainult sellest teisest on natuke kahju,” pomises Pihlapung juba asisemalt.

“Ahaa!” Uduhänd lõi üle näo särama. “Pole tarvis! Tule, ma tutvustan teid!”

Pihlapung ajas end ettevaatlikult püsti ja astus kobamisi kolleegi järel. “Ta on siin? Aga kuidas…”

“Siin neh… mutt nokkis juba teise partii ajaks välja, et meil on lollikesega mingi plaan. Hakkas järjest kaotama, ähvardas koguni mängu katki jätta, aga mul on ju vaja teda paigal hoida, eksole? Sai siis mõned meie plaani üksikasjad mängu pandud…”

“Sellepärast ta siis vahepeal ära käiski – panusteks materjali toomas?”

“Ah see praht, see oli niisama moepärast. Õige mäng käis ikkagi Sampo–muunduri kojutoomise peale. Ütleme nii, et see va perenaine võitis endale mõned soodustavad tingimused lisaks.”

“Tingimused?”

“Et võimaldame tal päriseks siia jääda. Ja et plika saadame kuhugi mujale – kaugele mujale.”

Nad astusid avarasse võlvialusesse, mille soppidest kajas vastu mängu– ja joogitubade suminaid.

“Nii et kiire minemasõit ja katastroof...”

Uduhänd noogutas. “Meil tuli tekitada tõeline hädaolukord. Otsustasin sind sellest välja jätta – ehk annad pettuse andeks?”

Pihlapung nohises leplikult.

“Et siis jah...” Uduhänd köhatas. “Kui nad olid jaamast piisavalt kaugel, käis asi lihtsalt. Pealik saatis ullikese laevast välja ja ise tekitas süsteemis Sampo abil ülekoormuse. Kui ahelreaktsioon oli käivitatud, pistis muunduri kotti ja saatis hädakutsungi – täiesti ametlikult ja avalikult. Ta sai meil ju külalisena arvele, viraalselt märgistatud, ja kuna laeva aurustumine oli nüüd vaid aja küsimus…”

“Ma ei mäleta sellest suurt...”

Mängutoa lävele jõudes noorteadurid vakatasid.

Kaardilaua ääres, otse Perenaise–tagalapealiku vastas istus pikk sirgeselgne naisterahvas. Kaardus oimusiirikud heitsid ta näole sinkjat kuma ja ta seljal voogasid korrapärase hõbedase kosena jämedad patsid.

“Mentor Sügavete,” puterdas Uduhänd. “Meie… kas te mitte… me arvasime, et te viibite välitöödel…”

Mentor muigas ja ta oimusiirikute kuma omandas violetse varjundi. “Olin – aga teate ju omastki käest...”

“Lood liiguvad rutem kui laevad,” ohkas Uduhänd.

“... ja halvad uudised jõuavad alati pärale,” lõpetas mentor. “Kuulsin, et teie kaks olete siin mingisuguse folkloristilise intsidendiga hakkama saanud.”

“Ee, hüpotees ei hüüa tulles?” Pihlapung pilgutas süütu moega silmi.

“Ja see hüpotees oleks?” Mentor kergitas ühte kulmu.

“Imemuinasjutu süžeede rakendamisest madalama arengutasemega inimtsivilisatsioonide tehnoloogilisel järeleaitamisel,“ vuristas Uduhänd viksilt.

“Nii–nii.” Mentor noogutas. “Ootan korrektselt vormistatud raportit hiljemalt kolmanda teljepöörde keskpaigaks.”

“T–te ei karistagi meid?”

Mentor Sügavete läbitungimatut ilmet valgustas siirikute värvidemäng. “Ma ei saa mööda vaadata teie… Hm, eksperimendi tulemuste hindamatust väärtusest. Ma olen isegi juba tükimat aega püüdnud leida mooduseid kuidas mõne Zan’yulduzi kaasaegse isendiga kontakti luua, ilma et see määrustega vastuollu läheks. Ja teil see õnnestus. Sellise saavutuse eest on ette nähtud abiteaduri staatus ja teise taseme oimusiirikud.”

“Tõesti?” Pihlapung ei suutnud õhinat varjata. “Me saame päris oma nukitsad?”

“Oleksite saanud. Vaieldamatu kahju, mida eksperimendi sooritamisel tekitati –” Mentor hingas sügavalt sisse – “teie karistus on see, et mingit edutamist ei toimu.”

“Isegi nulltaseme nukitsaid ei anta?” päris Uduhänd ettevaatlikult.

“Ei anta. Aga nüüd, marss raportit kirjutama. Ja ruttu, enne kui ma ümber mõtlen.” Mentor seadis end mugavamalt istuma ja noogutas üle laua tagalapealikule. “Proua – teie käik.”

Jutt: Valiant (Ander Skarp)

Kuidas tuli pimedus?

Õhku rebestas äkiline metsasarve hääl. See kõlas võimsamalt ja kurjakuulutavamalt, kui mistahes muu heli, mida Valiant oli varem kuulnud. Aeg oli käes. Aasta pikkune õudusunenägu oli saavutamas oma kulminatsiooni ning kohe-kohe algab lahing. Viimane ja otsustav lahing aastatuhandete pikkuses sõjas nähtamatu vaenlasega. Metsasarv kuulutas pealetungivast vaenalste väest. Valiant hingas sügavalt sisse ja välja. Ta oli rahulik, oma saatusega leppinud – tulgu, mis tuleb – see kõik lõpeb täna ja praegu, olgu nende saatuseks siis surm või võidujoovastus.

„Isand Valiant, kas olete valmis?” küsis vägedejuhataja, pikka kasvu ja võimsate õlgadega vägilane. Istudes hobusel, mis vaevalt oma ratsanikust suurem, moodustas ta küllaltki koomilise vaatepildi. Must iludus, kes küll kasvult väikene, oli siinse maanurga väledaim ratsu. Ta oli oma kiiruse ja tarkuse ning ülima kiindumusega oma peremehesse teeninud nii oma ratsaniku kui ka kõigi väeosa meeste austusavaldused.

„Mu isand!” hüüatas vägedejuhataja juba nõudlikumalt, „kas olete valmis? Vastane on juba metsapiiril! Me ei tohi ühtegi hetke kaotada!”

„Jah, olen valmis” vastas Valiant ning astus paar sammu ette. Terve aasta oli ta selleks hetkeks valmistunud ja nüüd viimaks oli see siis käes. Ta võttis vankrile asetatud pambust sinna hoolikalt mähitud mõõga, mis helendas ja sädeles päikese käes sinakashallides toonides. Piksenool. Just nii kirjeldasid ajalooürikud seda mõõka, mis teenis vaid üht isandat ning mille elusäde tuhmus, kui keegi võõras selle kätte võttis. Vaid oma õige valitseja käes lõi mõõk helendama ja sädelema, tulvil elu ja väge, mis ihkamas vaenlase verd.

Valiant vaatas mõõka ja mõõk vaatas teda. Nad olid üks. Valiant tundis, kuidas tema meel täitub ammuste mälestuste ja teadmistega. See oli mõõga mälu, Piksenool mäletas kõike ja kõiki. Nii oli ka Valiant saanud teada kuningakoja salajasest võitlusest pimeduse jõududega, mis oli lihtrahva eest peidetuna kestnud juba sajandeid ning milles Piksenoolel oli keskne koht. Piksenool oli üks vähestest relvadest, mis suutis Pimedust võita. Iga kord, kui Valiant Piksenoolega üheks sai, uuris ta möödunud aegade mälestusi, elas läbi eelmiste mõõgakandjate-kangelaste võitlusi, õppides nii nende õnnestumiste kui ka eksimuste läbi.

Valiant tõstis Piksenoole kõrgele pea kohale. Mõõk lõi särama ning tema hiilgus levis üle terve väeosa. Senikaua kuni vastast valgustab Piksenoole kuma, on nad haavatavad ka tavarelvadele. Ilma sinaka kumata oleks aga kõik kadunud – Pimedus leviks üle maa, hävitades oma teel kõik, mis ette jääks.

„Sealt nad tulevad!” hüüdis vägedejuhataja: „pidage meeles, et hoidute Valianti lähedusse – sellest sõltub teie elu!” Viiesajameheline väeosa tõmbas nagu üks mees mõõgad tupest. Lisaväed ootasid tagalas.

Metsaveerest voogas välja vastane. Ja sõna otseses mõttes voogas, sest tavasilma jaoks oli tegemist kui musta suitsuga, mis kiirelt liikudes üle niidu hõljus. Ent kui Pimedus jõudis Piksenoole sinaka kuma sisse, omandas must suits piirjooned ja piirjoontest vormusid grotesksed olendid. Nüüd oli neid võimalik näha ja nüüd oli neid võimalik tabada. Esimesed mõõgahoobid tabasid kaheksasilmseid putukaid, sajajalgseid õhus hõljuvaid koletislike kihvadega elukaid ning minotauruse rõlgeid koopiaid. Iga tapetud vastane andis Piksenoolele jõudu juurde ning tema kuma suurenes ja laienes. Mida enam see suurenes ja laienes, seda enam vastaseid langes – enne maapinnale langemist haihtusid olendid põrmu, nii et maha trambitud murule jäi vaid peotäis tuhka.

See oli verine lahing, sest olgugi, et Pimeduse olendeid sai hävitatud lugematu arv, oli ka inimeste poolel palju langenuid. Liiga palju. Teist sama palju oli haavatuid. Valiant tegi kõik enesest oleneva, et Pimedusele vastu astuda. Iga mõõgalöök pidi olema täpne, iga mõõgalöök pidi tabama sihtmärki kõige surmavamal moel. Sest vaid nii oli võimalik mõõga väge suurendada ja nendele vapratele sõdalastele, kes temaga siin külg-külje kõrval võitlesid, mingisugunegi võiduvõimalus pakkuda. Umbes poole lahingu peal juhtus midagi enneolematut, mida Valiant polnud osanud oodata – pärast ühe eriliselt kiire ja tüütu punnsilmse olendi maha nottimist tabasid mõõgast välja tunginud piksenooled ka lähedal asetsevaid vastaseid. Iga järgnev hoop külvas korraga surma mitmetele olenditele. Valiant taipas, et Piksenool on lahingus jõudnud punkti, kuhu ta pole kunagi varem sattunud ning Piksenoole sisse kogunenud vägi purskus sealt nüüd iga hoobiga välja.

Peagi võitles Valiant keset lahinguvälja nagu sajakäeline titaan hekatonheir müütilistest aegadest, kivide asemel välgunooli pildudes. Need läbistasid vastaseid ning igasse kohta, kuhu lendasid, tõid valguskuma kaasa, mille taustal haavatud sõdalased oma ründajaid nägid ja neid vaheda terasega kostitasid. Peagi ei olnud enam kohta, kuhu Pimedus saaks pugeda ning terve lahinguväli helendas sinakas kumas. Tänu sellele said nüüd ka lisaväed lahingusse tormata. Kõrvulukustava sõjakisaga külvati lahinguväli värske jõu ja vihaga üle. Valiant tundis, et lahingu lõpp on lähedal. Pimedus oli lüüa saanud – see vähene, mis temast veel alles oli jäänud - taganema sunnitud. Sellise fuuria vastu, milliseks Valiant oma mõõgaga oli osutunud, ei olnud Pimedusel jõudu. Ent viimase musta laigu taandumisel kuulis Valiant läbi õhu iidsete keelset sosinat: „Aeg on meie poolel, võõras”.

Kaua seisis Valiant keset lahinguvälja, seistes tuhahunnikul, mõõk käes helendamas. Pimeduse riismed olid hajunud laiali ning vastast polnud võimalik enam tabada. Ellujäänud sõdalased kogunesid tema ümber ning tervitasid teda rõõmuhõisetega. Haavatud veeti lahinguväljaks olnud niitu kahest küljest ümbritseva jõe kaldale, hukkunute seast välja. Kes püsti suutis seista, need aidati jalgadele. Valiant vaatas neid mehi enese ümber. Nad olid kõik vaprad ja julged sõdurid. Nad olid tulnud lahingusse võitlema vastasega, keda nad kunagi polnud näinud ja keda nad võib-olla ka lahingu ajal poleks näinud, kui poleks olnud Piksenoolt ja Valianti. Ta mõistis nende rõõmuhõiskeid ja juubeldamist. Juubeldajate seas oli ka vägedejuhataja, kes oli võitluse ajal mehi suunanud Piksenoole valguskumasse ning hiljem välgunoolte aladele. Tema rüü oli lõhki rebitud ning kiiver katki. Tema ustav hobune oli lahingus langenud.

„Hästi tehtud, isand Valiant,” kõmistas vägedejuhataja juba kaugelt ning pöördudes ühe krapsakama sõduri poole andis käsklusi: „mine ja teata kodustele rõõmusõnumit! Pangu joogid valmis, me tuleme koju!”

Valiant naeratas, ent teda rõhus raske tunne hinges – justkui oleks midagi ootamatut või etteaimamatut veel juhtumas. „Jah, seekord me võitsime,” kostis Valiant uneleval häälel. Ta tundis imelikku pitsitust roiete vahel ning rõhuvat tunnet südame juures. Kas ma tõesti sain haavata, käis Valianti peast mõte läbi, enne kui ta tühjusesse langes. Vägedejuhataja silme ees kadus isand Valiant kui tühja õhku ning Piksenool kukkus tuhmi mütsatusega tuhahunnikusse.

Täpselt samal hetkel ja samas kohas avas Mart oma silmad. Ta lebas haiglavoodis, intensiivpalatis pärast pikka ja keerukat operatsiooni. Ümberringi oli pime. Mart naeratas. Ta oli õnnelikult tagasi pöördunud maailmast, mille ajatelje moodustavad hetked hetkede vahel. Nüüd tuleb vaid selgeks õppida, kuidas sinna tagasi pöörduda.

Tuli vaikselt, tuli tasa

„Kuidas sa ennast täna tunned, Mart?”

„Normaalselt. Nagu eilegi.”

Mardil oli juba täiesti kõrini nendest igapäevastest sessioonidest doktor Põdra juures. Mida nad üritavad saavutada? Kuidas nad tahavad inimese terveks teha, kui nad ise kah ei tea, mis patsiendil viga võib olla. Mart kahetses, et ta oli üldse julgenud rääkida oma seiklustest teises maailmas. Ju see oli „teine maailm”, mis ühiskonna jaoks punast lippu lehvitas ja suure ohumärgi Mardi pea peale kinnitas – ohtlik isend, tarvis terveks ravida.

„Kas sa oled vahepeal veel sinna oma maailma sattunud või midagi muud ebareaalset kogenud?”

„Ei ole” tunnistas Mart. Tal oli väga ebamugav.

„Siis on hästi,” vastas doktor Põder, väga sõbralik ja lahke näoga, ent ülimalt külmade silmadega kõhetu mees. Kindlasti oli tal selja taga pikk ja kiitustega pärjatud akadeemiline teekond arstiteaduskonnas. Praegu oli seal vaid madal kapp, millel leidus palju erinevas närtsimisastmes lilli. Psühhiaatritele vist meeldivad väga lilled, mõtles Mart endamisi.

Põder jätkas: „Eks meil kõigil on õigus ja oskus luua mõttemaailmu ja fantaseerida sellest, et oleme kusagil kaugel kangelased aga probleemid algavad siis, kui me ei suuda fantaasiat enam reaalsusest eristada. Mulle tundub, et sa oled sellest aru saanud ja viimase kahe nädala jooksul, mil oleme igapäevaselt kohtunud, on sinu eneseleidmine olnud muljetavaldav.”

Mart oli üldiselt lühikese jutu mees aga viimasel ajal doktor Põdra juures istudes oli ta hakanud rohkem rääkima. Võib-olla mõjus arsti lahke loomus ja turvatunde loomine positiivselt, ent igatahes oli Mart rääkinud kõigest – mõõgast, kuningalossist, vardjatest, maagiast, pimeduse saabumisest ja võitlusest pimeduseolenditega. Ja ainus, mis ta pidi tegema, et näida enam-vähem normaalsena, oli selle kõige fantaasia viljaks kuulutamine. Mart sai aru, et ühiskonna jaoks on ülimalt oluline, et üleloomulikke asju ei eksisteeriks ning need oleksid inimeste jaoks pelk kujutelm.

„Millest me siis täna räägime,” küsis Mart. „Mida teadus selliste inimeste kohta ütleb? Et kõik sai alguse minu suhetest emaga? See on nii tüüpiline ja nii stamp. Loomulikult saab inimese elus kõik alguse tema lapsepõlvest ning ema on seal lapsepõlves lapse jaoks kõige olulisem tegelane.”

Doktor Põder naeris. Mart polnud vist nii siirast naeru kunagi varem näinud. Liiga siirast.

„Oh, Mart, Mart. Sa oled lihtsalt palju välismaa filme vaadanud. Mitte kõik siin elus ei tiirle ümber meie suhete meie vanematega. Ei – tegelikult tahtsin ma täna sinuga rääkida hoopis sellest mõõgast, mille tõttu sind üldse meie juurde saadeti. Sa seisid keset tänavat ja vehkisid umbropsu nagu sind ründaks tuhat kuradit. Hea veel, et sa teisi vigastanud, endale suutsid küll mõõgaga pika haava kõhtu tõmmata. Kui küsida tohib, siis kuskohast sa selle mõõga üldse said? Ühestki kohalikust muuseumist pole eksponaate kaotsi läinud.”

Mart silitas alateadlikult oma roiete alust, mis oli veel sidemes ning andis aeg-ajalt tunda. Ta ei mäletanud, mismoodi ta oli ennast mõõgaga haavanud aga see ei olnudki oluline. Marti vaevas hoopis miski muu - mismoodi sa seletad, et tegemist oli sellesama Piksenoolega, mis sulle anti vardjate poolt, et võidelda Pimeduse vastu? Seda enam, et Mart oli juba kinnitanud, et kogu see mälestus oli lihtsalt tema fantaasia vili. Aga mõõk oli ju ometi olemas. Kuidas ta siia maailma sattus ja mis temast edasi sai, seda Mart kahjuks ei teadnud. Midagi usutavat tuli kiiresti välja mõelda.

„Ma ise kah ei mäleta enam, kust selle mõõga sain aga ma usun, et ju ta kuskilt vana aida nurgast maa seest välja ujus. Meil ju vabadusvõitluse ajast veel palju relvi kõikjale peidetud.”

See vastus ei rahuldanud nähtavasti tohtrit ning ta jätkas: „No see mõõk nüüd küll kuskilt välja kaevatud ei olnud. Ilus ja sädelev, nagu värskelt valatud ja säras nagu kroomitud. Ja need kummalised ruunimärgid...”

Kust, kurat, ta selle mõõga kohta nii hästi teab, mõtles Mart. Tema teada istus mõõk kuskil politseijaoskonna asitõendite ruumis, samas oli täiesti võimalik, et Põder oli selle kohta politseist lisainfot käinud ammutamas. Aga milleks? Mart tundis järsku, et ta ei soovi enam ühtegi sõna sel teemal rääkida, ta tundis oma kõhus, et miski siin loos ei klapi.

„Hea küll, ma näen, et täna sa vist eriti ei soovi minuga vestelda,” naeratas doktor Põder Mardile. „Mis siis ikka – eks kohtume siis homme samal ajal. Homme võime rääkida sellest, millest sa ise soovid, räägi kasvõi lindudest või ilmast. Võta siis täna õhtul kõik oma tabletid korralikult ära ja ära enam meie sanitare välja vihasta, eksole!”

* * *

Oli parasjagu lõuna aeg ning Mart lonkis söögitoa poole. Lõhna järgi pakuti täna kartuliputru kotlettidega. Psühhiaatriahaiglas pakutakse tavaliselt alati korralikult süüa, igasugused linnalegendid värvitust lurrist ja poolvedelast pudrust ongi vaid linnalegendid – seda oli Mart juba esimestel päevadel mõistnud.

Siinset kohta eristas teistest psühhiaatriahaiglatest vaid see, et siinses köögis askeldas kohalik kokk, erinevalt teistest kohtadest, kuhu toitu tarniti suurte mannergutega. Proua Kaber oli jube lahke ja meeldiva olemisega veidi korpulentne vanadaam, kes alati uuris, kuidas üks või teine toit maitses ning kui kuulis, et on hea küll, siis pakkus salaja lisaportsjonit. Mardile proua Kaber meeldis. Ja kui kokatädi parajasti Mardile kartuliputru kulbiga taldrikule lajatas, pilgutas ta vargsi silma ja lisas juurde kaks väikest ketšupipakikest. Mart tundis, et väike vaheldus on hea.

Pagan võtaks, Ott on siin. Ott on jube tüütu ja pealetükkiv tegelane, kelle täpses diagnoosis Mart kindel polnud aga kindlasti mahtus kuhugi sinna sekka ära ka mania grandiosa. Kui ainult õnnestuks kunagi kuidagi nii söögituppa hiilida, et Ott ei märkaks, mõtles Mart. Kahjuks oli juba liiga hilja...

„Noh, mis Põder rääkis? Kas ta minust kah rääkis? Kas ta ütles, et ma olen suur ja tugev ja osalen iga aasta Raudmehe triatlonil? Ah? Ah?”

„Ei öelnud ta midagi. Hoopis minust rääkis nagu alati.”

„Valetad. VA-LE-TAD!” ägestus Ott.

„Okei-okei, rääkis jah sinust. Ütles, et Ott on kõige tugevam tema tuttavatest.”

Ott näis just seda vastust ootavat ning veidi rahunenud, jätkas hoopis rahulikumal toonil: „Tead, ma plaanin siit põgeneda. Ma olen väga tugev ja ma painutan kõik trellid kõveraks.”

Mart seda loomulikult ei uskunud, olgugi, et levisid kuulujutud nagu oleks Ott siia asutusse sattunud tänu sellele, et kellegi metalltoruga ära tappis – keeras selle õnnetu ohvri kaela ümber sõlme. Kas selline asi üldse võimalik on, seda Mart ei teadnud aga nähtavasti Ott ise uskus seda täiel määral.

„Ma tahan juba täna öösel põgeneda, täpselt kell 12. Kas tuled kah?” sosistas Ott, endal silmad ringi vilamas, justkui kartes, et keegi pealt kuulata võiks. Söögiruumis ei olnud peale Oti ja Mardi kedagi teist.

„Ott, ma ei ole siin vang. Ma võin siit lahkuda juba üsna pea, doktor Põder ise ütles, et ma olen juba peaaegu terve.”

„Seda nad tahavad sulle öelda jah aga tegelikult peavad nad sind siin luku taga senikaua kuni sa oled välise maailma täiesti unustanud.” Ott pani oma käe Mardi õlale ja sosistas: „pane ennast täna kell 12 valmis. Siis on minek!”

Mart oleks tahtnud vastata, et jätab selle korra vahele, ent ühtäkki kõlas üle terve söögitoa vali kärgatus „KÄED EEMALE!”

See oli sanitar Villem, suur ja tugev, peaaegu kahemeetrine koljat, kellele ei meeldi, kui patsiendid üksteist puudutavad. Tegelikult ei meeldinud talle vist üldse mingisugune füüsiline kontakt, kui kontakteeruja polnud just tema ise. Ainult nii sai ta kontrollida oma tegemisi ja „hullude hulle kavatsusi” nagu ta ise ütles. Tema jaoks olid nad kõik hullud – nii need, kes olid siia asutusse sattunud võõrutusravile kui ka need, kes ise vabatahtlikult ennast sisse kirjutanud.

Ott tegi vehkat kiiremini kui tuul ning nii jäigi Mardil ütlemata, mis ta põgenemiseplaanist arvab.

„Noh, lase jalga!” kärkis Villem: „Lõuna on läbi ja ei mingit kogunemist söögitoas. Mine loe parem raamatut või tee muud kasulikku!”

Mart ei viitsinud vastu vaidlema hakata ning läks seetõttu oma tuppa, mis oli juba kaks kuud tühi olnud. Kuhu ülejäänud patsiendid sealt viidi, seda Mart ei teadnud ja ega teda eriti huvitanud kah. Kaua istus ta seal ja mõtles asjade üle järele. Ta mõtles sellest maast, kus ta oli isand ja rüütel, kus ta võitles Pimedusega ja... ja mida enam ta sellele mõtles, seda kahtlasemana hakkas kogu lugu talle tunduma. Miks ei tea ta selle koha nime? Mis kuningriigiga oli tegemist? Ta teadis kindlalt, et tegemist oli kuningriigiga aga kes oli kuningas? Ta teadis vaid Piksenoole mälestusi ja seda, mida vardjad olid talle rääkinud. Mart avastas ühtäkki, et ta ei mäleta isegi seda, mil moel oli ta esmakordselt sinna maailma sattunud. Ta teadis kindlalt, et ta nimi oli enne seda olnud Mart, nagu nüüdki, ent seal maal kutsuti teda Valiantiks.

Nimede üle juureldes sattus aga Mart veel suuremasse segadusse, kui talle ühtäkki lõi nagu välk selgest taevast pähe – nimed! Kes teda siin psühhiaatriahaiglas ümbritsesid? Doktor Põder, proua Kaber, Ott, Villem! See ei saanud olla kokkusattumus, nendel nimedel pidi olema mingi omavaheline seos. Aga milline? Need nimed iseloomustasid kõik ulukeid.

Mart kuulis ühtäkki ukse taga kobistamist. Uks avanes ja sisse astus ärevil Ott: „Ruttu nüüd, Mart – aeg on põgeneda. Minu terastugevad musklid on valmis.” Ott vahtis ringi ning viipas käega Mardile, et too talle järgneks. Ootamata Mardi vastust lipsas ta juba uksest välja ja pani leekima. Oma arutlustes ja meeltesegaduses sellisesse punkti jõudnuna, kust enam loogilist teed pidi edasi minna ei andnud, otsustas Mart seda kummalist mängu kaasa mängida. Ta teadis nüüd kindlalt, et need isikud siin haiglas on kõik kuidagi omavahel seotud. Ja kui nii, siis parem teha seda mängu kaasa kuni lõppeks selgub, kuhu see farss välja viib.

Mart lipsas uksest välja ning jooksis Oti poole. Ott oli seisma jäänud osakonna välisukse juurde. Sisemise ukse oli ta lihtsalt lahti saanud, ent välimine uks, mida toestas metallarmatuur, oli veel avamata. Mardi suureks imestuseks võttis Ott metallvardad kätte ja painutas need kõveraks nagu oleks tegemist lepakaigastega. Nad pugesid tekkinud avausest läbi ning jooksid mööda vahekoridori trepi poole. Trepikoja uks oli millegipärast ketis ning tabalukuga suletud. Mart ei imestanudki enam, kui Ott selle keti lihtsalt kildudeks rebis ning trepikoja uksed valla lõi.

„Kähku nüüd!” jooksis Ott trepist alla, Mart tema kannul.

Huvitav, kuhu ta mind küll viib, jõudis Mart trepist alla tormates endalt küsida kui ühtäkki hakkasid kõik valgustid ümberringi surisema ja särisema, justkui oleks liiga suure koguse voolu peale saanud. Selja taga hakkasid valgustid ükshaaval tükkideks lendama, jättes trepimademed pimedaks. Seda kõike nägi Mart silmanurgast, kui nad juba esimese korruse uksest välja tormasid ja pikki koridori välisukse poole jooksma hakkasid. Nagu filmis, mõtles Mart ja naeris seesmiselt. Nüüd oli ta täiesti kindel, et selle müsteeriumi taga on mingi kokkumäng, keegi üritab talle mäkra mängida.

Mart jäi seisma ja hakkas keset koridori suure häälega naerma. Ott aga lidus edasi ning kadus peagi koridori lõpus olevast uksest välja.

Vaadeldes seda, kuidas mööda koridori laetuled kildudeks lendasid ja koridori pilkasesse pimedusse jätsid, tabas Marti ühtäkki rahutus: „Kurat võtaks, see on ju Pimedus.” Veel üks blokk valgusteid lendas kildudeks ja Pimedus nihkus Mardile järjest lähemale. Mart pistis jooksu ning juba hetk hiljem tormas ta koridori lõpus asuvate uste vahelt läbi. Enda suureks üllatuseks ei sattunudki Mart psühhiaatriahaigla vestibüüli, vaid hoopis väikesesse neljakandilisse ruumi, kus keset tuba asetses väike poodium ning poodiumil – Piksenool.

Maailmas pole vist kunagi nähtud rohkem jahmunud ja üllatusest hingetuks tõmbunud inimest, kui seda oli Mart just sel hetkel kui ta oma mõõka nägi. Jah, just OMA mõõka. Mart tundis hinges värinat ning mõningast ootusärevust, kui ta mõõga poodiumilt haaras ja selle tera heledalt kumama lõi. Ja ühtäkki oli tal kõik selge. Piksenool rääkis temaga. Piksenool näitas, mis oli juhtunud ja milline hädaoht Marti hetkel varitses. Miks oli Pimedus teda aga siia toonud ja mida nad temast täpsemalt tahtsid?

Mart tormas ruumist tuldud teed pidi välja ning tõstis mõõga õhku, olles ise löögivalmis. Pimedus jõudis kohale ning mõõga heledas kumas vormusid sealt välja inimeste figuurid. Mart tundis ära doktor Põdra, Villemi, Oti ja isegi alati nii lahke proua Kaberi. Aga ta polnud enam lahke. Kõik need kujud muundusid groteskseteks maskideks, rünnates Marti samal ajal tuhandete teravate küünistega. Ott, või vähemalt see olend, kes Otti meenutas, lõi oma küüned Mardi õlga ning tiris sealt nii tugevasti, et Mardil lõi silme eest mustaks. Poolpimesi, poolenisti usaldades mõõga väge, vehkis Mart Piksenoolega läbi Pimeduse. Näod, mida ta oli kahe nädala jooksul igapäevaselt enese juures tundma õppinud, olid nüüd tükkideks paisatud, doktor Põdral oli alles ainult pool pead. Aga Mart teadis, et need polnud reaalsed inimesed, ei olnud reaalsed olendid. Mitte miski siin polnud reaalne! Mis oli üldse reaalne?

Ka seekord oli mõõga vägi suurem Pimeduse väest ning Mart nägi, kuidas eelnevalt kildudeks lennanud valgustid ühtäkki taas süttisid, justnagu polekski midagi imelikku vahepeal toimunud. Üsna pea oli koridor valge ning kaugusest kostsid juba sanitaride hääled.

Mart istus koridori nurgas, üleni lõhki rebitud ja verine. Õnneks ei olnud haavad väga sügavad, ent sellegipoolest valmistasid täielikku põrgupiina. Ja Mardi süles lebas tema mõõk, mis oli teda juba kaks korda päästnud kindlast hukust. Osalt magamatusest, osalt piinavast valust sulges Mart korraks silmad. Ta lootis, et ehk ärkab õiges maailmas uuesti üles ning kogu see Mardiks olemine oli lihtsalt üks suur hallutsinogeenne kujutelm, mille Pimedus oli talle loonud mis iganes saladuste välja peilimiseks. Ainult see, et Mart oli hakanud seda illusiooni läbi nägema, oli pannud Pimeduse ründama. Kohe kohe lööb ta oma silmad lahti ja on tagasi seal, kus ta on isand ja rüütel ning teda kutsutakse Valiant’iks – ülimaks kangelaseks. Oleks see vast tore...

Kusagil kauguses teatas hääl läbi siseraadio: „Lugupeetud reisijad. Palun siirduge oma istekohale. Täpselt kümne minuti pärast jõuame Saturni orbiidile ning alustame lähenemist Enceladusele!”

Mart avas üllatunult silmad ja vaatas välja tervet seina katvast hiiglaslikust aknast. Pilt jooksis läbi kivitolmu ning selle taga vormusid suured kettad nagu sade veeämbri pinnal. Kui miski vaatepilt pidi meenutama Saturni, siis just sellised võiks saturni kettad Mardi meelest välja näha.

„Härra Bowman, ka teie palun,” ütles meeldiv mahe hääl Mardi selja taga. Mart keeras ennast ringi ja nägi seal vormiriietuses näitsikut. „Härra Bowman, me alustame kümne minuti pärast laskumist ning on ülimalt oluline, et oleksite selleks hetkeks oma istekohas ja turvaliselt rihmadega kinnitatud.”

Ta nimi oli William Bowman, ta oli geoloog, kes oli koos teiste teadlastega võtnud ette reisi Saturni kaaslasele Enceladusele, et uurida sealseid krüovulkaane. Ta teadis seda kõike, ent samas teadis ta ka, et on Mart ja samal ajal ka Valiant.

„Mis pagan siin toimub?”

Vaikne karjatus

Olend istus vaikselt. Ta oli mõttes ja keskendunud. Ta oli vangistatud koos oma laevaga ja seda juba 110 tähetsüklit. Olend teadis, et kohaliku ajaarvamise järgi oli see üle 9700 aasta ning seetõttu hakkas ka aeg otsa lõppema. Väärtuslik biomass, mis laeva lastiks, oli vangistamise käigus saanud viga ning esialgses paanikas ei olnud ta kohe märganudki, kuidas sinist ollust sisaldavad kapslid olid purunenud ning nende sisu valgunud laeva ajju, kus neurotransmitterid olid aja möödudes lasti sisu üle kandnud laeva närvisüsteemi. See laev oli elusolend, biolaev – autonoomset mõtlemist omav üksus, mis suutis lisaks kõigele muule ka vastavalt vajadusele muuta oma struktuuri ning välimust. 110 tähetsükli jooksul oli ta tänu vangistuses olemisele oma struktuuri muutnud täpselt kolmel korral, muutudes oma mahu poolest üha väiksemaks. Üks transformatsioon veel ning reisija koos kaubalastiga saab hukka.

Olend teadis seda kõike. Ta teadis, et tema ja tema laeva elu on peagi läbi. Umbes 40 tsüklit tagasi oli ta tulnud mõttele, mida võis isegi kroonida edu. Selleks ajaks oli ta märganud lastiruumis toimunud õnnetust ning diagnostika käigus tuvastanud tekkinud kahju ulatuse. Tänu sellele õnnetusele oli võimalik veel vangistusest vabaneda.

Laeva aknast välja vaadates ei näinud olend midagi peale Pimeduse. Ta oleks tahnud karjuda, ent kes oleks teda kosmoses kuulnud? Ja pealegi – seal, kust olend ja tema laev pärit olid, ei osanud keegi sääraseid häälitsusi teha. See oli miski, mida olend oli õppinud tegema Maal.

Varjud seintel ja maas

Valiant hõõrus oma uniseid silmi. Ta oli päev läbi mõõgavõitlust harjutanud ning oli õhtuks täiesti rampväsinud, ent siiski leidis ta eneses veel veidi jõudu, et minna raamatukokku vanu ürikuid lugema. Ta suisa janunes uute teadmiste järgi – kõik tema ümber oli justkui uus ja huvitav, kuigi oleks pidanud olema juba ammu tuttav.

Raamatukogu oli sellisel kellaajal peaaegu tühi, vaid raamatukoguhoidja istus suure saali nurgas ja norises magusat und. Valiant oli enese ette lauale laotanud hiiglaslikud pärgamendirullid ning luges sealt iidses ruunikirjas ülestähendusi.

See oli päris huvitav: „Ja kui nad lahkusid, need tuhandesilmsed, hirmuäratavate kombitsatega pimeduseolendid, siis siirdusid nad tähtede poole, et oma kustumatut isu teiselpool taevakangast rahuldada” või siis see: „Valguse lähenedes läbistas Pimedust kõrvulukustav kriiskamine, Pimedusele ei meeldinud, kui tema olemus nähtavale kistakse aga just seda Valgus tegi”

Ürikuid lehitsedes selgus, et siinsel maal oli kunagi olnud päris arvestatav maagide ordu, mis oli koduks paljudele võimsatele sortsidele ja loitsijatele, ent pärast esimest Pimeduse langemist olid maagid ennast muust maailmast eraldanud ja tänaseks ei tea vist enam keegi, kus nad täpsemalt asuvad. Siiski tundus, et just maagid olid need, kes olid jätnud inimestele Väega relvad Pimedusega võitlemiseks. Kahjuks ei selgunud ürikutest, millised relvad peale Piksenoole veel laias ilmas olid.

Paar tundi üle kesköö jäi Valiant magama ning magas rahutult kuni hommikuni. Ta nägi öösel unes painajat, millest ei jäänud talle muud meelde, kui vaid hiiglaslik kombitsatega Pimedus ning kellegi hääl, mis sosistas üha uuesti ja uuesti „vaata tähtede poole ja sa leiad ennast kolme kauguselt...”

***

Päike oli juba kõrgel taevas, kui Valiant silmad avas. Raamatukogu oli inimesi täis, õpetlased sagisid siia ja sinna – osad kirjutasid üles kroonikaid, osad aga lugesid ja otsisid vastuseid oma küsimustele. Raamatukoguhoidja aga magas endiselt saali nurgas, olles vaid öö jooksul end teisele küljele pööranud.

Valiant ringutas, keeras oma pärgamendirullid kokku ja viis nad riiulitele tagasi, seejärel aga tõttas välja, et jõuda oma kohtumisele vardjaga. Pimestav keskhommikupäike oleks ta peaaegu pimestanud.

***

„Isand Valiant, kuhu te jäite täna hommikul?” küsis habemik mees vaadates Valiantile sügavalt silma. „Hommikupalvuse ajaks võiks ikka ennast üles ajada, seda enam, et meil on veel nii palju õppida.”

„Ma vabandan,” kostis kõnetatu: „olin eile liialt kaua üleval. Uurisin Suures Raamatukogus vanu ürikuid, et Pimeduse kohta rohkem teada saada.” Isand Valiant oli küll nime poolest isand, ent vardjate keskel liikudes tundis ta ennast väeti õpipoisina. Vardjatest hoovas välja müstilist enesekindlust ja tarkust, mis pani ka kõige uhkema ja eneseimetlejalikuma isanda käituma kui halva hinde kartuses koolipoisi. Vardjad olid teadmiste hoidjad, tarkuste jagajad. Nende mõtted ja meeled olid täis iidseid tarkuseid, mida nad järjepanu üritasid paberile panna, et ka teistel kuningriigi alamatel oleks võimalik neist osa saada. Mitte keegi ei teadnud, kust need teadmised tulevad, paljud kahtlustasid ammukadunud maage.

„Mida sa siis teada said?” küsis vanamees, kui nad jalutasid lossi taga pargis, võttes suuna küla poole.

„Ma kardan, et minu peas tekkis hoopis rohkem küsimusi,” tunnistas Valiant: „näiteks see, mis asi Pimedus üldse on. Saan aru, et Pimedus on üks ürgjõududest, mis siinset maad on pidevalt rüüstanud ja mille vastu on kangelased, mõõgakandjad, ajast aega võidelnud, ent kust Pimedus tuli? Mis ürgjõud veel olemas on? Kas on olemas äkki ka mingit ürgjõudu, mida saaks ära kasutada Pimeduse vastu võitlemiseks?”

Vanamees naeratas: „sa küsid õigeid küsimusi aga sa pead nende vastusteni ise jõudma. Ma saan vaid sind suunata. Mitte keegi ei tea, kust Pimedus tuli, vardjad on leidnud, et kui on Pimedus, siis peab olema ka Valgus ja paljud usuvad, et Piksenool ongi Valgus, samas on väga palju ka neid, kes seda teooriat ei toeta. Vanades ürikutes on kirjas, et kui Pimedus esimest korda seda maad rüüstas, lõi ühel hetkel taevas helendama ning helendusest langes maa peale Piksenool. See panigi Pimeduse taganema ja sellest ajast peale oleme mõõka hoidnud kui kõige kallimat vara. Sina oled järjekorras juba kolmas mõõgahoidja. Piksenool kingib oma isandale kõik oma teadmised ja pika eluea.” Vardjas mõtles veidi ja lisas siis nagu muuseas: „kui mõõgahoidja muidugi enne lahingus ei lange.”

Mehed olid vahepeal jõudnud kuningalossist välja ning jalutasid külavaheteel. Lapsed jooksid ringi ja vehklesid puumõõkadega, külamehed laadisid tööriistu vankritele, et põllule minna ning naised keetsid koduloomadele rokka. Valianti pani imestama siinne idüll, arvestades, et alles põlvkond tagasi oli Pimedus rüüstanud tervet maad, hävitades oma teel peaaegu pool elanikkonnast. Kui kiiresti unustatakse möödunud aegade õudused...

Vardjas tundus Valianti mõtteid aimavat, sest ta kostis: „Inimesed elavad oma lihtsat elu nii hästi või halvasti, kui nad oskavad, liiati pole me neile rääkinud midagi Pimedusest. Kes ikka sooviks pidevalt oma tuju halbade asjadega rikkuda. Kes ikka sooviks halba mäletada?”

Tundus, et viimane lause oli mõeldud küsimusena, mitte aga väitena ning vanamees vaatas Valiantile uurivalt silma, justkui märku andes – kas sa ikka said aru, mida ma küsisin. Valiant mõtles viivu. Vardjad on ühed kummalised tegelased. Kord on nad salapärased ja käituvad nagu oleks igal nende sõnal ja lausel mingi ülioluline tagamõte, kord aga jällegi vuristavad terve pika loengu ette mõnel vähetähtsal teemal. Valiant oli aru saanud, et tõeliselt olulistele küsimustele peab ta ise vastuseid leidma ja seetõttu oli ta ka viimastel õhtutel pikalt Suures Raamatukogus vanu ürikuid lugenud. Nüüd aga tundus talle, et vardjas oli temalt küsinud midagi üliolulist ja võti tema infojagamise edasiseks suunaks peitus õigesti sõnastatud vastuses. Ta oleks tahtnud vahel vanamehele peksa anda ja käratada, et ta lõpetaks selle pideva mõistujutu ajamise ning räägiks asjadest otse, ent ta polnud kunagi oma plaani teostamiseni jõudnud. Ja ka seekord langes Valiant tagasi oma õpipoisi staatusesse.

„Parem mäletada halba ja sellest õppida, kui et unustada ja samu vigu üha uuesti teha,” kostis Valiant.

See vastus näis vardjale meeldivat, sest Valiant tabas vanamehe näos midagi naeratuse taolist.

Kaua kõndisid mehed mööda maad ringi, uudistasid põllutöölisi, jõid ojast kristallselget vett ning jõudsid lõpuks metsaveerele, Kolme Kivi aasale.

„Siin, Kolme Kivi aasal said meie kuningriigi algusaegadel kokku kolm väge – Hing, Vaim ja Keha,” alustas vardjas oma juttu: „nende olemus on ka meie maagia aluseks. Nemad koos moodustavad terviku ja kui tervik on koos, voolab ka meie maagide vägi nendest läbi. Kogu loomise aluseks on need kolm väge. Pole oluline, mida sa lood – kas teadmisi, maagiat, uut inimest või mälestusi – kõige aluseks on kolme väe koostöö. Kui sa ühte osa eneses alla surud, ei saa ka teised kaks korralikult tööd teha. Maagid teavad seda ja suudavad luua uusi maailmu ühe sõrmenipsuga või liigutada Väge pelgalt mõttejõuga. Aga tavalised inimesed nagu sina ja mina – me vajame mingit tuge, maagilist eset, mis aitab meil kolm väge enese sees harmoniseerida ja koos tööle panna. Ainult nii suudame luua maagiat ja liigutada Väge.”

Vardjas pidas pika mõttepausi ja jätkas: „ning ma usun, et Piksenool on üks selline ese. Ta valis sinu välja ja ta muudab Pimeduse saabudes sinu olemust, et sul oleks Väge Pimedusega võitlemiseks. Seetõttu usun ka mina, et Piksenool on meie parim kaitse Pimeduse vastu.”

Valiant kuulas seda juttu ja temas hakkas tärkama mingi ähmane selgus mõtetes. Justkui mingid mälestused, mida ta polnud kunagi mäletanud. Tunded, mida ta polnud kunagi tundnud. Ta mõtles mõõgale, mõõga mälestustele, ta mõtles Pimedusele ning ühtäkki küsis ta vardjalt: „Kes või mis on Mart?”

Vardjas vaatas Valiantile otsa ning tema kapuutsi varjust paistsin suured sinised silmad, mis ei peegeldanud mitte imestust ja hämmastust, vaid rõõmu ja rahulolu. „Lõpuks ometi hakkab Vägi sinus voolama ka ilma Piksenooleta. On aeg ärgata!”

Seda öeldes nipsas vardjas sõrmedega ning kogu maailm Valianti silme ees hakkas kiiresti kokku tõmbuma, muutudes singulaarsuseks ja vaid hetke sai Valianti olemus seda tunda, kui ühtäkki lõi seesama singulaarsus uue pildi tema silme ette – Maast tähtede poole vaadates, kolme planeedi kaugusel laskus uurimismeeskond parajasti hiiglaslikku maa-alusesse koopasse, mis usutavasti oli olnud ühenduses suure krüovulkaaniga. Koopasuue oli umbes kahesaja meetrise läbimõõduga ja koopa sügavus tublisti üle kilomeetri.

„Imetlusväärne,” lausus William Bowman eneselt laskumisköie karabiini lahti päästes ning skafandri kiivrit peas kohendades. „Lihtsalt imetlusväärne.”

Ta veel ei teadnud seda, ent tal oli väga tugev aimdus, et ta oli alustanud oma teekonna viimast ja kõige tähtsamat osa. Vaid mõned pusletükid olid veel puudu tervikpildist.

Keda kutsus pimedus?

Hiiglaslik koobas jagunes tagaseinas kolmeks tunneliks, igaühe suue äärest ääreni vähemalt sada meetrit. Uurimismeeskond otsustas esmalt uurida kõige vasakpoolsemat tunnelisoppi, samas Bowmanile tundus, et mingil kummalisel põhjusel veab teda hoopis rohkem parempoolse tunneli poole. Ja siis,ilma, et keegi oleks märganud, kustutas Bowman oma valgusti ning kobas pimesi parempoolsest koopaavausest sisse.

Koobas oli küllaltki tasase pinnaga ning kergelt allapoole kaldu, seega koopasse laskumine käis kiiresti. Umbes kümne minuti pärast julges Bowman uuesti valguse sisse lülitada. Raadioühenduse kaudu kuulis ta teisi tiimikaaslaseid rääkimas erinevatest pinnavormidest, kivimitest ja võimalikust vee leidmisest. See aga ei huvitanud Bowmani karvavõrdki, sest tema peas trummeldas vaid üks mõte – sa leiad ennast kolme kauguselt!

William Bowman, ametilt geoloog ja nähtavasti nüüd ka maadeavastaja, oli juba paar päeva tundnud, et ta ei ole enam päris tema ise. Ta oli justkui keegi teine ning seda tundmust ei saanud ta peast välja ka praegu. Ta tundis, et kogu selle segaduse taga on mingi suurem saladus ja saladuse võti asub just selles koopas. Sa leiad ennast kolme kauguselt! On huvitav, et nii Bowman, Mart, kui ka Valiant olid kõik kolmekesi ennast leidnud selles punktis – nende kõigi teadvused olid justkui ühte sulandunud ja siin nad nüüd olid – kolmas planeet Maast, kolmas koopasuu ja kohe-kohe saab täis kolm kilomeetrit laskumist.

Koobas tegi väikese käänaku ning selle tagant hakkas ühtäkki immitsema sinakat valgust. Bowman lülitas oma valgusti välja ning hakkas vaikselt mööda koopaäärt valgusallika poole hiilima.

Vaevalt poolesaja meetri kaugusel nägi ta midagi, mis pani teda jahmuma – keset koobast oli hiiglaslik must kogu, mille seest immitses paiguti sinakat valgust. Must kogu oli nii suur, et täitis peaaegu terve koopa, ise seejuures kummaliselt väreledes ja pulseerudes.

Jah, see oli kahtlemata elav olend. Olend? Bowman raputas pead – hapniku puudumine pani ta uskuma, et pigem on see mingi mehhaniseeritud kaadervärk. Võibolla mingi mootor? Bowman otsustas asja lähemalt uurida. Mustale kogule liginedes hakkas kostma vaikset sirinat, justkui läheneks kaugusest rohutirtsuparv. Mida lähemale Bowman sellele isevärki asjale jõudis, seda suurem hirm teda painama hakkas. Äkki on see midagi ohtlikku? Äkki peaks siiski kaaslased siia koopasse kutsuma, et siis üheskoos seda kummalist moodustist uurida. Kiivri raadios kostus aga ainult staatikat...

Pimedus hakkas liikuma. See vahetas oma mõõtmeid ja kogu, see oli justkui hiiglaslik kaheksajalg, mis oli mässinud ennast ohvrilooma ümber ja nüüd teda oma kombitsatega pigistas. Bowman nägi kombitsate vahelt immitsemas sinakat valgust, mis pulseerus ja kustus. Pulseerus ja kustus. Miski äratundmisrõõm või ülim rahu laskus Bowmani hinge, kui ta seda valgust nägi. Seal oli miski, mis teda oli kutsunud.

„Võta see mõõk ja raiu!” kostis ühtäkki hääl Bowmani seljataga. Mees hüppas karjatades kõrvale, justkui oleks keegi teda tulise oraga torganud. Sekund hiljem oli ta juba näoga hääle suunas, valmis vastu võtma mis iganes rünnakut. Aga seda ei järgnenud. Koopa seina ääres seisis hallikas-sinist tooni olend, kelle suur pea hõljus kaheksa lüheldase rippuva kombitsa otsas. Ühe kombitsa haardes oli Piksenool – mõõk, mille Bowman tundis ära oma mälestustes, olgugi, et ta polnud seda mõõka kunagi näinud. Mõõk oli tuhakarva hõbedane ning ainult ruunimärgid teral eristasid teda igast teisest suvalisest mõõgast.

Olend ise, või õigemini olendi pea oli umbes poole meetri kõrgune, hiiglaslike mandlikujuliste silmadega, mis meenutasid Bowmanile kärbse silmi. Kombitsad, mis peast väljusid seal, kus inimestel algab kael, liikusid vabalt ja näisid maapinda mitte puutuvat. Olgugi, et esmapilgul tundus olend paraja peletisena, ei suutnud Bowman leida ühtegi põhjust hirmuks. Kuigi ta ehk oleks soovinud kasvõi natuke hirmu tunda.

„Võta see mõõk ja raiu,” kordas olend. „See on ainus võimalus edasi liikuda. Hävita Pimedus ja sa saad vabaks!” Alles nüüd sai Bowman aru, et olend rääkis temaga telepaatiliselt, kuidas ta saakski kosmoses muudmoodi...

Bowman võttis kõheldes mõõga, ent kohe kui Piksenool oli tema käes ning sinise leegiga helendama lahvatas, kadus mehes igasugune kõhklus ja hirm tuleviku suhtes. Ta teadis, et selleks ta siin oligi ning astus tõstetud mõõgaga vastu Pimedusele. Viimane lahing võis alata.

Paarikümne mõõgahoobiga raius Bowman olendil küljest kaks hiiglaslikku kombitsat. Need olid suured ja sitked ning neist pritsis mingit eriti rõvedat tindimoodi ollust, nii et Bowman pidi mitmel korral oma visiiri puhtaks nühkima. Pärast kahe kombitsa lahti raiumist tuli sinaka valguse allikas paremini nähtavale – selle kuma segunes Piksenoole kumaga ja Bowman tundis alateadlikult, et mida rohkem ta raiub, seda enam väge saab juurde ka see objekt, mida Pimedus vangis hoidis. Ta teadis nüüd ka, et see objekt on laev, millega talle mõõga ulatanud olend oli siia saabunud ja mis oli sattunud Pimeduse kätte vangi. Bowmani mõõgahoopidest langes veel kaks kombitsat, ent siis hakkas miski muutuma – Pimedus hakkas taas tihenema ning lisaks kombitsatele immitses Pimedusest välja palju väikseid väänduvaid musta suitsu sabasid, mis üritasid Bowmani enese haardesse tirida. Nüüd pidi mees kogu oma tähelepanu sellele pöörama ning kaotas enese vabastamise tõttu palju väärtuslikku aega. Õnneks oli ta oma hävitustööga jõudnud sellisesse punkti, kus Piksenool oli väge täis ning vägi tungis mõõgast välja, saates siniseid nooli vasakule ja paremale. Bowmani meeleheaks käitus sarnaselt ka laev, mille üks osa oli juba täielikult Pimedusest vaba.

Bowmanil kadus ajataju. Ta teadis, et see võitlus ei kesta enam kaua, ent ta ei osanud ette näha selle võitluse lõpptulemust. Ta ei tahtnud, et võitlus lõpeks. Ta tahtis jääda ellu, ent samas ta kartis Pimeduse kadumist. Ta tundis läbi Valianti olemuse, et võitlus Pimedusega on tema elu eesmärgiks ja mõtestab kõiki tema tegemisi. Nii nagu Valiant valmistus pidevalt Pimedusega võitlema, oli ka tema saatus läbi elu teda just siia – Pimedusega võitlema – juhtinud. Mis saab minust, kui ma võidan?

Piksenoole kuma hakkas tuhmuma, justkui tundes oma peremehe kõhkluseid, ent kui Bowman ühtäkki lõi selja sirgu ja kinnitas iseendale, et saagu mis saab – see igavene võitlus Pimedusega lõpeb täna ja praegu, juhtus midagi enneolematut. Sinakat valgust pulseeriv objekt, mida Pimedus oli oma kammitsais hoidnud, lõi ühthäkki helendama ja see heledus muutus üha suuremaks ja võimsamaks. Bowman sulges silmad ja tundis kehal soojust. Ta tundis, et on jõudnud koju, teda haaras meelerahu. Objekti valgus saavutas kriitilise piiri ning toimus valguseplahvatus. Pimedus rebiti miljardiks pisikeseks tükikeseks ja need omakorda tuhastusid valguslaines. Üheks hetkeks lõi terve koobas helendama nagu oleks seal lõhatud miljon tuumapommi. Pimedus oli kadunud ja laev oli vaba. Bowmani polnud enam. Valianti polnud enam. Marti polnud enam.

***

Logi sissekanne nr. 2234

Meie viimasest kontaktist välismaailmaga on möödas veidi üle 10 kohaliku tähetsükli. Tagasipöördumisel Maalt tabas meid kuuenda planeedi rõngaste lähedal Pimedus, mis oli arvatavasti meid jälitanud juba alates meie missiooni algusest. Rünnak oli nii ootamatu, et ma ei suutnud piisava kiirusega reageerida ning enne kui jõudsin vastumeetmeid rakendada, oli meie laev juba lõksus. Laev restruktureeris oma väliskere, et paremini Pimeduse survele vastu panna, kuid millegipärast ei suutnud ma temaga kontakti luua, olgugi, et tema bionäitajad olid kõik korras ja teadvusemaatriks aktiivne.

Logi sissekanne nr. 2248

Laeva teadvusemaatriks on kahjustatud, otsin põhjust.

Logi sissekanne nr. 2287

Tundub, et bioloogiline saadetis, mida kandsime, on süüdi saastatuses. Laeva teadvusemaatriks on hakanud käituma väga kahtlaselt, ma ei suuda arvuti abil uute neuroühenduste loomist sünkroniseerida. Kolme maalase teadvusemaatriksi ekstraheerimine laeva ajust ei ole kandnud vilja. Tundub, et laeva teadvus on täielikult ära lõigatud laeva juhtfunktsioonidest.

Logi sissekanne nr. 3433

Laev on vaba. Teadvusemaatriks on taaskäivitatud ning Pimeduse vastased abinõud rakendatud. Võõrmaatriksist oli siiski lõpuks abi, kahjuks ei suutnud me ühtegi kogutud näidist päästa.

***

Olend pani tahvli laual asuvasse dokki ning mõtles hetke. Ta lisas viimase logi sissekande lõppu: „Pange joogid valmis, me tuleme koju!” ning vajutas saatmise nuppu.

Olend hõljus hiiglasliku konsooli juurde ning sisestas hüperruumi koordinaadid. Laev sirutas laiali oma loivad ning hakkas kiirendama hüpervärava suunas. Laev läikis kauge tähe valguses ning tema küljel ilutses iides ruunikirjas tema nimi „VALIANT”

Illustratsioonide autor Kärt Mikli

Tõlkejutt: Operatsioon „Meelekindlus“ (Arad)

(c) Arad

Tõlkis Osvald Soobel

1. XCOM ja ta liitlased

Millesse me end ometi seganud oleme, küsis kapten Teraslaul endalt juba viiendat korda, tuhnides mitmendat päeva viimses kui väikseimaski infokillus, mida ta suutis hankida konflikti kohta, millesse Ehakaart oli sattunud.

Möödas oli enam kui nädal sellest, kui hiljuti kroonitud noor printsess Videvikusära oli kutsunud Teraslaulu ja ta ametivennad Säraturvise ja Tähesööstu – üks Kuningliku Kaardiväe ja teine Öökaardiväe juht – memoratooriumisse. Kuna ei Tähesööstu ega Teraslaulu ei oldud veel uuele kroonitud peale etiketikohaselt esitletud, arvasid nad lihtsalt, et kohtumise põhjus on just nende tutvustamine noorele printsessile, mis sest, et kohtumispaik tundus selleks otstarbeks kummaline. Printsess Celestia ja printsess Luna sissejuhatused olid küll harjumuspärased, kuid mitte noorima printsessi tundeline jutt nende „inimeste“ kannatustest, kelle juures ta oli kaks viimast kuud olnud.

Memoratooriumis elustusid Videvikusära mälestused, kui ta jutustas sõpradest, keda ta oli seal leidnud, ja õudustest, millega need sõbrad võidelnud olid, õudustest, millega ta ise võidelnud oli.

Vanemad printsessid säilitasid kogu kohtumise vältel stoilise rahu, ilmselgelt tänu nende sajandite pikkusele kogemusele. Tähesööstu reaktsioon oli vaid vaevumärgatav, kuigi avali silmad ja pingulduvad lõualihased reetsid paljutki, mida ta tundis. Säraturvis paljastas endast sama vähe, ent tema rahulik mask mõranes, kui ta printsessist õde peale palve esitamist kallistama läks. See oli olnud kõik, mida Videvikusära teha sai: paluda Kuninglikult Kaardiväelt abi. Kuna Kuninglik Kaardivägi oli Celestia käsu all ja Öökaardivägi Luna käsu all ning Ehakaardivägi allus neile mõlemale, ei olnud noorimal printsessil võimalust neile käske jagada.

Aga seda polnud vajagi. Hetkegi viitmata nõustus Säraturvis abi andma, sama tegid ka Tähesööst ja Teraslaul.

Inimestega loodi ametlikud kontaktid, täpsemini inimeste sõjaväeüksusega, mis nimetas end XCOM-iks. Alguses ei pidanud kapten vajalikuks süüvida erinevate inimgruppide eristamisse, kuid siis oli ta äkki silmitsi mäesuuruste lademetega andmetest inimkonna kohta. Nii nagu Equestrias, oli siingi igal rahval oma sõjavägi, mis kaitses nende maad ja huvisid, peale selle hulk rahvusvahelisi organisatsioone, mis olid loodud küll ühisrindeks ühiste ohtude vastu, kuid mille efektiivsus hääbus keerulises bürokraatias. Tavaliselt hoidsid neid organisatsioone ülal vaid üksikud maad, kuigi ametlikult võis liikmeid olla kümneid.

XCOM oli seevastu nähtus, mida Teraslaul austas ja kartis. Organisatsioon oli loodud võitlema ohtudega väljastpoolt nende planeeti ja ei olnud avalikult toetatud ega ellu kutsutud ühegi selle rahva poolt, mida nad kaitsesid. Ühest küljest olid nad vabad kõigest sellest bürokraatiast ja jälgimisest, teisest küljest saatis see organisatsioon sõdureid võitlema suvalistesse kohtadesse ilma vähimagi loa ega palveta. Teraslaulu lühike vestlus komandör David Bradfordiga oli küll tublisti hajutanud kapteni muresid seoses võimalustega kasutada sellist organisatsiooni kuritegelikel eesmärkidel, aga kui ta küsis selle „Konsiiliumi“ kohta, mis oli selle organisatsiooni ellu kutsunud, oli Bradford teemast hoidunud.

Teraslaulule, kes oli harjunud täiesti selgete ja arusaadavate käsuliinidega, oli asjaolu, et ta ei tea täpselt, kes komandör Bradfordist kõrgemal asub, väga ebamugav. Korralikule kaptenile kohaselt ei hakanud ta pärima ega vaidlema. Teraslaulu uurimistööd näitasid, et seni oli XCOM olnud inimeste maailma ründavate koletiste vastu kõige tõhusam organisatsioon, seega ei pühendunud ta nendele ebameeldivatele seikadele ja jätkas materjalidega tutvumist.

Teraslaulu kabineti ukse poolt kostis kolmetooniline helin, kapten sirutas kapja ja vajutas nupule enda ees laual. Uks avanes ning kabinetti saabus vabaajavormis kollakas pegasus. Uks sulgus ning kapten ütles: „Istuge, Kütt. Kuidas teistel läheb?“

Kütt libistas pilgu üle tühjavõitu ruumi, kappas Teraslaulu laua juurde, vaatas hetke metallist tooli ja hüppas siis sellesse. „Kas minust on ebaviisakas igatseda sinu kabinetti me kodumaal Equestrias? See koht on siin nii... Kõle.“

„Õues on suvi, siin on üle kahekümne kraadi sooja.“

„Tead isegi, mida ma mõtlen,“ ütles Kütt uuesti Teraslaulu poole vaadates. „Sellel kohal ei ole mitte mingit isikupära ja metallist seinad meenutavad vangikambreid.“

„Olen aru saanud, et salastatuse pärast ei toimeta siinsed inimesed maapealsetes ehitistes just palju ja kõik nende tegevus on koondunud maa alla. Nad on võtnud riski lubada meil olla maapealsetes rajatistes. Minu arust on see erakordne vastutulek ja siiski vägagi tervitatav,“ vastas Teraslaul, lükkas paberivirnad kõrvale ja pöördus otse Küti poole. „Aga sa ei ole mu küsimusele vastanud, leitnant.“ Kui kapten oli lause lõpetanud, võttis ta kaela ümbert tõlkekaelakee ja laotas enda ette lauale. Tõlkekaelakeed on küll suurepärane leiutis, aga ilmselt kuulavad inimesed meid pealt. Päris kõiki oma mõtteid ei taha ma neile jagada.

Auastet kuuldes tõmbus Kütt pingule, köhis kõri puhtaks ning pani ka enda kaelakee lauale. „Koidu on praegu haiglatiivas, katsetab raviloitse ja tutvub inimeste haiglaaparatuuriga, et olla kindel, et me esmaabi andes teineteist ära ei tapaks. Üksikasjalikumat raportit peate ilmselt veel ootama, kuid tundub, et lahinguväljal olles polegi inimestel muid esmaabivahendeid, kui vaid sidemed ja valuvaigistid. Kui keegi raskesti viga saab, siis peab vist Koidu meid elus hoidma, kuni siia tagasi jõuame.“

„Aru saadud. Jätka.“

„Taevanool kaotas peaaegu aru, kui kogu seda inimeste tehnoloogiat nägi. Siis veel leidis ta tee ühte selle baasi katse...“

„Ega ta ometi salaja läinud?“ segas Teraslaul vahele ja hõõrus kabjaga meelekohta. „Me pole nädalatki siin olnud. Kui me tahame inimesi aidata, peavad nad meid usaldama ja me ei saavuta seda, kui hiilime kohtadesse, kuhu nad meid ei taha.“

„Saan aru, aga see ei ole enam ehk probleemiks.“ Teraslaul kergitas kulmu ja Kütt jätkas: „Seal, kuhu ta läks, katsetasid inimesed golemeid ja ta sattus jamasse.“ Teraslaul võpatas. „Asi oleks laabunud niisamagi, aga inimeste peainsener oli seal ja rahustas ta maha. Ta aitas mul vaest pegasusemära üles tagasi eskortida ja tõi veel ühe selle arvutivärgi siia. Nüüd istub Taevanool selle taga ja tuhnib kõiges, millele ligi saab, nüüd juba ehitab meie kiivreid ümber, et me saaks inimestega andmeid vahetada.“

„Kaugel ta sellega on?“ küsis Teraslaul ja lisas: „Ja ega sa golemeid ise ei näinud? Ma pole inimeste uusimate leiutistega kursis...“

„Praegu suudame inimeste kiivritega vahendada peamisi taktikalisi andmeid. Märkida vaenlasi ja omasid ja pidada raadiosidet. Midagi sellesarnast, mille minotaurused mõni aeg tagasi leiutasid. Saad rääkida kõigiga, kes parasjagu sellel raadiosagedusel ühenduses on.“ Kütt vaatas maha ja mõtles teise küsimuse üle. „Golemite kohta ei oska ma muud öelda, kui vaid et nad on suured ja lärmakad. Relvad on samasugused nagu inimestel, aga suured. Nägin katsealal mõnda märklauda, need olid puha killustikuks. Nad kasutavad vist harjutusmärklaudadeks printsess Videvikusära poolt kivistatud koletisi.“

„Nad lubasid sul katsealal viibida? See on küll üllatav, kui meenutada, kui hoolsalt nad meid valvasid, kui käisime keelutsoonides. Ee... ja Taevanool sattus samuti sinna?“ Jälle hõõrus Teraslaul kabjaga oma meelekohta. „Kui ta kiivritega lõpetab, käsi tal minu juurde tulla. Ta võis sealt küll õppetunni saada, kuid ma tahan olla kindel.“

„Aru saadud. Ja kui rääkida kiivalt hoitud saladustest, ma küsisin peainsenerilt, kuidas golemeid juhitakse. Ta oli kaunis napisõnaline. Mina eriti sellele pihta ei saanud, aga tundub, et see protsess pole just meeldiv.“ Teraslaul kergitas kulmu ja Kütt kehitas õlgu.

Pegasus köhatas ja rääkis edasi: „Sabra tunneb end üsna hästi. Ta küsis mitmelt inimeselt oma küsimust ja sai erinevaid vastuseid, minu teada on ta praegu sööklas ja räägib mõnega neist. Üks oli see... Kang? Tsang? Ee... Zhang oli ta nimi. See arminägu. Teine oli see karusuurune, aga nimi ei jäänud meelde.“

Teraslaul vaatas oma märkmeid seni kohatud inimeste kohta ja noogutas. „Aga Noova? Kogu Ehakaardist on vist tema ainus, kes võib jamadesse sattuda.“

„Noovakiirt nägin koos ühe sõduriga sellest üksusest, kellega viimati drilli tegime. Selle lühikesega.“

Teraslaul luges jälle märkmeid. Pea nädal juba möödas, aga mul on häbi, et nimed pole meelde jäänud. „Kas ta oli major Fujikawa?“ küsis ta keerulisi silpe pingutades.

„Ei, see teine lühike naine. Metallist käega ja irvitab lollakalt. Ta on siin nagu mingi omamoodi naljaviskaja, see ka seletab seda, miks tal Noovaga nii hästi klapib,“ lisas Kütt.

„Äkki peaksid ka Noova minu juurde saatma...“

Küti näkku tõusis muie. „Ole rahulik, boss. Tegelikult ma hoiatasin kapten Harrist nende totruste eest, millesse nad võivad sattuda ja üllatuseks kapten ei lasknud ennast sellest segada. Ta ütles, et kuni nende naljad ei kujuta ohtu baasi turvalisusele ega personali tervisele, võib neist mööda vaadata. Ilmselt on see moraalile kasuks.“

Teraslaul seedis kuuldut tükk aega ja noogutas lõpuks. „Aga informeeri Noovat kindlasti, et naljade tegemisel kehtivad ka siin samad reeglid, mis kodus. Kui teda tabatakse valge või musta värviga või kui temalt leitakse mõni foto, on ta lähetuse lõpuni köögitoimkonnas. Ja ütle talle kindlasti, et inimesed söövad muuhulgas ka LIHA.“

„Hea mõte,“ muigas Kütt ja Teraslaul tajus, et tema käsualune mõistab, mida ta selle naljaga öelda tahtis. „Endast rääkides – pole häda, ehkki minu ilmataju on üsna kahtlane. Ma ilmselt ei ole suuteline tekitama suunatud välgulööke, samas selle kolmanda väljalaske turvisega olen ma võitlusvõimeline nagu ikka ja ma arvan, et ka teistega on kõik korras. Viimastel harjutustel ei kohanud me küll mingeid probleeme.“ Kütt vaatas enda vormi õlga. „Ma kardan, et selle vormiriietusega tuleb allumisprobleeme. Ma saan aru, et me kanname neid kultuurieripärade pärast, et inimesed end imelikult ei tunneks, aga kas meie mugavus kah kellelegi korda läheb? Täpsemini minu mugavus?“

Teraslaul muheles seda kaebamist kuuldes. „Kas eelistaksid rääkida ilma riieteta inimestega? Sa ju lugesid nende kultuurieripärade tutvustust ja ka seda, millega seostub nende kultuuris riiete puudumine. Äkki see paneb sind ennast paremini tundma, et printsess Videvikusära tõmbus sellest rääkides punaseks kui tomat ega suutnud tund aega kokutamata rääkida. Tal polnud siin olles ainsatki hilpu.“

„Kui tema suutis ilma olla, miks mina siis ei peaks suutma?“ küsis Kütt süütult, ent ajas siis kabjad püsti, kui Teraslaul teda tõsiselt vaatas. „Aga kuidas sina end tunned, boss? Ma tean, et sa oled meie terasest käilakuju, aga kuidas sul tegelikult läheb?“

Kuidas minul läheb, küsis Teraslaul eneselt, kummardus ettepoole ja kogus mõtteid. „Need inimesed hirmutavad mind, Kütt. Ma märkasin paljutki, milles meie nendest paremad oleme, aga olen näinud ka palju sellist, mille on nad leiutanud selle pärast, et neil pole mõnda sellist omadust, mis meil on.“ Ta vaatas uuesti Kütti ja märkas, et kogu lõbus tuju oli pegasuse näost kadunud. „Meil on printsess Celestia, kes on meie järele vaadanud üle tuhande aasta. Ta on jälginud meie kultuurilist ja tehnoloogilist arengut ning valvanud ka meie kodumaa teisi rahvaid. See asjaolu on hoidnud meie tehnoloogiat arenemast inimeste omaga samale tasemele, kuid Equestria kultuur on püsinud enamuse ajast rahulik ja rõõmus.“

„Aga see pole ilmselt veel kõik, mida sa öelda tahtsid,“ leidis Kütt, kui oli võtnud pausi järele mõelda.

„Kas sa mäletad, kuidas Taevanool ennast tundis, kui ta oma Koolibri kallal toimetas? Ja kui kaua meil oli õhulaevade leiutamiseni aega läinud?“ küsis Teraslaul. Kütt noogutas ja kapten jätkas: „Inimesed ehitasid oma esimese lennuvõimelise lennumasina alles sadakond aastat tagasi. Nüüd aga suudavad nende õhulaevad lennata nii kõrgel, et silm ei näe ja kanda nii palju pomme, millega saaaks tuhastada kogu maa Canterlotist Ponyville’ni. Nad leiutasid suurtükid vähem kui tuhat aastat tagasi ja praeguseks on need nii täpsed, et võivad silmapiiri tagant tabada minu Canterville kodu suurust märki. Ja see tehnoloogia on arenenud vaid kolmkümmend aastat. Celestia seda teab, mida nad veel leiutada võivad.“

„Ma mõtlesin, et inimestel on samuti mingi kõrgem vägi, mis sellele seletuse annab,“ oletas Kütt ja sulges korraks silmad. „Kultuuritutvustuses olid kirjas mõned jumalad, kes nende elu juhivad. Kindlasti...“

Teraslaul vangutas aeglaselt pead ja Kütt jäi poolelt lauselt vait. „Need pole midagi sellist nagu Luna või Celestia. Isegi mitte nagu Ebakõla. Nii palju kui mina tean, on nad end ilmutanud vaid läbi aastatuhandeid vanade tekstide ega hooli sellest, kui nende järgijad nende käsust kõrvale kalduvad. Pea igaüks nendest jumalatest väidab, et tema on ainus ja tõeline ja erinevate jumalate järgijad teevad teineteiste kallal oma jumala nimel jõhkraid tegusid.

Ainus asi, mis inimesi tõsimeeli ühendab, on oht, mis neid kõiki korraga ähvardab. Viimase suure sõja algatas mees, kes arvas, et üks teatud inimrass hävitab nad, kui nemad seda rassi ise enne ei hävita. Tema ja ta kaaslased tapsid miljoneid inimesi enne, kui nad peatati, Kütt.“ Teraslaul vaikis ja kui Küti silmad suureks venisid, sai kapten aru, et pegasus mõistis numbrit õigesti. „Kui ei oleks neid koletisi, kes praegu inimesi ründavad, ma kardaks tõsiselt Equestria ja ponide pärast, kui inimesed meie olemasolust teadlikud oleks.“

„Miks?“ sosistas Kütt ja kartis, et ta teab juba vastust.

„Meid ähvardaks siis tõsine oht.“

Möödus ligi minut, kuni mõlemad jutuajamise üle järele mõtlesid ning Kütt küsis viimaks: „Boss, kas sa tead, mille poolest erinevad poni ja kari?“

Kapten vaikis hetke ja kaldus lähemale. „Oletan, et vastuseks pole vaid numbrierinevus?“

„Ei ole jah. Poni on mõtlemisvõimeline olend. Sellel on oma põhjus ja enamus ponidest on head. Nad teevad õigel ajal õigeid asju, sest see on nende loomuses,“ rääkis Kütt. „Aga ponikari on nagu arulage paanikas koletis, mis võib väikese ärrituse peale amokki hakata jooksma. Ma arvan, et inimesed on samasugused, aga ei tunnista seda endale. Iga isend on igati ratsionaalne ja mõistlik, aga kui nad gruppi koonduvad, loovutavad nad osa oma otsustusvabadusest karjale. Üks õige karismaga isend võib muuta karja arutuks koletiseks, mis on suuteline kõigeks.“

„See on päris huvitav mõte,“ nentis Teraslaul ja kergitas kulmu, kuid Kütt tõstis kabja.

„Ka sinu kirjeldus meie kohta sobib selle analoogiaga. Meil on hea ja rahulik kultuur selle pärast, et Celestia on meil nagu jumal. Kuid enne teda oli Ükssarvikute Nõukogu ja enne seda veel kuninganna Solaria. Ilmselt sa veel ei tea seda, kuid paar aastat tagasi üks minu rändajatest pühendas mu asjasse, mis võis olla sajandi avastuseks. Nad leidsid Solaria-aegsed unustatud varemed ja arheoloogid arvasid, et tegu on ühega kuninganna Solaria viimastest vangikoobastest. Mis sa arvad, mille nad sealt leidsid?“ küsis Kütt ja vaatas Teraslaulule silma.

„Vangide luustikud?“ pakkus kapten.

„Kujud. Üle kümne tuhande kivistatud poni, kõigil süüregistrid kehale kirjutatud. Lähem analüüs tuvastas, et need kirjad olid ponide kehasse kirjutatud enne nende kivistamist. Mõned süüteod olid lihtsad stiilis „vaatas kuningannat luba küsimata“ ja nii edasi. Tahan öelda, et see vihjab sellele, et me oleme inimestega mõneti sarnased. Neil on oma kangelased ja koletised nii nagu meilgi ja need koletised pole alati sellised, kes Vabas Metsas elavad,“ lõpetas Kütt, hüppas toolilt maha ja võttis oma tõlkekaelakee. „Võime nentida, et oleme inimeste juures avastanud nii mõndagi murettekitavat, aga meilgi on omad luukered kapis. Pean vist vaatama, ega Noova jamadesse ole sattunud. Me ju teame, milleks ta võimeline võib olla, aga koos selle inimesega võib ta hullematki korraldada. Kas midagi on veel vaja, boss?“

Teraslaul muheles veidi ja rääkis: „Vaid üks asi. Sul on õigus, ma ei ole nendest väljakaevamistest midagi kuulnud ja oletan, et sellisest avastusest oleks räägitud ka ajalehtedes. Ega sa tea, mis edasi sai?“

„Printsess Celestia lõpetas selle,“ vastas Kütt ning jätkas, kui oli kapteni näos jahmatust märganud. „Kohe, kui sõna avastusest temani jõudis, pakkus ta teadlastele koolides töökohti, mida väga harva vabaneb. Enamik teadlastest kasutas juhust ja ülejäänud ei saanud enam raha, et väljakaevamisi jätkata. Ühel neist oli julgust ühel päevasel audientsil printsessilt koguni küsida, miks see töö niiviisi ära lõpetati. Printsess vastas: „Minevikupatud jäägu mulla alla unustusse“ ja ihukaitse eskortis selle teadlase välja.“

„Aitäh, Kütt,“ ütles Teraslaul tundes, kuidas pinge ta sees lahtub. „Mul lihtsalt oli vaja mingitki ettekujutust sellest, mis meid ees võib oodata. Ja ära unusta Noovale reegleid meelde tuletamast. Kui printsessid suutsid Videvikusära moondada surematuks alikorniks, siis ma olen üsna kindel, et nad võivad sama teha ka Noovaga.“

„Igavesti köögitoimkonda!“ naeris Kütt ukse poole suundudes. Ta oli just välja astumas, kui Teraslaulu laual helises sidevahend.

Kapten pani tõlkekaelakee kaela ja vajutas nupule enda ees laual. „Kapten Teras siin, palun jätkake.“

„Kapten, Ehakaardile roheline tuli,“ kostis aparaadist Säraturvise hääl ja nii Teraslaul kui Kütt tõmbusid pingule. „Turvis peale ja kanda kümne minuti jooksul valmisolekuruumis ette. Instruktaaž toimub lennu ajal. Õnn kaasa, Teraslaul.“

***

Taevanoole ees laual seisid korrapärases reas kuus ühesugust, kuid erinevat värvi kiivrit. Ülejäänud laud oli täis raadioaparatuuri juppe, mis pegasusemärale enam korda ei läinud. Ta pilk oli lukustunud arvutiekraanile, ta püüdis inimestelt saadud teabest hoomata võimalikult palju.

Ehakaardiga liitumine tähendas tema jaoks kõik, see oli tema tõelise eesmärgi täitumine. Taevanoole ambitsioonikas mõistus oli osalenud õhulaevade loomisel, samuti Ehakaardi turviste arendamisel ja veel paljude leiutiste juures, mis võis jätta tema kabjajälje Equestria ajalukku sadadeks aastateks. Kui ta tahtnuks, võinuks ta ülejäänud elu elada leiutistelt saadud kasust kuninglikus luksuses ega pidanuks enam töötegemiseks kapjagi tõstma. Aga see ei olnud see, mida ta tahtis. Nüüd oli ta ehakaardiväelane, läbi ja lõhki.

Aga kui ta vaatas inimeste saavutusi, tundis ta... alandlikkust.

Kui nende ajalugu vaadata, siis nad arenesid rahulikult ja aegamisi, kuid siis äkki nad justkui hüppasid edasi, mõtles Taevanool ja toksas kabjaga puuteekraanile, et käivitada video ühest inimeste õhulaevast. Tema silmis oli see kole ja nurgeline, kõik välispinnad tasased – aerodünaamilises mõttes nagu tiibadega telliskivi. Vaatamata kahtlasele välimusele tõusis see kergesti õhku ja kadus kaugusse kui nool, pöördus siis tagasi ja kihutas täiel kiirusel üle filmija.

Ta kujutles vaimusilmas enese Koolibrid, tema au ja uhkust, kihutamas inimeste õhulaevast niimoodi mööda, nagu seisaks see paigal.

Väljakutse vastu võetud, mõtles Taevanool, pani video kinni ning hakkas uurima inimeste lennumasinatest kõike, mida tal leida õnnestus. Osa tema loomusest – uhkus – häiris ta meeli ja sundis teda mõtisklema, kuidas omaenda leiutisi parandada selle asemel et kasutada inimeste poolt läbiproovitud lahendusi. Aga suurem osa tema loomusest – uudishimu – võitis selle kimbatuse.

Tema tegevuse katkestas kabjapuudutus ta seljal, mille pärast ta oleks peaaegu toolilt maha kukkunud. Ta viskus ringi ning oli silmitsi sebraga, kel vabandav ilme näos.

„Samahani. Mul ei olnud kavas sind ehmatada, Taevanool,“ ütles sebra ning vaatas kiivreid laual. „Kas oled nendega lõpetanud?“

„Kiivritega? Ah jah,“ venitas Taevanool ja suunas pilgu sebra omaga samasse kohta, lauale. „Jah muidugi! Lõpetasin nende uuendustega ja nüüd saab nende kiivritega inimeste kiivrite ja elektroonikaga sidet pidada. Saab vahendada vaenlaste ja omade asukohti ja raadio teel rääkida! Koos ühe inimeste inseneriga tegelesime siin sihtimiselektroonikaga kah. Kuna nad kasutavad pea eranditult kaugtulerelvi samas, kui sina, Teras ja Kütt eelistavad lähemale minna – siis teie kiivrid peaks hoiatama, kui inimesed sihivad midagi teie lähedal ja näitavad ka selle vaenlase asukohta, keda nad tulistavad.“

„Väga võimas,“ ütles Sabra, vaadates oma musta-valgekirjut kolmanda väljalaske kiivrit. „Ega selle kaal muutunud ei ole?“

„Ei!“ vastas Taevanool ja täpsustas: „No mitte märgatavalt. Ainsad uuendused siin on raadiojaamad, inimesed on osanud selliste seadmete mõõtmeid ja kaalu üllatavas mastaabis vähendada. Hiljem kavatsen ma kaalu vähendada veel sellega, et viskan välja inimeste standardsed vooluallikad ja panen asemele konverterid, mis võtavad Väljast maagiat samamoodi nagu turviste aparaadid ja mis ei saa kunagi tühjaks.“

Sabra noogutas ja võttis kiivri kapjade vahele, et seda seestpoolt vaadata. Erinevalt Kuningliku Kaardiväe ja Öökaardiväe kiivritest, mis olid avatud näoosadega ja metallist välja löödud, olid Ehakaardi kiivrid igas mõttes teine tase. Ehakaardi turvised ja kiivrid olid tehtud keerukatest kristallikihtidest, mis andsid neile enneolematu maagilise vastupidavuse. Soomusplaatide poolt varjatud siseülikond suurendas kandja jõudu sellisel määral, et kandja võis liikuda nii, nagu polnuks tal üldse turvist seljas.

Suurim erinevus tavaväe varustusest oli nende turviste välimus. Erinevalt Kuningliku ja Öökaardiväe turvistest, mis olid kõigil identsed nagu sõjaväeüksustele kohane, olid Ehakaardi turvised igaüks isemoodi, sobitudes neid kandvate ponidega.

„Kütt rääkis, et hiljuti oli mingine... jama. Kas kõik on korras, Taevake?“ küsis Sabra pegasusemära vaadates.

Üks inimene oli lauale kinni seotud, ta karjus ja rabeles. Mitu vaatas pealt ega teinud midagi tema aitamiseks. Inimkeha laua peal vajus äkki lõdvaks ning tema kõrval hakkas tõusma suur metallist golem. Taevanoole kohale kõrgus ähvardav vari ja kõlas karm plekine hääl: „SUL EI OLE LUBATUD SIIN VIIBIDA.“

„Korras jah, kõik on korras!“ vastas Taevanool pisut liiga kiiresti ning kirus ennast, et oli lasknud masinal ennast niimoodi ehmatada. Kas tasuks Sabrale rääkida, mida ma tegelikult nägin, mõtles ta hirmuga. Mis seal laboris tegelikult toimus? Kui ma valesti aru sain ja sellest veel rohkem segadust tõuseb, sattun ma veel hullematesse jamadesse.“ Kõik on täitsa korras!“ kinnitas Taevanool uuesti ja vahetas teemat. „Kuidas sul läks jutuajamine mister Zhangiga? Te rääkisite üle tunni aja. Järeldan sellest, et vastus sinu küsimusele ei olnud lihtne?“

„Muidugi ei olnud,“ vastas Sabra pärast mõttepausi ja naeratas.

„Mida ta vastas, kui küsida tohib?“

„Eesmärk,“ vastas Sabra ja sulges mõtiskledes silmad. „See oli tema vastus. Kõigile olenditele maailmas on antud elu, mida nad suudavad säilitada, rahuldades oma keha vajadusi, kuid eesmärgi leidmine ja selle täitmine võimaldab neil elada elu, millest vaid vähesed unistada suudavad.“

„See on... Noh päris muljetavaldav,“ nentis Taevanool, meenutades kõnealust armiga ja veidi salapärast inimest.

„Tarkus sünnib kogemustest ja Zhangil on palju kogemusi,“ ütles sebra silmi avades ja noogutades. „Ta jõudis osani sellest tarkusest siis, kui tundis, et on oma eesmärgi kaotanud ja sammus pimeduse suunas. Vabanda mind, sest ma ei või rohkem rääkida, sest see ei ole minu lugu. Ta tundis veidi kadedust meie ilumärkide suhtes. Ta oli ikka väga... Kuidas öeldagi – kaudse ütlemisega?“

Meil on siinkohal vist vedanud. Meie õpime tundma enda tugevaid külgi ning teenime endale niimoodi ilumärgid, aga mida inimesed teevad? See on ikka väga suur erinevus, kui keskid leiavad oma eesmärgi omal käel ja on suutelised seda ka järgima, mõtles Taevanool, libistades pilgu üle turvistele joonistatud ilumärkide kuni see peatus ilumärgil Sabra puusal.

Taevanoole töökoja uks libises lahti ning sisse traavis Teraslaul, tema kannul kogu ülejäänud Ehakaart. „Nii, spetsialistid,“ teatas maaponist kapten järsult oma turvise juurde minnes. „Meid on missioonile kutsutud. Kas turvised on valmis?“

Auastet kuuldes tõmbusid pegasus ja sebra pingule ning Taevanool punastas veidi, kui avastas, et oli sebra puusa vahtinud. „Jah, söör! Olen tegelenud ka turviste keeruliste kohtade ja nende relvadega, mille inimesed meile saatsid, uued süsteemid peaks koos uuendatud esijalasoomustega tööle hakkama. Aga ma vist ei saa neid tööle ilma, et ma kabjakaitseid ulatuslikult ümber ei ehitaks ja ma ei tunne inimeste relvi nii hästi, et ma ohutult proovida saaks. Pealegi mulle tundus, et ma ei tohiks teie kabjasoomuseid teie nõusolekuta niimoodi ümber ehitada...“

„Kõik on korras, eks ma kasuta lööklainemoodulit,“ noogutas Teraslaul vormist välja pugedes ning turvise siseülikonda selga tõmmates. Järgnesid soomusplaadid, mis kaitsesid elutähtsaid piirkondi ja jalgu, viimaseks võttis ta kiivri. Esijalasoomuste otsmised osad olid teistsugused, tehtud terasest, mitte keerulisest kristallmaterjalist ja olid välimuse järgi hinnates mõndagi näinud, kuigi neid oli korralikult hooldatud.

Ka ülejäänud Ehakaardi liikmed said kiiresti turvised selga. Küti oma oli segu teise ja kolmanda väljalaske turvisest, relvadeks oli ta valinud tõstetavad küünised esijalgade soomuste küljes ja plasmapüstoli, mis oli ta kabjasoomuse külge kinnitatud. Noovakiir oli loobunud nii kaug- kui lähivõitlusrelvadest ja panustas enese maagiaoskustele. Koiduõde oli algul igasugustest relvadest hoidunud, kuid oli valinud plasmapüstoli, kui oli esimesel koosolekul teada saanud, millega nad lahinguväljal kokku võivad sattuda. Sabra (kellelt Taevanool pilku ei saanud rebitud, kui ta turvist selga pani) oli keeldunud viisakalt pakutud relvadest ning eelistanud oma võitluskaigast. Inimesed olid sellele viltu vaadanud, kuid sebra kas ei pannud tähele või ei teinud sellest välja.

Taevanoolel oli ühes kiiresti ligipääsetavas turvisetaskus küll üks raske mutrivõti, aga ta kavatses kasutada väljajagatud plasmarelva. Nii nagu Koiduõde, ei olnud ka pegasus valmis kasutama midagi muud peale nende asjade, millega ta juba tuttav oli, kuni nägi videoid asjust, millega nad võitlema lähevad. Teraslaul on sellise taseme võitleja, et isegi greifid tunnustavad teda, Kütt oskab hästi rünnata ja kaduda ja ma tunneks kaasa igale vaenlasele, kes Sabra löögiulatusse peaks sattuma. Aga mina ja mu mutrivõti? Taevanool vangutas pead ning kontrollis uuesti oma plasmarelva kinnitusi, ta mõtted libisesid taas vestlusele, mille ta sebraga maha oli pidanud. Kui inimesed armastavad nii väga kaugvõitlust, oleks parem nendega ühineda ja jätta lähivõitlus oskajate hooleks.

„Raadioside kontroll,“ kuulis Taevanool raadioaparaadist Teraslaulu häält, kui ta kiivrit pähe libistas. Kiivriekraan hakkas tööle kohe, kui kiiver kinnitatud sai, see näitas kõike ümbritsevat, sõbralikke tähistavad märgid hõljusid teiste Ehakaardi liikmete kohal. „Raadiosidekontroll, palun kinnitage,“ nõudis Teraslaul uuesti ja tema märk kiivriekraanil vilkus, kui ta rääkis. Talle vastasid kinnitused kaaslaste raadiost ja ka nende märgid vilkusid ekraanil vastavalt.

„Raadioside paistab korras olevat, söör. Kõik roheline,“ kandis Taevanool ette.

„Hästi. Minu taha rivvi. Meile räägitakse missioonist lennu ajal,“ käskis Teraslaul ja galopeeris ruumist välja, ülejäänud Ehakaart kannul. Kuningliku Kaardiväe ja Öökaardi ponidest vabatahtlikud tõmbusid kõrvale, kui Teraslaulu üksus baasi angaari poole kappas. Angaaris sagis hulk inimestest tehnikuid, enamus toimetas lennumasina ümber, mis seisis keset angaari. Koopalaadses ruumis kajas tühikäigul huugavate mootorite kume müra, mis summutas kõik, mida keegi öelda tahtnuks, kuid üks inimene seisis lennumasina rambil ja viipas saabuvatele ponidele.

„Kapten Laul? Mina olen seersant Eversman,“ hüüdis inimene rampimööda üles minnes. „Mina olen King Fisheri kapten. Meie viime teie üksuse ja Teise Löögirühma missiooni piirkonda ja tõuseme ümbrust vaatlema. Kas teil on küsimusi?“

„Hetkel muud midagi, vaid missiooni üksikasjad,“ vastas Teraslaul, võttes dessandiruumi paremas ääres istet. Sabra ja Koiduõde istusid kapteni kõrvale ning Noova, Kütt ja Taevanool istusid nende vastu vasakusse äärde.

„Polegi küsimusi? Hästi, siis ma ei pea muretsemagi,“ muheles Eversman, kinnitas kapteni ümber turvapiirded ning hakkas teise kahe poni turvapiiretega tegelema. „Missiooni info saadab Bradford meile lennu ajal. Ma ei oska midagi täpsustavat öelda, kuid ma tean, et hävitajad lendasid hiljuti välja ja rahvas rääkis, et nad lasid skautlaeva alla. Eks siis saame rohkem teada, kui kohale jõuame. Olete te üldse varem Skyrangeriga lennanud?“ küsis inimene jutu lõpuks ja pööras näo vasaku parda poole.

„Ei, söör, ainult õhulaevadega ja kodumaal,“ vastas Taevanool, vaadates turvapiirdeid, mis ta ümber laskusid.

„Ja see ongi kõik? Noh kuigi King Fisher pole just mugav, teeb selle tasa tema võimsus ja kiirus. Me viime teid sinna, katame teid ja toome tagasi. Teie asi on vaid esimese viiuliga kokpitis koostööd teha ja teil läheb hästi.“

„Ma kuulsin seda, Eversman,“ kostis raadiost võõras hääl.

Vastastikune norimine jäi pooleli, sest rampimööda tõusis dessandiruumi veel inimesi. Erinevalt Eversmanist, kelle seljas oli vaid kombinesoon ja killuvest, kandsid saabujad pakse turviseid. Lamedad soomusplaadid kaitsesid nende rindkeresid ning kumerad õlgu ja reisi, jalad olid soomussaabaste varjus ja käsi kaitsesid soomustatud kindad. Kõigil neljal rippus paremal õlal relv ja kiiver oli vasaku käe vangus, viimasel neist oli varustuses mõningasi erinevusi.

Viimane oli ülejäänud grupist poole pea jagu pikem, tema võimsad lõuapärad ja karmi ilmega kulmukaar paistsid equestrialastelegi heidutavad, samas see särav naeratus, mis ta näkku tõusis, kui ta ülejäänud missioonikaaslasi silmas, oli tema ähvardava välimusega suures vastuolus. Tema vasaku käe soomuskinda asemel oli teist moodi kinnas, mille küljest algas juhtmekimp, mis kulges mööda käsivart üles, õla kaudu kehaturvisesse. Paremat kätt kaunistas tal lilla triip ja tähekujuline embleem.

„Uh tõ, Ehakaart siin!“ naeris viimane mees. „Mina olen Juri, viimaselt treeningult! Kuulsin, et missioon on lihtne, seepärast on see ka teie esimene missioon, on ju?“ küsis Juri Taevanoole kõrvale istudes. Pegasus mõtles hetke, kas tema tõlkekaelakee ei toimi päris korrektselt, siis mees ta kõrval jätkas: „Tutvustame! Mina olen Juri Romalov, nemad on kapten Uther, seersant Briand, kapral Roland.“

Kolm inimest tegid samu nägusid ja väljendasid samu emotsioone, mida Taevanool oli näinud siis, kui ta esimest korda inimestega kohtus. Kapten Utheri suu oli kriipsuna kinni ja ta hoidus Ehakaardiväelasi vaatamast, seersant Briandi näos oli ebakindlus ja kapral Roland naeratas laialt nagu Juri. Enne kui keegi midagi öelda jõudis, tutvustas Juri viimast saabujat.

„I tak, sealt tuleb Beowulf.“

Metalljalgade kolksumist kuuldes jättis Taevanoole süda löögi vahele, ta pööras end ja vaatas, kuidas inimeste golem rambist üles kõndis. Erinevalt mattmustast turvisest, mis inimestel seljas oli, oli golem värvitud tulipunaseks, lisaks olid ta soomustel mustad ja valged kaunistused. Ta kätel oli suur kolme rauaga relv, millest lähtus padrunilint tema seljal olevasse trumlisse. Soomustel paistis inimkeelseid kirju, rinnaplaatidel seisis B-E-O-W-U-L-F ja vasakul rusikal seisis O-L-D I-R-O-N, selle kirja all kolm rida tulnuka pea sarnaseid piktogramme. Pea oli golemil soomusterasest ja silmade kohal kuldne klaas, mis meenutas inimeste kiivrite klaase, selle pilk libises järjest üle equestrialaste kuni peatus viimaks Taevanoolel.

„SUL EI OLE LUBATUD SIIN VIIBIDA.“

„Taevake, on sinuga kõik korras,“ jõudis pegasuse kõrva Koiduõe vaikne hääl ning hetk hiljem märkas ta, et ükssarvik oli käivitanud privaatraadiokanali.

„Jah, madam, sada protsenti,“ vastas Taevanool ja sundis end otse ette vaatama, püüdes ignoreerida golemit, kes teda jälgis. Ta hingas sügavalt ja lisas: „Tänan, et küsisid seda.“

„Fisher, Eversman siin. Oleme sõiduks valmis,“ ütles lennuki kapten, kui oli viimase inimese rihmad kinnitanud, ta kõndis golemist mööda rambi lülitite juurde. Ramp sulgus ja angaar kadus vaateväljast.

2. Rändaja ja munk

Kütil ei kulunud kaua veendumaks, et Juri meeldib talle. Kuigi ta jõudis sellele arusaamisele üsna omapärast teed pidi.

Kui Skyranger õhku tõusis ja teadmata suunas minema lendas, hakkasid inimesed Ehakaardiga jututeemasid otsima, küsides Videvikusära järele. Esimese hooga püüdis Kütt vestlustest hoiduda, kuna kahtlustas, et see valjuhäälne ja liigagi naerusuine inimene küsib Equestria noorima printsessi kohta vaid selle pärast, et keelt peksta. Kui aga Juri rääkis, et temal oli avanenud võimalus natuke aega koos Videvikusäraga oma oskusi harjutada, kui Videvikusära Maal oli, kukkus kohe ka ära kahtlus, et see lobamokk seda noorima printsessi nime vaid suusoojaks mainis.

Aga siis märkas Kütt inimeste pingutatud naeratuste varjus muret. Kapral Roland, kes püsis enamuse ajast vagusi, kuid ei suutnud hoiduda pilguheitudest maaväliste võitluskaaslaste suunas, küsis viimaks, kuidas Videvikusära vigastusest paranenud on. Juri hakkas kahetsusväärsest juhtumist ja Videvikusära vigastada saamisest rääkima, kuid kapten Uther käskis neil vaikida.

Kõigi inimeste nägudest käis üle süütunde vari ja Kütt pidi meelde jätma, et ta peab Jurilt millalgi küsima, mis Videvikusäraga täpsemalt juhtus. Ent siis sai lobisemisaeg otsa, sest dessandiruumi eesseinas süttis monitor, millele ilmus Bradford, kes alustas kohe instruktaažiga.

„Hävitajad on alla tulistanud linnakeskuse lähedal ühe skaut-klassi laeva. Laeva meeskonnas on neli kuni kaheksa tulnukat, nende arvu võivad olla vähendanud alla kukkumisega kaasnenud vigastused või surmad. Oodata on kohtumist sektoidide ja lendajate ja vähemalt ühe autsaideriga.” Ekraanile ilmusid mainitud tulnukate kujutised, kuid neid ei olnud enam otseselt vaja tutvustada. Teraslaul oli juba Ehakaarti korduvalt õpetanud kohtuma kõigi oletatavate vaenlastega paljudes võimalikes olukordades. „Kapten Laul, teie olete selle missiooni ajutine juht. Kapten Uther aitab, kui olukord halvenema peaks ja ta võib juhtimise ka üle võtta. See on katseoperatsioon testimaks meie ja teie organisatsioonide koostööd, aga kui tajute ohtu, et missioon kukub läbi, siis taanduge ja laske lennukil vaenlased hävitada.”

„Aru saadud, söör,” noogutas Teraslaul monitori poole.

„Suurepärane. Hävitajad teatavad ka tsivilistidest missiooni piirkonnas, seega jälgige oma sihtmärke enne...”

Kui Bradfordi instruktaaž poolelt lauselt katkes, mõtles Kütt, et see on sidekatkestus. Aga see oletus langes ära, kui ta nägi, kuidas komandöri silmad suureks venisid ja suu aeglaselt sulgus. Inimesed kabiini tagaosas jäid täiesti vaikseks ja jõllitasid pingsalt monitori. Mis iganes nüüd toimumas on, ei ole see hea, mõtles Kütt.

„King Fisher, teatame teile missiooni muutmisest. Teile saabus uus kurss ja ma nõuan teilt viivitamatult selle järgimist,” rääkis Bradford kiiresti ning Kütt tundis, kuidas lennumasin kurssi muudab. „Teine Löögirühm, toimumas on mitu terrorirünnakut ja teid on vaja ühte kohta kindlustama. Kaasake positsioonide hoidmisele kogu maapealne kohalik vastupanu, mille leiate ja kaitske ennast, kuni meil avaneb võimalus abijõude saata. Ilmuda võivad kohalikud korrakaitse- ja sõjajõud, liikvel võib olla tulnukate laevu, sektoide, mehhatoide, lendajaid, kõrendeid, krüsaloide ja sektopode. Kapten Laul, nimetan missiooni juhiks kapten Utheri.”

„Söör,” alustas Uther, kuid Bradford lõikas vahele.

„Teadmata, kapten. Rünnakud toimuvad üle maailma ja kaheksakümmend protsenti meie jõududest on välja saadetud. Kui aga abijõude vabaneb, olete teie minu järjekorra eesotsas. Õnn kaasa, Teine Löögirühm, komando lõpetab.” Monitor kustus ja inimesed dessandiruumi tagaosas ohkasid sügavalt.

„Nad ütlesid, et vaid vabatahtlikuna kergele missioonile,” urises Roland, laadides ja kontrollides oma laserpüssi ja püstolit. Seejärel kontrollis ta taskuid vöö ümber ja jalgadel ja jätkas: „Vaatled vaid, nad ütlesid. Rääkisid veel, et ponid teevad töö ära.”

„Lõpeta see jura, kapral. Mulle pole sinu virinat vaja, eriti enne terrorioperatsiooni,” nähvas Uther oma LANC-automaati laadides.

„Mida tähendab terrorioperatsioon, söör? Ma ei mäleta, et midagi sellist oleks treeningutel ja instruktaažidel mainitud,” küsis Kütt ning nägi kriipsuks suletud suud, mis vihjas varjatud hirmule.

„Terrorioperatsioonid seisnevad tsiviilelanikkonna ründamises. Korrakaitsejõud ei ole sellise rünnaku tõrjumiseks ei varustatud ega treenitud. Rahvuskaart on küll arvukas, kuid nemad ei jõua kohale nii kiiresti kui meie. Enamusel juhtudel jääb meie kanda rinde hoidmine, kuni nemad kohale jõuavad,” rääkis seersant Briand, võttis kätte kaelakee otsas rippuva kuldse risti ning sulges silmad.

Järgmisena küsis Noova: „Milleks rünnata tsiviilelanikkonda? See on kuidagi...” Ükssarvik peatus, et leida õigeid sõnu. „...Kuidagi nagu kasutu raiskamine.”

Uther, Roland ja Briand jäid vait ning panid kiivrid pähe. Need olid mattmustad nagu turvised ja nende näoklaasid särasid kuldselt. Vaid Juri käitus teisiti, ta seletas, näol sunnitud naeratus: „Terrorioperatsioonide kohta on kaks oletust. Esiteks tekitab tsiviilelanikkonna ründamine hirmu, ebakindlust, kahtlust juhtide pädevuses ja kaost. Teiseks teavad tulnukad, et meie oleme ainsad, kes suudavad neid peatada ja nad teavad, et tsiviliste rünnates ilmume meie välja neid kaitsma.”

„Mis sa arvad, kumb variant praegu õige on?” küsis Kütt. Juri oli relvad üle kontrollinud ja võttis kiivri kätte.

Muie Juri näos ei lohutanud Kütti. „Mõlemad,” vastas venelane ning ta nägu kadus kiivri varju. Erinevalt teiste inimeste omadest oli tema kiiver pea üleni mustast klaasist, näopiirkonda ehtis võigas pealuu kujutis. „Ärge muretsege liialt. Me teeme seda elu eest, küll kõik laabub,” jätkas Juri läbi raadioside.

„Lõpetada loba,” käskis Uther ning kõik inimesed ja ponid järgisid käsku. Järgnesid minutid pingelist vaikust kuni raadios rääkis üks teine tuttavlik hääl.

„Teine Löögirühm, siin King Fisher. Oleme poole minuti pärast maandumiskohas. Selleks on parkimismaja, mis paistab vaenlastest lage olevat, kuid soojuskaamerad näitavad allpool tänavail liikumist ja terves linnas tulistatakse. Kui olete maas, tõuseme õhku ja laostame vaenlase positsioone, kuis suudame,” rääkis piloot läbi raadio.

„Vastu võetud, King Fisher. Kas kohalikel üksustel paistab õnne olevat?” küsis Uther.

„Üldraadiosides on tohuvabohu, kuid me üritame kontakti leida. King Fisher lõpetab.”

Kabiini uks avanes ning seersant Eversman ilmus dessandiruumi ja kõndis golemist mööda rambi juurde. „Etenduseni kümme sekundit, leedid ja džentelmenid. Me oleme kohe maas ning ärge jääge uksele toppama. Kui all ootab teid ka kurat isiklikult, siis lööge maha ja varjuge laiba taha, selge?” Meeskonna kapten vajutas rambi lüliteid ja lõi seejärel golemile vastu õlga. „Beowulf, sina esimesena!”

Soomuspea noogutas ja masin kõndis tagurpidi... üle rambi ääre alla. Ta kadus silmist, aga betooni raksatus kostis isegi läbi lennukimootorite müra, kui lahingumasina jalad parkimismaja katust tabasid. Siis avanesid istmete rihmad ja kõik nad tõusid hetkel, mil rambi taha ilmus sile kivijas pind.

„Oleme maas, jookske!” hüüdis Eversman ning inimesed sööstsid, relvad õieli, rambist alla, Ehakaart tihedalt kannul. Kui nad olid esialgse positsiooni sisse võtnud, vaatas Kütt lennumasina poole ja jälgis, kuidas see tagasi öötaevasse tõusis.

„Teine Löögirühm, siin King Fisher. Tõuseme vaatlema. Me näeme väikest kampa politseinikke hoidmas...” piloodi jutt katkes hetkel, kui läbi öö välgatas ereoranž kiir ja lõikas läbi lennuki parema tiiva. Püstmootor plahvatas ja lennuk hakkas langema. „Siin King Fisher, me saime pihta! Kaotasime parema tiiva ja püstmootori! Me ei saa... HOIDKE KINNI!” Viimane sõna raadioeetris oli juba karje, kui vigastatud lennumasin majade taha kadus.

„Komando, siin Teine Löögirühm,” ütles Uther raadiosse, kuid talle vastas vaid vaikus. „Komando, palun vastake. Türa küll. Side komandoga on läinud, sest see käis läbi King Fisheri raadio. Okei-okei. Meil on vaja taevasse silmi. Kui keegi selle kukkumise üle elas, ei taha ma neid tulnukatele kergeks saagiks jätta,” rääkis inimesest kapten ja libistas pilgu üle Küti, Taevanoole ja Teraslaulu.

„Kütt, tõuse õhku ja vaata kukkumiskohta ja püüa leida vaenlased, kes tulistasid,” käskis Teraslaul ruttu, ja selleks ajaks, kui ta lause lõpetas, oli Kütt juba tiivad laiali löönud ja õhku tõusnud.

„Seal,” teatas Kütt õhtutaevas lennates. Linn ulatus igas suunas silmapiirini, see koosnes suuremas osas viiekordsetest majadest, vahele mõned parkimisplatsid ja haljasalad. King Fisheri jälg oli hämaraski kergesti nähtav. Õhulaev oli läbistanud ühe katuseharja ja purustanud pooleldi järgmise ning ühele tänavaristile pidama jäänud.

„Näen kukkumiskohta, aga laskjaid mitte. Kukkumiskoht on kuue kvartali kaugusel läänes. Ma ei näe... Kukkumiskohal on liikumist!” rääkis Kütt, kui nägi, et lennuki ramp avanes ning sealt tuikusid välja kaks inimest. Tema kiivriekraan märkis need kohe siniste ringidega ära. „Näen kahte pääsenut ja nad on kiivriekraanil kirjas.”

Siis ilmus ta kiivriekraani nurgale neli kollast ruutu, Kütt pööras ringi ning nägi nelja inimest, kes kulgesid tänaval vedeleva prügi ja kola vahel Skyrangeri poole. Kahel neist olid automaadid ja seljas must turvis, millel inimkeelsed tähed SWAT. Kolmandal ja neljandal olid vormid, millede kirjad olid pegasusele nii kaugelt loetamatud, kuid ta nägi nende rindadel kuldseid märke. „Kukkumiskohale lähenevad neli tsiviili, paistab, et nad on politseist. Mida teha käsite?”

„Jätka vaatlusega ja kui nad mõnda majja varjuvad, siis teata nende asukoht. Peame nende ja lennukist pääsenutega võimalikult kiiresti liituma,” vastas Uther.

„Aru saadud. Ma nägin, kui nad väljusid suurest tellismajast, millel on terav torn, rist otsas. See peaks teie asukohast nähtav olema,” rääkis Kütt kirikut vaadates. Siis aga tema tähelepanu hälbis, sest kiivriekraanile ilmus neli punast kolmnurka, mis liikusid üle kõrvaloleva maja, saadetuna veel mõnest, mis liikusid katuseharjade kohal. „Kapten, näen lendajaid ja kõrendeid suundumas kukkumiskohta! Nad on kümne sekundiga politseinike ja lennuki juures. Kas tohin sekkuda?”

Hetke pärast kostis vastus: „Roheline tuli! Sega ja seo neid võimalikult kaua, meie tuleme sulle järgi nii kähku, kui võimalik. Õnn kaasa.”

Kütt rullus üle selja, tõmbas tiivad koomale ning pikeeris lendajate poole. Nii, nagu Kütt instruktaaži ajal piltidelt näinud oli, olid tulnukate seljale kinnitatud kaks rakettmootorit. Peenemad detailid muutusid nähtavamaks kauguse vähenedes, Kütt nägi rooskakat ihu mehhanismide vahel ja rohekalt helendavaid plasmapüsse olendite käes.

Esimene lendaja hukkus teadmata, et teda rünnatakse. Esikapjade soomustest turritavad terasküünised käisid läbi koletise kukla ning laip hakkas langema, kui pegasus teda enese suunamuutmisele hoo andmiseks tagajalgadega lõi. Teine lendaja pööras ringi, et rünnakut tõrjuda ja sai kabjaküünistega otse näkku, pegasuse üks esijalg tõusis ning kolmas lendaja langes kabjasoomusele monteeritud plasmarelva ainsast tabamusest.

Kärme löök saatis teise lendaja korjuse minema ja pegasus pööras viimase poole ning põrkas temaga õhus kokku. Küti kõrvu rebestas lendaja arusaamatu kisa. Kütt proovis end koletise haardest vabastada ja tundis, kuidas koletise metallist küünised ta kristallturvist kraabivad. Kui need küünised kiivrini jõudsid, tundis kütt paanikat tõusmas, viimaks õnnestus tal lendajat mõlema tagajalaga lüüa nii, et nad teineteisest lahku läksid. Lendaja läbis ühe maja kolmanda korruse akna, Küti kiiver käppade vahel.

Pegasus vallandas sõjakisa ja pikeeris järele, lendaja suutis viimaks oma asendi stabiliseerida ning tõstis plasmarelva. Kütt oli aga kiirem, ta kabjaküünised käisid läbi koletise näo ja kaela. Nad pöörlesid läbi õhu toa teise seina äärde, Kütt põrkas seljaga vastu seina ning lõi lendajat veelkord kapjadega pähe. Kisa vaibus viimaks, lendaja mootorid kustusid ning Kütt tõmbus eemale, lastes lendaja korjusel põrandale kukkuda.

„... ja nüüd, meie surmatunnil. Aamen.”

Kütt viskus ringi ja tõstis ründevalmilt esijalad ja tiivad, kaitsmaks end järgmise rünnaku eest, kuid peatus, kui mõistus adrenaliinist kiirendatud refleksidele järele jõudis.

Kaks inimest – ema ja laps – kössitasid mööbli all, mis oli ilmselt köögilaud, tihedalt teineteise kaisus ja vaatasid Kütti hirmu täis silmadega. Siis libises Küti pilk üle ümbritseva, ta nägi enda ümber perekonna pilte ja kulunud mööblit. Viimaks peatus ta pilk kiivril, mis vedeles keset põrandat, ta laskus neljale jalale ning tegi kiivri suunas sammu.

„Püha Maarja, armuline jumal...” jätkas ema, ta sõnad kuhtusid halamisse ja nuttu. Kütt astus veel sammu oma kiivri poole ning ema kattis käega lapse näo ja üritas teda oma kehaga varjata.

Kütt sirutas rahulikult esijalgu, võttis kiivri üles ning taganes järgmisse tuppa. „Vabandust, madam,” ütles ta vaikselt, pani kiivri uuesti pähe, tõusis aknalauale, laiutas tiibu ja sööstis tagasi lahingukaosesse.

„Sega ja seo neid võimalikult kaua, meie tuleme sulle järgi nii kähku, kui võimalik. Õnn kaasa,” kostis raadios Utheri hüüd ning Teine Löögirühm ja Ehakaart tormas parkimismaja alumistele korrustele. „Kukkumiskoht on kuue kvartali kaugusel... Persse, raisk!”

Sabra tõmbus tagasi, kui nägi seda, mis kapteni suust roppuse oli vallandanud. Tänav oli kõnniteest kõnniteeni täis põlevaid katkisi autovrakke, see tulest ja metallist barrikaad oli läbimatu ja blokeeris teed nende sihtkohani. See saab olema... Problemaatiline, mõtles sebra omaette.

„Niisiis, uus plaan! Beowulf, torma mööda katuseid nende juurde, me proovime teist teed leida,” ütles Uther ja vaatas kahele poole, leidmaks kaosest läbipääse.

Golem rauda ja tuld ei kartnud, ta trampis läbi põlevate autode ning tõusis säärtest paiskuvate tulesammaste toel kõrval kõrguva maja katusele.

„Sabra, aita golemit. Meist pole abi, kui siin niisama ootame,” lisas Teraslaul, sebra noogutas märguandeks, hüples akrobaadi osavusega läbi barrikaadi, aktiveeris seejärel turvise võimendused ning hüppas golemile järele. Kuigi sammuv lahingumasin oli kiire, jõudis sebra oma galopiga kärmelt tema kõrvale.

Nad tormasid sõnatult üle katuse, siis kuulis Sabra eemalt inimeste relvade tärinat ja nägi üht mööduvat plasmakiirt. Golem tõstis märguandeks rusika ja nad peatusid kolmanda korruse katuse lõpus. Golem pakkis jalad kokku ja kükitas ning Sabra tuli ta kõrvale ja vaatas üle ääre.

Järgmise maja katusel liftišahti ukse ümber oli kamp inimesesarnaseid olendeid. Kuigi nad olid korrusejagu madalamal, oli neil kukkumiskohast hea ülevaade. Nad olid lakitud juuste, soliidsete ülikondade ja peente prillidega, kuid sellegi poolest inimestest erinevad. Nad tulistasid plasmapüssidest tänaval taganevaid inimesi.

„Nad jooksevad kohe laiali, kui ma tulistan,” rääkis golem põrandaäärele lähemale kooberdades. „Ma hävitan neist vähemalt kaks enne, kui nad laiali ja varju jooksevad. Ma tulistan neid ja sina hüppa alla ja ründa. Kas suudad neid küljelt rünnata ja varjust välja ajada?”

„Jah, ma suudan.”

„Hästi. Ära neid jälitama hakka. Ma tulistan neid kahurist ja sa ei taha olla nende läheduses, kui ma seda teen.” Golem tõusis püsti ja tõstis oma suure relva. „Mine nüüd.”

Hetkegi kõhklemata hüppas Sabra üle ääre ja hakkas järgmise katuse poole langema. Kiire kabjaliigutusega haaras ta oma võitluskaika, mis venis pehme klõpsatuse saatel täispikkusesse. Järgmise maja katus lähenes ta kapjadele, ta sulges silmad ja keskendus.

Ta kuulis tulistamismüra, selle filtreeris ta oma teadvusest välja kui tarbetu. Inimeste automaatide tärin eespool oli küll hea märk selle kohta, kus nad täpselt olid, kuid praegu ei olnud see oluline. Olulised olid golemi relva vingumine, kui see tuure kogus ja plasmarelvade müra tema ees. Ta terane kuulmine tuvastas kokku seitse tulistajat, nende hulgas ka need, keda nad oma eelmisest piilukohast ei näinud. Sebra õnnistas vaikimisi oma oskusi ja eesmärki.

„Mis on elu?” kordas Zhang sebra esitatud küsimust. Ta nõjatus oma tooli seljatoele ning kaalus mitu minutit, kuni viimaks vastas: „Eesmärk. On palju inimesi, kes sünnivad, elavad oma elu ilma eesmärgita, millesse uskuda. Nad tihti vaevlevad oma elu mõtte üle mõtiskledes, nii kuni surmani välja. Paljud täidavad selle lünga teadmistega ja on hõivatud teadmiste omandamise ja otsimisega. Teised üritavad sellest tühimikust mööda vaadata ja veenavad ennast, et seda pole, kui sul on töö ja pere. Aga vähesed õnnelikud leiavad elu mõtte ja nemad elavad päris elu.”

„Samahani. Ma ei taha vastu vaielda, kuid paljud ka minu rahva seast leiavad, et töö ja pere on nende eesmärk,” vastas Sabra.

Vastuseks sulges Zhang silmad ja libistas sõrmedega üle armide enda näos. „Ma ei taha öelda, et töö ja pere ei ole eesmärk, vaid seda, et mõned eelistavad seda eesmärgiks nimetada, kuigi nad suudaksid palju rohkem. Meie, inimesed, võime vahest otsida aastaid enne kui leiame midagi, mille nimel püüelda. Mina olin kunagi sõdur organisatsioonis, mis on võrreldav teie Ehakaardiga, minu kohus oli kaitsta mu rahvast vaenlaste eest. Ma omandasin sel ajal palju oskusi.”

Sabra kaalus hetke kuuldut ja küsis: „Seega sinu oskused määravad sinu eesmärgi?”

„Ei, oskused ei määra eesmärki,” vastas Zhang kohe. „Kui ma olin sunnitud oma ülesannetest loobuma, siis ma kaotasin oma eesmärgi, aga oskused jäid. Need oskused olid kõrges hinnas nende hulgas, kelle kavatsused olid sünged. Ma tapsin. Ma varastasin. Ma panin toime palju kuritegusid inimeste vastu, kelle kaitsmiseks olin ma truudust vandunud. Selle pärast, et ma kaotasin eesmärgi. Ma pean ennast õnnelikuks, et ma sain teise võimaluse täita oma eesmärki siin, selles organisatsioonis. Oskused teevad sul eesmärgi järgimise küll kergemaks, kuid need jäävad siiski vaid boonuseks. Mu isale meeldib üle kõige aiapidamine, kuigi ta on selles üsna oskamatu.” Inimene turtsatas naerda, kui oli lause lõpetanud ja vaikis äkki hetkeks. „Eesmärk koosneb paljudest asjadest, kuid enamasti lihtsustub see sellele, et sa oled seal, kus pead olema ja sa tead, et sa pead seal olema.”

„Sa andsid mulle palju mõtlemisainet. Aitäh selle eest,” ütles Sabra kummardudes, inimene lahkus ja jättis sebra mõtisklema, et ega tema eesmärk muutunud ei ole ajast, kui ta Ehakaardiga liitus.

Sabra oli väga mitmekülgne. Sõber, õpilane, sõdalane. Pealegi ta teadis oma elu eesmärki. Praegusel hetkel oli see eesmärk esmatähtis ja praegu oli ta vägagi valmis seda järgima.

KÄRRRRRRRR!

Golemi relvast purskus tuld ja surma, kui Sabra kabjad maandusid madalamal majakatusel ning hetk hiljem ta juba galopeeris kõrendite kogunemiskoha poole. Üks tulnukatest pihustus golemi kuulirahes laiali ja teised pöörasid ennast ründaja poole. Nii nagu golem ennustanud oli, jooksid nad laiali, katusel olevate suvaliste asjade varju. Veel üks neist sai golemi tules hukka.

Kui Sabra hakkas jõudma lähima varjupugenud tulnuka juurde, kuulis ta, kuidas golem astus üle kõrgema maja katuseääre ning kuidas madalama maja katus golemi raskuse all järele andis. „No kurat küll!” kostis sünteetiline hääl, kui lahingumasin läbi katuse kukkudes vaateväljast kadus. Golemi edasised hääled filtreeris Sabra oma kuulmisest välja kui ebaolulise. Oluline oli nüüd tema esimene vaenlane.

Kõrend tõusis püsti hetkel, mil Sabra ümber nurga tormas ja löögiulatusse jõudis. Plasmarelv huugas ja jõudis sebra jaoks surmava annuse energiatki koondada, kuid kaigas us ja relv lendas kõrgele õhku. Kõrend urises ja virutas rusikaga... Vastu sebra soomustatud kapja. Kõlas luude murdumise ragin, seejärel kõvem raksatus, kui kaika tee kõrendi väljasirutatud käsivarrega ristus. Vigastatud koletis püüdis küll taganeda, kuid sebra toetas kaika otsa hoo pealt maha, tõusis selle mõjul õhku nagu teivashüppaja ning virutas tulnukale kapjadega pähe. Saadud hoobist veeres tulnukas üle katuseääre ja kukkus surnuks.

Sama hüppega pääses sebra teise ja kolmanda kõrendi plasmalaengust ja kui ta oma hüppelt maandus, lajatas ta oma kepiga esimese tulnuka plasmarelva pihta, mis selleks hetkeks juba maa poole tagasi kukkus. See sattus täpselt tulistamise hetkel ühe tulnuka plasmarelva raua ette ja plahvatas piksekärgatust meenutava heli saatel. Mõlemad tulnukad kriiskasid õudselt ning jäid vakka ja sebra tänas õnne, kui nende laipadest üle hüppas.

Neljas tulnukas tõusis varjust, et Sabrat tulistada, kuid ei saanud haake tegevale sebrale pihta. Kõrend arvas, et ta on kaval, kui keksis ümber oma varjekoha, hoides seda enda ja sebra vahel. Selleks varjavaks asjaks oli suurem kast, mille sees olid mootorid, tiivikud ja muu masinavärk, kahtlemata oli see lähivõitluses suureks takistuseks. Kõrendi kahjuks ei olnud Sabra päris täielikult lähivõitleja.

Sabra lajatas kaikaga paari tolli kõrguselt üle kasti ja kõrend pidi end tabamusest hoidumiseks ebaloomulikul moel tahapoole vibutama. Sebra oli põiklemist oodanud ning kasutas hoobi andmise inertsi selleks, et lüüa kasti ennast. Mehhanismid lendasid kastist välja ja oleks peaaegu tabanud ka tulnukat, kes jätkas oma põiget. Tema üle selja viskumine muutus sillaks ja seejärel kätelseisuks ja ta hüppas käte pealt kõrgele õhku, pääsedes niimoodi Sabra järgmisest hoobist.

Samahani, lausus Sabra vaikselt. Õhus olles sa enam põigata ei saa. Sebra kaigas läks järgmisele ringile ning tabas kõrendit täpselt keskkohta ja suunas ta üle katuseääre surnuks kukkuma. Üks on veel alles. Sabra laskus kapjadele ning hakkas viimast vastast jälitama, kuid siis kuulis ta teatud häält.

Ping!

Esimest korda selle võitluse ajal avas Sabra oma silmad. Tagaaetavat viimast kõrendit märkis ta kiivriekraanil punane kolmnurk ning selle kohal vilkus kiri „HOIATUS.” Hoiatuse mõttest sai Sabra aru siis, kui kuulis golemi relva tuttavat vingumist ja müra. Lapp katust kõrendi all lendas koos kõrendiga taeva poole pihuks ja põrmuks.

„Ma ei leia rohkem märke oma kiivriekraanilt,” ütles golem raadio kaudu. „Ma ei leia ka teed tagasi katusele, seega jätkan tänaval. Kas näed ülalpool mõnda vaenlast?”

„Ei, ei näe,” vastas Sebra, kui oli ümbritsevaid katuseid ja taevast uurinud. Ta nägi Kütti, kes taas lendu tõusis ja mõned kollased märgid näitasid inimesi all tänaval. Sebra sirutas kaela, et taganevaid inimesi vaadata, kuid tõmbus kohe tagasi, kui tema poole paar plasmalaengut tuli. „Kukkumises ellujäänud näikse olevat teiste inimeste poolt päästetud. Kas teatame ülesande õnnestumisest?”

Enne, kui keegi vastata jõudis, kajas selle relva tuhm mürtsatus, millega lennuk alla lasti ning raadiosides kostsid uued teated.

„Kapten Uther on maas!” „Jookske laiali!” „HAJUGE!”

3. Varas ja arst

Ma ei kujutanud ettegi, et minu kohustuste hulka Ehakaardis teenides võib kuuluda ka prügi koristamine, mõtles Noova pahuralt, kui ta oma telekineesiga järgmist põlevat kolakat tõstis, et Ehakaardile ja inimestele läbipääsu tekitada. Üksus oli sunnitud taanduma parkimismaja nurga juurde leidmaks kohta, kus oleks vähem neid põlevaid ja teineteise külge takerdunud autosid. Noova oli algul pakkunud, et lajatab need jääkiirega tee pealt eest, kuid Teraslaul oli seda keelanud.

Tekitatud läbipääs oli kitsas ja peaaegu läbimatu tänu läheduses lõõmavale tulele, kuid üksus imbus siiski läbi ja jõudis ühele lagedamale hoovitänavale.

Pinge hakkas aegamisi tõusma, kui üksus läbi jõudis ega kohanud ainsatki vaenlast. Raadiost kostis Sabra ja golemi juttu ning see sundis Noovat ülespoole vaatama, tabamaks oletatavaid vaenlasi, kes võivad ülaltpoolt rünnata. Üksus peatus kohas, kus kõrvaltänav suubus laiale neljarealisele tänavale, mis oli üllatavalt lage, vaid paar põlenud vrakki vedelesid siin-seal.

„Teisele poole on pikk tee ja me ei lähe kõik korraga sellele lagedale. Mel, Will, teie olete esimesed,” ütles kapten Uther ja inimesed, kes olid end tutvustanud Briandi ja Rolandina, noogutasid. „Kui nad üle jõuavad, katavad nad Terast ja Koidut. Kui Teras ja Koiduõde üle on jõudnud, tulen mina koos Noovaga järele. Nool ja Juri, teie tulete viimasena.”

„Da, kapitan,” noogutas Juri ja Noova märkas, et Taevanool nokitseb rahutult oma plasmapüstoli kallal. Kui pegasusemära märkas, et teda jälgitakse, võttis ta kohe valvsama asendi.

Noova ei suutnud hoiduda mõtlemast plasmarahest või muust õudusest, mis inimesi kohe tabab, kui need pikkade hüpetega üle tänava lidusid. Ootus ei täitunud ning inimesed jõudsid üle ilma, et nende poole kordagi tulistatud oleks. Nad võtsid järgmises kõrvaltänavas positsioonid sisse ja viipasid Teraslaulule ja Koiduõele.

Ponipaar kordas inimeste pikki hüppeid ja ka nende liikumisega ei kaasnenud ainsatki reaktsiooni. Ent kui Teraslaul kõrvaltänavale varjule oli jõudnud, pööras ta ringi ja vaatas tänavale, mille ta just ületanud oli. „Olge hoiatatud, kuskil liigub midagi suurt. Tajun ta samme oma kapjade kaudu.”

Kohe, kui kapten jutu lõpetanud oli, tundis ka Noova seda, mille eest kapten hoiatanud oli: metalli ja kivi põrkumise rütmilist heli, mida saatis metalli krigin. Oli sul vaja seda öelda, tahtis Noova raadiosse sajatada, kuid siis saabus tema ja kapten Utheri kord tänav ületada. Noovakiir tundis igal galopisammul, et heliallikas astub lähemale. Nad jõudsid tänava keskel ühe autovrakini.

Noova ja Uther nägid silmanurgast liikumist ning pöörasid instinktiivselt päid tänava lõpus lasuva prügi poole. Noova kuulis madalat kuminat kuid enne, kui ta selle tähtsust mõista jõudis, lajatas inimene täiest jõust talle jalaga rindu nii, et ükssarvik paar meetrit eemale veeres. Noova hakkas just küsima, millest selline vägivald, kuid Uther jõudis ette.

„HAJUDA!” karjus Uther ning haihtus veripunases välgus.

Noova loitsumanamise reaktsioon oli väga kiire tänu pinevale olukorrale ja sellele põrgulikule treeningule, mida ta Ehakaardi ridades üle oli elanud. Vähem kui veerand sekundit pärast välgatust oli tema võimsaim kaitseväli üles manatud. Vaatamata sellele oli tema kiivri polaroidklaas tumenenud peaaegu läbipaistmatuks ja ta tundis lasu kuumust isegi läbi oma kaitsevälja ja turvise. Läbipaistvus taastus ning Noova nägi tänavasse sulanud vagu. Autojäänus, mille taha Uther oli varjunud, oli täielikult hajunud, kaptenist oli aimata vaid tuhapuru ja üksik sulanud saabas vedeles asfaldil.

Ja tänavalõpus nägi Noova ründajat seismas. Sektopod. Lähemale sammuv tulnukate golem meenutas õudset metallist kärnkonna. Tema ümber liikusid mõned hallid mustade silmadega tulnukad nagu lootskalad hai ümber.

Noova ei kõhelnud hetkegi, ta pööras kohe golemi poole ning kasutas oma lemmikumat kiireloitsu. Sähvatas külmutava energia , mis kattis vahemaa hetkega... Kuid selle teele astus järgmine golem. Kiir tabas värelevat kaitsevälja selle ümber ning pihustus laiali, tabades väiksemaid tulnukaid, kes jäätusid kohapeal. Kui maagia hajus, siis sektopod ja teine golem – mehhatoid – sööstsid ükssarviku poole, tegemata välja külmunud sektoididest, mis nende jalge all purunesid.

Raadioeeter plahvatas nii inimeste kui ehakaartlaste hüüetest, kuid Noova ei pööranud sellele tähelepanu. Ta oli keset lagedat välja võimaluseta end kuidagigi sektopodi kahuri otsetabamusest säästa. Paremat positsiooni oli vaja.

Ta mõtles ja otsis paaniliselt ning märkas kõrvaltänava kohal köit, mis rippus ühe tellingulaadse moodustise küljes. Ignoreerides ümberringi sisisevat plasmarahet, jooksis Noova köieni. Ta ronis seda mööda üles pea niisama kiiresti, kui keskmine equestrialane joosta jõuab. Jõudnud turvaliselt katusele, hiilis ta ääreni ja piilus vaenlasi.

Ta nägi jälle koletislikku metallkonna kuid enne, kui ta kiireloitsule keskenduda jõudis, pööras kahur konna katusel tema poole ning tema asukohta tabas plasmarahe. Noova tõmbus varju ja piilus korra veel ning nägi juba lähenevaid rakette. „See ei ole aus!” urises ükssarvik minema joostes.

Niisiis, eest ja küljelt pole mõtet rünnata. Pealt kah mitte. Noova, mõtle. Läbimatut kaitset ei ole olemas.

Noova nägi tänavat ja leidis probleemile lahenduse ning tänas inimeste jumalat, kelle pädevuses oli õnne jagamine.

***

„Persse raisk, kapten on maas. Ta on surnud.” „Nähtud sektopodi, nelja mehhatoidi ja sitta kanti sektoide.” „Raketid tulevad! Hajuge! LAIALI!” „Laadige!” „Kus Juri on?” „Taganeda! Tulistage ja liikuge!”

Järgmised minutid olid Koiduõele kui segane unenägu, nad jooksid mööda kõrvaltänavaid, ümber nurkade ja autovrakkide. Tal ei olnud õnnestunud nende ründajat korralikult näha, kuid ta oli pealt näinud, kuidas kapten Uther surma sai. Ühel hetkel oli inimene seal ja siis äkki polnud enam midagi. Tervendaja tema hinges halas, nähes sellist... totaalset ja lootusetut elulõppu, kuid kärme taganemine võitlusväljalt ei andnud talle aega seda põdeda.

Briand lõi ühe ukse lahti ja lehvitas teisi enda järel sisenema. Uks avanes pimedasse koridori, mida valgustas vaid ukseavast paistev valgus ja seegi kustus, kui nad ukse kinni panid. Nad valvasid seda ust terve minuti, sihtides seda relvadega ja kuulates vaid iseenda hingeldamist.

„Me vist vabanesime neist. Kas kellelgi on kesise valguse pärast probleeme?” küsis Briand Teraslaulu ja Koiduõe poole vaadates. Mõlemad vangutasid pead ja naine jätkas: „Peame vist leidma teise väljapääsu.”

„Kus on Taevanool ja Noovakiir?” küsis Koiduõde, kui üksus pimedates ruumides teele asus.

„Pegasus jäi Juriga ja nad peaksid ohutus kohas olema,” vastas Roland. „Aga see ükssarvik... Sa vist tead samapalju kui minagi. Nad...” Jutt jäi katki, sest plahvatus õues raputas seda ust, millest nad just sisse olid tulnud. „Räägime hiljem. Liikugem, kui me teiselt poolt maja välja jõuame, eks siis püüame neid otsida.”

Üksus põgenes pimeduses, Briand ees ja Roland kõige taga. Pimedus oli pilkane ning Koiduõde tänas Celestiat selle töö eest, millega Taevanool kiivrite juures hakkama oli saanud. Võimendid võimendasid valgust nii palju, et ükssarvikumära nägi klaasikilde ja asju, mille paanikas inimesed laiali olid loopinud. Siis märkas ta ka verist lohistamisjälge, mis viis koridorist ühte kõrvalruumi. Briand ja Teraslaul astusid sellest uksest mööda, Koiduõde jõudis ukse kõrvale ja peatus. Toast kostis valulikku oigamist ning ükssarvik pööras kohe praokil ukse vahelt sisse piiluma.

Tuba oli nagu tapamaja. Põrand oli nagu verejärv, milles vedelesid erinevas olekus ja poosis lõhkikistud inimkehad. Päikesetaevas, mõtles Koiduõde omaette, kui märkas üht meest kaugema seina ääres lonkamas. Ta toetus longates vastu seina ning jättis sellele verise jälje.

„Kapten! Seal on ellujäänu!” ütles viimaks Koiduõde, lükkas ukse lahti ja kappas tuppa. Laibad ta teel jäid paratamatult talle ette... Ära mõtle tragöödiast, mida sa ei suuda tagasi pöörata. Mõtle eludest, keda sa veel päästa suudad, mõtles ta enese rahustuseks ning koondas maagia, et ellujäänud inimese keha kammida, et vigastusi tuvastada.

„Kus see, oh persse, madam, kohe tagasi!” vandus Roland ja Koiduõde pööras end ringi ja nägi, et sõdur ei olnud talle tuppa järgnenud, vaid seisis uksel. Relv rippus tal õlal ja käes oli ese, milles poni granaadi ära tundis.

„Mida sa teed, pane see ära!” hüüdis Koiduõde ja vaatas uuesti ellujäänud inimest. Mees oli ilmselt tajunud, et ta ei ole ruumis enam üksi ning pööras näo aegamisi saabunute poole. Koiduõde tundis õudust, kui inimese seisund talle lõplikult selgeks sai, olukorra hindamiseks maagiat enam vaja ei olnud.

Vigastatud mees sööstis ja sirutas end Koiduõe poole, ta käed murdusid ludinal ja lihast tungisid välja verised küünised. Ta kukkus maha, ta keha hakkas venima ja paisuma. Liha rebenes võika ludinaga, luud murdusid ja rebestunud verest ja kehaosadest tõusis üles koletis. Neli mõõgataolist jalga tõstsid keha üles, küünistega käed pühkisid endise peremeesorganismi jäänused kitiinilt minema. Vastsündinud koletis pööras oma hõõguvad silmad ükssarvikule.

Koiduõde oli aastaid töötanud Rändajate hulgas välimeedikuna ja näinud rohkem õudusi kui meenutada suutis. Draakonite poolt surnukspõletatud ponid, Badlandis hulkuvate kiskjakoletiste lõhkikistud ponid olid vaatepildid, mis arsti jälitasid, kui ta painajaid nägi ja ta teadis, et igal ööl võib mõni selline painaja teda tabada.

Koletise ulg tõi Koiduõe šokist välja ja tema ravimaagia vahetus kohe teise vastu – paralüüsiks. Koletis tõmbus kohe kokku ja veeres nagu verest ja kitiinist kera ning ta hukkus Koiduõe plasmarelva kahest täpsest lasust. Need krüsaloidid ei ole elusolendid, need on diagnoos, viirushaigus, lihtsalt väga suured. Kui lasud tehtud, pööras ta ringi ja kappas ukse poole. Ta tundis, et mõned verised käed haarasid ta järele, kuulis ka uusi valulikke oigeid.

Kohe, kui ta välja jõudis, heitis Roland granaadi ja lõi ukse kinni. „Ärge peatuge! Jookske!” hüüdis ta ning üksus tormas eemale uksest, mille taga plahvatas granaat. Nad ei peatunud ka ukse juures, millel seisis inimkeeli „Väljapääs.” Briand lõi ukse õlaga lahti ning väljus tänavale, vaatas kahele poole ning püüdis trügida tagasi majja.

Ta üritas küll midagi öelda, kuid talle sadas ülalt koletis peale. Ta relv väänati ühe küüniseliigutusega kõveraks, teine küünis käis läbi ta turvise rinnaplaadi nagu olnuks see hõbepaber. Koletis viskas elutu keha minema ning blokeeris ülejäänud üksuse põgenemistee.

„TAGANEDA!” käskis Teraslaul, sööstis koletise poole ning aktiveeris oma lööklainemoodulid. Telekineetiline jõud heitis krüsaloidi ukseavast välja tänavale. Kapten tormas järele ja tõstis löögiks teradega kabjasoomused. Koletis jõudis aga taas jalule tõusta, taganeda ja minna vasturünnakule. Koiduõde ja Roland tulid uksest välja ja tõstsid relvad, kuid ei riskinud püherdavate võitlejate sekka tulistada.

„Tõmbu eemale, söör, me ei saa lasta!” hüüdis Koiduõde raadiosse ja valmistus järgmiseks paralüseerivaks loitsuks. Ta sarv ja relv hoidsid küll koletist sihikul, kuid lasud jäi tegemata, sest Teraslaul ei saanud kuidagi koletise küüniste vahelt minema.

See krüsaloid oli suur, palju suurem sellest, mille koorumist Koiduõde just näinud oli, isegi suurem kui suur ja tüse Teraslaul ja ta ei andnud hetkekski võimalust korralikult kabjaga lüüa. Küünised krigisesid ja tõmbasid kriime üle turvise ning Teraslaul urises, kui need turvise soomusplaatide vahele juhtusid ja vere välja tõmbasid. Teraslaulu kogemus ületas koletise raevu ja ühel hetkel tabas koletist raske kabjahoop, mis ta mõned meetrid eemale veeretas. Teraslaul võttis uuesti ründepoosi ning Koiduõde ja Roland tõstsid relvad, et tulistada. Kuid siis ilmus kiivriekraani nurka sinine ring.

Murdsekund hiljem näitas ekraan ka Beowulfi märki ning golem tungis krüsaloidi kõrval läbi seina. Nad põrkasid kokku, koletise küünised käisid üle golemi soomustatud käte ja õlgade ning lõhkusid padrunilindi relva ja trumli vahel. Golem lõi relvaga ja heitis krüsaloidi eemale ja tõmbas vasaku käe hoovõtuks tagasi. Osa käsivarre soomustest hüppasid paigalt ja koondusid ümber ta käe, moodustades suure rusika, mis lõi lillakast energiast helendama.

Golem oli aga sunnitud rünnaku pooleli jätma. Koletis oli just golemi heitest taastunud, kui ta selga tungis ülaltpoolt Sabra kaigas, sekund hiljem järgnes sellele ka sebra ise, kelle tagajalgade hoop tabas võitluskaika otsa. Hoop lõi kaika krüsaloidist läbi ja naelutas ta tänava külge kinni. Veendunud vaenlase hävitamises, haaras sebra kapjadega kaika otsast, painutas ja lasi lahti. Kaigas vabanes pingest, hüppas ohvrist välja, keerles õhus ja maandus Sabra sõrgatsi vahel.

„Samahani, me tulime nii kiiresti, kui saime...” vabandas Sabra, sirutas ennast ja kappas Briandi surnukeha juurde. Ka Koiduõde oli juba naise kõrvale jõudnud, kuigi talle oli juba ammu selge, et naine on surnud. Sebra vaatas ellujäänuid ning küsis siis: „Kas tohib küsida... Kus Taevanool on?”

4. Leiutaja ja kapten

Taevanool tulistas oma plasmarelvast nii kiiresti, kui see võimaldas, teda ja Jurit jälitavate tulnukate pihta. Ta oli lugenud kokku vähemalt kümme sekotidi ja muud suuremat elukat, kes jälitasid neid sealtmaalt, mil nad pärast kapten Utheri surma taganema hakkasid. Ta tänas oma õnnetähti, et vähemalt see suur mehaaniline konn trampis kuhugi mujale linna peale. Kuigi neid jälitavate vähemate tulnukate hord oli vaid veidi ohutum alternatiiv.

„Nool, tõmba tagasi!” kuulis ta raadios Juri häält ning ta nägi plasmakiirt tulnukate poole umas. Ta tulistas korra veel, tuhastades veel ühe sektoidi, pööras ringi ja jooksis varju. Ta pööras end taas jälitava hordi poole, kuid pidi relva nüüd teise kohta suunama.

See koletis oli inimese moodi, kui inimene oleks kaheksa jalga kõrge ja musklitesse uppunud ja tal oleks kollased silmad. Tema näo alumine pool oli nagu pundar elavast lihast ja tulnukate mehhanismidest, pealagi oli paljas ja armiline, selle roosa toon oli ta rohelisele turvisele järsuks kontrastiks. Kollased silmad olid peatunud Taevanoolel ja toimuma hakkas lühike võistlus, kumb oma relva enne üles jõuab tõsta, pegasus või mutoon.

„Nu padaždi,” hüüdis Juri ning mutooni pea võpatas verepilves. Koletise relv, mis meenutas Taevanoolele veduri korstnat, tulistas laia plasmalaengu, mis tabas seina pegasuse kõrval. Pegasust tabas kuuma- ja sodilaine ning ta sulges refleksist silmad, kui telliskivi tema kiivrit tabas.

Järgmised hetked olid Taevanoolele nagu uni. Ta kõrvad lõid pilli. Tema poole tormasid mustad saapad. Läheduses kriiskas tulnukas. Kiivri visiiri killud ta ees maas. Tundus, nagu kõnnitee piirjooned hõljuks ja tõuseks ta silme ees. Kõnnitee muutus uduseks ja ta vajus aeglaselt maha. „Me ei saa siit minema, nad jooksevad meist üle,” ütles Juri ja pegasus oli veel piisavalt teadvusel, et kuulda lõplikkust selles hääles. „Ma lähen edasi. Ole siin ja hoidu maadligi, teised leiavad su üles. Do svidanja, Taevanool.”

Ei! Ta läheb ja saab surma! Mõtles pegasusemära paaniliselt, tõmbas kiivri peast ja kompas kohmakalt turvise taskuid. Tervendav kristall, tervendav kristall... Siin! Üks kabi murdis kristalli pooleks ja teine surus selle vastu pead. Kristallisse kätketud loitsude mõju oli peaaegu hetkeline, ta vaade ja mõtted selginesid ja ta nägi Jurit, kes mööda tänavat minema kõndis.

Inimene oli oma automaadi ära kaotanud ja ta käes oli vaid püstol. Plasmakiired langesid tema ümber nagu sügisesed lehed ja ta jätkas teed, laskmata ennast häirida. Kuuma õhu virvendus segas küll vaadet, kuid Taevanool nägi, kuidas kaablid Juri vasaku käe ümber helendama hakkasid. „Vaši tšinovniki preduperždali ot menja ili njet?” hüüdis ta ja lajatas vasaku käega. Kõik varjus küürutavad sektoidid lendasid taeva poole ning Juri tulistas nad lagiseva naeru saatel järjest läbi. Hetk hiljem kukkusid laibad maha ning Juri pöördus tagasi Taevanoole poole.

Inimene oli astunud vaid kaks sammu, kuid siis ta karjatas ja ta rinnast tõusis nähtavale külmrelva tipp. Kuuma õhu virvendus tema taga väreles ja muutus mustas turvises mutooniks, kelle nägu oli ilmetu kiivri varjus, mis oli läikivmust nagu kogu tema ülejäänud turvis. Üks ta kätest hoidis Jurit õlast ja teine väänas nuga, mis oli pidemeni mehe selga löödud.

Taevanool tegutses nüüd instinktide ajel. Ta tõusis jalule ja sööstis, tõusis siis õhku ja rullus üle pea. Mutrivõti ta taskust pudenes poolel pöördel välja, lendas eemale ja tabas üle 100 km/h mutooni kiivri visiiri. See purunes, mutoon lasi Juri lahti ja komberdas selg ees tahapoole. Järgmisel hetkel ta juba kukkus, kui Taevanool kohale jõudis ja kõigi nelja kabjaga ta rinda tabas. Neli lasku plasmapüstolist lõhkusid mutooni rinnasoomuse ja viies lõpetas koletise tõmblused.

„Juri? Juri!” ahhetas Taevanool sõduri juurde tormates. Mees oli külili ja üritas haarata noast, mis talle keresse oli löödud. „Ära kisu seda! Ma viin su Koidu juurde, tema teeb su korda! Tule nüüd, tõuse üles!” Pegasusemära puges koonupidi ühe ta käe alla ja venelane püüdis jalule tõusta, kuid varises pegasusele otsa. Taevanool pidas koormale vastu ning nad asusid kitsama kõrvaltänava poole komberdama. Ta vaatas veel korra neid jälitanud tulnukate laipu ja siis kadus tänav ta vaateväljast.

Kostis rögin ja köhatus, sellele järgnes Juri kärisev hingeldamine. „Liiga sügavale torkas. Minu viga. Sa pead minema ja teised üles otsima, mul siin niisamagi hea olla.”

„Ei, ei ole. Seepärast lähme otse Koidu juurde,” nõudis Taevanool nii tähtsal toonil, kui suutis. Ta nägi tellistest maja, mida Kütt kirjeldanud oli ning nad komberdasid mööda järgmist kõrvaltänavat edasi. Kui kõik vaiksemaks jäi, tõstis ta häält: „Juri! Ole nüüd, ära mind üksi jäta. Kui räägiks veidi? Kas sul pere on?”

„Õde Petra ja ta lapsed,” mõmises Juri vaikselt.

„Õe lapsed? See on ju tore,” üritas Taevanool rõõmsamat tooni hoida. Talle vastas vaid vaikus. „Minu pere on väiksevõitu, ainult vanemad ja mina. Mõlemad on maaponid ja toetavad mind alati, mida iganes ma teen...” jätkas pegasus majade vahel edasi rügades. Kui ta poleks jätkanud, oleks ta tee jätkunud vaikuses. Ta teadis seda.

***

Kapten Teraslaul jälgis golemit ja Rolandit, kes tema ees läksid. Mõlemad olid pärast seersant Briandi surma täiesti vaiksed, rääkisid vaid ametlikke käsklusi. Kogenud silm võis märgata Rolandi kehahoius ja liigutustes pinget. Golem oli paras müsteerium – temagi kehahoiust paistis samasugune pinge, see näitas, et golem oli midagi enamat kui lihtsalt masin.

Golem peatus järgmisel ristmikul ja tõstis rusika. „Kirik on kohe nurga taga. Näen Eversmani märki ekraanil, ta on ukse taga kabinetis.” Golem vaatas üle õla tagasi ja jätkas: „Üritasin teda raadio teel kutsuda, kuid ta ei vasta. Ta võib olla vigastatud või surnud.”

„Kurat raisk,” urises Roland. „Ta võib olla ka nende tsiviilide käes, kes ta vrakist välja aitasid. Ma pean esimesena minema, sest kui keegi teist, ponid, nähtavale ilmub, võib puhkeda arusaamatusest tulevahetus... Hoidke lihtsalt Beowulfi taha ja ma räägin sotid sirgeks, kui me sinna jõuame.” Roland kogus julgust ja pööras nurga taha, kuid teda tervitas kohe kuulipildujavalang teiselt poolt tänavat. Ta vandus ja varjus autovraki taha ning teised tema taga peatusid enne, kui tänavale jõudsid.

„Kas XCOM?!” kostis teiselt poolt tänavat hüüd, Teraslaul tundis ära ühe Skyrangeri meeskonnaliikme hääle.

„Roland olen, sa kuradi persevest! Vaata enne märke ekraanil, kui tulistama kukud!”

„Mul pole nii peent kiivriekraani, kuidas ma sinu arust seda tegema peaks?” vastas Eversman, hääles tubli annus elutervet norimist.

„Ohh,” tegi Roland ja lõi peopesaga kiivri otsaette. „No ära siis tulista, me tuleme sinu juurde!” Natukese aja pärast tuli ta varjust välja ning hakkas prügi ja vrakkide vahel minema, Beowulf tihedalt kannul.

„Boss, seal on kohalikke korrakaitsjaid ja tsiviliste, kes on väga ärevil,” ütles Kütt läbi raadio. „Ärge laske end maha lasta, eks?”

„Hoidke kiivrid peas ja rääkige nii vähe, kui võimalik. Kui inimesed arvavad, et oleme golemid, on nad ehk vähem vaenulikud,” vastas Teraslaul vaikselt, kui ta nägi vähemalt kahte politseinikku, kes jälgisid ümbrust, automaadid laskevalmis. Osa minust solvuks sellisest lollimängimisest, kuid Kütil on õigus. See inimkari on ogarast tormijooksust vaid sammu kaugusel.

Kui nad majale lähemale jõudsid, tõusis Eversman aegamisi nähtavale, ikka muie näos, kuigi ta pea oli rohmakalt kinni seotud ja verenire kaunistas ta nägu. „Kuradi tore teid ikka näha, peaks ütlema. Kus teised on?”

„Kapten Thomas Uther ja seersant Melanie Briand said surma. Juri jäi meist lahku ja on ühega meie... Spetsialistidest. Üks teine spetsialist on praegu taevas,” kandis Roland kangelt ette ja lennukikapten vajus näost ära, kui mõistis, et auastme järgi on nüüd tema XCOM-i üksuse vastutav juht.

„Kurat. Okei, tsivilistidel on pika maa raadioühendus ja me proovime rahvuskaar... AIA!” Eversmani jutt lõppes röögatusega, kuna Koiduõde kiskus telekineesi väel tema ligase peasideme maha.

„Tss, ma panen puhta sideme. Pealegi on selles palsam, mis takistab infektsiooni ja vaigistab valu,” lausus Koiduõde tegutsedes. Vana side, mis osutus juhuslikuks särgivarrukaks, lendas eemale ja ta maagia vedas uue, puhta ja valge sideme asemele.

„Eversman, kas need on need abijõud, millest sa rääkisid?” küsis üks mustas turvises politseinik, kes tuli ümber nurga viimaks nende juurde. Ta vaatas korra Rolandit ja siis libises ta pilk mehhale ja ta värvingutele. Ja ega tema pilk ka mehha peal pikalt püsinud, kui ta ehakaardiväelasi märkas. „Mis kurat need veel on?”

„Vabandust, salajane värk. Võin vist vaid öelda, et järgmise põlvkonna robotid, tulevad varsti meie praeguste SHIV-ide asemele,” püüdis Roland politseiohvitseri segadusse ajada, kasutades militaarslängi ja lühendeid. Mingil määral see ka õnnestus.

„Boss, näen Taevanoolt. Ta tassib Jurit mööda kõrvaltänavaid, sinust kvartalikaugusel idas. Inimesega paistab väga halvasti olevat,” teatas Kütt ning Teraslaul vaatas kohe mainitud suunas.

Teraslaul kartis äratada politseiniku liigset tähelepanu, Roland jätkas politseinikule kärpsete pähe ajamist. Aga üks tema alluvatest oli hädas. „Seersant, nähti meie kadunud liikmeid ja nad on haavatud.”

„Vastu võetud, lähme,” vastas Eversman ja noogutas ning liitus teistega, kes olid juba majast lahkunud ja suuna itta võtnud. Viimaks nägid nad ka Taevanoolt ja Jurit ega kohanud õnneks ainsatki tulnukat.

Pegasuse kiiver oli kadunud ning peahaavast imbunud veri oli määrinud ta põsed. Muus osas paistis pegasus terve olevat. Juri oli aga täiesti lõtv ning pegasusel oli raske tema kaalu kanda. Kui ta sõpru nägi, proovis ta tempot tõsta ja pidi oma kandami peaaegu kaotama.

„Võta rahulikult, rahu,” ütles Eversman kiiresti ja tuli vastu, et inimene Taevanoole seljast üles tirida ning ta silmad jäid pidama noal venelase kehas.

„Nool, kas oled terve? NOOL!” hüüdis Koiduõde, kes jõudis pegasuse juurde ja uuris teda maagiaga.

Hüüe äratas pegasusemära tema kangestusest üles ja ta vaatas Koiduõele otsa. „Minuga on korras. Tervendavad kristallid töötasid hästi. Enamus sellest verest ei ole minu oma,” vastas Taevanool sosinal, vaadates üle õla oma keret ja tiibu, mis olid verest punased.

Lõpetanud enese rahustamiseks pegasuse uurimise, pööras Koiduõde Juri poole, kammis teda maagiaga ja hüüatas: „Sa päikesetaevas, ta on elus! Roland, tule võta ta turvise esi- ja tagakülje plaadid ära. Kui tahame tera ilma teda tapmata välja tõmmata, pean ma haavu silmaga nägema.”

Teraslaul oli pühendunud selle tänava jälgimisele, kust Taeva tulnud oli, kuid paratamatult vaatas ta aeg-ajalt ka inimelu päästmise üritust, mis tema kõrval toimus. Nagu Ehakaardi turvistel, katsid plaadid ka inimese elutähtsaid piirkondi, kuid kohtades, kus turvis painduma pidi, kaitses ihu vaid must tugevdatud riie, mis ulatus varvastest kaelani. Vaatlemine jäi pooleli, sest äkki lähenesid kiired sammud ja kostis inimese relva kaitseriivi klõpsatus.

„Mis türa see veel on?” hüüdis üks politseinik, Teraslaul pööras pead ning nägi automaati, mis oli sihitud Taevanoole poole. „See on ju tulnukas! Mille kuradi pärast te nendega koostööd teete?!”

Teraslaul astus aeglaselt tulejoonele, katmaks pegasust kehaga. „Me pole teie vaenlased, ohvitser,” ütles maaponi rahulikult ja kahetses seda kohe. Inimene tõmbas pingule ja suunas automaadi raua Teraslaulu silme vahele. Teine politseinik oli haaranud püstoli. Kuigi relva raud oli hetkel sillutisele suunatud, ei paistnud seegi mees vähem hirmul olevat.

Politseinik ja Teraslaul pidid äkki sammu tagasi astuma, sest nende vahele trügis inimeste golem. „Minge tagasi pelgukohta. See siin ei ole teie asi,” ütles lahingumasin ja kuigi kolakas varjas Teraslaulu vaadet, kuulis ta eemalduvate politseinike samme.

Siis, kui Teraslaul jälle Koiduõde vaatas, oli pegasusemära noa juba välja tõmmanud ja tegeles raviloitsudega. „Me peame sinna majja minema, mulle ei meeldi see, et vaenlane võib meid siia segama tulla. Kus Noova ometi on, mul on vaja teda,” kaebas Koiduõde ja tõstis teadvusetu inimese telekineesi jõul õhku. Nad suundusid tagasi kiriku poole. Raketiheitjate vingumine ja plahvatused paari kvartali kaugusel sundisid neid sammu lisama.

„Me peame sektopodist jagu saama enne, kui ta selle koha leiab,” ütles Roland joostes. Politsei oli enamgi valvel kui varem ja kui nad suurde ruumi jõudsid, nägid nad väikest hulka tsiviliste kaugema seina ääres. „Beowulf, kas saad sellest jagu?”

„Jah, aga ma pean saama lähedale,” vastas golem ja vaatas esmalt oma relva ja siis katkenud padrunilinti. „Kuid sellest kahurilihast ei tahaks kah niisama läbi joosta.”

„Boss, Kütt siin. Olin just Noovaga ühenduses ja tal on üsna hea plaan, kuidas sektopodist jagu saada.”

5. Ehakaardivägi

„Noova, oled sa ikka veel seal, kus me arvame sind olevat?” küsis Kütt, hääles varjamatu lust, kui Ehakaart ja Teise Löögirühma ellujäänud tema identifitseerimismärgi suunas läksid.

„Ma ei tea, kas teie teate, kus ma olen, aga mul on siin pidu. Mõnus tümakas, lahe atmosfäär. Võite tulla ja liituda, siin on ruumi küll,” vastas Noova laiaval toonil.

„Raadiodistsipliin!” nõudis Teraslaul ja naljaheide lõppes. „Noova, oleme sinu asukoha ja ekraanimärgi juures, kuid ei näe sind. Kus sa oled?” Ükssarviku marker oli kõigil keset ekraani, aga ükssarvikut ennast ei olnud kusagil näha.

„Ma proovisin sektopodi mitut pidi tabada, kuid ei suutnud midagi. Ta on tavapärastest suundadest ikka väga hästi kaitstud ja kaetud, seega...”

„Ega sa ometi kanalisatsioonitorustikus ole? Mõtled nüüd altpoolt rünnata?” segas Kütt vahele.

Noova urises pahuralt. „Oli sul vaja mu üllatus ära rikkuda... Okei, otse minu kohal on kaevuluuk. Teil on vaja vaid see asi siia meelitada ja ma siis panen altpoolt. Kas saate hakkama?”

„Näen sektopodi kahe kvartali kaugusel idas ja kvartalijagu põhjas,” teatas Kütt ja tema sõnade kinnituseks vilises taevasse kimp rakette, mis lähtusid pegasuse kirjeldatud suunast. „Ma vist saan talle jänest teha ja ta siia tuua. Vähemad pahadikud tema ümber võivad olla probleemiks, eriti siis, kui sinu idee ei toimi, Noova.”

„Kui see ei toimi, saab palju rahvast surma, sealhulgas ka oletatav abivägi, kelle XCOM meile saadab,” lõikas Roland vahele. Inimene oli pikalt vagusi olnud, kogu tee pelgukohast Noova asukohani. Kuigi ta nägu oli kiivri varjus, ei olnud raske kujutleda, kui kindlameelne ta on. „Ma ütlen, et teeme ära.”

„Olen nõus. Seersant Eversman, rühma juhi roll oli antud kapten Utherile ja pärast tema surma on need kohustused langenud sulle,” ütles Teraslaul lennukikaptenile. „Kui sul ei ole midagi selle vastu, võin mina juhatada rühma kuni olukord paraneb.”

„Minul vastuväiteid ei ole,” vastas Eversman õlgu kehitades ja ta näos paistis kergendus.

„Selge siis. Eversman, Roland, minge katustele, et teil oleks vaba tulekoridor vaenlasele tagantpoolt, kui meie ründame. Taevanool ja Koiduõde tulevad teiega. Mina ja Sabra ründame tulnukaid, kui Noova hävitab sektopodi.” Teraslaul pööras end golemi poole ja ütles esimest korda elus tema nime: „Beowulf, sinu jätan hetkel tagavaraks. Kui Noova ei saa sektopodiga hakkama, panustan ma sulle.”

Teraslaul vaatas tõsiselt kogunenud sõduritele eraldi otsa ja pööras pilgu siis tänavale. „Kütt, ärata ta tähelepanu. Teised, võtke oma positsioonid.”

Üksus toimis nagu kellavärk, nad hargnesid laiali. Kaks inimest jooksid lähima maja juurde ja lõid ukse lahti, Taevanool ja Koiduõde tihedalt kannul. Beowulf valis järgmise suurema maja ja tõusis säärtest paiskuvate tulesammaste toel selle viimasele korrusele ning kükitas varju, kadudes nähtavusulatusest. Sabra imbus järgmise maja trepikotta varju ja Teraslaul vaatas allesjäänud variante. Pundar mõlkis autosid keset tänavat oli tema jaoks sobiv peidukoht.

Küti vari öise taeva taustal oli vaevumärgatav, kuid need plasmalaengud, mida ta sektopodi poole läkitas, andsid tema asukohast umbkaudse ettekujutuse. Tema suunas lendava vastutule hulk oli aga rohkem kui murettekitav. „Nad on mind märganud, juhatan nad nüüd teie poole,” lisas endine rändaja. Laskude nurga järgi oli näha, et Kütt laskus tänavale ja jooksis siis ümber nurga mööda tänavat edasi.

Nii nagu ta öelnud oli, hakkasid tulnukad teise nurga tagant välja ilmuma. Kõige ees tulid mõned sektoidid, kelle taga sammusid paar mutooni, kes neid katsid. Viimasteks olid sektopod ja kaks mehhatoidi selle kõrval. Kõik nad tegelesid ühteaegu taganeva Küti tulistamise ja teineteise varjamisega. Kiivriekraanidele ilmus üle kümne punase märgi, mis tähistasid tulnukaid ja Teraslaul kuulis, kuidas Noova läbi hammaste hingas, kui sektopod talle lähenes.

Sektopod jätkas pahaaimamatult sammumist, kahur ta katusel jätkas Küti suunas tulistamist. Masina kere ümber avanesid soomusplaadid ja nihkusid kõrvale, nähtavale ilmus suur kahur, mis oli pühkinud kapten Utheri olematusse. Näha oli tulipunane kuma, kui masin koondas energiat, et tulistada piki tänavat. Ta sättis jalad paigale ja võttis tulistamisasendi... Otse kanalisatsioonikaevu luugi kohal.

Luuk lendas ja Noova külmutav kiir lahvatas august nagu jäägeiser, mis härmastas sektopodi altpoolt ülespoole. Masin üritas küll eemale astuda, kuid jäi sellega hiljaks. Jää külmutas ta täiesti läbi ja jooksutas mehhanismid ja kahuri kinni, sektopod jäi kaitsetuna keset tänavat seisma.

„Ehakaart, edasi!” hüüdis Teraslaul raadiosse. Ta aktiveeris enda lööklainemooduli ning lõi tagumiste jalgadega autot, mille taga ta end varjas. Auto lendas paar meetrit ja tabas tulnukaid kui keeglikuul. Teraslaul ise sööstis auto varjus lähemale ja otse lähima mutooni peale, tegemata välja sektoididest, kellest ta lihtsalt üle trampis. Mutoon märkas lähenevat maaponi, kuid selle asemel, et relva kasutada, lõi ta enesele rusikaga vastu rinda ja tormas vastu.

Laskumata rüselusse viskus Teraslaul kõrvale ja põrutas kabjaga jooksva mutooni sellesse põlve, mis lähemale juhtus, koletise jalg lukustus esmalt sirgeks ja paindus siis tagurpidi. Mutooni ründav sööst muutus kukkumiseks, mida kiirendas kabjatabamus pähe, Teraslaul hüppas temast üle, järgmise mutooni poole.

Järgmine ei korranud kaasvõitleja viga, ta tõstis oma automaadi, et tulistada, kuid sai plasmalaengu ülaltpoolt otse näkku. Järgmist nende rivis tabas sama saatus ja kolmas jõudis vaid taevasse vaadata ja näha Kütti enne, kui tedagi plasmalaeng näkku tabas. „Seljatagune kaetud, boss,” teatas pegasus ja pikeeris, hoidumaks kahe mehhatoidi turmtulest.

Kõva raksatus kuulutas Beowulfi saabumist võitlusse. Ta jooksis kaks sammu, torkas ühe jala otsa ühe auto alla, ja lõi selle enda ette lendu ja lõi siis seda oma vasaku rusika telekineetilise löögi mooduliga. Auto lendas tänava kohal, tabas lähimat mehhatoidi ja kägardus ümber selle, niites vaenlase lahingumasina jalult. Teine tulnukate golem jõudis teha kümmekond lasku, püüdes peatada Beowulfi rünnakut.

Rohelised välgud tabasid inimeste lahingumasina pead, käsi ja jalgu, aga ei pidurdanud ta hoogu. Lähemale jõudes sirutas mehhatoid ühe oma kahuri välja, et vaenlasele virutada, Beowulf tõstis blokiks käe ette. Blokk päästis küll lahingumasina pea või kere, aga parem käsi väändus ja purunes. Beowulf vallandas möirge, milles võis olla nii valu- kui sõjakisa ja ta vasak helendav rusikas lajatas mehhatoidile otse rindu. Tulnukate masina kere kägardus nagu õllepurk ja masin ise lendas ühe poe vaateakendesse.

Teraslaul lõpetas oma esimese mutooni elu kiire hoobiga ning tuli lahinguvälja uurima. Kuna nende soomustugi ja raskejalavägi oli hukka saanud, olid sektoidid laiali jooksnud, kuid langenud Küti ja katustel passivate sõdurite relvade läbi. Ta vaatas oma tiivulist alluvat, kes viimaseid jälitas, kuid siis märkas ta miskit, mis täitis ta õudusega.

„Taganeda ja varju tõmbuda! Vaenlase õhulaev läheneb!” hüüdis Teraslaul lähimasse kõrvaltänavasse sööstes. Teda saatis võimas kuumalaine ning üle õla vaadates nägi ta, et tänav, kus heitlus oli toimunud, uppus rohelisse tulle. Teine kiir pidi tabama katust, kus oli osa sõdureid, kuid Teraslaul nägi Koiduõe manatud kaitsevälja, mis tõusis just hetkel, mil plasmalaeng kohale jõudis. Teraslaul avas suu, et korrata taganemiskäsku, kuid eetrisse lõikasid hoopis uued hääled.

„Kõigile kiirreageerijatele, siin Taevasilm. Kohalikud üksused teatavad lahingust vaenlase soomusväega etteantud koordinaatidel. Kinnitatud lendava taldriku lähenemine sellele kohale. Rünnata vaenlase õhutoetust! Kas olete kuuldel?” „Siin Papa Gator, vastu võetud, lähen rünnakule.” „Siin Mobius, näen taldrikut, see tulistab midagi!” „Pixy siin, vastu võetud ja näen vaenlast. Tally Ho!”

Enne kui Teraslaul sellest jutust midagigi aru sai, kostis lendava taldriku poolt müra ja veerand sellest justkui haihtus nähtamatus rünnakus. Lendav taldrik üritas tõusta ja eemalduda, kuid tundmatu rünnak tabas seda uuesti ja ta plahvatas. Taevas kajas kume müra ning kaks inimeste draakonisarnast õhulaeva tuiskasid üle linna, kaldusid ja kadusid vaateväljast.

„Taevasilm, siin Pixy, kinnitame taldriku allatulistamist. Näen laipu ja vrakke koordinaatidel, aga märke omadest mitte. Küllap on varju tõmbunud.” „Vastu võetud, Pixy, saadame teile järgmised koordinaadid...”

„Ehakaart kannab ette. Ega keegi viga saanud?” küsis Teraslaul, kui võõras jutt raadioeetris lõppes.

„Siin Kütt, minuga on korras, aga teistega ei tarvitse olla. Maja kukkus lendava taldriku tule all kokku. Sabra ja golem aitavad mul sodi laiali tassida.”

„Koidu kuuleb. Taevanool on minuga ja meil pole viga, ainult mõned kriimud ja sinikad. Roland väänas õla välja ja Eversman murdis kukkudes jala. Me jõudsime varingu ajal kõige alumisele korrusele ja saame ehk muud kaudu välja nii, et risu pole vaja koristada.”

„Noova siin. Minuga on kõik korras, olen tänava all solgitorus. Kas me võitsime?”

„Võitmine sõltub sellest, kas saame siit ka baasi tagasi, seda aga pole veel juhtunud.”

„Komando siin, Teine Löögirühm, kandke ette.”

Bradfordi hääl raadioeetris oli ootamatu, kuid mitte ebameeldiv üllatus. „Komando, siin kapten Laul. Pidin tõusma Teist Löögirühma juhtima, kuna kapten Uther...” alustas Teraslaul ja üllatus veidi, kui Bradford vahele segas.

„Tean, kapten. Skyranger Harbinger läheneb teile, pardal Viies Löögirühm, rahvuskaardi üksused saabuvad kohe nende järel. Kohe, kui Skyranger maandub, tuled sa koos üksusega baasi tagasi, Viies Löögirühm jääb linna kaitsma,” rääkis Bradford. Teraslaul tajus komandöri hääles kergendustunnet. „Kapten, te tegite suurepärast tööd, kuid parem, kui sa oled sealt selleks ajaks läinud, kui rahvuskaart saabub.”

„Aru saadud, söör,” vastas Teraslaul ja pöördus Ehakaardi poole: „Kuulsite komandöri sõnu. Regrupeeruda pelgupaiga juures nii kiiresti, kui võimalik.”

***

Skyranger maandus kiriku kõrval parklas, rambilt trampisid maha kaks mehhat ja nende järel kümme mustas turvises sõdurit, kes ühinesid kohe tsiviilidega, kes end kirikus varjasid. Kui enamuse silmad olid parasjagu saabujate peal, komberdasid Ehakaart ja Teise Löögirühma pääsenud lennukisse. Kiivrid võeti maha ja kuus poni vahetasid omavahel väsinud ja rahulolevaid naeratusi. Ramp sulgus.

Keegi räbaldunud ülikonnas ärimees tonksas oma nutitelefoni ekraanile ja lõpetas filmimise. Seejärel näppis ta ekraani veidi veel ning tõstis aparaadi oma kõrva äärde.

„Jah, Vide siin, nad ilmusid välja,” ütles ärimees. „Ja neil olid sõbrad kah kaasas.”

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 09/18 (Triin Loide)

Intervjuu: Krafinna de Kraax (Triin Loide)

Palju õnne, Sam Neill! (Kalver Tamm)

Repliik: Looja ülbus (Jüri Kallas)

Robolahing 2018 (Agur Tänav)

Ülevaade 2016. aasta ulmekilvast Estconil (Taivo Rist)

Ulmelähedast Wikipedias (Taivo Rist)

Mänguarvustus: Children of the Dead Earth (J. J. Metsavana)

Mänguarvustus: Prey ehk tulevik tänapäeval (Aap Toming)

Raamatuarvustus: Gabriela Turkin „Surematuse saladus: Riniard. Ühe ajaränduri lugu (I osa)“ (Reidar Andreson)

Raamatuarvustus: Tuumahiid 4 Berüllium ehk taevast põrgusse ja tagasi (Jakob Rosin)

Raamatuarvustus: Diana Wynne Jones „Pimeduse isand Derkholmist“ (Leila Liivak)

Raamatuarvustus: Kersti Kivirüüdi „Värav“ (Agur Tänav)

Uudiskirjandus 09/18

Ulmkonnakroonika 09/18

Reaktori juttudest 09/18 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 09/18 (Jüri Kallas)

Jutt: Kuuekandjad (Manfred Kalmsten)

Jutt: Vaeslapse faasinihe (Laura Loolaid)

Jutt: Valiant (Ander Skarp)

Tõlkejutt: Operatsioon „Meelekindlus“ (Arad)