Peatoimetaja veerg 09/19 (Triin Loide)

Ma ei ole võimeline hetkel kirjutama ridagi sellest, et väljas on sügis, külm, hallad maas ja kured parves minema pannud, et nüüd on paras aeg korkida lahti soojendav pipraviin ja lugeda Reaktorit, mis, erinevalt sügislehtedest, ei kolleta kunagi ka… Olen vist vähemalt kuues erinevas juhtkirjas sarnast hõllanduslikku juttu keerutanud. Justkui tuul keerutab langenud lehti, eks ole. Septembrikuine Reaktor on ilmunud, nutke või naerge, võtke või jätke, ei takista meid ei tusk, töötus, ängistus ega eluraskuste poolt põhjustatud frustratsioon.

Nagu ma alati julgustan Metsavana (kes paar päeva enne Reaktori ülesminekut murelikult habisema hakkab, et materjali on ju vähe): „Seekordne number pole ehk teab mis rekordnumber, aga tuleb täiesti korralik ja tubli väike Reaktor nagu alati!“. Nii ka seekord – meil on üks tõlkejutt, raamatukatkend, raamatuarvustus, tavapärased rubriigid ning kaks pluss kolm algupärast juttu. Meelis Looveer esineb jutuga "Kelle kehas", Diana Ostrati "Esimesel Väraval" tema Lugusid Tulipunaselt Maalt sarjast ning kolm Meelis Krošetskini kunstist inspireeritud miniatuuri Ene Kallaselt - "Vihane merineitsi", "Suvine meri" ja "Lendame reaalsusesse" (legaalsetel põhjustel märgin ära, et pilt pole alla laetud, vaid html tagiga lingitud otse Meelise DeviantArti galeriist). Kristjan Rätsep kirjutas Eesti delegatsiooni Iirimaa-külastusest ning mina võtsin kätte ja lugesin "Kosmose pika varju" läbi. Skarp naeris mulle just, et oktoobri-Reaktor tuleb "skarbieri", sest siis ilmub temalt jutt ja kaks arvustust (nii "Torm" kui ka "Kosmose pikk vari" - aga ma alati rõhun sellele, et on hea, kui arvustatakse sama teost mitme erineva nurga alt).

Arvustajatest-karvustajatest on veel platsis Weinberg, kelle pikki ja põhjalikke, isikupäraselt vahedaid arvustusi alati autorid väga ootavad ning Tõnis, kes saatis mulle faili traditsioonilise enesekõhklusega, umbes, et: "Kui väga kehv on, siis..." - ei olnud. Meie esivikipedist Taivo Rist on taas teinud kokkuvõtte ning Laura luges koomikseid. Laura koomiksirubriik on mind pannud mõtlema, et kuna ma olen liiga laisk et mängitud mängudest, vaadatud filmidest-sarjadest teha põhjalikke kokkuvõtteid, aga samas ka liiga edev, et mitte püünele tükkida, siis peaks ehk tegema "Loide laiskleb" rubriigi, kuhu viskaks huvitavamatest mängudest, filmidest, sarjadest kas või mõned laused-lõigud-screenshotid... See oleks küll isegi minule natuke harjumatult kõrge lennuga egotripp, aga päris palju on selliseid sarju ja filme, mille kohta ei ole mõtet teha mingit tuhande viiesaja sõnalist analüüsi, piisab ka paarist lõigust... Ühtegi mängude püsiarvustajat mulle ka pole tekkinud kahjuks... Siit vihje lugejatele, et ootame mänguarvustusi ka, nii sporaadilisi kui ka regulaarseid.

Tõlgetest raamatukatkend Belialsi tõlgitud kogumikust "Raevu päevad" ning Herve Suysi miniatuur "Pärast loengut".

Siinkohal punkt. Ma käisin küll septembri jooksul Sulbit kiusamas, et kuule, palun vihastu mingil teemal, su jauramisest on alati ülipopulaarsed lugejate seas, aga Sulbi otsustas sel kuul rahulikult võtta ja zen-i teed minna. Kahju. Peatoimetaja seisukohalt on igasugused tülid, skandaalid, jõõgamised ja tormikesed veeklaasid väga tänuväärt asjad, ent sel kuul on kõik väga rahulikud olnud, kui välja arvata tänaöist ulmemorsad vs. Wikipedia sõda, mille, nagu ma aru sain, ulmikud tuimalt kaotasid.

Siiski, veel ei saa punkti panna - tuletan meelde, et järgmise aasta jaanuaris ilmuv Reaktor on juubelinumber. Meie pisikesel ajakirjal saab täis tervelt sada ilmunud numbrit ning  too loodetavasti legendaarne Reaktor100 ootab absoluutselt kõigi kaas- ja koostöid, et saaks üks jälg maha Eesti ulmest 2020 aasta hakul, kui 21. sajand veereb vaikselt oma keskpaiga poole.

Sellekuine ulmestaar on Valentin Abramov, kes kirjutas intervjuu mõõdu välja andva mõtiskluse meie Ulmkonnakroonikasse.

Tervitades

Triin & toimetus

Kaanekunstnik Triin Nuut, kaanekirjad laotas läbi kokkusurutud hammaste vandesõnu pressides peale peatoimetaja isiklikult, sest isiklik areng on oluline.

Päeva materjal Wikipedias, augustis 2019 (Taivo Rist)

Paratserateerium ehk indrikoteerium: sarve puudumisest sai ta nimegi: kreeka keeles tähendab keratos sarve ja para vastupidist

KUU ULMEFILM: "Tõde" (3. august)

See oli "X-failide" 9. hooaja viimane episood, mis kestis 89 minutit ja esilinastus 19. mail 2002. See jäi kauaks ajaks "X-failide" viimaseks episoodiks üldse, kuni 2016 algas 10. hooaeg. Fox Mulder on aasta otsa olnud valitsuse vang, puududes kogu hooaja kõigist episoodidest peale viimase. Ta tapab ühe valitsuse loodud supersõduritest ja mõistetakse surma, aga kohtunik, kes ta surma mõistis, aitab tal põgeneda. Suur hulk tegelasi ilmub välja veel pärast oma surma. Mulder ja Scully lähevad otsima tarka meest, kes aitaks selgitada Mulderi nähtud saladokumente, selleks targaks osutub aga Mulderi isa Sigaretti Suitsetav Mees, kes on põgenenud kolkasse 2012. aastal saabuma pidava maailmalõpu eest. Vaatajate arv oli suurem kui ühelgi teisel 9. hooaja episoodil, aga kriitikute arvamused lahknesid. Palju süžeeliine jäigi kokku võtmata ja see oli seotud asjaoluga, et "X-failidel" polnud nii-öelda selgroogu, mis kõike püsti hoiaks. Mõnele seevastu lõpp meeldis.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Truth_(The_X-Files)

KUU ULMEAJAKIRI: "Analog Science Fiction and Fact" (6. august)

Sellest ajakirjast kirjutas Jürka põhjalikult veebruaris 2013 https://www.ulmeajakiri.ee/?koige-olulisem-ulmeajakiri!? . Mida lisada? Praegu kestab 139. aastakäik, mis tõendab, et selle ajakirja jaoks liigub aeg teistsuguse kiirusega. Esimene omanik William Clayton püüdis parimaid kirjanikke sellega, et maksis 2 senti ja mitte ½ senti sõna eest nagu teised pulpajakirjad, ning maksis loo vastuvõtmise ajal, mitte pärast ilmumist. See tähendas, et kirjanikud pakkusid oma lugusid kõigepealt talle ja kui teos tagasi lükati, siis mõnele teisele ajakirjale. Omanikud on vahetunud sagedamini kui peatoimetajad (7:6). 1959–80 oli omanikfirmaks Condé Nast, mis peamiselt andis välja moeajakirju nagu "Vogue" ja "Vanity Fair". Ulmeajakiri nende hulka ei sobinud, Condé Nast seda peaaegu ei reklaaminud ja oli vist rõõmus, kui Davis Publications seda lõpuks tahtis osta. 1992 müüdi ajakiri Dellile, mis muuhulgas annab välja Hitchcocki ja Ellery Queeni krimiajakirju. 1939–1963 ilmus ajakirja Briti versioon, kokku 222 numbrit, lühikest aega on ilmunud ka itaalia-, taani- ja saksakeelne versioon.

Jutte, mida Jürka ei maininud... Kas jõuabki kõiki häid jutte nimetada? 1939 ilmus van Vogti esikjutt "Must hävitaja" kurjast intelligentsest Coeurlist ja samas numbris ennustas Asimov Kuu-raketi starti 1978. aastal – tegelikkuses käis asi kiireminigi. 1946 ilmus Clarke'i esikjutt "Laskeava". 1953 kirjeldas Hal Clement jutus "Gravitatsioonimissioon" Mesklini-nimelist planeeti, mille raskusjõud on ekvaatoril 3g ja poolusel 700g. 1973 ilmus Spyder Robinsoni esikjutt "Silmadega sell". Joe Haldemani "Igavene sõda" (1974) võitis nii "Hugo" kui "Nebula" – Campbell oli avaldamisest keeldunud, sest pidas ebausutavaks, et mehed ja naised teenivad sõjaväes koos, Bova lasi sellesama läbi ilma muudatusi nõudmata. 1977 ilmus Orson Scott Cardi "Enderi mäng".

Campbell pälvis 8 "Hugot" parima ajakirja kategoorias, neile on lisandunud 7 retro-"Hugot". 1973 asendus see kategooria parima ajakirjatoimetaja "Hugoga" ning Ben Bova võitis selle 5 korda järjest ja 6 korda ühtekokku. Stanley Schmidt oli 5 kandidaadi seas igal aastal ilma ainsagi erandita 34 korda, aga võitis üheainsa korra tagantjärele, kui oli ametist lahkunud. Praegune peatoimetaja Trevor Quachri ei ole saanud ainsatki nominatsiooni.

https://en.wikipedia.org/wiki/Analog_Science_Fiction_and_Fact

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: paratserateerium (17. august)

Paratserateerium ehk indrikoteerium oli ninasarviku sugulane, kes elas oligotseenis 34–23 miljonit aastat tagasi. Ta oli üks läbi aegade suurimaid imetajaid: pikkus 7,4 m, õlakõrgus 4,8 m ja kaal 15–20 t. Sarve tal polnud, aga olid võhad ja võis olla lühike lont. Sarve puudumisest sai ta nimegi: kreeka keeles tähendab keratos sarve ja para vastupidist. Tema konte on leitud Rumeeniast kuni Mandžuuriani. Elas savannis, võib-olla koguni poolkõrbes, ning sõi rohtu ja puulehti. Väljasuremise põhjused pole selged, nähtavasti oli põhjusi mitu.

https://en.wikipedia.org/wiki/Paraceratherium

KUU ÕUDUSSEIKLUS: "Marchionessi" uppumine (20. august, 30. aastapäev)

Kuidas purjuspäi tappa Londoni kesklinnas üle 50 inimese ilma karistada saamata? Muide, ka kindlustusfirmadele lõppes lugu odavalt, enamikule hukkunutest maksis kindlustus kinni matusekulud ja mitte rohkem.

https://en.wikipedia.org/wiki/Marchioness_disaster

KUU PROMINENT: Vesna Vulović (28. august)

Ainus inimene maailmas, kes on kukkunud rohkem kui 10 km kõrguselt ilma langevarjuta ja ellu jäänud. Juhtus see 1972. aastal, kui ta oli 21-aastane. Ta töötas stjuuardessina lennukis, kuhu horvaadi rahvuslased pommi panid. 16 kuuga ta enam-vähem paranes, kuigi jäi elu lõpuni lonkama, ja soovis uuesti stjuuardessina tööle asuda. Lennufirma kartis, et see tekitaks lennureisijates ebasoovitavat tähelepanu, ja nii tegi Vulović kontoritööd kuni 1990-ndateni, mil ta lahti lasti, sest osales Serbia presidendi Slobodan Miloševići vastastes protestides. Intervjuusid andis ta vähe, muu hulgas ütles ta ära BBC-le ja Oprah Winfreyle. Aga lendamist ei kartnud ta kunagi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Vesna_Vulovi%C4%87

KUU ARVUTIMÄNG: Freedom Planet

Kahemõõtmeline platvormmäng 2014. aastast. Mängija saab kontrollida draakonit, metskassi ja bassetit, neid abistab part. Eesmärk on alistada lord Brevon, enne kui see galaktika vallutab. Mängu hakati tegema siil Sonicu fännimänguna. Tegemise käigus muutus sarnasus Sonicu seiklustele väiksemaks, kuid midagi on ikkagi veel ära tunda. Kriitika on olnud positiivne.

https://en.wikipedia.org/wiki/Freedom_Planet

KUU ASTRONOOMIAPILT: "Curiosity" (6. august, aastapäev)

"Curiosity" on marsikulgur, mis lennutati Maalt välja 26. novembril 2011, jõudis Marsile 6. augustil 2012 ja töötab siiamaale. Kulgur on 2,9 m pikk, 2,7 m lai ja 2,2 m kõrge ning tema tühimass on 899 kg. Tal on tilluke tuumareaktor võimsusega 110 W (töötab 4,8 kg plutooniumiga) ning seda on rohkem kui päikeseenergial töötavatel kulguritel "Spirit" ja "Opportunity", mille võimsus oli 25 W. Ma ei tea, kuidas nii suur masin nii väikese võimsusega liikuda saab. "Curiosityl" on kaks identset arvutit, millel püsimälu 256 kB, dünaamilist muutmälu 256 MB ja välkmälu 2 GB. Marsi pinnal on ta läbinud üle poolmaratoni, mis aga ei ole rekord, sest "Opportunity" tegi maratoni täis, enne kui mullu töö lõpetas. Isegi NSV Liidu "Lunohod" läbis 1973. aastal 39 km. Sellel pildil kujutas "Curiosity" iseennast.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Curiosity_Self-Portrait_at_%27Big_Sky%27_Drilling_Site.jpg

ESIMENE KOSMOSEPILT: Kotka udukogu (12. august)

Kotka udukogu on noor hajusparv, mis ei asu Kotka tähtkujus, nagu võiks arvata, vaid hoopis Mao tähtkujus. Kotka udukogu on 7 tuhande valgusaasta kaugusel, seal on 8100 tähte ja neid tekib sinna juurdegi. Udukogu avastas aastal 1745/6 prantslane Jean-Philippe Loys de Cheseaux ja sai nime oma kuju järgi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Eagle_Nebula_from_ESO.jpg

TEINE KOSMOSEPILT: 21. augusti 2017 päikesevarjutus (21. august, aastapäev)

2017 toimus päikesevarjutus, mille täisvari läbis kogu USA Oregonist kuni Lõuna-Carolinani. Ameeriklased tähistasid seda põhjalikult, korraldati ühisvaatamisi, pulmi ja muid üritusi, millest mõni kestis mitu päeva. Räppar Joey Badass kiitles, et vahib päikesevarjutust ilma musta klaasi kasutamata nagu vanad ameeriklased kunagi, kellest pimedaks polevat keegi jäänud, ja hiljem pidi ta oma 3 kontserti tühistama "ettenägematutel asjaoludel". PornHub teatas, et tema saidil vähenes liiklus varjutuse ajal üllataval määral.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Total_Solar_Eclipse_8-21-17.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU MATEMAATIKAVIDEO: kolmemõõtmeline Mandelbroti fraktal (6. august)

Eelmises numbris panin video kahemõõtmelisele Mandelbroti fraktalile. Nupumehed on selle fraktali kohandanud ka kolmemõõtmeliseks, nii et selle teatud läbilõige annaks kahemõõtmelise fraktali. Video pikkus on 200 sekundit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Visit_of_the_Mandelbulb_(4K_UHD;_50FPS).webm

KUU KOSMOSEVIDEO: Jupiteri pilved (30. august)

"Voyager 1" tehtud 7 sekundi pikkune video Jupiteri pilvede liikumisest. Täitsa huvitav, kuidas eri laiusel liiguvad pilved eri kiirusega, vaadake aga!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Jupiter_from_Voyager_1_PIA02855_max_quality.ogv

KUU SÜRREALISM: metsatulekahju kustutamine (10. august)

Ega ilma ette ütlemata küll ei oskaks ära arvata, mis ratas see siin kujutatud on. Metsatulekahju kustutamisel võtab helikopter enda alla tagurpidi langevarju, mis on vett täis, ja tühjendab selle tulekoldesse. Seda on pildistatud ülevaltpoolt, kopterist.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Water_for_use_in_aerial_firefighting_being_carried_in_a_bucket_attached_to_a_MChS_Mil_Mi-26_heavylift_helicopter.jpg

KUU ASTRONOOMIAFILM: Euroopa Lõunaobservatooriumi panus välisplaneetide avastamisse

Euroopa Lõunaobservatoorium (peakorter Saksamaal, observatooriumid Tšiilis) kiitleb oma saavutustega. 15. septembril 25 aastat tagasi avastati esimene eksoplaneet. Tänapäeval teatakse neid tuhandeid. Pikkus 7½ minutit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:ESOcast_79_-_20_Years_of_Exoplanets.webm

Segavereline koomiksimaailm: Monster Soup (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Lähenevat oktoobripimedust tervitame veebikoomiksiga “Monster Soup”. Selle loojaks on Julie Devin ja koomiks ilmub alates 2011 oktoobrist reedeti.

Pealkirja “koletise-supp” näol on tegu sõnamänguga laulu sisse pandud segapudru-žanri Monster Mash teemal - ühte patta pannakse erinevad õudus- ja olendilugude tegelased-tüpaažid.

Pärast lühikest sissejuhatust tuuaksegi lugeja ette viis keskset tegelast: zombi, nõid, kummitus, libahunt ja vampiir. Kõik on suuremate või väiksemate pahategude pärast kohtu alla sattunud ja kõikidele määratakse täpselt ühesugune karistus - veeta määramata aeg ühiskonnast eemal, vanas lossis (lisaks asub loss eraldatud kaljusaarel). Sinna minekuks kogunevad tegelased öö hakul sadamakai ääres ja igaüks saabub talle eriomasel dramaatilisel viisil. Nõid tuleb kollase taksoga, kummituse sõidutab retroautos kohale biomehaaniline sohver, vampiir reisib maagiast nõretavas neljahobusetõllas ning libahunt tassitakse kohtumispaika loomapüüdjate kaubikus.

Lisaks põhiviisikule toetavad “kole-kokteili” temaatikat värvikad kõrvaltegelased: Unustuse lossi peremeheks on pöörane teadlane, lossi köögis tegutsevad roosa mutant-deemon ja  kokkutraageldatud mees; süüdimõistetud seltskonnal hoiab silma peal kivikuju-deemon, kohtunikuks oli nähtamatu mees ning viisiku viib üle mere lossi kombitsatega laevnik.  Merevees elutsevad teravahambulised näkid ja loo edenedes hakkame kohtuma veel mitmesuguste müütiliste ja üleloomulike olevustega. (Sarnaselt eelmisel kuul vaadeldud Magellani-lugudele, kus suur osa elanikkonnast mitmesuguste erivõimetega pidevalt kokku puutus, paistavad ka “Kollisupi” maailmas teispoolsusega seotud tegelased igapäevaelu osaks olevat.)

Lossi-reaalsusesse sisseelamisel ei pääse isiksuste põrkumisest ja igavuse peletamiseks tehakse mitmesuguseid lollusi, mis teiste suhtes kuigi viisakad ei ole. Näiteks selgub kogemata, et meie zombi verel on erakordselt joovastav toime ning pikemalt mõtlemata otsustab lossi [elus]  naispere, et hüva kraami peab juurde hankima. Zombil raiutakse käsi maha, tõmmatakse end mõnusasti vinesse ja elatakse tundmatu maagilise olluse mõju all mitmesuguseid ihasid välja.

Järgmise lollusena minnakse nõia maagilise reisikoti kallale, sest köögipaharet tahab endale rohkem läikivaid nätsupabereid. Kummitus aga, kes unetutel öödel on harjunud läbi seinte ringi jõlkuma ja lossi salasoppe tuustima, kipub ikka ja jälle magavat vampiiri kimbutama ning trügib koguni tema unenägudesse. Järgnenud vastasseisu käigus selgub, et kummitusel on sõna otseses mõttes luukere kapis - või täpsemalt, pealuu riidekirstus (tema enda oma, kasutatud).

Igavlemisest sündinud kaos toob lõpptulemusena siiski kasu: pealuu-probleemi lahendamise käigus kingib nõid kummitusele mõnevõrra tahkema keha (mis tähendab, et kummitus saab nüüd liigutada raskemaid asju, kui pastakas laual, ja teistel on võimalus tema eest uks lukku panna) ja narkoseiklejate rämepohmelli ravides tuvastab teadlane-lossiperemees zombi verest erakordseid aineid, mis tõotavad uusi põnevaid avastusi. Samuti avanevad kontrolli kaotanud tegelaste nägemustes nende sisemaailmad ja taustalood, mis sillutavad teed edasiste, üksiktegelastele pühendatud lugude juurde.

Järgnevas peatükis õnnestubki lugejal lähemalt tutvuda zombipoiss Bo saamislooga. (Minu jaoks on see siiani kõige põnevam areng, sest korraga tulevad pinnale väga mitmesugused taustaliinid.) Näeme, kuidas purjutamisel surma saanud tudeng viiakse vana nõia juurde, kes talle eluvaimu sisse puhub ja iseseisvaks eluks välja õpetab. Saame teada, miks Bo - erinevalt teistest selle maailma zombidest - on veel kolm aastat pärast esimest suremist küllaltki kõbus, mäletab oma nime ja mõistab vigadega kirjutada. Näeme ka, kuidas sattus Bo verre tundmatu maagiline ollus.

Vana nõid hoolitseb zombi eest, kuni talle maomehest agent kaela saadetakse. Eestkostjast ilma jäänud zombi aga korjavad öö varjus üles kahtlase organisatsiooni esindajad, kes viivad ta vastavasse zombikodusse-varjupaika. Päevasel ajal on seal tore, aga öösiti tehakse hämaraid tegusid.

Zombilt liigub lähivaade edasi nõiale. Kõigepealt näeme salapärast rituaali paarisaja aasta tagant, asjaosalisteks põrgusigitis ja veidi tuttava näoga nõiaplika. Sealt hüppame peaaegu-tänapäeva, kus noor nõid Amanita peab üle elama keskkooli - tuleb nurjata rikaste beibede ülemvõim, harjakapis tatti panna, sitapeadele peksa anda… Samal ajal tõstab tema teadvuses pead tume jõud, mis teda suunab ja abistab. Esialgu pole selge, kas Amanita ise tajub varihäält eraldiseisva olendina, või peab seda lihtsalt oma nõiavõimete lahutamatuks osaks.

Pärast koolist pääsemist üksipäini autosuvilaga ringi rännates on ta sunnitud peatuma tolmusel teel kesk kõrbe, kus linnatuled ei paista ja levi ei ole. Selgub, et tal on sabas kahtlane vanamees ja olukord kisub ohtlikuks. Sarimõrtsukast jälitaja eest põgenedes usaldab Amanita end esimest korda täielikult tumeda teadvuse meelevalda

Tulemus on pehmelt öeldes muljetavaldav. Kui vahetu oht on möödas, ilmuvad Amanitale sappa tumedates ülikondades agendid, kes pistavad ta nina alla maagilise lepingu. Segaduses nõiaplika jõuab vastuseid otsides tuttava palkmajakese lävele - saame teada, et varem kohatud vana nõid on tema vanatädi.

Siinkohal hüppame tagasi raamjutustuse-tänapäeva - ülevaate kirjutamise ajal on lugu selle koha peal pooleli.

Sisukorra-vaade laseb aimata, et lugu on jõudmas poole peale. Praegu ei tea me veel, mille kallal töötab teadlane-lossiperemees ja mis osa igal tegelasel tema eksperimendis võiks olla - küll aga on lugejale algusest peale vihjatud, et “supikogu” ei ole mitte juhuse tahtel kokku sattunud, vaid kindla käega suunatud, ja et nende saatused on märksa enam kokku põimunud, kui esmapilgul paistab. Täielikult ei ole veel avanenud ka vastaspool(t)e kaardid, aga juba on selgunud, et vere- ja peresidemed hargnevad nii liitlaste kui vaenlaste vahel.

Arvan, et “Monster Soup” sobib hästi lugejale, kellele meeldivad klassikaliste õudustegelaste ja õudustroopide tõlgendused ja remiksid.

Lisalugemis-linkide hulka saan seegi kord panna vastava TVtropes’i lehekülje; koomiksi põhiliste tegelaste kohta saab lähemalt lugeda sellelt lehelt ja lühikokkuvõtte leiab siit.

Raamatuarvustus: „Kosmose pikk vari“ (Triin Loide)

Raamatute arvustamine on tegevus, mida võib iseloomustada päris paljude erinevate nurkade alt. Esiteks on see tänamatu tegevus, sest arva mida sa arvad, ikka arvad sa kellegi arvates (heh) valesti ning valesti pakendatud arvamused võivad sünnitada palju paksu verd ja pahandusi. Teiseks toimub peen psühholoogiline mäng iseendaga – mis seisukoht võtta, kas mina, Lugeja, mina, Kriitik, mina, käskija-pooja-laskja või hoopiski lasta nina norgu, et mis arvaja mina nüüd olen, võta parem kätte ja kirjuta teiste kallal kobisemise asemel ise midagi kvaliteetset või mine pese nõud ära, valmis on kirjutatud raamat, see on jõudnud trükki ja tehtud on suur hulk tööd… Imetlen meie korralisi arvustajaid, kes suudavad selle protsessi iga kuu mitme erineva autoriga läbi teha, sest mind põletaks see üsna kiiresti läbi. Kolmandaks on arvustamine ka üsna mõttetu tegevus, sest niipalju, kui on inimesi, on ka arvamusi (ja need muidugi kõik valed), aga sellest tuleb üle olla ning meeles pidada, et arvustused teenivad ainult kahte eesmärki – neid kirjutatakse autorite jaoks ja lihtsalt (ulme)kirjandusmaastikul toimuva korrektselt kroonikasse kandmiseks.

Niisiis, „Kosmose pikk vari“, kirjastus Lummuri teine romaan.

Alustada tuleks ilmselt kokkuvõtvast ja heast. „Kosmose pikk vari“ on tõepoolest üsna hea seiklusromaan, mille võtad kätte ja tahaks ühe ropsuga läbi lugeda, sest. See pole ka teab mis keeruline ettevõtmine, sest mahtu on raamatul just ühe-kahe õhtupooliku jaoks (ma olen muidugi ka kiire lugeja), kirjapandu on hoogne, kaasahaarav ning ideid ja arenguid pritsib lugejale igalt leheküljelt vastu. Maniakkide Tänava ning Joel Jansi ühisloomingust sündinud asjad on enamasti just sellised ja – nüüd, natuke juba mõlemat meest tundes – saab sellest ka omalaadne otsi-ja-leia mäng. Ma arvan, et leian juba päris hästi elemente, mille on teosesse toonud Jans, ning elemente, mille loojaks on Maniakkide Tänav (edaspidi Agur). Joomaprobleemiga soomlasest pilooti õhulüüsist välja lasta ähvardav kapten on ilmselt pärit Joeli sulest, üksinda oma muremõtteid taimedele usaldav kapten on aga ilmselt hellahingelise Aguri poeetiline panus.

Hoogsust pärsib ehk raamatu füüsiline formaat ja kujundus – inimsilmal on kõige parem haarata teksti, mida on 60-70 tähemärki rea kohta, nii suure fondiga trükitud raamat võinuks vähemalt sentimeetrijagu laiem ja sellevõrra kõrgem olla. Pidev silmade liigutamine realt-reale ning pidev lehekülgede keeramine pärsib keskendumist ja viib mõtted mujale. Ma ei hakka pikalt peatuma faktil, et peale küljendust on raamatule korrektuur lugemata jäänud ja seetõttu hakivad teksti ka jaburad poolitusvead, puuduvad tühikud ning väga ebaühtlased sõnavahed erinevates ridades; rääkimata toimetamisvigadest (jumal-muna muutub jumalamunaks, siis tulnukmunaks, siis tulnukamunaks vms)… Asjaosalistele olen ma juba nipsaka peapesu korraldanud sel teemal ja las jääda.

Aga sisust.

Peategelaseks on kosmoselaeva Nexo kapten Kalle Moskar, kelle nime peale ma alguses nina natuke kirtsu tõmbasin, sest ma lihtsalt pole harjunud Kalledega kosmoses. Aga just seepärast tulebki rohkem luua, lugeda ja harjuda eesti ulmega. Moskar on ligi sajaliikmelise meeskonnaga kosmoselaeva kapten, firmaomanik ja teenib elatist asteroidide kaevandamisega. Kõik lood algavad aga sellega, et kehtiv normaalsus saab miskitpidi raputatud ning selles loos on selleks purjus piloodi arvutusviga – Nexo meeskonnal jääb üle ainult kurvalt silmitseda, kuidas nende sihtmärk rõõmsalt ja täiesti tabamatult kosmoseavarustesse kaob. Asteroidi kinnipüüdmine pole enam võimalik, laeva paagid ja Moskari pangaarve on üsna tühjad ning olukord kehv. Ent! Laeva radarid püüavad kinni uue objekti, millele oleks võimalik jõuda, ainult, et selle objekti esialgse skaneerimise näidud ei ole kuigi arusaadavad – tegu oleks nagu asteroidikujulise laeva või vähemalt asustatud asteroidiga… Nexo pöörab nina ringi ja sõidab asja lähemalt uurima.

Selgub, et asteroidil on hiiglaslikud konteinerid, mis on pilgeni täis surnud inimesi, kusjuures tundub, et surma põhjus on lämbumine – konteineritesse pole mitte topitud laipasid, vaid inimesed olid neisse sisenedes veel elus… Nexo meeskond korjab mõned laibad kokku ja hakkab nende ajusid analüüsima, ehk on võimalik mõned mälestused taastada? Ongi. Süüdlane tundub olevat päikesesüsteemi üks võimsaim korporatsioon, kes inimesed erinevatel ettekäänetel võlaorjusesse määranud ja sinna konteinerisse surunud on. Aga sunnitöö kaevanduses oli vale, sest mingil põhjusel oli vaja korraldada massimõrv. Millisel? Noh, ja siis avastab Nexo, et kolm selle korporatsiooni lahinglaeva on silmapiiril ning lähenevad kiiresti…

Spoilereid on nüüdseks juba isegi piisavalt ning pikem sisukokkuvõte ei anna arvustusele midagi juurde, nii et aeg omi mõtteid heietama asuda.

Raamatut lugedes kummitas mind omanäoline déjà vu – miski raamatu ülesehituses, formaadis, jutustusviisis või milleski tundus kohutavalt tuttav. Lõpuks tabasin ära. Kogu kupatus meenutab mulle kangesti neid kirjastus Erseni poolt väljaantud ümberjutustusi sarjast „Illustreeritud klassikavaramu“. Juhtusin mõnda sellist lapsena lugema kogemata, kusjuures mul läks mitu aastat, enne kui aru sain, et ma pole tegelikult Moby Dicki lugenud. Milline rõõm oli leida täiskasvanute raamatukogust päris Melville’i teos ja sinna süveneda…! Ehk siis selle heietuse seletuseks – „Kosmose pikk vari“ tundub ümberjutustusena päris „Kosmose pikast varjust“. Kogu aeg tundub, et kontseptsioone on lihtsustatud, tegevust kärbitud, suur osa tegevusest on välja jäetud või viieleheküljeline materjal võetud kokku ühte lõiku. Minu lemmiknäide selle kohta on lk 99-116 olevad kaks peatükki – nende nappide lehekülgede jooksul (sest teksti on igal leheküljel vähe) kappavad teose read läbi Nexo purunemise, Moskari ellujäämise ja viieaastase (!) robinsonaadi kosmoses, seltsilisteks tumm tulnukas, kannibalism ning põhimõtteliselt nullist kosmoselaeva ehitamine, sellega tsivilisatsiooni jõudmine, inimeste kohtamine, uue meeskonna värbamine ja … 17 lk!

Võimalik, et ma olen igasuguste triloogiate ning triloogiatest koosnevate triloogiate poolt nii ära rikutud, et mulle ausalt tundub, et Nexo purunemine võinuks olla esimese (kolm korda mahukama) teose lõpp, robinsonaad võinuks moodustada vähemalt poole teisest teosest, Tilderi ja tema pere leidmine ning lahingplaani koostamine lõpetada teise teose ning otsustav lõpplahendus saabuda kolmandas raamatus või siis vähemalt võinuks need olla osad ühest füüsiliselt suuremast ja mitu-mitu korda mahukamast tellisest.

Praegusel kujul jääb suur osa raamatust toimuvast mulle kaugeks ja mõistetamatuks isegi. Vähemalt see ei liiguta mind kuidagi. Moskar kohtub naisterahvaga – pool õnnetuse tagajärjel väärastunud siiami kaksikust, kes on oma vennaga ühte sulanud – ja ilma lugejale liigseid selgitusi jagamata armub temasse. Miks? Ainult seetõttu, et nad mõlemad huvituvad botaanikast…? Nexo kaevurid ja insenerid on omavahel tülis ja kaklevad kogu aeg. Miks? Tulnukate ja nende laevaga kohtumine (esimene kontakt!) põhjustab tegelastes vähem elevust ja erutust kui mina kogen mõnes pargis kena paksu oravat kohates. Kõigest libisetakse üle, antakse nuditud ümberjutustus-kokkuvõte ja kapatakse edasi, ilma, et tekstil ja loetul oleks aega mõjuma hakata või seeduda kuidagi ning asjadest, millest tahaks rohkem teada, rohkem süübida, rohkem sisse minna... Noh, neist ei saa midagi. Need jäävadki kuidagi õhku rippuma. See tekitab kohati lausa frustratsiooni-takistusängi, sest kõigist neist õõvastavatest sündmustest ja tegelikult ju tõsistest asjadest libisetakse üleoleva pealiskaudsusega üle. Justkui oleks hea varustuse ja oskusliku mehega voodisse jõudnud, mees jõuab oma isikliku osaga neljakümne sekundiga valmis ning keerab siis südamerahus magama, et – minu töö siin on tehtud, võin magada õndsat und…

Teatud kognitiivset dissonantsi tekitab ka asjaolu, et tekst ei võta ennast hetkekski kuigi tõsiselt, ent arusaamatuks jääb, et miks selline üleolev ja las käia!-stiil valitud on. Vahepeal tekib tunne, et kirjutatud on mõne Justamendi albumi saatel, sest täpselt selline „ilm on hukas, ilm on hukas, kärbik seisis kalidorinukas, et poleks halli mu juuksetukas, ma andsin tina nii, et õlut pruulis Luukas“-fiiling asjal on, aga jääb arusaamatuks, et miks ometi. Seejuures mõned killud tunduvad lausa südamlikud, näiteks peapahalane korporatsioon PÄT kehastuses ja sõna otseses mõttes deus ex machina… Kirjapandu on, nagu juba öeldud, lobe ja loetav… Nii et autoritele siit lohutav patsutus, et seda nalja ei ole, et keegi ütleks, et „Igavene saast, seda oleks võinud olla palju mahukamalt ja kolme raamatu jagu veel!“ Rohkem tahetakse ikka häid asju.

Et siis need on head muremõtted, mida raamatu kohta mõlgutada – enamasti on ikka nii, et teksti on sada tuhat sõna ja selle tekstimassiivi peale on laiali pillutud paar üksikut ideepoega ning lugeja peab ennast läbi närima lehekülgede kaupa igavast ja küündimatust sisekaemusest ja muust säärasest (erialane termin on vist „diiplev soga“). Selles mõttes on värskendav, et on mees, mees näeb naist, mõtleb, et ahhaa, naine, mulle meeldib ja mõned leheküljed ning umbes kuus aastat hiljem nad jõuavad eriti rõlgesse seksistseeni (no kujutlege seksi, kus üks osapool on oma koomas ja ilase venna külge kleepunud siiami kaksik) ilma pikema ohkimise ja käteväänamiseta… Patoloogilise ideedepuuduse all ägav kodumaine ulme on sellest teosest palju võitnud, aga perfektsionist minus pole muidugi kunagi rahul.

Jääb üle loota, et lugeja ette paisatud ideed ja pildid juurduvad nii mõnegi ulmekirjaniku ajus ja tulevikus võib näha edasiarendusi või inspiratsioonisaamisi sellest kõigest. Aga kiirustamise maiku ei pühi ka see lootusrikas mõte minema – Moskar ja need ideed seal raamatus väärinuks põhjalikumat süvenemist ja aja pühendamist, juba valmissaanud tekst väärinuks põhjalikumat ja lugupidavamat suhtumist ülejäänud toimkonna käest…

Küll aga võib ainult rõõmustada selle üle, et Lummur jonnakalt ja kindlasti oma kasumisse sügavalt sisse lõigates püüab juurutada kommet raamatutesse illustratsioone tellida. Nii jätkata! Saladuskatte all võin öelda, et Lummuri järgmine romaan, mis ka varsti ilmavalgust näeb, sisaldab parimaid illustratsioone, mida ma tükil ajal Eesti ilukirjanduses näinud olen. Hea on olla, eks ole, tähtis inimene ja asjade sünni juures, saab piiluda igale poole telgitagustesse.

Reisikiri: Morsad Smaragdsaarel (Kristjan Rätsep)

Käesoleva aasta augustis toimus Iiri saarel kaks rahvusvahelist ulmeüritust: Worldcon Iiri Vabariigi pealinnas Dublinis 15.-19. augustil ja Titancon Põhja-Iirimaal Belfastis, mis käesoleval aastal oli ka üleeuroopalised ulmefännide kokkutulekuks EuroConiks, 22.-25. augustil. Üritustel viibis ka ulmefänne Eestist, kellest neli – Taavi Kalju, Margus Makke, Andreas Oja ja käesoleva kirjutise autor – otsustasid ühise reisi käigus lisaks mõlema üritusele külastamisele ka kahe nädala jooksul Iiri saarega põhjalikumalt tutvuda.

Minu jaoks oli sisuliselt tegu elu esimese Iirimaa külastusega. Jah, olin sel saarel korra varem oma elu jooksul jala maha pannud – 1990. aasta detsembris, mil Leningradist New Yorki teel olnud reisilennuk seal vahemaandumise tegi. Tollest külastusest jäid toona seitsmeaastase minu mällu vaid üksikud detailid: südatalvise lennujaama akna taga kallav vihm ja põnevad „välismaa” maiustused poeriiulis. Seega oli käesoleval suvel toimunud reis mu esimeseks põhjalikumaks tutvumiseks Iiri saarega. Mainitud asjaolu on ka põhjuseks, miks käesolevas kirjutises pole peamine rõhk conide programmil – minu päevad Iirimaal möödusid suuresti kohalike vaatamisväärsustega tutvudes, mistõttu loengusaalidesse sattusin harva. Loodetavasti pakuvad mu meenutused kahest nädalast Iirimaal Reaktori lugejatele siiski huvi.

Teeleasumine Tallinnast

Lendasime neljakesi Tallinnast Dublinisse Ryanairi lennukiga, mis väljus 14. augustil kell 15:00. Pärast mõningaid äpardusi (kuhu olid segatud nii lennuki pardakaart kui ka mu isiklik ID-kaart) õnnestus mul lõpuks koos teiste neliku liikmetega lennukile jõuda.

Lennusõidust meenub huvitava detailina illuminaatorist paistnud rannikuala lõputute põhjalikult ülesharitud saarekestega. Oleksin eeldanud, et Tallinnast Dublinisse teelolev lennuk lendab pärast Läänemere ületamist otse üle Skandinaavia poolsaare – ent mida ma ei silmanud, olid Norra kõrged mäeharjad ja fjordid. Mõtlesin tükk aega, et altpoolt paistev ei saa ju Rootsi ega Norra olla… ja vestlesin sel teemal ma Makkega. Ühel hetkel teatas lennuki kapten, et lendame hoopis Taani kohal ja lennuk suundub Dublini poole ringiga lõuna poolt. Vastuolu mu teoreetiliste geograafiateadmiste ja illuminaatorist paistva reaalsuse vahel oli sellega lahendatud.

Ja muidugi rõlgelt puuriv migreenilaadne valu meelekohas ning kõrvas maandumisel, mille põhjustas õhurõhu muutus. Tegu oli mu esimese lennureisiga viimase 28 aasta vältel, nii et mainitud nähtus tabas mind üsna ootamatult, kordudes ka Tallinna naasmisel. Korraks tundus, et satun lennujaamast otse haiglasse, ent õnneks taandus see põrgulik valu varsti pärast maandumist.

Dublin

Minu esimene õhtu Iirimaal algas unesegase ringijooksmise lennujaamas kiirustavate kaasmorskade sabas, sellele lisandusid katsed oma Xiaomi nutitelefoni võõras riigis mobiilsesse võrku ühendada. Lõpuks jõudsime kahekordse bussi pardale (mis erinevalt Londoni ikoonilistest ühistranspordivahenditest on Dublinis kollast värvi) ja sõitsime ööbimiskohta otsima. Esimese detailina torkasid bussiaknast vaadates silma palmipuud tänavahaljastuses. Algul mõtlesin, et näen midagi valesti, ent nagu hiljem selgus, võimaldavadki pehmed talved merelises kliimas neid puid Iiri saarel lageda taeva all kasvatada. Palme nägin hiljem ka teistes Iirimaa asustatud punktides.

Airbnb üürielamu leidmine võttis taaskord aega, ent lõpuks õnnestus Makkel see oma tahvelarvuti kaasabil üles leida. Mulle eraldatud tuba oli väga mugav ja mingi aja pärast vajusin kiiresti unele, kuna kaaslased suundusid lähedalasuvasse pubisse ning hakkasid seal kohalikele kidurate lõuakarvadega jalgpallihuligaanidele habemekasvutust õpetama.

Kui 15. augustil ärkasin, olid mu kaaslased juba suundunud The Convention Centre Dublinis äsjaalanud Worldconi ettekannetele. Avastasin, et meiega samas ühika-tüüpi üürimajas viibivad ka samale üritusele saabunud USA ulmefännid – neist ühega sai korra lobisetud, ent mingit hilisemat kontakti nendega ei tekkinud. Seadsin sammud kesklinna poole, otsides teed vastava nutirakenduse abil.

Dublin on ilus linn – see torkas silma juba esmapilgul. Teisest maailmasõjast peaaegu täiesti puutumata linnatänavail leidub rohkelt vanu maju ja varjulist roheliselt. Erinevalt stereotüüpsest ettekujutusest Briti saarte ilmastiku kohta paistis noil augustipäevil päike ja õhusooja oli kusagil + 20 ° ringis. Kohalike sõbralikkus ja abivalmidust tekitasid mulle kui Eestist saabunule paraja kultuurišoki – vastutulijad küsisid mult pidevalt, kas olen eksinud ning ega nad mind kuidagi aidata ei saa. Üks neist pidas sellise küsimuse esitamise otstarbel isegi oma auto ülekäiguraja juures kinni.

Natuke ehmatavalt mõjus küll kohalik liikluskultuur: ülekäiguradu ja valgusfooride punaseid tulesid ignoreeritakse seal riigis peaaegu täielikult, lisaks on ülekäigurajad paigutatud nii, et ohutu tänavaületamine on tihti võimatu. Ööbimiskohast üle tänava asuvasse toidupoodi (mida pidasid välimuse järgi kusagilt Lõuna-Aasiast pärit immigrandid) jõudmiseks tuli autoliiklusest läbi laveerida. (Valgusfooride helisignaal Dublinis kõlab kusjuures täpselt nagu lasermõõga hääl „Star Warsi” filmides.) Ka bussi- ja autojuhtide sõidustiil on võrreldes Eestiga hoolimatult uljas.

Umbkaudu viiekilomeetrise jalutuskäigu järel jõudsin Convention Centre’isse ja registreerusin Worldconi külastajate hulka. Tol päeval jõudsin kuulama ka üht vestluspaneeli – Introduction to Irish SFF. Õhtul einestasime Convention Centre’i lähedal asunud pubis nimega The Brew Dock, milles kehtis allahindlus Worldconist osavõtjatele.

Mälestused järgnevatest päevadest on mu mälus natuke kokku sulanud – uus keskkond ja palju uusi muljeid. Ühel päeval (see oli vist neljapäev) tegin põhjalikumalt tutvust väikepoodide piirkonnaga kesklinnas. Sellised rajoonid (nagu ka Saint Patrick Street Corkis) näivad Iiri linnades asendavat meile harjumuspäraseid mitmekordseid kaubanduskeskusi. Väikesi poode (ja nende kette) on palju ning need pakuvad erinevaid tooteid või teenuseid – nii näiteks tähistas kaubamärk Lycamobile nutitelefonide ja nende varuosade müüki ning hooldust. Selles ja paljudes teisteski ettevõtetes töötasid Lõuna-Aasia välimusega immigrandid, kellest koosnes ka kohaliku trammivõrgu teenindav personal. Ühest Lycamobile’i poest ostsin ka adapteri, millega oma nutitelefoni laadimisjuhe kolme auguga „Briti tüüpi” seinakontakti ühendada.

Õhtuti tegime tutvust kohalike pubidega. Neid on Dublinis palju, tihti pakutakse neis lisaks alkohoolsetele jookidele ka sooja toitu. Peomelu pubides algab juba kusagil kuue-seitsme paiku õhtul (kui keskmine eestlane alles vargsi linna peale minekut vaeb), südaöö paiku aga suur osa neist asutustest juba suletakse. Linnakujunduses torkab silma omanäoline kombinatsioon katoliiklusest ja alkoholismist – on kõrtsideks ümberehitatud vanu kirikuid ning välimuselt kirikuid meenutavaid pubisid. Samas mõjusid joogikohtade värvilised vitraažaknad religioosselt ja vähemalt üks neist asutustest uhkustas seinale kleebitud teatega kellestki tänaseks meie lahkunud preestrist, kes seal varem püsikülaliseks oli olnud.

Neljapäeva õhtul jõudsin ka oma teisele ja viimasele vestluspaneelile terve ürituse kestel. Introduction to hopepunk keskendus pealkirjas mainitud kummaliselt verisulis ulmežanrile, mis oma „mässulise lootusrikkuse” ja positiivse inimkujutusega peaks vastanduma grimdarkile ning Lääne ühiskonnas pärast Trumpi võimulepääsu domineerima kippuvale lootusetusele. Kõlama jäi mõte, et head inimesed peaksid ikkagi Trumpi ja kõige muu halva kiuste ühte hoidma ning natsidele pasunasse andma. Räägiti ka uuest fantasy alamžanrist nimega noblebright, kus taaskord erinevalt grimdarkist tegutsevad õilsad kangelased. Mõlema alamžanri kontseptsioonid tundusid oma mitmekordse vastandumise mulle üsna totrad.

Reede õhtul viibisime ka mõnda aega Convention Centre’i baaris, kus Soome fännid teistele külastajatele jooke välja tegid. Suhtlesime kohalike Iiri ja samuti USA fännidega, ka kõrvallauas istuvat Charles Strossi õnnestus mul silmata.

Laupäeval tegin pikema jalutuskäigu Dublinis. Üle sai muuhulgas vaadatud 11. sajandist pärinev Kristuse katedraal, osaliselt keskajast pärinev ja tänapäeval Iiri valitsushooneks olev Dublini loss ning samuti Temple Bari alternatiivkultuuri-rajoon, millest õhkus mõnusalt vabameelset ning hipilikku õhustikku.

Pühapäeva õhtul sain osa ka kurikuulsast Hugode tseremooniast, kus Jeanette Ng oma Campbelli-vastase süüdistuskõne pidas. Tseremoonia tundus alguses jaburalt politiseerituna, ent omandas mingil hetkel ka asjalikumaid toone.

Esmaspäeval, 19. augustil, jätsime Dublini seljataha ja asusime teele järgmise sihtpunkti – raskesti ligipääsetava Skellig Michaeli saare poole, mis on ulmefännide seas tuntud eeskätt „Viimase Jedi” nimelise mängufilmi ning „Troonide mängu” telesarja võttepaigana.

Kerry krahvkond ja Skellig Michael

Raudteeliiklus on Iirimaal märksa halvemini korraldatud kui Eestis. Piletimüügi süsteem on kohutavalt segane (ümberistumisega reisi piletid Dublinist Killarney’sse maksid vahetult enne rongi väljumist üle 60 euro, ent varem valmis ostes olnuks nende hind hoopis odavam), Iarnród Éireanni rongide vagunites on märksa vähem ruumi kui Elroni „porgandites” (sealhulgas jalgade sirutamiseks) ja kontrolöride valvatud metallist väravad raudteejaamades teevad rongilepääsu aeglaseks ning ebamugavaks.

Kõigepealt viis lõunaedelasse suunduv rong meid Malloy raudteejaama Corki krahvkonnas. Seal istusime ümber Killarney’sse suunduvale rongile. Kerry krahvkonda jõudes püsis ilm päikselise ja peaaegu lõunamaiselt mõnusana – mulje, mida siin-seal silmatorkavad palmid veelgi süvendada aitasid. Huvitava vanaaegse hoonestusega Killarney’s ei jõudnud me kahjuks pikemalt peatuda. Suundusime sealt kohe bussiga tuhande elanikuga Cahersiveeni linnakesse Atlandi ookeani rannikul, mille lähistel paiknes meie planeeritud ööbimiskoht järgmiseks kaheks päevaks – SkelligSide Apartment.

Kerry krahvkond oma roheliste mägede ja orgude ning Atlandi ookeani rannikuga on ka Iirimaa kontekstist üks äärmiselt ilus kant, millesse bussiaknast välja vaadates esimesest pilgust ära armusin.

Cahersiveeni jõudmise järel maandusime kohalikku pubisse. Pubiomanikest abielupaar oli iirlastele omaselt lahke ja sõbralik ning Makke õnnestus diplomaatiline liigutus aitas meil nende südame võita. Nimelt kinkis ta pubile Eestist kaasatoodud pudeli Vana Tallinna likööri, mis käigupealt sealsesse joogivalikusse lisati.

Pubist lahkumise järel ilmnes probleem – taksojuhti, kes pidi meid Cahersiveenist SkelligSide Apartmenti viima, ei õnnestunud telefoni teel kätte saada. Oja suundus tagasi pubisse ja varsti järgnesime talle. Selgus, et pererahvas on kingitud Vana Tallinna üle endiselt nii rõõmus ja tänulik, et tutvustab meid teise kohaliku taksojuhi Morrisega ning teeb veel maja kulul viskit välja.

Morris oma kaubiku pidi saabuma kümne minuti pärast, ent kellaaegadesse ja tähtaegadesse suhtutakse Iirimaal katoliiklike Lõuna-Euroopa maade kombel üsna lõdvalt, mistõttu aeg lõbusa ning külalislahke pererahva seltsis muudkui kulus ja kulus. Lahked pakkumised üha järgmisteks ja järgmisteks joogiringideks tekitasid tunde, nagu oleksime sattunud mingile müütilisele haldjapeole, mille järel ärgates on möödunud terve sajand. Morrise kaubiku saabumine umbes tund pärast esialgset tähtaega aga purustas selle lumma ja peagi jõudsime SkelligSide Apartmentisse – iirlasest omaniku ning tema filipiinlannast naise peetavasse kaunilt sisustatud üürimajja.

20. augustil ärkasime kell kuus hommikul. Morris viis meid oma kaubikuga Caherdanieli sadamasse, kust väike mootorlaev transportis umbkaudu 10-15 turistist koosneva seltskonna Skellig Michaeli saarele.

Skellig Michael on suure osa aastast halbade ilmastikutingimuste tõttu ligipääsmatu, nii et retkeks valitud kuupäevaga meil tegelikult vedas. Reis Caherdanielist saarele kestis kolm tundi ja Atlandi ookeani murdlainetus kõigutas laeva päris korralikult, tuues meelde viie aasta taguse ulmefännide sügisese reisi Naissaarele. Lisaks meeskonnale ja reisijatele viibisid laeva pardal ka kaks äärmiselt sõbralikku koera, kes tülpinud ning kohati ka merehaiguse käes kannatavatel reisijatel enda paitamisega tuju parandada aitasid. Polnud raske kujutleda, kui keeruline ja ohtlik võis olla merereis sellele saarele 8. sajandil või veelgi varasemal ajal, kui Iiri mungad sinna kloostri rajasid. Ühel hetkel juhtis kapten meie tähelepanu delfiinide parvele, kes olid ilmselt saabunud Iirimaa rannikuvetesse Atlandi ookeani lõunapoolsematest piirkondadest.

Enne Skellig Michaeli rohkem kui tuhandeaastatest trepiastmetest muistsete mungakongide juurde ronimist pidas saarel töötav instruktor meile põhjaliku ohutusalase loengu. Skelligile olid saabunud ka laevad teistest Kerry krahvkonna sadamatest pärit turistidega, kai ääres torkas silma spetsiaalselt „Star Warsi” fännidest turistide kohaletoomiseks mõeldud alus Force Awakens. Noid fänne võis ka hiljem saarel näha lasermõõku imiteerivate mänguasjadega vehklemas. Kuna olin üsna tüdinud kaasulmikute süüdistustest liiga aeglases kõndimises, otsustasin vähemalt ronimises neile silmad ette teha ja jõudsin mööda ajahambast puretud ning ümbritseva looduse ja üksteisega osaliselt omavahel kokkusulanud kõrgeid ning järske trepiastmeid mööda esimesena Skellig Michaeli tippu kivist mungakongide juurde. Ronimine oli siiski tugevat füüsilist pingutust nõudev ja vajas paari hingetõmbepausi. Saare tipus, kust avanes ka vaade asustamata Little Skelligi saarele, rääkis giid meile kloostri ajaloost, viikingite rüüsteretkedest ja muudest sündmustest kuni kloostri sulgemiseni kirikliku tsentraliseerimispoliitika käigus 12. sajandil. Tänapäeval pooleldi asustamata saare tiivulised põlisasukad – kajakad ja lunnid – end inimestest hirmutada ei lasknud ning turistidest eemale ei hoidnud.

Järskudest trepiastmetest tagasi alla ronimine võttis mult siiski rohkem aega ja tagasi Caherdanieli sadamasse suunduvale laevale oleksin peaaegu hiljaks jäänud. Koduteel nägime ka ühe saare kaljuseinal pesitsevat metsikute merelindude tohutusuurt kolooniat. Caherdanielis hüppasid laevakoerad omaalgatuslikult merre ja ujusid kaldale, kahejalgsed reisijad aga ronisid omal jõul sadamakaile. Saabus Morris oma kaubikuga ja viis meid pärast poekülastust ühes teelasuvas väikelinnas tagasi Skelligside Apartmenti. Uueks kohtumiseks Cahersiveeni sõbralike pubipidajatega olime liiga väsinud ja läksime varakult magama.

21. augusti hommikul oligi saabunud aeg kauni ja mägise Kerry krahvkonnaga hüvasti jätta. Atlandilt saabunud pilved muutsid ilma võrreldes eelmiste päevadega vihmasemaks ja tuulisemaks. Morris viis meid oma kaubikuga tagasi Cahersiveeni bussijaama, kust algas teekond Iiri Vabariigi suuruselt teise linna, saare lõunarannikul asuva Corki poole.

Cork

21. augustil kordasime osalt oma üle-eelmise kuupäeva teekonda vastupidises suunas: bussiga Cahersiveenist Killarney’sse, sealt rongiga Malloy’sse ja ümberistumise järel Corki. Taas uus linn, uus ööbimiskoht ja meeleheitlik tormamine läbi kaootilisest liiklusest tulvil tänavate kiireltkõndivate kaaslaste sabas, käe otsas veetud ratastega reisikohver hoogsast liikumistempost tänavakividel rappumas. Corkis asus meie üürikorter kummalises nelinurkses siseõuega hoones, mille esimesel korrusel paiknesid erinevad meditsiiniasutused, kõrgemal aga erakorterid.

Ega Corkist palju rääkida polegi. Hulkusin vanalinnas, kus paiknes rohkelt põnevaid mitme sajandi vanuseid maju. Kuulsalt väikepoodide tänavalt Saint Patrick Streetilt ostsin uue vihmavarju, kuna eelmise oli tugev tuul Kerry rannikul ära lõhkunud. Õhtul suundusime Rob Roy nimelisse pubisse ja sealt tagasi üürikorterisse. 22. augusti hommikul jätsime Corki selja taha ja suundusime taaskord Iiri saare põhjaossa – sedapuhku Belfasti, kus algas samal päeval algas EuroCon.

Belfast

Belfasti jõudmiseks pidime kõigepealt sõitma rongiga Corkist tagasi Dublinisse ja sealt trammiga teise raudteejaama. Kui Iiri Vabariigi rongiliiklust käitab riiklik ettevõte nimega Iarnród Éireann, siis Dublini ja Belfasti vahel opereerib mainitud Iiri riigiettevõtte ning Northern Ireland Railwaysi ühisettevõte Enterprise. Võrreldes Iarnród Éireanni rongidega on Enterprise’i omad veel eriti kitsad ja ebamugavad.

Riigipiiri (kus halvemal juhul paikneb lähitulevikus okastraataed ja möllab taaspuhkenud relvastatud konflikt) ületamist polnud rongiaknast välja vaadates võimalik tajuda. Ainsana andis sellest märku Telia poolt mu nutitelefonile saadetud SMS: „Tere tulemast Suurbritanniasse!” Sarnased tekstisõnumid said ka mu kaaslased. Olime jõudnud kunagise maailmariigi territooriumile, kus rahaühikuna maksavad endiselt naelsterlingid ja mis ähvardab oma ebapädeva juhtkonna all käkaskaela Euroopa Liidust välja pudeneda ning väikese naaberriigi Iirimaa kaootilisse veekeerisesse kaasa kiskuda.

Raudteeremondi tõttu olime sunnitud Newry piirilinnas rongilt lahkuma ja asendusbussiga Belfasti poole sõitma. Kui vabariigi poole linnades oli torganud silma Euroopa Liidu ja vikerkaarevärvides LGBT-lippe, siis Newry’s lehvisid kõikjal Briti Union Jackid, Inglise Püha Jüri lipud ning nende kõikvõimalikud kombinatsioonid. Kõik see jättis üsna pahaendelise mulje, sümboliseerides justkui kahe maailma kokkupõrget kohas, millest võis lähitulevikus kujuneda Euroopa Liidu välispiir. Nagu hiljem teada sain, polnud lipukampaania näol siiski tegu hiljutistest sündmustest tuleneva arenguga, vaid iga kolmanda laternaposti otsa lipu tõmbamine on Põhja-Iiri protestantidel kombeks olnud juba päris pikka aega.

Kui buss Newry’st väljus ja Belfasti poole suundus, võis künkanõlval märgata ka meenutust 1998. aastal lõppenud relvakonfliktist: kulunud ja päevinäinud loosungit: Stop strip-searching of republican prisoners!

Kui Dublin ja Cork olid jätnud värvikireva ja elurõõmsa mulje, siis Belfast tundus esmapilgul industriaalsem ning hallim, ka kõrghooneid on siin märksa rohkem kui vabariigi-poolsetes linnades. Tol päeval me Euroconist osa võtma ei jõudnud, vaid suundusime kohe ööbimiskohta. See asus keskklassi protestantide eramurajoonis, mille tänavad on (sarnaselt Newry omadele) tihedalt heisatud lippe täis. Majaseintel võis näha ka Iiri-vastaseid ja muid Briti patriotismile üleskutsuvaid poliitilisi loosungeid. Tolle linnaosa tänavad oma eramajade ja aedadega on üksteisest raskesti eristavad ning kandsid kohati ka sarnaseid, ilmselgelt protestantlikust kristlikust traditsioonist inspireeritud nimesid: Knock Eden Park, Knock Eden Crescent jne.

Suundusin üürikorterist veinipoodi otsima ja läksin kaaslastest mõneks ajaks lahku. Õhtune Belfasti agul tundus tõesti kuidagi närviline ja pahaendeline: inimtühjad tänavad ning üksikud kurjalt signaalitavad sõiduautojuhid. Mõtlesin, et kas õhus valitseva pinge näol on tegu vaid mu ettekujutusega või on piirkonda aastakümneid lõhestanud konfessionaalne konflikt silmapiiril terendava Brexiti tõttu kohe taaspuhkemas. Veinipoe leidsin ma igatahes üles ja mõtlesin üürimajja naasta, ent hakkasin ühel hetkel selle täpses asukohas kahtlema – ühetaoliste tänavate võrgustik oli mu ruumitaju sassi löönud. Helistasin Ojale ja küsisin talt täpset aadressi, mida ta ei teadnud. Seejärel helistas mulle Makke ja suunas mu kogemata hoopis kohalikule poetänavale. Eksliku teejuhatuse tõttu eksisin öises agulis ära ja trampisin seal mitu tundi ringi, kuni pärast südaööd tagasi üürimajja jõudsin.

Põõnasin taaskord pikalt, jalutasin kesklinnas asuvasse Hiltoni hotelli, mis oli EuroConi toimumiskohaks ja registreerusin osavõtjate sekka. Tol päeval jõudsin ka oma ainsale ettekandele EuroConil, mis polnud üllataval kombel üldse seotud ulmega – Radoslaw Koti Capital Ships Lost, milles oli juttu allveearheoloogiast ja lipulaevade vrakkide uurimisest. Ettekande ainsaks seoseks üritusega oli toimumiskoht Belfast, mis oma rohkete laevaehitustehastega on olnud paljude merendusajaloo jaoks oluliste laevade, sealhulgas kurikuulsa Titanicu, valmimiskohaks.

Kesklinnas viibides võisin mõista, et mu esialgne sünge mulje Belfastist oli olnud pigem petlik. Tänavatel kihas lõbus elu ja erinevalt meie üürikorteri asukohaks olevast agulist ei torganud kusagil silma lippe ega poliitilisi loosungeid, ka olid linnatänavate sildid paralleelselt iirikeelsed. Tol päeval jõudsin külastada ka Belfasti suurt raekojahoonet, mida ümbritses park rohkete 20. sajandi algusest pärit Briti impeeriumi au ja kuulsusega seostuvate monumentidega.

Laupäeval, 24. augustil, otsustasin omal käel Belfastiga põhjalikumalt tutvuda. Eriti suurt huvi pakkus mulle Põhja-Iiri konfliktiga seonduv: poliitilised seinamaalid, katoliiklaste ja protestantide elurajoone eraldanud „piiritarad” jne.

Kõigepealt jalutasin raekotta ja tegin tutvust sealse muuseumiga. Raekojast lahkudes jäin mõtlema, kuhu küll edasi minna, kui äkki astus mu juurde üks kohalik ja küsis, kas soovin osta pileti ringsõidule turistibussiga. Kuna lõputult aega Belfastiga tutvumiseks mul niikuinii polnud (pidime järgmisel päeval Derrysse edasi sõitma), nõustusin ettepanekuga ja leidsin end varsti kahekordsest turistibussist.

Tegu oli hop-on/hop-off tüüpi tuuriga, kus oli võimalik suvalises peatuskohas bussi pealt maha tulla, natuke oodata ja lasta tunnike hiljem end samal bussil uuesti üles korjata. Meile linna tutvustanud giidiks oli lõbus blond noor neiu, kes vahepeal ka mikrofoni iiri rahvalaule laulis.

Esimeseks peatuseks oli Titanicu muuseum, kus ma ka lühikeseks ajaks bussist maha tulin, ent rahvast tungil täis muuseumi sisenema siiski ei hakanud. Titanicu üle on Belfasti elanikud üldse kummaliselt uhked, justkui olnuks oma esimesel ookeaniületusel uppunud auriku ehitamise näol tegu tohutu kangelasteoga. Nii näiteks asub sadamapiirkonnas terve Titanicule pühendatud linnaosa. Kinniste väravate taga asuva Stormonti mõisa nime all tuntud Põhja-Iirimaa valitsushoone ümber tegi buss mitu tiiru, ent turistidel seal bussist maha minna ei lubatud. Edasi viidi meid ülikooli ja botaanikaaia juurde, nägime ka protestantide ning katoliiklaste aguleid, seinamaale ja piirdetara.

Õhtul jõudsin tagasi Hiltoni hotelli, kus EuroCon juba lõppema hakkas. Järelpeol hotellibaaris suhtlesime erinevate ulmefännidega Iirimaalt, Rootsist ja mujalt ning kutsusime neid ka Estconile. Nende hulgas olid ka kaks Eestist pärit neiut, kes polnud kuulnudki Eesti Ulmeühingust, Estconidest ega muust ja esindasid endale teadaolevatel andmetel EuroConidel ainsana Eesti ulmefänne.

Hiline kellaaeg nõudnuks ööbimiskohta naasmist, ent rahvusvaheline ulmikute seltskond osutus ääretult lõbusalt ja üks neist, umbkaudu neljakümneaastane lõbus ning külalislahke iirlane tegi viljatuid katseid mind viskist surnuks joota, keeldudes samas meie ööbimiskohta külla tulemast („Ma saaksin seal linnaosas oma katoliikliku aktsendi pärast peksa, ehkki olen tegelikult ateist. Kui tahad, otsi siit linna pealt mulle üks sõbralik katoliiklaste pubi”). Lõpuks lahkusin siiski Hiltonist ja kõndisin lähedalasuvasse raudteejaama, kust tellisin spetsiaalse taksofoni abil endale takso ning sõitsin ööbimiskohta.

25. augustil läksime raudteejaama ja asusime teele Põhja-Iirimaa suuruselt teise linna Derry poole (mille ametliku nime Londonderry kasutamisega võivad kaasneda ebameeldivad kõrvalnähud).

Derry

Juba rongisõidu ajal hoiatati meid Facebooki kaudu ühe Eesti sõbra poolt, et protestantidest kolonisaatorite pandud linnanime kasutamine avalikus vestluses võib Derrys lõppeda peksasaamisega. Nimelt olid inglased 17. sajandil lisanud linna varasemale nimele eesliite London, mis tänapäeval valdavalt katoliiklastest Iiri-meelseid linnaelanikke üsnagi närvi ajab.

Meie seekordse üürikorteri ümbruses vihjas kõik tugevale Briti-vastasusele. Tänavatel oli näha vasakäärmusliku Iiri Vabariikliku Sotsialistliku Partei loosungeid ja sümboolikat, üleskutseid IRA poliitvangide vabastamiseks, Palestiina lippe ning muud säärast. Suundusin 17. sajandil esimeste protestantidest kolonistide poolt ehitatud müüriga ümbritsetud vanalinna uurima.

Õhtusöögile lähedalasuvas pubis järgnesid kummalised sündmused. Algul ei saanud teenindajad mu Eesti deebetkaarti tööle ja pidin pikalt kuulama nende kõrvumurdva iiri aktsendiga arusaamatuid seletusi. Lõpuks sain arve makstud ja suundusin teispool tänavat olevat linnamüüri lõiku ning sealseid muuseumieksponaatidest kahureid uurima. Äkki nägin üht meest pubi ukse taga karjumas: „Miks kuradi pärast sa ütlesid selle linna kohta Londonderry? See linn on Derry!” Tegelane oli ilmselt pubist välja visatud ja sööstis hoogsalt teda tagasi hoidnud turvameeste poole. Arvasin hetkeks, et nüüd saabki keegi selle linnanime pärast peksa, ent nii kaugele sündmused tol õhtul siiski ei arenenud.

Pärast eelmist halvastimagatud ööd Belfastis tundsin kohutavat väsimust ja otsustasin ööbimiskohta unele suunduda. Pubist natuke eemal võis näha mitmekümnepealist umbkaudu põhikooliealiste laste kampa üksteise pihta veepudeleid loopimas, ülejäänud tänavad olid aga sel varasel õhtutunnil täis purjus ja agressiivselt mõjuvaid isikuid. Ilmselt oli sel üldisel meeleolul mingi seos jalgpalliga. Ehkki jõudsin varakult voodisse, kimbutas halb uni mind järgmiselgi ööl.

26. augusti hommikul lahkusime Derryst. Derry ajaloolisest vanalinnast jäi huvitav mulje ja lahkudes oli mul siiralt kahju, et aja- ja unepuudus mul selle linnaga põhjalikumalt tutvuda ei lubanud.

Drogheda, Knowth ja Newgrange

Sõitsin kogemata tagasi Belfasti liiga varase rongiga (sest sain Oja jutust valesti aru) ja pidin sealse raudteejaama pubis tükk aega ootama, kuni kaaslased mulle järele jõuavad. Kulutasime ära viimased Briti mündid (mida väidetavalt ei saavat Eesti pankades lahti vahetada) ja suundusime rongiga oma viimasesse sihtpunkti – Dublinist põhja pool asuvasse umbes Pärnu-suurusse Drogheda väikelinna

Drogheda on üks kummaline ja vastuoluline koht. Ka siin on ajalooline vanalinn (mille osa hoonestust ulatub tagasi keskaega), samuti on linnake tuntud Oliver Cromwelli korraldatud piiramise ja veresauna tõttu Inglise kodusõja ajal. Drogheda lähedal asuvad erinevad neoliitikumist pärinevad kivirajatised. Tänapäeval paistab Drogheda silma anomaalselt kõrge kuritegevuse taseme poolest (teine koht Euroopa Liidus Birminghami järel), mille peamisteks põhjustajateks on kaks konkureerivat narkojõuku.

Raudteejaamas rongilt maha tulles jättis parkidesse ja rohelusse uppunud Drogheda esmalt malbe mulje. Ootamatud raskused tekkisid aga seoses väidetavalt linnapiiril asuva ööbimiskohaga – Airbnb-s olid antud valed koordinaadid, nii et otsitud kohast me seda ei leidnud. Sel hetkel võisime esmakordselt näha, et pätid on kohalikud täiesti ära hirmutanud – kui püüdsime ühe vanema naisterahva käest teed küsida, kõndis too igaks juhuks sõnagi lausumata kiiresti edasi, justkui kartes nelja habetunud võõra suhtluskatsele vastata.

Viimaks õnnestus meil siiski takso tellida ja leida ööbimiskoht hoopis teisest linnaservast. Tegu oli talumaja kõrvalhoonega, mis haises rõvedalt hobusesõnniku järele, samuti puudus seal normaalne pesemisvõimalus.

Tolleks õhtuks oli meie reis kestnud kaksteist päeva. Drogheda ööbimiskohta jõudmine oli minu jaoks teatud määral murdepunktiks – rohkem ei suuda, tahaks olla kuskil korralikus linnakorteris, ennast pesta ja välja magada. Loodetud puhkuse asemel pidin taas hakkama kiirustavate kaaslaste sabas sörkima, et lähimasse pubisse ja toidupoodi jõuda. Maanteeserva mööda lipates ja vastutulevate autode eest põigeldes kaotasin kiirustajad varsti silmist ning tundsin ühel hetkel meeleheitest haaratuna, et tegelikult võiks mõni neist autodest mulle ka otsa sõita – saaksin vähemalt kohalikku haiglasse, rahulikult magada ning süüa.

Lõpuks leidsin siiski jooksikud üles ja naasime pärast poekülastust oma haisvasse ööbimiskohta. Et norskavad kaaslased mul magada laseksid, pidin kasutama kõrvatroppe. Ühe neist toppisin kogemata liiga sügavale kuulmekäiku ja sain selle kätte alles järgmisel päeval, kui kõrv põletikuliseks muutus ning metsikult vaiku eritades tropi endast välja tõukas. Siiski õnnestus mul tol ööl korralikult välja magada ja juba järgmisel päeval suundusime uurima lähedalasuvaid neoliitilisi muistiseid.

27. augustil viis takso meid külastuskeskusse, kust edasi suundusime ekskursioonile 5000 aasta vanuste ümara kujuga Knowthi kääbaste juurde, mis pealtnäha kääbiku-urge meenutasid. Sealt viis teine buss meid umbkaudu sama vana Newgrange’i hauamonumenti vaatama. Sealsest uksest ma kahjuks sisse ei mahtunud, nii et Newgrange’i sisemus jäi mul nägemata.

Pärast neoliitiliste monumentide külastamist naasime Droghedasse. Tegin jalutuskäigu läbi linna, pildistades kirikuid, vanu kindlustusi ja muid huvitavaid kohti.

Õhtu poole hakkas meeleolu Droghedas kuidagi ärevaks kiskuma. Linnatänavail võis näha liikumas relvastatud eripolitsei Garda Regional Support Uniti maastureid (Iirimaal politsei aset täitev Garda Síochána üldjuhul relvi ei kanna). Avastasin, et ei saa mingil põhjusel oma telefoniga kohalikele numbritele helistada ega taksot tellida, mistõttu läksin ühte pubisse, tellisin klaasi  siidrit ja palusin baarmenil endale takso tellida. Taksoraadiost kuulsin linnakest haaranud ärevuse põhjusest – lähedalasuvas külas oli samal õhtul üks jõuguliige maha lastud ja kardeti uut vägivallalainet.

Kobisime unele, et järgmisel hommikul tagasi Dublini lennujaama sõita ja koju lennata. Magasin kohutavalt halvasti ja kogesin senitundmatut tüüpi uneparalüüsi – justkui oleks nähtamatu isik mind kägistanud. Ehk oli tegu eelmisel õhtul tapetud gängsteri vaimuga. Paralüüsi taandudes pikutasin mitu tundi sõnniku- ja higihaisuses ruumis ning mõlgutasin nukraid mõtteid kodus eesootavast segasest elust, kuni kell pool seitse sai ning oligi aeg lennujaama poole suunduda.

Ja tagasi koju…

28. august möödus põrgulikult närvesöövalt. Algul hilines meid Drogheda bussipeatusse tagasi viima pidanud takso, siis hilines omakorda liiklusummikute tõttu Dublini lennujaama suundub buss. Vahepeal olin üsna veendunud, et jäämegi Tallinna lennukile hiljaks ja ees seisab lisakulutusi sisaldav kojulend Riia või Helsingi kaudu.

Lõpuks jõudsime siiski lennukile ja Eesti aja järgi kell 14:35 olimegi Tallinna lennujaamas.

Kokkuvõttes oli see kahe nädala pikkune reis natuke väsitav, aga siiski huvitav kogemus.

Ulmkonnakroonika 09/19

Ulmestaar: Valentin Abramov

Sündisin Eestis, niipalju kui ennast mäletan, rääkisin vabalt nii vene kui eesti keeles, ehk siis need on mul mõlemad samal – emakeele – tasemel. Lõpetasin Gustav Adolfi Gümnaasiumi füüsika-matemaatika eriklassi, seejärel TRÜ füüsikaosakonna füüsik-teoreetikuna. Järgnes töö Tartus Füüsikainstituudis, kus sai kaitstud ka füüsika-matemaatika kandidaadi kraad (mis vastab tänapäevasele lääne doktorikraadile). Pärast NSVL lagunemist sai vaikselt otsa ka Füüsika Instituut (Moskva rahad kadusid ja noor Eesti Vabariik ei suutnud suurt instituuti üleval pidada) ja paljudel füüsikutel tuli otsida uusi töökohti. Minul suuri probleeme ei olnud – kuna olin nagunii üsna tugevalt seotud arvutustega ja arvutustehnikaga, pöördumine IT poole ei olnud suureks probleemiks. IT-ga tegelen siiamaani.

Juba kooliajal hakkasin tegelema elektroonikaga – algul taskuraadiod, lõpuks TV kaugvastuvõtt. 80. aastate alguses vaatasin Tartus Soome TV-d. Tõsi, levi oli üsna ebaregulaarne ja vaadata sai vast umbes ühel neljandikul päevadest aastas. Oli ka muid huvialasid, nagu astronoomia, mitte professionaalne, aga tänu füüsiku haridusele siiski veidi enam kui populaarteaduslik. Seega haridus, töö ja huvid formeerisid üsna tehnilise ja teadulikku laadi mõtlemise, suure huviga ka erialast väljas olevate teaduslik-tehniliste küsimuste vastu. Selge, et suurt huvi pakkusid (juba keskkooliajast) sellised populaarteaduslikud ajakirjad nagu "Знание - сила" (Teadmised on jõud") ja "Техника - молодежи" ("Tehnika - noorsoole"). Neist ajakirjadest tuleb veel juttu hiljem.

Õppisin lugema üsna varakult – juba enne kooli lugesin vabalt eesti ja vene keeles, lemmikraamat oli „Totu seiklused“ (koos teise osaga „Totu Päikeselinnas“). Enne kooli sai loetud ka võib olla mu elu kõige olulisem raamat - Jakov Perelmani "Занимательные задачи и опыты" (Põnevad ülesanded ja katsed), sest see ilmselt määras minu mõttelaadi ja ka elukutse. Igatahes katseid elektriga tegin juba siis, kui õppisin esimeses klassis.

Mõnes mõttes kvalifitseeruvad ka Totu suurepärased raamatud ulme valda :) Aga päris ulme juurde viisid mind siiski vist filmid. Enne kooliminekut nägin 1959. aastal välja tulnud filmi "Astronaudid" (Lemi samanimelise romaani järgi) ja see film jäi väga teravalt meelde. Paar aastat hiljem (olin siis esimeses või teises klassis) tuli suurepärane film "Планета бурь" (Tormide planeet), mis samuti jäi väga hästi meelde. Aga raamatutest huvitasid 8-12 aastast poissi eelkõige muidugi seiklusjutud (Nahksuka jutud, Mayne Reid ja muu säärane). Kuni komistasin Strugatskite raamatule "Purpurpunaste pilvede maa". Kusjuures ma ei mäletagi, kummas keeles (kas eesti või vene) see raamat mulle kätte sattus. Haapsalu linna lasteraamatukogu oli otse kooli kõrval, kodu oli vaid mõnisada meetrit edasi, seetõttu jalutasin raamatukogust mööda igal tööpäeval vähemalt kaks korda. Ja mitte ainult mööda, vaid pidevalt astusin ka sisse, ja kuna olen kakskeelne, vaatasin raamatuid nii eesti kui vene keele osakonnas. Siiski alguses lugesin vist eesti keeles, sest millegipärast on väga hästi meeles eestikeelse väljaande kaas - purpurpunane kera ja selle ees kaks inimkuju sinistes skafandrites.

"Purpurpunaste pilvede maa" tuletas meelde filmi "Tormide planeet", kuigi need pole omavahel seotud, ainus ühisosa on lend Veenusele. Aga pärast seda hakkasin pöörama palju suuremat tähelepanu "ulmele". Mõnes mõttes murranguliseks osutus Georgi Martõnovi triloogia "Звездоплаватели" (Tähelendurid). Leidsin selle venekeelsest osakonnast (eesti keelde seda minu teada tõlgitud ei ole). Sellest ajas saadik otsisin ulmet juba sihikindlalt ja kuna vene keeles oli ulmet rohkem, kaldusin rohkem ka venekeelsete raamatute poole. Aasta oli siis kuskil 1964, ehk siis olin neljandas või viiendas klassis. Lemi "Astronaudid" tuletas juba selgelt meelde mõni aasta varem nähtud samanimelist filmi - see film oligi tehtud üsna täpselt raamatu järgi. Aga lugesin ka eesti keeles. Huvitaval kombel "Tigu nõlvakul" (jälle Strugatskid) lugesin esimest korda jällegi eesti keeles (ülikooli ajal Loomingu Raamatukogus), vene keeles oli seda ülimalt raske saada. Alles jupp aega hiljem sain lugeda ka venekeelset originaali ja suure üllatusega avastasin, et Loomingu raamatukogus oli vaid pool raamatut.

Keskkooli ajaks kolisime Tallinna, raamatukogud muutusid, aga esmahuvi oli selgelt ulme. Ja vene keeles oli seda pealinnas (tolle aja kohta) väga palju - ainuüksi mitmekümneköiteline "Библиотека современной фантастики" oli kuldaväärt. Palju oli ka muid ulmesarju. Ja lugemiseks läks kõik, mis kätte sattus, autorite geograafia järjest laienes. Aga pikapeale (seda oli eriti märgata pärast ülikooli lõpetamist 1976 aastal) oli järjest raskem leida midagi lugemiseks - enamus, mis kätte sattus, oli juba loetud :) Tol ajal olid omajagu abiks eelpoolmainitud ajakirjad "Техника молодежи" ja "Знание - сила" (ja ka mõned muud), kus regulaarselt avaldati ulmet.

Pärast NSVL lagunemist hakkas massiliselt levima kõikvõimalikke VHS kassette (ka ulmefilmidega), ja venekeelseid ulmeraamatuid (nii tõlkeid kui originaale). Avastasin enda jaoks palju uusi ulmekirjanikke (Philip Farmer, Roger Zelazny, Sergei Lukjanenko, Aleksandr Gromov ja palju teisi). Samas oli ka väga palju vahtu, mille lugemisele raisatud ajast oli tagantjärgi kahju. Raamatuid oli saadaval nii palju, et pikapeale hakkas tekkima juba kerge tüdimus, eelkõige just selle vahu pärast. Ilmselt liikus palju rohkem ka ingliskeelset ulmet, kuid üheksakümnendatel minu inglise keel ei küündinud raamatute lugemiseni.

Mida loen praegu? Tõtt öelda, pole ulmet üsna ammu lugenud (kuigi oma lugemisjärge ootab Tuuli Tolmovi "Neetud taevakivi", millegipärast romaani kirjeldus köitis tähelepanu). Nimelt kusagil aastatuhandevahetuse kandis pöördus mu huvi järjest enam ulmefilmidele. Selleks oli kaks põhjust . Esiteks, raamatuid oli juba liiga palju ja neist tekkis kerge tüdimus. Teiseks põhjuseks oli internet - siis sai interneti avarustest juba otsida ja ka alla laadida filme. Kõigepealt algasid oma lapsepõlve lemmikute "Astronaudid" ja "Tormide planeet" otsingud. Peab ütlema, et need otsingud võtsid palju aega ja esimesed kättesaadud versioonid olid ikka väga kehva kvaliteediga. Nende otsingute käigus sattus aga kätte palju vanu NSVLiidu ulmefilme. Eredaim näide on 1967. aasta film "Туманность Андромеды" (Andromeda udukogu"), mille teine osa jäigi filmimata. Pikapeale hakkasin jahtima ka vanu välismaiseid ulmefilme. Arusaadavalt oli noid ikka väga palju rohkem. Kätte sattusid ka Tarkovski "Stalker" ja "Solaris". Kahjuks puudusid nende filmide DVD väljaannetel eestikeelsed subtiitrid, ja kuna tolleks ajaks olin ma juba jõudumööda alustanud filmide subtiitrite tõlkimisega (aastal 2002 "The Last Temptation of Christ"), siis 2003 aastal tegin mõlemale filmile eestikeelsed subtiitrid. Kui lõpuks sain kätte hea kvaliteediga "Tormide planeedi", oli eestikeelsete subtiitrite tegemine enesestmõistetav, varsti said tehtud ka rariteetse "Andromeeda udukogu" tiitrid. Huvitav, et kui ma sain kätte "Astronaudid", siis mingil põhjusel (mida ma enam ei mäleta) jäigi see film eesti keelde tõlkimata. Ja vaevalt et ma selle töö ka nüüd ette võtan.

Väga huvitav tolle aja leid oli Moskva stuudio Laterna Magica 1990. aasta film "Искушение Б." (B. kiusatus), kus peaosa mängis Lembit Ulfsak. See film on tehtud Strugatskite filmistsenaariumi "Пять ложек эликсира" (Viis lusikatäit eliksiiri) järgi, mis omakorda on tihedalt seotud romaaniga "Хромая судьба" (Lombakas saatus). Ulfsaki kõrval on filmis plejaad Venemaa tippnäitlejaid ja loomulikult ma tegin sellele filmile eestikeelsed subtiitrid. Ma siiani naudin seda filmi, isegi subtiitrite tegemine ei suutnud tekitada tüdimust . Kahjuks pole see film Eestimaal populaarne, pigem vastupidi, see film on vähetuntud. Isegi Ulfaski eestikeelses vikipeedias on filmograafiast see film puudu :( Ja ei aidanud siin ei minu tõlgitud subtiitrid ega ka filmi propageerimine. Aga film on tõesti väga hea. Kui aga rääkida ulmefilmidest üldse, siis see on omaette väga lai teema, isegi kui piirduda NSVL/Venemaa filmidega.

Mis köidab raamatute juures? Palju erinevaid asju. Aga koheselt köidab hea keelekasutus, mis väga tihti on ühtlasi ka väga humoorikas. Näiteks võib tuua Strugatgskite "Понедельник начинается в субботу" (Esmaspäev algab laupäeval), mis oli mul lauaraamatuks ülikooli ajal ja ka hiljem, Füüsika Instituudi aegu. Siia võib lisada ka Aleksandr Gromovi "Запретный мир" (Keelatud maailm). Taoline romaan muidu süngevõitu Aleksandr Gromovilt oli minule täielik ootamatus, korra alustanud, ei jäänud pidama enne lõppu.

Kindlasti köidavad süžeelised keerdkäigud, mis on sügavama tagapõhjaga . Näiteks Roger Zelazny "Amberi kroonikad" või Philip Farmeri "World of Tires". Nende seeriate romaanid läksid ühe hingetõmbega. Samasse klassi võib panna ka Lukjanenko Vahtkondade seeria.

Väga köitev on nõndanimetatud научная фантастика (teaduslik fantastika). Selle alla jääb Suur osa Stanislav Lemi loomingust. Üks huvitav näide on Sergei Snegovi triloogia "Люди как боги" (Inimesed kui Jumalad), mis on kirjutatud aastatel 1966-1977 kosmoseooperi vaimus, aga vähesed teavad, et selle triloogia aluseks oli Snegovi lõpetamata väitekiri mitteeukleidilistest ruumidest. Triloogias kirjeldas ta mobiilsidet, holograafiat, arvutivõrke, tervislikku seisundit jälgivaid (ja vajadusel kiirabi kutsuvaid) GPS-ga varustatud käekelli jne. Ma polegi kohanud ühtegi teist ulmeteost, kus oleks ette nähtud ja kirjeldatud nii palju tänapäeval tavalist (aga kuuekümnendatel täiesti tundmatut) tehnikat.

Aga kõige tähtsam on sügavam tagapõhi, mis uurib inimese olemust. Tavaliselt saab sellest aru alles koos raamatu viimaste ridadega, ja mõnikord ka tunduvalt hiljem, raamatu ülelugemisel. Musternäiteks on siin Strugatskite "Пикник на обочине" (Väljasõit rohelisse) ja "Трудно быть богом" (Raske on olla jumal).

Siinkohal ongi vast paslik öelda, eelpool mainitud "Väljasõit rohelisse" ongi minu silmis parim ulmeraamat. Ja väga pikalt ja vaieldamatult parim. Juba Süžee on põnev ja paljulubav - tulnukatest jäänud Tsoon koos kõigi seal sisalduvate imedega. Sündmustik on põnev ja kaashaarav, väga sümpaatne (vähemalt minu silmis) peategelane. Juba see on piisav alus, et anda raamatule hea hinne. Aga siin on peidus üks palju olulisem moment, mis puudutab inimese olemust ja avaneb alles raamatu viimasel leheküljel. Ja kogu eelnenud tekst on vaid väga täpselt välja mõõdetud sissejuhatus küsimusele - kui tõesti saab täita ühe soovi, siis mis soov see oleks? See ei olegi triviaalne küsimus, ja kui jätta kõrvale ilmselgelt egoistlikud ja rumalad soovid, siis on väga raske minna kaugemale romaani viimasest lausest - Õnne kõigile, tasuta!

Kui tuli välja Tarkovski "Stalker", siis pärast esimest vaatamist olin ma pettunud ja vihane - mida tehti minu lemmikraamatuga! Jõuline ja tugev Redrick on muutunud mingiks pehmeks ebakindlaks inimeseks, pidevalt käib üks filosofeerimine ja targutamine. Alles tükk aega hiljem, kui ma olin filmi näinud juba mitmendat korda, jõudis lõpuks mu teadvusesse , et stsenaariumi autorid on needsamad Strugatskid, kadus silme eest udu. Raamatus on kuldkera, filmis tuba, mis täidab soove. Ainult et siin Strugatskid tegid sammu edasi - tuba täidab mitte teadlikult väljaöeldud soove, vaid neid, mis on inimesel kõige sügavamal peidus olev kõige salajasem ja suurem soov, mida ta teadlikult võib olla ei aimagi. See ülesanne on raskem, sest "hea" soovi täitmiseks ei piisa targast aga silmakirjalikust inimesest, see soov peab olema inimese olemuseks. Seega stalkeril tuleb tuppa minna mitte ise (sest ta ei pea ennast selle vääriliseks), vaid viia sinna keegi, kes on väärt sinna minema, kellel on sees midagi suurt. Ja Stalker viibki sinna Kirjaniku ja Teadlase, ja nende mõlema tegelase targutamine ja ka tegevus lõpuks näitavad, et Stalker ise on palju rohkem väärt minema sinna Tuppa, kui need kuulsused, keda ta sinna vedas. Aga ta ei lähe, sest tal on vastutustunne. Ta ei karda vastutust kui sellist, vaid seda, et ta salasoovid ei ole kõige õigemad, et ta pole seda väärt, ja otsibki "väärikamaid".

Mõningaid vihjeid sellisele lähenemisele on tegelikult juba raamatus. Arutades Barbridge-ga (kes olevat käinud kuldkera juures) toimunud kummalistest sündmustest, kõlab esmakordselt ka mõte, et "äkki see kera ei täidagi neid soove, mida sa ütled, vaid neid, mis on sul sisimas peidus". Romaani viimasel leheküljel ahastuses Redrick lausa palub mõtteliselt kera, et too ise leiaks temast midagi head, tema hinges peab ju midagi head olema! Filmis see tuba ongi selline, nagu raamatu Redrick palus. Tegelikult mitte päris selline - Redrick soovis, et temast leitakse head, aga me tegelikult ei tea, kas tuba otsib head või kõige salajasemat ja tugevat soovi, ja see ei pruugi üldse hea olla. Seega sinna tuleks viia sisemiselt väga puhas inimene. Kogu situatsioon on Stalkerile suur tragöödia, ja filmi lõpus on selge, et see pole kaugeltki esimene kord, kui ta kedagi sinna Tuppa viib, et kõik eelnenud katsed ebaõnnestusid ja et ta ilmselt teeb seda ka tulevikus.

Juba mitu aastat käivad kõlakad, et USAs tehakse romaani põhjal filmi või seriaali, 2017. a tuli välja isegi seriaali esimese filmi treiler, aga filmi ega seriaali siiani saadaval ei ole. Ja tõtt öelda ei oota ma sealtkandist ka midagi head, parimal juhul mingi tüüpiline Hollywoodi seiklus.

Järgmine raamat on eredaim juba üsna paljudest. Aga ikkagi eredaim, ja siin on jällegi tegu Strugatskitega - "Raske on olla Jumal". Mõnes mõttes sarnane situatsioon eelmise raamatuga - põnev süžee (inimesed incognito vähemarenenud planeedil), sümpaatne peategelane, põnevad sündmused. Aga tegelik mõte on sügavamal, kõrgemalt arenenud inimene on oma võimaluste poolest vähem arenenud ühiskonnas tõesti jumal. Paraku peab see "jumal" olema seal pealtvaataja, sest katsed viia ühiskond või üksikisik vägisi "helgesse tulevikku" on alati lõppenud halvasti. Paraku on olukordi, kus mittesekkumine ei ole võimalik, kui sa tahad jääda inimeseks. Kuigi romaan räägib erineva arengutasemega tsivilisatsioonidest, kehtivad samad reeglid ka inimestevahelistes suhetes - kedagi ei saa vägisi viia "helgesse tulevikku". Paraku väga paljud inimesed just sellega tegelevadki, püüdes muuta inimest oma arusaamade järgi "paremaks". Mingil hetkel inimene mõistab, et muuta saab ja peab vaid iseennast, teist inimest muuta ei saa. Siis saabub õnnis periood, kui ei sekkuta teiste inimeste eludesse, ollakse "vaatleja", säästes enda ja teiste inimeste närve ja psüühikat. Paraku, nagu igal asjal siin maailmas, on ka "vaatlemisel" omad piirid - paratamatult tuleb olukord, kus selleks, et jääda inimeseks, tuleb sekkuda. See aga ei tähenda, et hakatakse jälle mõjutama teisi inimesi ja sekkuma nende ellu. Ei, inimene lihtsal saab aru, et ka "mittesekkumine" pole absoluutne seadus ja sellel on omad rakenduse piirid. See piir on selgelt tunnetatav aga raskesti formuleeritav ja mõnikord on selle piiri leidmine väga raske. Kira surm ei olnud põhjuseks Rumata tegutsemisele, vaid viimane piisk, õlekõrs, mis murdis kaameli selgroo. Põhjus oli sügavamal, Rumata oli juba ammu tegutsemiseks valmis.

Ka sellest raamatust on tehtud kaks filmi ja mõlemad on paras pettumus. 1969. aastal saksa režissöör Peter Fleischmanni järgib üsna palju raamatut, kuid kogu sügavam sisu puudub. Peamine põhjus võib olla selles, et Fleischmann tahtis teha suurejoonest seiklusfilmi ja kuna ta oli üsna raske iseloomuga, loobusid Strugatskid lõpuks koostööst. Strugatskeid siin filmis on väga vähe. Teist filmi ma ootasin väga kaua, kuid ka see oli minu jaoks pettumus. 2013 valminud Aleksei Germani film näitab väga tõetruult keskaja räpasust ja pori, kuid Strugatskitest on siin väga vahe. Nagu mainis ühes intervjuus Boris Strugatski, German nendega ei konsulteerinud, tegi filmi ise. Samas oli ta kindel, et film tuleb hea. Film on tõesti saanud mõne preemiad, kuid Strugatskitest on asi väga kaugel.

Edasi läheb asi veidi raskemaks. Väga häid teoseid on palju ja esile tuleb tuua pigem autoreid. Tehnilise mõttelaadiga vanema põlve inimese jaoks on Stanislav Lem kindlasti esireas. Minu puhul juba kasvõi sellepärast, et film (ja hiljem ka raamat) "Astronaudud" andsid ühe esimestest olulistest tõugetest ulme poole. Aga see oli Lemi üks esimesi raamatuid, mida ta ise püüdis maha salata. Kõige tuntum teos on võib olla "Solaris", osalt võib olla ekraniseeringute pärast (eelkõige Tarkovski film), mis on kindlasti ka üks parimaid Lemi romaane. Aga mina paneksin üsna samale pulgale ka romaani "Eden", samuti kaks (tõenäoliselt vähetuntud) romaani, mis omal ajal jätsid väga tugeva mulje. Üks on "Niezwyciężony" (Võitmatu), mis räägib ristlejast Võitmatu, mis otsib kadunud ristlejat Condor ja satub kontakti aastatuhandeid vana masinliku (robotite) tsivilisatsiooniga, kus mõistuslik tsivilisatsioon oli hukkund ja allesjäänud robotid hakkasid arenema omapead. Algusest saadik läks areng kahes suunas - järjest suuremad ja võimsamad statsionaarsed robotid üheltpoolt ja järjest väiksemad, kuid vajaduse põhiselt järjest suuremateks ja võimsamateks pilvedeks liituma võimelised pisikesed robotid, "kärbsed". Evolutsiooniliselt võitsid "kärbsed" ja kui "Võitmatu" maandus, võeti seda "kärbeste" poolt kui vana rivaali, tuletati meelde ammuseid võitlusi statsionaarsete robotitega ning asuti tasapisi rünnakule. Inimesed ei saanud kaua aru, mis toimub, aga isegi kui nad aru said, pidid nad lõpuks taanduma. Teine romaan on Lemi üks viimaseid - "Fiasko", mis räägib väga traagiliselt ja pöördumatult lõppenud kontaktist võõra mõistusega. Väga sünge raamat.

Järgmisena tulevad meelde korraga kaks suurkuju - Roger Zelazny ja Philip Jose Farmer. Zelazny arvatavasti kõige kuulsam sari on Amberi seeria, mis on tänu Juhan Habichti suurepärasele tõlkele hästi tuttav ka eetikeelsele lugejale. Minu jaoks on see sari (eriti esimesed viis romaani) kindlalt Zelazny paremik. Olen seda lugenud mitmes venekeelses tõlkes ja loomulikult ka eesti keeles. Väga väärt lugemine on ka romaan "Lord of Light".

Jose Farmer kirjutas lausa mitu seriaali, kõige kuulsamad on vast "The world of Tiers" ja "Riverworld". Esimene neist kirjeldab tegevust "tasku-universumites", mis on loodud vastavalt nende loojate maitsetele ja soovidele. Need maailmad loonud Valitsejad, vana kustuva rassi viimased esindajad, kes suudavad rännata nende universumite vahel. Neid on tuhatkond, ja nad on enam vähem Päikesesüsteemi suurused. Ääretult põnev sari, niivõrd põnev, et kui mul ei õnnestunud leida sarja viimase romaani venekeelset tõlget, võtsin ette ingliskeelse, millest paraja vaevaga ka jagu sain. Teine sari on "Riverworld", kus üle planeedi voolab suur ja pikk jõgi. Kõik, kes saavad surma, ärkavad uuesti ellu mingis teises kohas jõe ääres. See on samuti väga huvitav sari.

Kui pöörduda uue põlvkonna Vene kirjanike poole, tuleb mul esimesena meelde Aleksandr Gromov koos oma süngete apokalüptiliste romaanidega. Tooks esile romaani "Мягкая посадка", (Pehme maandumine), kus inimkond satub Teise Jääaega, südasuvel on Moskvas tugevad miinuskraadid jne. Sellest on aga veel vähe, tekib uus rass, adaptandid, kes võival vabalt liikuda paljajalu -55 kraadi juures. Aga nad on adapteerunud ellujäämisega nii tugevalt, et neil on järel ainult ellujäämiseks vajalik ajutegevus, mingist kaastundest või eetikast pole juttugi, tavainimestel pole sealt midagi head oodata. Ääretult sünge maailm. Aga üks tegelastest nimetab seda olukorda veel "pehmeks maandumiseks". Ei tahagi mõelda, milline näeks siis välja "karm hädmaandumine". Selliste süngete romaanide foonil torkas eredalt silma humoorikas fantasy "Keelatud maailm". Eksisteerib mitu paralleelmaailma, meie Maa on üks nendest. Teatud nõiduse rituaalidega saab nende maailmade vahel liikuda. Paraku meie Maa on "keelatud maailm", millega ei tohi suhelda. Aga üks nõid uudishimust siiski teeb rituaali, mis avab korraks uksed meie maailmast nõia maailma, ja sinna satuvad endine tudeng koos lihtsa raskejõustiklasega, kes teenis endale leiba lõhkudes suure raudkangiga vanu tellismüüre. Muidugi algavad neil ääretult koomilised seiklused. Eriti vahva on stseen, kus nad on saavutanud kohalike lugupidamise, neid peetakse suurteks võluriteks, raudkang on aga imeline relv, millest lubatakse teha suurepärane mõõk. Seda protsessi on tulnud jälgima parimad kohalikud sepad ja mõned eriti valitud õpipoisid. Kõigepealt taovad nad suure raudkangi lapikuks, kuid see "mõõk" tuleb lõpuks umbes kolmemeetrine. Mehed on hädas ja ei tea, mida edasi teha, kohalikud aga jälgivad kõiki "võluprotseduure" suure huvi ja hämminguga, aga ei julge midagi küsida. See on romaani üks koomilisemaid stseene. Lõpuks leitakse väljapääs - nad teatavad, et hädavajalikud ja ülitähtsad nõidumisrituaalid on nüüd läbi ja kohalikud sepad võivad nüüd mõõku tegema hakata. Mida kohalikud sepad suure kergendustundega ka tegema hakkavad :)

Siinkohal pean tunnistama, et edasi läheb veel raskemaks, taevas on täis säravaid autoreid ja raamatuid sama tihedalt nagu Linnutee tähti. Kahtlemata on hetkel jäänud välja midagi olulist, aga need on autorid/teosed, mis esmajärjekorras meelde tulid.

Kirjanduskohvik: Steven Brusti fantaasiaraamatud

Sügishooaja esimeses kirjanduskohvikus oli kõne all Steven Brusti fantaasiaraamatud "Jhereg", "Yendi", "Taltos" ja "Draakon" (neid võib lugeda ka üksiti või kindla järjekorrata). Külas oli tõlkija Eva Luts, vestlust juhtis Mairi Laurik.

Pildistas Joel Jans

Õhtud eesti ulmega: “Kosmose pikk vari"

13. septembril algas Tartu kirjanduse majas (Vanemuise 19) Eesti Ulmeühingu ürituste sari “Õhtud eesti ulmega”, mis leiab aset iga kuu teisel reedel algusega kell 19.00. Esimene õhtu oli pühendatud Maniakkide Tänava ja Joel Jansi romaanile “Kosmose pikk vari”. Koos sellega tutvustati kirjastust Lummur ja sarja “Teaduse kaardivägi”. Autoritega vestles ulmekirjanik Heinrich Weinberg. Lühitutvustamisele tuli ka üks Pühaste õlu, mida lahke sponsor annab meile iga üritus proovimiseks terve kasti jagu. Ürituse lõppedes jätkus seltskondlik osa Õlleministeeriumi kaminasaalis traditsioonilise Tartu ulmefännide teise reedega.

Järgmise oktoobri teisel reedel, 11. oktoobril esitleme Veiko Belialsi koostatud ja tõlgitud venekeelsete autorite kogumikku “Raevu päevad”.

Pildistas Jaana Muna

Sügisene Räpina loomemaja

Ulmeautorid korraldasid Räpinas juba ei tea mitmenda kolmepäevase loomemaja. Kõik kohalviibinud kümme autorit andsid ulmekirjutamisele kõvasti pihta ning saak oli hea. Lõpetatud sai üks romaan ja terve hulk erinevaid jutte ning alustatud sai mitmeid uusi. Pärast kirjutamist sai ka kõvasti grillitud ja Hargla ning Mant mängisid kitarri ja laulsid kella neljani.

Pildistas Joel Jans

Tallinna ulmikute kolmas reede

Pildistas Riho Välk

Uudiskirjandus 09/19

Torm

Uwe Laub

Kogu maailmas sagenevad näiliselt seletamatud ilmastikunähtused. Siberis sulab pärast tohutut temperatuuritõusu igikelts. Hooned vajuvad kokku, ränki kahjustusi saavad teed ja linnad. Saksamaal laastab Berliini olümpiastaadionit võimas tornaado ning Hannoveris marutseb rahetorm. Arvukalt on hukkunuid ja vigastatuid. Austraalias põhjustab vee äärmuslik aurustumine ökosüsteemi peaaegu täieliku kokkuvarisemise.

Inimesi haarab paanika.

Algab võitlus armutu vaenlasega, kes ümbritseb meid kõiki …

Uwe Laub (1971) sündis Rumeenias ja kasvas üles Saksamaal. Ta on aastaid töötanud farmaatsiaalal, alates 2010. aastast eraettevõtjana. Teaduspõneviku „Torm” jaoks tegi Uwe Laub mitu aastat vajalikku eeltööd.

Kirjastus Ühinenud Ajakirjad

Tõlkinud Piret Pääsuke

382 lk

Petrovid gripi küüsis

Aleksandr Salnikov

Raamatut „Petrovid gripi küüsis“ on nimetatud ebatavaliseks armastusromaaniks. Lugu jälgib esmapilgul tavalise Jekaterinburgis elava Petrovide perekonna tegemisi enne aastavahetust, kui kogu pere jääb korraga grippi. Tempokas ja teravmeelses stiilis kirjeldatakse esmalt argiseid sündmusi, linnaelanikke ja nendega seotud juhtumisi, kuni vaikselt hakkavad perekonna kohta selguma nende hobid ja märksa ebatavalisemad asjaolud, pisut müstilised ja kriminaalsed.

„Petrovid gripi küüsis” pälvis 2018. aastal ühe Vene tähtsaima kirjanduspreemia, nn Rahvusliku bestselleri auhinna ja on üks viimaste aastate kiidetumaid ja müüduimaid vene romaane.

Aleksei Salnikov on sündinud 1978. aastal Tartus ning tema lapsepõlv on möödunud Tartus ja Uuralites (Svinovodtšeskis, Nižni Tagilis ja Jekaterinburgis). Salnikov on õppinud põllumajanduskoolis ning Jekaterinburgis asuvas Uurali ülikoolis ühe semestri kirjandust.

Kirjastus Tänapäev

Tõlkinud Erle Nõmm

303 lk

Aviaator

Jevgeni Vodolazkin

Noor mees ärkab haiglavoodis. Tal ei ole aimugi, kes ta on või kuidas ta sinna sai. Arst ütleb talle ta nime, aga ta ei mäleta seda. Ta ei mäleta midagi. Lootuses taastada enda unustatud minevik, hakkab Innokenti üles kirjutama killustatud mälupilte, mis viivad 20. sajandi algusaastate Peterburi, räägivad lapsepõlvest ja esimesest armastusest, jutustavad 1917. aasta revolutsioonist Venemaal ja sellele järgnenust. Aga kuidas suudab ta nii täpselt mäletada toonast aega – vestlusi, lõhnu ja hääli, kui kalendris on 1999. aasta ja mees on veel noor?

Jevgeni Vodolazkin, keda kutsutakse ka uueks Umberto Ecoks ja Venemaa Márqueziks, sündis 1964. aastal Kiievis ning elab Peterburis. Ta on vanavene kirjanduse, Venemaa keskaja ja folkloori ekspert ning erialateadmised on leidnud olulisel määral kasutust ka kirjaniku loomingus. Varasemalt on eesti keeles Vodolazkinilt ilmunud romaan „Lavr“ (2014), mis pälvis Venemaa maineka kirjanduspreemia Bolšaja Kniga ja Jasnaja Poljana auhinna. Vodolazkini teoseid on avaldatud enam kui 30 keeles.

Postimehe Kirjastus

Tõlkinud Liivia Anion

416 lk

Lõhenenud inimkond

John Scalzi

„Lõhenenud inimkond“ on maailmakuulsa „Vanamehe sõja“ sarja viies raamat.

Varasemad neli raamatut on nii või teisiti John Perry lood, siin aga tegutseb peamiselt ta sõber Harry Wilson, kes oma sarkasmi ja nutikusega Johnile sugugi alla ei jää.

Inimkond on lõhenemise äärel ja tegutseb salapärane vaenlane, kes püüab iga hinna eest seda lõhet süvendada.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Ats Miller ja Eva Luts

384 lk

Klaastroon 5: Tormide Impeerium

Sarah J Maas

"Klaastrooni" seeria jutustab Celaena Sardothienist, 18-aastasest palgamõrvarist Adarlani kuningriigis. Kui kuningas vangistab ta, võtab Celaena vastu kutse võistelda klaaskantsis teiste palgamõrtsukate ja varastega võimaluse eest teenida kuningriigi kangelasena ja saada nelja aasta pärast vabaks. Seeläbi loob ta ootamatud sidemed kaardiväe kapteni Chaoli ja Adarlani kroonprintsi Dorianiga. Aja jooksul tõmmatakse Celaena vandenõusse ja lahingutesse, mis viivad avastusteni nii kuningriigi kui tema enda kohta.

„Tormide impeerium“ on seeria viies raamat.

Verd voolab.

Unistused purustatakse.

Üks armee peab tõusma.

Palgamõrvarist kuninganna on tõotanud, et ei pööra oma kuningriigile enam selga. Eriti, kui tema võib olla ainus, kes suudab koguda armeed, et Pimedusevürst nende kõigi peale oma elajaid ei vallandaks.

Ent Erawan kasutab Aelini vastu tema minevikku, liitlasi ja vaenlasi. Nüüd, kus võimas õukond usaldab Aelini end juhtima ja tema süda on pühendatud sõdalasprintsile enda kõrval, mida – või keda – on ta valmis ohverdama selleks, et säästa oma maailma lõhki kiskumisest?

Kirjastus Pikoprint

Tõlkinud: Mario Pulver

751 lk

Reaktori juttudest 08/19 (Tõnis Hallaste)

Sooviksin alustada tähelepanekuga neile, kes on kõik need aastad lugenud mu jutukommentaare või arvustusi või muljetusi või kokkuvõtteid või milleks neid nüüd nimetada ("karvustuste" kauni mõiste on omale võtnud Jürka, sellele jäägu tema kaubamärk). Nimelt nendin, et seekord olen jätnud juttudele punktid panemata.

Mine tea, kas põhjused tunduvad inimestele enesestmõistetavad (ja et kommentaare pole seega vaja), aga teeks ikkagi omapoolse põhjenduse. Nimelt olen tundnud juba varemgi, et üks asi on see jutt, mille ma tekstile teen, milles räägin ühest või teisest asjast, kiidan või laidan või kirjeldan - edastan sõnutsi selle, mis tundub teksti juures põhiline.

Seejärel hakkan aga panema punkte kümnepallisüsteemis - ja selleks võtan hoopis teistsuguse mõttelise hoiaku. Ma kujutan ette mingit "objektiivset" skaalat, millele vastavat novelli paigutada. Skaalat, mida ei puuduta see, kuidas novell on võrreldes autori varasemate tekstidega või kuivõrd head on ideed või kuidas need on käsitletud - loeb ainult see, kuidas tekst vastab mingile väga hüpoteetilisele kunstilisele tasemele.

Ja oi, kuivõrd see sõltub kõhutundest ja meeleolust. Hea tujuga said 5-punkti-lood 8, halva tujuga vastupidi. Ja mul on juba argpükslik hindamisskaala või on leplik meel või ootused madalad - keskmisele panen 5 ja kui miski ületab madalaid ootusi, saab 6 või 7. Seetõttu võib tase olla seinast seina, aga punktid jäävad kõik 5-7 vahele.

Nagu näete, natuke oli see üks ebaloomulik tegevus niikuinii, mis ei anna selget pilti millestki muust peale minu meeleolu. Ja eriti nadi oli asi mu arust siis, kui tekstikommentaar ei peegelda punkte - kiidan mis kiidan ja siis pärast annan 2. Mida autor sellest arvama peab, kuidas tunnetama? Võiks ju öelda: savi. Aga siis võib küsida - mis mõte on sellisel vasturääkivustega arvustusel? Kui ma numbritega punkte ei pane, olen sunnitud selgemini ja teadlikumalt edastama oma arvamust. Kui panengi lõpuks 2 punkti, siis peab tekstki seda kajastama.

Aga jah, hästi väheke kahju vaid sellest, et ma selleni ei jõudnud, et oleks ühelegi tekstile andnud 10 punkti. Ent minu punktijagamise süsteemi järgi - tekst, mis olekski saanud 10, oleks selle ilmselt saanud seepärast, et päike paistab ja linnud laulavad. Säh sulle kriteeriume - tekstis pole olulisi kirjavigu, see vastab stiili poolest minu maitsele, on huvitava ideega, teostab selle idee hästi - aga mis kõige tähtsam, ma just sõin midagi oivalist ja meel on niiii hea. Eks näis, mis moel ja määral see mu muljetusi-kokkuvõtteid-kommentaare-arvustusi muudab. Loodetavasti ikka positiivselt.

Kõigepealt paar sõna Simsoni ja Ojala jutust "Masinatelt masinatele". Tegevus toimub vägivallatus utoopias. Mingi hetk saab end täis trimbanud valitsuse töötaja Jason telefonikõne Kindral Varhavenilt, legendaarselt julgeolekujõudude pealikult ja rahvuskangelaselt, milles öeldakse, et ta peaks seisma kindlal ajal kindlas kohas ja jälgima, kas midagi märkimisväärset juhtub. Kui ta sinna seisma läheb, näeb ta ühel hetkel, et ühistranspordi sõiduk, selmet aeglustada, kogus hoogu ja sõitis inimmassi, tappes muuseas ühe kuulsuse. Jason hakkab asjaolusid välja selgitama, mille jooksul selgub nii mõndagi Varhaveni, selle ühiskonna ja seda valitsevate tumedate tehnojõudude kohta.

Ma ei tea, kuivõrd sagedane on järgmine olukord, aga tundub ikkagi suht tüüpiline: keegi kirjutab mingi lühikese silmapaistva novelli (või on silma paistnud päris mitmega), püüab hiljem kirjutada pikema teose (kas avardada tolle ühe maailma või on täiesti uus tekst) ja tegemist on ebaõnnestumisega. Ei ole enam seda vitaalsust, kujutlusvõimetihedust... On vaid kohusetundlik püüd hakkama saada millegi veidi pikemaga, sest kõik näivad hindavat pikemat teksti rohkem.

On muidu tuttav? Mulle tundub kirjeldatud olukord sedavõrd eelduspärasena, et siinse teksti juures üllatas mind just selle seaduspära pahupidipööratus. Samade autorite eelmine Reaktoris ilmunud jutt oli mu meelest suht vähetõotav. Mõned natuke tüüpilised düstoopiaideed kokku kuhjatud ja dialoogiks muudetud. Sellest olen juba kirjutanud, nii et ma siin enam oma juttu ei korda. Aga mida minu silmad peavad nägema - samad autorid on kirjutanud palju pikema loo, tegevus samas maailmas - ja see pikem on parem kui too lühike. No ikka tükk maad parem.

Kui seda lühikest lugesin nagu mingit katset kirjutada nüüdisaja olulisematest tehnoloogiaprobleemidest rääkivat ulmejutukest, siis pikemas ("Masinatelt masinatele") on need probleemid paremini välja kirjutatud ja utoopia mõjub terviklikumana. Ideid on ikkagi rohkem kui jaksu või soovi neid välja kirjutada, aga siinkohal mõjub see kohati isegi huvitavalt. Kenasti on näidatud, mitte seletatud (show'itud, mitte tell'itud) - ei ole mingit pikka lõiku, milles antaks kogu täiega kogu selle maailma tausta. Selline entsüklopeedialõik ajaloost, mis paneb tegevuse seisma. Selle asemel räägitakse neist nähtustest siis, kui nendega kokku puututakse.

Tekst algab sellega, et no on alles idioodid, need puukallistajad, kes istutavad meeleheitlikult ebatõhusaid pärispuid, selmet leppida palju efektiivsemate tehnopuudega. Mõni jätkaks lõiguga, kus räägib nende puukallistajate ajaloost, suurematest tülidest-vaidlustest ja ühiskonnast, mis nende tekkeni viib. Aga seda kõike polegi vaja - piisab asjaolust, et sellised veidrikud on olemas ja et neid ei peeta tavaliseks, kohe saad pildi ühiskonnast ja selles valitsevatest arusaamadest. Kui see kõik olnuks välja kirjutatud, oleks kah adekvaatne ulmetekst, küllap ma ei kiruks selle olemasolu, aga ilma on palju parem.

Kohati see ütlematajätmine siiski ei tööta. Näiteks olin jälle rahul sellega, kui keegi mainib, et äkki on mingis olukorras tegemist "hulluks läinud liikumatuga" - kuna teadusulme erinevad vahendid ja troobid on üldjuhul väljakirjutamatagi selged, siis siingi täitis senine lugemus ja mõisteteadmine lüngad. Ulmefänn saab aru, täielik ulmevõhik (kellele igasugu muidu üdini harjumuspärased ulmeelemendid vajavad äraseletamist) ei hakka sellist teksti lugemagi. Aga isegi päris suur ulmefänn ei loe kuskilt välja, et tegemist on sedavõrd üldlevinud probleemiga, et lausa kuus miljardit inimest on otsustanud jätkata oma elu liikumatuna. Järelikult pole tegemist ühe võimalusega, kuidas jätkata elu selles utoopias, vaid väga suure sotsiaalse probleemiga. Vähemalt tõenäoliselt - kui suure protsendi moodustab kuus miljardit inimest tervest inimkonnast? Kas liikuvate arv on võrreldav või mitte? See jääb kõik hägusaks. Võib-olla polegi seda kõike vaja välja öelda, aga ma ise tundsin puudust. Huvitav motiiv jäi seetõttu ära ammendamata. Võib-olla saaks siin arvata, et liikumatute väga suur osakaal ühiskonnas on probleem, seega negatiivne asi, aga utoopias ei mõelda probleemide või negatiivsuse peale, mistõttu hoiti klappe silmade ees... mis on huvitav võimalus, aga siin kahjuks ei aimunud sellise motiivi teadlikku kasutust. Oli lihtsalt... veidi poolikult kujutatud idee.

Mulle meeldis loo temaatika. Selline vägivallatu ühiskond (milleks seda nimetada, lodevusutoopiaks? Mugavusdüstoopiaks?), mille rahulolev stagnatsioon tekitab arengule ja jätkusuutlikkusele orienteeritud masinates hirmu. Sellest aimuvad ka heaoluühiskonna järgmiste ja ülejärgmiste järkude reaalsed hirmud, seetõttu tegemist täitsa ajakohase teosega. Mulle meeldivad lodevusutoopiad, mulle meeldib neist lugeda, meeldib näha sellega kaasnevate probleemide pärast muretsemist. Teksti oli ka huvitav lugeda. Loen ja täitsa pikk teine, aga täitsa huvitav nagu. Võib-olla mulle lihtsalt niivõrd meeldib sellise maailma kujutamine. Või meeldiski mulle see väljajätteline stiil, pakkus ikka ja jälle avastusvõimalust. Teatavad motiivid olid kah päris head (masina surmahirmu teksti lõpus oli mu arust päris hästi kujutatud - seal muutus tekst mu silmis tükk maad paremaks senisest). Ja tegelaste dialoogid polnud sugugi kuivad - pigem näib, et kohati oli püüeldud mahlakust, mis mu arust läbinisti ei sobinud sellisesse vägivallatusse utoopiasse (ühiskonnas, kus keegi pole õieti oma silmaga näinudki kaklust, on veider, et üks tegelane sõimab teist "kuradi autist selline" - mulle ei mahu pähe, et füüsiline vägivald on mõeldamatu, aga verbaalne vägivald ei aja kulmugi kergitama).

Ometi oli tekstis päris parajaid kohmakusi, mis ei lase öelda, et vot, hea tekst, soovitatagu kõigile. Mingid pöörded või tegelaste järeldused on jaburalt lihtsad. Mulle meeldis, et ühiskonnale vastutöötava programmi nimi on Prometheus (ta mässas ka jumalate vastu inimeste hüvanguks, nii et suurepärane müüdikasutus). Mulle ei meeldinud aga, kuidas avastati, kes on programmi loonud - kui keegi on loonud teisedki programmid ja andnud neile teiste Kreeka jumalate järgi nimed (Zeus, Afrodite jne), siis ilmselgelt oli sama mees Prometheuse taga. Kas see on nii üheselt selge? Kas ainult Williams pani oma programmidele antiik-Kreeka jumalate nimed? Pigemini võiks ju arvata, et keegi teab seniste tehnoteenrite (või tehnojumalate) nimetamise seaduspära ja annabki taolise nime, sest nii on ennegi tehtud. Pole ilmne, et tegemist oleks Williamsiga, siin pole ka tegemist Williamsi süüdilavastamisega, on üksnes samale seaduspärale allumine. Mul on tunne, et tegemist on veidralt spetsiifilise etteheitega. Aga siiski, detektiivide järeldus mõjus stseenis endas väga kummaliselt. Kohmakusi on teisigi, veidi vähem spetsiifilisi. Tulevikuühiskonnas, mis ei tunne vägivalda (vähemalt püüdleb vägivallatuse poole) ja viimases stseenis võtab tüüp taskust välja relva... Tegemist on perekonnareliikviaga. Kas tal oli see juhtumisi kaasas või teadis ta, et seda oleks vaja?

Midagi oli ka kirjutustasemes, mis pani igatsema veidi suuremat keeleküpsust või paremat sõnaosavust. See on nii üleüldine etteheide, millele mul polegi väga häid negatiivseid näiteid kuskilt. Kuidagi näiteks pani enamat igatsema see, kui tegelane aina ütleb: "Aga ärge muretsege, võtke positiivselt." Kuidas teisiti, pole ehk minu asi öelda. Võib-olla peegeldada täielikumalt, kas tegemist on üksnes utoopiapõhise "mõtleme alati positiivselt"-arusaamaga, või ühe tegelase harjumuspärase ütlusega...? Kuidas teised sellisesse nõmedasse aina korduvasse vahekommentaari suhtuvad? Mind lugedes hakkas see lausung kuidagi häirima.

Kõigest hoolimata, hääd autorid, ärge muretsege, võtke positiivselt - mulle tegelt meeldis seda teksti lugeda küll. Kui keegi oleks lühema jutu järel öelnud, et autorid kirjutavad samas maailmas aset leidva palju pikema teksti, oleks ma ohanud ja peljanud. Aga tegelt oli päris tore. Masinahirm ja paljud muud motiivid olid täitsa osavalt välja kirjutatud. Lodevusutoopia/mugavusdüstoopia on hea teema, selliseid tekste võiks rohkemgi olla. Midagi tahaks enamat stiili poolest ja veel midagi, aga ootan uudishimuga, mis edasi tulema hakkab.

Ärge avage kirste

Maniakkide Tänav

Lugu algab ühest järelpärimisest - nõid pärib tuletõrjuja Ivolt ühe objekti kohta, täpsemini seal leidunud kasti või kirstu kohta. Kirstus peitus õel ja kättemaksujanuline deemon, kes kirstu avamisel vabanes - ja on asunud tapatööle.

Enne teksti avamist kogusin ennast, sest Maniakkide Tänav kipub neil päevil päris pikki jutustusi vorpima ja arvasin, et siitki tuleb mingi pikem asi. Aga ei, siuke nupuke pigem. Algul lugedes mõtlesin endamisi, et ühelt poolt igati maniakkidetänavalik tekst - hakkab kohe pihta dialoogiga, jätkub grotesksete veretöödega ja sisaldab omajagu huumorit (peamiselt musta) ja põrgulikke elemente, aga ka hakkamasaajaid peategelasi, kes kuuluvad lihtinimeste sekka. Ent midagi on ikkagi teisiti. Alguse poole oli siin mingi näpuharjutuselik mekk man - et kui see on tal hiljutine tekst, on see küll kuidagi kiiruga ja hoolimatult paberile loobitud. Ja siis jõuan lõpuni ja näen - 1995. Ilmselt siis kirjutamise, mitte tegevuse toimumise aeg.

Siin saaks teha juttu ühe autori kirjutajatee arengust kahe viimase teksti põhjal. Võikski teha, sest noh, see "Ärge avage kirste" on siuke naljakas nupuke, aga saan ka aru, miks ta sahtlisse püsima jäi. See on lihtsalt üks tekstike. Näide sellest, mis juhtub, kui otsustada maha istuda ja kirjutada. Ajaviiteks kirjutatud, ajaviiteks loetud, sellise tööpäevajärgse kähkuka lugemiseks võiks sobida küll.

Kas on üldse õige läheneda käesolevale tekstile kui musternäitele sellest, millest ja kuidas Maniakkide Tänav toona kirjutas, ja võrrelda sellega, millest ja kuidas praegu... Ega teagi, üldistamine üksiknäidete põhjal on üks ohtlik tegevus. Eriti kui see peaks viima laitusteni. Aga kuna siinkohal ei vii, siis tunnen end üsna kindlalt: "Ärge avage kirste" kannab mu silmis hääd dokumentaalset väärtust, näidates seda, millise teekonna võib läbida autor, kes soovib ja jaksab tegeleda aastate vältel. Süües kasvab isu - nii ongi näha, et tegutsemise käigus ei saa ideed mitte otsa, vaid pigem tuleb juurde ideid, oskust neid omavahel siduda ja ettevõtlikkust midagi suuremat korda saata.

Aga siiski, paar naljakat momenti kah saab ära mainitud. Näiteks ajas laialt muigama lause: "Ei, see on mu naaber, Arnold Kivisalu, jahimees," selgitas pastor." Ka oli iseäralik see, kuidas deemon ilmus - ja tegi silmnähtava rahuloluga: "Ehmatasid!" Ühelt poolt hirmuäratav ebamaine peletis, teisalt pakub talle mingit rahuldust juba selline pisike naljake. Tead, vist on ikkagi hää, et ilmus.

Paharet külmkapis

Jaak Herbst

Martin asub unesegaselt külmkapi kallale, kui tema ees avaneb üsnagi ebameeldiv üllatus: purgid-pakid kõik vedelevad laiali ja on pooltühjad. Ja kesk seda tohutut segadust - üks väike paharet. Novell ongi Martini ja väikese pahareti vestlus.

See on väga pretensioonitu tekst. Võiks lausa öelda, et see ilmutab näpuharjutuse märke. See pole nüüd ei kiitus ega laitus, üksnes kirjeldus. Tegemist pole enama kui lühikese vestlusega, millega tutvustatakse veidi üht salamaailma, mis elab oma väikest elu, varjul meie igapäevamaailma eest.

Vahel on tavainimese kokkupuude sellise maailmaga mingil moel eepiline või vajalik - kas tuleb välja, et keegi suvaline Martin on erivõimetega või on ta saatusest määratud toda paralleelset eksistentsi muutma või on tema kokkupuude selle maailmaga mingil muul moel vajalik (alati on tegemist sellega, et salamaailma asukad otsivad enda huvides toda tavamaailma inimest, aga aeg-ajalt on ka näidatud vastupidist - et see maailm avaneb neile, kes otsivad, nõuavad, vajavad sellist väljapääsu. Loetagu näiteks tänavuse Hugo võitnud lühinovelli: https://www.apex-magazine.com/a-witchs-guide-to-escape-a-practical-compendium-of-portal-fantasies/

Ei teagi, kas siin käsitletavas Reaktori novellis "Paharet külmkapis" on rõhutatult vastupidine hoiak. Et ebaeepiline ebaeepilisuse nimel - idee, millel võiks olla iroonilist potentsiaali ("Sind, Martin, on vaja!" "Mis, kas ma olen väljavalitu!?" "Ei, sa oled lihtsalt hetkel ainus, kes ulatub mulle andma ülemiselt riiulilt jäätist!" või muud säärast...). Ei tundu küll, et oleks mingit sellist kontseptsiooni taga. Lihtsalt üks näpuharjutus. Nalja pärast kirjutatud. Pole ka otseselt halvasti kirjutatud, lihtsalt... ei ole tajuda muud kirjutuseesmärki peale ära kirjutatud saamise. Ja mingite stseenide nautimise.

PS! Nüüd sain teada, et autor oli 13-aastane. Ja ma lugedes otseselt ei tajunud seda. Nii et võetagu sedagi eakohase kiitusena. Reaktoris on ennegi ilmunud tekste, millel näpuharjutuse mekk man, ja vahel ikkagi niimoodi, et on piinlik lugeda ja inimene võiks mitte enam jätkata. Seda lugedes ma nii ei tundnud. Kui kuulsin, et nii noor autor, siis sain aru, mis on selle konkreetse jutu kirjutuseesmärk - rahuldada seda kirjutamislusti, mis tekstist täiesti kenasti ka aimub. Kuni seda kirjutamislusti on, anna aga hagu.

Tulnukate rünnak

Marie Tempel

Ühel ilusal päeval ilmuvad kõigi suurlinnade kohale suured, "Independence Day" stiilis kosmoselaevad, ja edastavad teate, et inimestel on 24 tundi aega leppida orjapõlvega, muidu läheb genotsiidiks. Nelli on peategelane, kes seda kuuldes püüab teha, mis selle aja jooksul teha annab...

Ausalt öeldes ma alustaks sellest, et autor on 18-aastane. Mõne kirjaniku puhul pole sellist vanust märgatagi, sest nad on nii jube varaküpsed, ilmutavad ei tea mis stiilitihedust ja mõttetäiust, ja sellist loed ja imestad, et kust nad tulevad. Ei ole mõtet ajadagi mingit noorkirjaniku juttu. Marie Templi puhul päris seda pole, loed ja näed piisavalt palju ebaloogilisusi ja kohmakusi, et on ikkagi aru saada, et tegemist on noore autori tekstiga.

Näiteks see, kuivõrd pooliklikult on maailm üles ehitatud - loed, kuidas igaühel on kosmoselaevad, ega saa aru, kas need on "igaühel olemas" nagu autod ehk siis paljudes peredes üks või kaks või on need "igaühel olemas" nagu mobiiltelefonid, igal (teatavas elujärjes oleval) inimesel oma isiklik. Ja neid kosmoselaevu ei kirjeldata - lihtsalt mingid sõidukid, mis võimelised kosmoselennuks, aga vist mitte väga kaugele?

(Natuke on ka tunne, et veidralt pooliku tunde jätab sisse, kui öeldakse, et nüüd on kõigil kosmoselaevad - juba sellest oleks abi, kui antaks mõista, mille tõttu [mingi tehnoloogilise uuenduse {CHORD-katalüsaatori, positrooniliste või negatrooniliste ühenduste loomine} või ksenoarheoloogilise avastuse või millegi taolise tõttu], aga vist piisaks ka sellest, kui liialt avara kategooria "kosmoselaevad" asemel oleks midagigi konkreetsemat - nagu Herpidio-hõljukid... või mingi firmanimi, Nokia-antigravikummid või mida tahes.)

Täiesti ebaloogiline on peategelase käitumine - loogiline oleks, et kui maailma päästmiseks on 24 tundi, siis on iga tund, lausa iga minut arvel. Ega siis 24 tunni pärast ootav surm või orjastus pole mingi koolitärmin või ülikooli tähtaeg, mille lähenemist sa õieti ei märkagi ja mille möödumine tekitab ebamäärast kasvavat ärevust. Ta võiks ikka tegutseda eesmärgipäraselt ja sihikindlalt, et anda endast maksimumi väikesegi ellujäämisvõimaluse suurendamiseks tõenäoliseni. Siin tekstis aga - "Arvutuste järgi oli tal võimalik paar tundi või noh peaaegu täiesti korralikud 8 tundi magada, kuna neil oli veel 15 tundi alles ning tal kulus 2 tundi, et linna jõuda, ja ta tahtis jõuda 3 tundi enne kella kukkumist, selleks et teada saada, mida Mark plaanib /.../". Natuke tegi nalja, eelkõige ajas segadusse.

Suuremgi ebaloogilisus peitub lõpupöördes. Ma nüüd spoilin neid, kes pole lugenud, aga kui paljud minugi siinset kirjatükki loevad peale toimetaja, eks ole, nii et jutustan pealegi - lõpus ilmneb, et tulnukad olid kõik see aeg alahinnanud inimtehnoloogiat. Nad pidasid oma tehnoloogilist (ja seeläbi militaarset) üleolekut inimestest enesestmõistetavaks, sest nad olid näinud inimesi üksnes eksperimentplaneetidel, kus katsetati, kas inimesed on võimelised alustama nullist ja end üles ehitama.

Praegu ei hakkaks ma isegi rääkima selliste eksperimentplaneetide problemaatilisusest (igasugused täpsustavad küsimused - kes sinna lähevad või saadetakse, milleks selline eksperiment, kui pika perspektiiviga oli see mõeldud - viivad mu arust maru problemaatiliste võimalusteni, nii et las jääb sinnapaika), vaid pigem sellest, et kui tulnukad tõesti saabusid Maale, kas siis tõesti polnud märke sellest, et inimesed on enamat kui need (tõenäoliselt) korilased ja jahipidajad ja talumehed, kellega seni tutvuti? Kõrghooned, suured tablood-tabelid-reklaamid - või näiteks kosmoselaevad?

Ma tahtsin veel juttu teha mingitest pisasjadest, mis olid (kas nimi "Mark" käändub tõesti "Margi"? Kuidas aru saada tulnukate kirjeldusest "Nelli ei osanud öelda, kas nad just ilusad olid, kuid koledad nad ei olnud, kui välja jätta nende nägu, sest see oli iseseisvana ekstreemselt kole.") Aga ma tegelt ei tahaks mingit pikka negatiivset tiraadi teha. Sest lugedes ei tajunud ma, et tahaks teda mutta tampida. Mul oli lugedes tunne, et võib lugeda küll, mingid jutustajanaudingu alged siin on. Ja mulle kuidagi tundus, et maailmaehituses oli midagi enda oma. Ma ei julgeks otseselt öelda, et originaalne maailm (siin on "tulnukad", siin on "kosmoselaevad", siin on tühipaljas kõmmutamine), ometi on mingeid elemente, mis ei oleks, kui autor lihtsalt püüaks teha just nagu ulmeteksti.

Vahest oleksingi ma eelistanud, et tekst keskendub vaid vampiirtiigritele.

Droonid

Taavet Kase

Daniel ja Marek on kahekesi loonud firma AlkoFly - rakendus, millega laisemad napsulembesed saavad tellida viimased joogid enne poodide sulgemist. "Droonid" räägib sellest rakendusest, ühtlasi vaatleb üht AlkoFly uut töötajat, Danieli ja Mareki kunagist koolikaaslast Karl-Kristjanit, tema tööd arenevas firmas ja tema otsuseid, mis võivad viia halbade tagajärgedeni.

Võiks nagu olla igav ja kuiv novell - fookusesse võetakse üks leiutis, selline pealegi, mis pole just ülemäära pöörane. Lihtsalt üks nutirakendus, mille kasutaja saaks endale poest jooke tellida - täiesti mõeldav ka tänapäevaste vahenditega. Novellis vaadeldakse rakenduse loomist, idee tekkimist, ühiskonna esialgset vastuseisu sellele ja firma aina suurenevat edu ning sellega kaasnevaid muutusi firma töötajate tingimustes. Niimoodi öelduna kõlab see kõik kroonikalikult ja ülevaatlikult, kuivalt ja tuimalt.

Ja samas, mulle just meeldib see ülevaatlikkus, see põhjalikkus. Parem ammutada lihtsast maksimaalset kui et linnulennul üle käia millestki ülimalt intensiivsest ja kuhjata ideid, suutmata neid aga õigupoolest teostada. Taavet Kase tekstis on tore näha, kuidas lihtsat kontseptsiooni (mida AlkoFly on) on teadusulmeliste vahenditega käsitletud ja edasi arendatud. Lihtsa üldkontseptsiooni seest aimuvad lisavõimalused, mis ei tule esimese asjana pähe, vaid mis eeldavadki, et autor on istunud ja juurelnud nende üle.

Tekstis kujuneb ka narratiivne pinge. Ehk siis tekst pole vaid ülevaade ühest leiutisest ja katse seda elementi ekstrapoleerida, vaid loo teises pooles tekivad ka tegelastevahelised probleemid, hiljem ka mingid süžeepöörded. Sealt alates oli teksti mõneti huvitavam lugeda - sest lugedes ikka soovid kedagi, kellele kaasa elada.

Teisalt jäi tunne, nagu mingis osas oleks see juurde monteeritud. Või nagu tegemist poleks orgaaniliselt lisanduva ja ülejäänuga sulanduva elemendiga. Veelgi rohkem tekib see tunne, jõudes lugemisel lõpupöörde juurde. Lihtsalt juurde pandud, et oleks nagu "midagi erilist", millega lõpetada. Mu silmis peitub loo lõpu häda selles, et lõpetades teksti sellise puändiga, jäetakse muljet, nagu rõhk oleks süžeel - või noh, konkreetsetel sündmustel ja tegelastel. Justkui autor ise ei tajuks, et AlkoFly-rakenduse ekstrapoleerimisest piisab põnevaks novelliks küll - ja et seda pole vaja lahjendada sedavõrd pilkupüüdva puändiga.

Mister Higginsi õpetus

Joel Jans & Jüri Kallas

Maailmas, millel on parajalt Fallout'ilik mekk man, sõidab üks väikepere tuumajõul sõitvas lendlaevas. Tuleb välja, et laste nüüdseks vallandatud õpetaja Higgins oli lastele andnud mõista, nagu kommunistid polekski ebainimlikud elajad. Lapsed viiakse muuseumi, kus nad saavad teada, kuidas on tegelikult lood.

Maailm mulle iseenesest meeldib - näib, et Metsavana tasapisi laiendab oma žanrite nimekirja veel ühe -punki võrra (temaga kahasse kirjutava Jürkaga), sest kas ei saa seda teksti pidada nukleaarpunkiks? Kas on sellist asja? Nimelt selline Fallouti stiilis maailm, Nuka Cola ja tuumasõjad, kerge 1950. aastate tehnoutoopia värving, ainult et iroonilises võtmes. Ma tekstist seda ei mäleta, aga küllap on kuskil kaadrist väljas ka mutandid. Natuke tuttav, aga natuke ka võõras.

Ent tundub, et seda teksti on ajendanud mingi nali, millele ma pihta ei saa või millesse ma ei oska sisse elada. Või on see mingi aegunud mõttemaailm, millega ei oska enam suhestuda. Loed nagu ENEKEse lugemisest saadud inspiratsiooni saadust. Ma ei tea, kellele see mõeldud on või keda see kõnetama peaks. Kellegi jaoks ta ilmselt on - ja ehkki kriitik peaks püüdma leida endas igasuguse teksti ideaallugeja alged, siis selle tekstiga ma lihtsalt ei oska seda teha. Aga noh, Eesti ulmelugejate seas on piisavalt palju Nõukogude Liidu fetišismi, neile võiks tollase mõttemaailma parodeerimine ka peale minna.

Jyrka karvustused 09/19 (Jüri Kallas)

Seekord siis kolm debüüti, üks debüüdijärgne ja üks tuntud autori sahtlipõhjast leitu... pluss veel tekst, mille ma pean karvustamisel vahele jätma. Tunnistan, et ega ma väga suurte ootustega selle jutuportsu kallale ei asunud, aga etteruttavalt võin öelda, et on olnud ka hullemat. Kuid kõigist nüüd järgemööda...

Jaak Herbst – Paharet külmkapis

Minategelane läheb unisena öösel külmkapi juurde, avab ukse, näeb külmkapis segadust ja paharetti. Edasine jutt ongi dialoog paharetiga...

Ega see dialoog kuigi huvitav lugeda pole, aga kõige tüütum kah mitte. Õnneks on jutt üsna lühike – saab enne otsa kui päris tüütuks muutub.

Mitte kuidagi ei saa välja vabandada autori lohakust, kus ta esimeses lõigus räägib, et peategelane kirjutas midagi, aga juba kolmandas lõigus räägitakse, et siiski mängis öö läbi. Esineb ka pingutatud killurebimist, kus „pea huugas kui lõke jaanipäeval“.

Kui midagi tõesti kiita, siis autori nutikust otste kokkutõmbamisel. Ilmselt said autoril mõtted otsa või väsis ta lihtsalt kirjutamisest ning ta otsustas minategelase ja pahareti dialoogi lõpetada sellega, et ühele vestlejale tulid semud järele... Ilmselt kogemata, aga leidlik käik.

Tegu debüüdiga ja peatoimetaja juhtkirjast selgus, et autor on ka päris noor inimene – need tõsiasjad annavad tekstile mõningat õigustust.

5/10

Joel Jans, Jüri Kallas – Mister Higginsi õpetus

Arusaadaval põhjusel jätan ma selle jutu vahele.

-/--

Taavet Kase – Droonid

Lühidalt öeldes on jutt sellest, kuidas kahel ettevõtlikul noormehel tuleb mõte kasutada droone alkoholi kojukandeks.

Idee on ja seda ideed on mitme nurga alt ka lahatud, kuid terviklikku juttu minu jaoks siin pole. On liigagi põhjalikud kirjeldused ja pikad arutlused telereklaami(de)st ning nende mõttetusest. On kahe noore peoloomast ettevõtja (edu)lugu. Ja on noore droonijuhi halavad mõtted, salakiim ja muu pusserdamine. Reklaamindus oli tüüt(ult pikk) ning noor droonijuht käis mulle tõsiselt närvidele. Noored ettevõtjad ja nende AlkoFly oli vast jutu parim osa – mõnusa minekuga, pisut lõbus ning iseäranis meeldis mulle, et autor näitas ka toimuva kitsaskohti. Samas, et ega ma neile noortele ettevõtjatele ka kaasa elada ei tahtnud, et sellised suht tüütud tüübid.

Nagu öeldud: mõtteid on. Oli ka leidlikke käike. Kuid polnud tegelasi, olid vaid erinevate nimedega kõnelevad pead.

Kuna tegu on debüüdiga, siis...

6/10

Glen Simson, Kaido Ojala – Masinatelt masinatele

Lugu kenasti normeeritud utoopiast, kus igaüks võib teha peaaegu kõike ja elada omaenda äranägemise järgi.

Tekst on esitatud põnevusloona, kus lugeja koos korrakaitsja Jasoniga saab teada, et midagi on toimumas ja saab ka suuresti teada, mis toimub. Lühidalt: utoopia polegi nii pilvitu, kui esialgu paistab.

Tekstis on mõtteid, on ühiskonna mõtestamist. Kõik oleks justkui kena, aga mida enam jutt edasi kulgeb, seda segasemaks toimuv muutub. Jah, intriig ja põnevus, et sellest saan ma aru. Probleem pigem selles, et mida rohkem autorid seletavad, seda jaburamaks, suisa naeruväärsemaks toimuv muutub. Ja loogika läheb samuti lappama... eriti lõpupoole, kus Jason on teadlaste juures. No ei hakka ükski tipptegija mingi enam-vähem reavõmmi kuuldes olulisi ja ilmamuutvaid asju seletama. Minuarust küll ei hakka.

Olgu, segasuse ja vaieldava loogikaga ma ehk veel lepiks, aga teksti keelekasutusega mitte. Juba samade autorite debüütloos häiris mind slängi suvaline kasutamine ning ajastule ebaomased sõnad. Masinate jutus oli samamoodi. Teadlased ja eriti nende keelekasutus jätsid mulje ulakatest koolipoistest. Ja ega korrakaitsja Jason parem polnud. Olgu, võib-olla taolises utoopias räägitaksegi nõnda!? Aga kuidas sai tekkida selline kummaline virr-varr, et släng on neil seal suisa meieaegne, aga kõikvõialiku elu-olu jaoks on mingid veidrad sõnad välja mõeldud. Igatahes muutus üsna talutavalt alnud jutt lugemisel suhteliselt talumatuks, et loed ja loed ning üha suurem tüdimus ja ükskõiksus tuleb peale, et loed lihtsalt kohusetundest lõpuni.

5/10

Marie Tempel – Tulnukate rünnak

Kolooniaplaneeti ründavad tulnukad või oleks õigem öelda, et esialgu esitavad tulnukad ultimaatumi.

Pean kohe ütlema, et erinevalt eelmisest kolmest siinkarvustatud jutust on tulnukate jutt kirjandus. Jah, on kohti, kus debütant on libastunud ja on kohti, mida võib panna autori vähese elukogemuse kraesse, aga üldiselt läks selle teksti lugemine hoopis ladusamalt.

Miinusteks siis teatav rabedus ja asjade lihtne toimumine. Plussiks aga läbimõeldus, korralik keel ja leidlik ja korralik otste kokkusõlmimine.

8/10

Maniakkide Tänav – Ärge avage kirste

Kurbi lugusid pritsimeeste elust ehk 1995. aastal kirjutatud jutt, mis ilmus aastal 2019.

Kas nii ammuse jutu avaldamiseks oli põhjust? Ikka oli. Pole just suur saavutus, aga isegi autori tänasel minal pole põhjust seda häbeneda. Lihtne, selge ja lõpetatud.

Jah, võib öelda, et sisu on filmilik ja suisa b-filmilik, aga kui meil kõlbab b-filme vaadata, siis peaks kõlbama ka b-jutte lugeda. Autor polnud oma teksti ka liigtõsiselt võtnud. Pean silmas, et autor ei hakanud pähekaranud ja leidlikult lahendatud ideejupist midagi suurt ja traagilist punuma. Eks mainitud autor poleks seda niiehknaa teinud, aga siiski...

Jutu peamine puudus oli vast, et peategelasele ei läinud üldse korda ta sõprade-kolleegide surmad. Ma saan aru küll, et omaenda pere elu kaalul, et kus seal aega teiste peale mõelda, aga et üldse mingit emotsiooni..?

7/10

Minu jaoks teeb karvustuste rubriigi teinekord pisut nukraks see, kuidas ma kirjutan halbadest-nõrkadest tekstidest pikemalt kui headest-tugevatest. Jah, ma saan mõistusega aru, et nõrga teksti puhul püüad vead üles leida, neid näidata ning loodad, et ehk autor mõtleb kaasa ja püüab järgmine kord paremini. Mõistusega saan aru, aga korralike tekstide autorite ees on ikka kuidagi piinlik, emotsionaalselt häirib, et ma niimoodi.

Augustinumbri algupäraste juttudega on tegelikult selge vahe vahel – viimased kaks karvustatud teksti võiks pärast pisikest iluravi ilmuda ka raamatukaante vahel, kasvõi järjekordses Tuumahiiu antoloogias. Kolmel esimesena karvustatud tekstil aga paberile asja pole. Eks paber kannatab kõike ja paberil on ka ilmunud kõike, aga kas peaks!?

Weinberg arvab – augustikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Herbst ja Tempel

Jaak Herbst on kirja pannud laastukese „Paharett külmkapis“, mis minu meelest on kokkuvõttes esimese kontakti lugu. Noor ilmakodanik kohtub oma külmkappi roninud (teleporteerunud?) paharetiga. Mulle meeldib selle loo juures jutustamise hoog ja teksti sujuvus. Rahulolematust põhjustab asjaolu, et ma väga ei saagi aru, mis teema on selle terminoloogiaga: kooboltid, paharetid või goblinid? Samuti tõmbab autor minu jaoks liiga kiiresti joone alla. Selle koha pealt, kus võiks asi edasi areneda ja tekkida süžee, lugu kui niisugune, kus lisaks kohtumisele ka miskit veel juhtub, lõpetab Herbst oma jutu ära. Ehk siis hetkel on tulemuseks stseen, mitte terviklik lugu. Aga stseen on hästi kirja saanud!

Marie Tempel on pannud kirja detailirohke, julgeks öelda märuliloo „Tulnukate rünnak“, mille juures tunnustan autori pealehakkamist. Väga ei anta lugejale aega atra seada – muudkui juhtub midagi. Kui natuke nö samm tagasi astuda ja suurt pilti vaadata, siis on olemas sissejuhatus (algab muidugi kohe aktsiooniga), on olemas teema areng ja otsad on kokku ka tõmmatud. Minu probleem on lihtsalt selles, et ma ei usu mitte ühte silpi ka sellest jutust, autor pole suutnud mulle seda „maha müüa“.

Kui ma oleksin eesti keele õpetaja, siis ma ilmselt tunneksin tõsist heameelt, kui mul oleks klassis sellise fantaasialennuga kirjutajad. Reaktori lugejana tunnen samuti heameelt, kui tuleb uusi autoreid, kel on julgust oma tööd anda laiemale fändomile lugemiseks. Tehke tööd, nähke vaeva ja kirjutage lisa – ikka rohkem ulmet palun!

Joel Jans, Jüri Kallas: Mister Higginsi õpetus

Laisa inimesena tsiteerin siinkohal oma varasemat kommentaari: lugu, mida ma kvalifitseeriksin kui sotsiaalset satiiri. Samuti võiks seda lahterdada nn tuumapungiks. Perekond sõidab Californiast New Yorki muuseumi külastama. Ees ootab üllatus. Lühike, hoogne tekst, natuke anekdoodi tunnustega. Kuigi kui tõsiselt järele mõelda, siis on see vägagi sünge ja morbiidne maailm, mis lugejani tuuakse.

See anekdootlikkus ja mingi kohati täiesti ajuvaba (ülevõlli) jantimise kokku kirjutamine on Joel Jansi loomingus (niipaljukest kui ma seda lugenud olen) üks kandvamaid elemente. Head ja lahedat nalja on raske kokku kirjutada – seda toredam, kui see õnnestub. Jüri Kallase osalus-määra ei oska välja destilleerida, mitte et peakski. Küllap autorid jagavad tunnustuse kahepeale ilusti, sõbralikult ära.

Kui millegi kallal üldse iriseda tahaks, siis ikka jätkuvalt selle üle, et heade lugude juures on kange tahtmine maailm-ja-mõnda teemal rohkem saada, kui pakutakse. (Hinne 8/10)

Taavet Kase: Droonid

See ei ole jutt – see on väga konarlik kirjeldus mingist ettevõttest Alkofly – et kuidas tekkis jne. Sekka halamist telemaastiku "kõrbestumise" teemal. Ühes alkodroonis tärkab midagi AI-laadset. Ja mis siis…? Lihtsalt mõte, kuidas saaks võibolla värskemat teemakäsitlust tekitada – mitte kirjeldada Alkofly lugu ja möödaminnes AI-laadse toote teket, vaid andagi kogu lugu hoopis selle „proto-AI“ vaatepunktist. (Hetkel hinne 2/10)

Glen Simson, Kaido Ojala: Masinatelt masinatele

Pikk jutt. Palju dialoogi. Tihti ilma viideteta, kes parajasti midagi ütleb. Palju ringi jooksmist, hüppamist jne. Lugedes on selline närviline virr-varr tunne. Et kui see on show, don’t tell, siis on ütlemata jätmisega selgelt liiale mindud. Mingi tehismõistuste jant-jaht-keks-ja-kiun siin käib. Ja ausalt öelda pole üldse välistatud, et ma ei saanudki lõpuks tekstist väga aru, et mis värk on. Mina paraku sellest mingit lugemismõnu ei saanud. (Hinne 2/10)

Maniakkide Tänav: Ärge avage kirste

Õudusjutt ühest kirikust päästetud preestri käes olnud kirstust välja pääsenud kurjast vaimust ja mis kõik edasi sai… Tänavale omaselt tempokas jutt, ei mingit ülearust möla, kõik käib siuh-säuhh, pika sammuga ja lugejale ei anta õieti korraks hingegi tõmmata.

Mida heidaks tekstile ette? Alustuseks deemoni nimi Pasdefi – Eestimaises setingus jutu puhul oodanuks kasvõi midagi kodukootut. Ei suuda mina sellest mingit tähendust välja lugeda. Aga deemonite nimed reeglina ikka tähendavad midagi. Nõid korra justkui vihjab, et Pasdefi tähendab „kurja saatust“, aga no ei saa mina aru, mispidi eesti, vene, ladina või mõnes surimuri-keeles Pasdef võrduks kurja saatusega. Ja siis tegelikult ilmselt keeletoimetuslik probleem – on’s see nimi siis Pasdef või Pasdefi? Kohati jääb mulje, et nimetavas käändes käivad tekstist läbi mõlemad. Siis kõik see triangel-aktsioon, mis seal toimub… Väga lihtsalt käib kõik see deemoniga võitlus neil. Korraks ka ei tekki tunnet, et asi on jama, peategelased ehk ei pääsegi. Ja ausalt öeldes – Ivo on ikka üks rõlge molkus küll kui saadab deemoni oma paarimehele kraesse. Sealt maalt on mul raske talle kaasa elada. Leian end lootmas, et tegelikult saaks ta ise täpselt seda, mida teisele korraldas. Mis hea pärast peaks tema pääsema? Et kui tahab olla õudusjutt, siis happy end ei sobi mingist asendist.

Veel häiris mind see, et suur osa dialoogist ei sisaldanud viiteid sellele, kes mida ütles. Nõus – see muudaks teksti natuke aeglasemaks, kohmakamaks. Aga võimalik, et ka kiirustamisega üle pingutamine tekitabki pigem sellise B-kategooria madina mulje – õudus mõjukski õudsemalt kui antaks aega atra sättida, krutitaks pinget, loodaks õhustikku, oleks pöördeid ja ootamatu lõpplahendus jne.

Arusaadavalt on tegemist kohendatud tekstiga kuskilt kaugminevikust, aga kui juba hakata vana asja meelde tuletama, siis selleks, et lugejale silmad pähe jääks, võiks natuke rohkem 21.sajandisse seda lugu tuua. (Hinne 6/10)

Pildilugu: Lendame reaalsusesse (Ene Kallas)

Vatised pilved ümbritsevad taevalagedust, varjud sõidavad veidra vormiga laevadena merel. Hõlmamatu veteavarus on kaetud pisikeste valgete lainetupsudega. Igavene suvi Eikellegimaal.

Sellisel maal, kuhu rändad siis, kui unenäod vajuvad pehme ja hoolitseva tekina su peale, ja loovad irreaalusest reaaluse. Illusiooni, millest ärgata kunagi ei taha, aga ometi sa teed seda. Teed seda siis, kui istud väikese haldjana suure ja sõbraliku unelinnu selga ning sõidad minema. Tiivad löövad pea kohal kokku ja sa õõtsud sulgede keskel nagu rahuliku kulgemisega praamil, mis rajab väikeste lainetega lahel teed maa poole, mida pole veel loodud sinu jaoks.

Ühtäkki on see kohal. Rohelus, pikad ja sihvakad puud ja väikesed lamedate katustega majad. Valged, punased, pruunid ja hallid.  Kõik need värvid,  kõik need värvide varjundid, mida inimesed on heas arvanud katuste jaoks. Ikka selleks, et oleks nägus ja oleks kaitstud. Aga linnul ei ole sest midagi. Ei ole ka inimesel, kes rändab irreaalsusest reaalsusesse. Linnutiivul.

Lind lendab, sina püüad meeleheitlikult püsida tiibade vahel, aga sa libised ja libised ja libised. Otse linade vahele. Või siis kohta, millel pole muud nime peale hommiku, päeva või õhtu. Oleneb, kuidas uneaeg on sätitud.

Ja siis ei ole enam midagi. Pole meresina, pole rohelust, pole puid, pole maju. Ainult pehme õhk ja reaalsusese teravate küüntega varustatud kassikäpad, mis äratavad magaja üles ka kõige sõbralikumast unest. Selleks, et end ehmatusega rebida reaalsusesse.

Kui veab, ärkad laupäeva või pühapäeva, kui ei, siis argipäeva. Ja kõik kohustused vajuvad korraga kaela. Aga mälestused unelinnust jäävad kogu päevaks. Võimalik, et sa ei mäleta neid, võimalik, et ei mäleta isegi seda, et nägid unelindu, valgete tupsudega kaetud merd ja rohelist välja linnutiibade vahelt. Ei mäleta, kuidas libisesid unest välja.

On vaid terav vajadus alluda loomsele väljakutsele ehk joosta WC-sse ning ehk teha seejärel kohvi või teed. Ajada pilk selgeks ning suundada sellesse, millest pole pääsu. Seni kuni kestab ebamäärasus, mida nimetatakse tänaseks päevaks või eluks või mis vahet seal on. Eilne on olnud ja homset pole veel olemas. On ainult hetk, mis kestab sekundist sekundisse. Mõttest mõttesse, tundest tundesse. Kõikide hetkede kogusumma aga tühistub niipea, kui leiad taas üles ülelinnu ning istud kindlana ta seljas seni, kuni ta laseb. Seni, kuni lind ennast ei pööra ja sa ei kuku sealt maha.

Lugu kirjutatud kirjutatud Meelis Krošetskini illustratsiooni põhjal.

Pildilugu: Suvine meri (Ene Kallas)

See suvi lonkis keerulist, käänulist teeb pidi sügisesse, soojendades ja külmetades merd. Soojendades ja külmetades inimeste hingi ja keha. Rannaäärsed inimesed teavad, millal meri muutub selliseks, et külm vesi ei pane õhku ahmima, ja selliseks, et sealt püüda kindlat sorti kala. Sellist kala, mida saab kohe süüa, ja kuivatada ja soolata. Et seda süüa siis, kui toidupoolisest nappus käes.

Kalasaak ei ole tänapäeval aga see, mis ta peaks olema. Viimasel ajal on see tavaline, tuhlikõrvaseks võetav kala merest minema läinud. Ainult paar õnnetut jäävad võrku, ja see vähene, mida meri annab, püütakse kinni.

Viletsa kalaõnne põhjuseid arvati olevat mitmeid. Küll see, et kala on sootuks ära püütud, küll too, et merre on asunud elama sellist sorti röövkala, kes on kõik teised eemale peletanud. Oli teooria ka selle kohta, kuidas kliima on muutunud niimoodi, et see pisike meri siinsamas külje all ei ole söögikalale enam sobilik... Või et mingi bakter tapab ja niimoodi nad välja surevadki. Või et maaväline liik on tunginud merre ja keeranud selle biokliima põhjalikult sassi. Teooriatest puudu ei tulnud.

Kellel on õigus? Kas kellelgi on üldse õigus või ragistatakse tundmatu mererohu sees, otsides põhjust, leides tagajärgi.

Ühel palaval päeval võttis üks randlane paadi ja läks kaugele-kaugele merele. Sest nälg näpistas, tuhlis ei olnud veel valmis ning kõik kuivatatud-soolatud kala oli otsa saanud. Läks õnne proovima. Juhtus tuulevaikne ilm. Mootor podises sõbralikult, võrgud said vette.  Randlane otsustas siiasamma jääda, pärast ei ole pikka tagasitulemist. Ootas ja jäi tukkuma.

Ärkas ta vee all. Sellises kohas, kus suured kalad ujusid, päike valgustas vett ning paat oli kinni kiilunud rahnude vahele.  Kalad tulid uudistama teadmata kust saabunud külalist. Pooled neist nägid välja nagu hübriidid - inimesed-kalad, aga mitte sellised, mida näidati amfiibinimesse pähe. Ja mitte ka päris näkid. Olid lihtsalt - kalainimesed. Nad ujusid rahulikult ümber randlase.  Randlane avastas ehmatusega, et ka tema ei olnud enam päriselt  inimene. Oli poolkala - poolinimene.

Suvi lonkis keerulist, käänulist teed pidi sügisesse. Soojendades ja külmetades, uuendades ja vanutades. Muutes inimest. Muutes kalu. Muutes elu.

Lugu kirjutatud Meelis Krošetskini illustratsiooni põhjal.

Pildilugu: Vihane merineitsi (Ene Kallas)

Maal oli suvi.

Vesi seisis vaikse ja rohelisena, kõrkjad ja vesiroosid ümbritsesid rappa kasvanud soist ala. Roosad flamingod kõndisid oma pikkadel koibadel ja otsisid söödavat rohtu. Kalasid siin ei olnud. Olid foganid. Elukad, kes sigisid ja elasid ainult selles soos. Neid oli suuri ja väikeseid, mõned neist olid inimese silmale ilusad, teised koledad. Kõikidel olid jäsemed, millele vahele oli kasvanud liignahk, mis aitas ujuda. Lestad nii esimestel kui tagumistel jäsemetel. Seljas kandsid nad uhkelt kaarduvaid uimi, nende silmad olid natuke punnis ja sama ilmetud kui kaladel. Nad kõik kaitsesid oma terriooriumi võõraste eest, laskmata ligi neid, kellel polnud soosse asja. Mitte alati edukalt. Aga neil polnud vajagi.

Selles soos elas Marii. Soomused kilgendasid tema kaunil sabal ning silmad pildusid väikeseid sädemeid. Marii oli alati seal elanud. Keegi ei teadnud, kuidas ta sinna sai, miks ta seal oli ja kaua ta siin oli elanud. Ta ei olnud fogan.

Marii oli võtnud elukohaks ühe väikese soosopi, kuhu keegi ei julgenud ilma kutseta ilmuda. Ja kutsus Marii vaid neid, kes olid talle ühel või teisel moel kasulikud.Kutse tuli nii harva, et keegi enam ei mäletanud, kus Marii elas. Julges aga keegi võõras, keegi, kes ei elanud soos, tulla soole lähemale kui kilomeeter, sööstis ta talle kallale. Hääletult. Seda võõrast ei näinud enam keegi. Ei need, kelle jaoks ta polnud võõras ega ka mitte sooelanikud.

Ühel kaunil ööl vastu hommikut, siis, kui udu kerkis paksu loorina, jõudis Marii elupaiga lähedale rändur. Ta kandis pikka keepi, mille otsad oli ta põiminud vöö vahele. Heledaks kulunud juuksed ümbritsesid tõmmut nägu, millest piilusid välja kaks kuusirbikujulist silma. Ta oli kaua mööda ilma rännanud. Kuuldused karmist ja ilusast Mariist ei lasknud teda lahti.

Rändur oli käinud ja võidelnud harpüiadega, jõudu katsunud roheliste ja punaste orkidega, võidelnud koerakoonlastega, löönud maha nii mõnegi vägeva olendi, kes oli ohustanud inimesi ja kõiki rahumeelseid asukaid, kes elasid tema lähikonnas. Mariid, kelle ilust ja vägevusest lauldi kõrtsides ja kellest kõneldi öösel kolejutte, ei olnud rändur aga veel kohanud. Foganite soo asus nii ajastute veerel, nii teistsuguses maailmas, et sinna tuli rännata üle mitme ajapiiri, üle mitme reaalsuse.

Marii kerkis ränduri ette kogu oma suursuguses. Ja ründas. Rändur pareeris. Tegi seda tunde. Kuni mõlemad väsisid ja jäid teineteist tunnistama ohutus kauguses. Marii oli segaduses. Mitte keegi polnud kunagi suutnud talle vastu seista. Ta sisistas: "Kes sa oled?" Rändur vastas: "Ma olen see, kelleks sa mind pead."  "Sa oled saak," susises Marii ja ründas uuesti. Ja üha uuesti ja uuesti pareeris rändur, kordagi ise vastu löömata. Sai öö ja jõudis päev. Nad võitlesid.

Ja kui nad veel surnud ei ole, võitlevad tänase päevani. Foganid aga pidid sellest ajast peale ise hakkama saama kõikide võõrastega.

Lugu kirjutatud Meelis Krošetskini illustratsiooni põhjal.

Jutt: Kelle kehas (Meelis Looveer)

Taaniel Kask

Avasin silmad ja lasin neil aeglaselt üle väikese toa liikuda, uksest kuni trellitatud akendeni.

"Kus, kurat, ma nüüd veel olen?"

Tahtsin tõusta ja appi karjuda, aga selgus, et käed on voodi külge kinnitatud.

"Mis toimub?!" karjusin hämmeldunult. "Tulge, tehke mind kohe lahti!"

Vaikus.Kaugusest oli kuulda monotoonset kopsimist. Kuskil mängis raadio. Trellitatud aknaavausest kostus lindude vidinat.

Järsku kuulsin ukse tagant koridorist lähenevaid samme.

"Siin olen! Päästke mind lahti!"

Võti krigises ukseaugus ja sisse astus pikk, tuttava näoga kiilakas valge kitliga mees, tõenäoliselt doktor, järel teine, tüse ja vuntsidega, vist sanitar.

"Tervist! Doktor Magnus Anderson," tutvustas ta ennast. "Kas te mäletate midagi eilsest-üleeilsest? Mis teie nimi on?"

"Jakob Danhammer...?" vaatasin arstile küsivalt otsa.

"Tõesti-tõesti!" Doktor võttis prillid eest, puhastas neid mõtlikult ja lausus siis: "Lähme minu kabinetti. Trevor, aidake palun," pöördus ta pead noogutades sanitari poole, kes sõnagi lausumata voodi juurde tuli ja mind lahti aitas.

Ruunivere Psühhiaatrikliinik asus poolenisti metsatukas, kiriku kõrval. Siin hoiti igapäevaselt ohtlikke patsiente, aga see töötas ka kui kohalik kainestusmaja. Istusin doktori vastas tugitoolis ja silmitsesin enda ees olevaid dokumente. Sanitar seisis mu kõrval, käed puusas ning jälgis mind pingsalt.

"Taaniel Kask," lugesin dokumendi pealt. "Sündinud 27.mai 1972, Tallinnas."

Pildilt vaatas vastu keskealine, blond, prillidega mees.

"Kes see on?" osutasin näpuga dokumendil olevale pildile.

Doktor vaatas mind mõtlikult ja vastas aeglaselt: "See olete teie!"

Ta ulatas mulle peegli. Tõepoolest sarnanesin pildiga, nagu kaks tilka vett.

"Mälukaotus?" küsis sanitar kõrvalt.

"Üleeile õhtul läksite kõrtsis erariides politseinikuga kaklema ja teid toodi siia. 4-promilline joove. Peksite ja vigastasite mitut inimest. Kogu eilse päeva olite aga kontaktivõimetu," doktor tegi pausi ja jätkas: "Aga muideks, mis suhted teil Jakobiga on?" küsis ta, mulle ainiti otsa vaadates ja jätkas: "Tema oli mu endine patsient. Ta kirjutati meile täna hommikul sisse. Jakob tappis ära politseiniku ning selgus, et see mees oli ohtlik sarimõrvar, tema keldrist leiti noore tüdruku surnukeha ja külmikust leiti erinevate ohvrite sõrmi! Teda seostatakse ka mitme teise hiljutise veretööga," rääkis arst ning jätkas: "Ning millegipärast küsis täna hommikul ka tema, et kas ta on hoopis Taaniel Kask? Tahtis teiega kohtuda. Oskate midagi selle kohta öelda?"

„Ma ei saa mitte midagi aru. Kes ma olen? Kes see Taaniel on? Sõrmed külmikus?“ mõtlesin ma hämmingus olles. Absurd!

"Ma pean vist puhkama," ohkasin vaikselt.

"Selge! Loomulikult! Mis teil siin muud ikka teha on," ütles jõuline sanitar irvitades. "Ma viin teid teie mugavasse pessa. Tundke end nagu kodus!" Sain palati vaikuses segamatult mõelda toimunule ning püüdsin meenutada, mis minuga toimunud oli. Kuna sanitar mind seekord voodi külge ei sidunud, sain sammuda mööda kitsukest ruumi edasi-tagasi. Miks ma midagi endast ega enda näost ei mäleta ja miks ma arvan, et ma Jakob Danhammer olen? Mäletan, et viimati olini köögis ja keetsin kohvi. Pea valutas kõige hirmsamat moodi ning ma pidingi kella üheksaks dr Andersoni juurde vastuvõtule tulema.

Vaatasin enda näppe. Mis oleks, kui paneks need voodivõre vahele ja väänaks. Aga miks? Vaatasin ärevalt ukseava poole. Miks Jakobile sõrmed üleüldse meeldisid. Tõusin ja läksin ukse taha ning hakkasin vastu seda prõmmima.

"Tehke lahti! Viige mind Jakobi juurde," nõudsin ma karjudes.

Mõne aja pärast tuli Trevor koos kaassanitariga. Avasid ukse ja hakkasid mind voodi poole tirima.

Punnisin vastu ja rabelesin, kuni tundsin torget käsivarde.

Pea hakkas pöörlema, kui uinuti mõjuma hakkas ja ma langesin lõdvalt voodile.

Liisa Veski

Lõpuks ärkasin. Seekord puhaste linade vahel. Vaatasin unisena roosat tapeeti ja roosasid kardinaid, kuni naisehääl ukse tagant hüüdis: "Liisa, ärka üles! Kooli!"

"Mida? Mis Liisa?" tõstsin ma pilgu ukse poole.

Minu roosa öösärgi alt punnitasid välja väikesed rinnad.

"Kohe tulen!" hüüdsin tütarlapse häälega ja jooksin ruttu tualetti.

Aina hullemaks läheb! Miks ma küll teistes kehades ärkan? Uurisin vannitoa peeglist huviga ja hoolikalt umbes 14-aastase  tütarlapse keha.

"Tule nüüd! Maisihelbed on laual."

Sõin sünge näoga. Blond naisterahvas, Liisa ema, vaatas mind kahtlustavalt.

"Midagi viga? Nii vaikne oled," küsis ta ja võttis külmiku pealt autovõtmed. "Peame nüüd minema hakkama. Ma teen täna topeltvahetuse. Pead ise koju tulema ja hakkama saama."

Võtsin koolikoti ja läksin vaikides talle järele. Autos istudes piilusin kotti sisse, tõmbasin veidi välja esimese ettejuhtuva vihiku ja lugesin sellelt: "Liisa Veski, 7. klass. Matemaatika töövihik."

"Kas on muresid, kallis? Sa käitud täna ikka nii imelikult," muretses naisterahvas.

Kallistasin oma kehaomaniku ema, väljusin autost ning seisin Ruuniveski Põhikooli ees ootamas ja jälgimas tundideeelset saginat.

Ruunivere kool oli piirkonna ainuke põhikool, mitte kaugel kirikust. Vana puumaja kriiksuvate puitpõrandate ja tuult läbilaskvate seintega.

Tundide aeg oli pikk ja tüütu. Õnneks õpetajad tahvli ette mind ei kutsunud ja suuremad probleemid jäid toimumata, vahetundide ajal paraku teismelistest poistest ei pääsenud. Mõned tüdrukud, tõenäoliselt Liisa sõbrannad, proovisid minuga juttu teha, aga kuna ma – neid ju mitte tundes, vedu ei võtnud – jätsid nad mu rahule ja sosistasid minu poole kiigates kõrvalkoridoris. Jäin üksinda garderoobi seina äärde ripakile ja minu ümber kogunesid mingid vanemad poisid justkui mesilased taru juurde. Kuna nad läksid väga tüütuks, siis virutasin ühele korraliku paremsirge vastu nina ning jooksin klassi.

Viimaseks tunniks oli informaatika. Logisin enda kontole. Parooli leidsin töövihiku tagakaane siseküljelt. Lugesin enda kirju ja muigasin – oh jaa, need tiinekate armastuskirjad. Siis tuli mul pähe hiilgav idee. Läksin meilikontole ja kirjutasin kirja... Iseendale. Tippisin: "taaniel.kask@gmail.com. Tere! Varsti kohtume! ;)" Itsitasin tütarlapselikult, kuni seda nägi informaatikaõpetaja, kelle nimi oli vist Kadakas ja too Kadakas hakkas mööda pingirea vahekäiku minu poole tulema. Vajutasin kiiresti: "Send" ja sulgesin arvuti. Pärast kooli ei olnud mul kojuminekuga kiiret. Pealegi ei olnud see minu kodu, vaid Liisa oma - tüdruku, kelle kehas ma olin, aga kes oli mulle võõras. Ei osanud arvata, miks ma nendes võõrastes kehades olen ja millal ma enda kehasse tagasi naasen. Hommikul pärast tõusmist? Lootma pean. Mõtlesin, et pärast otsin nad üles ja viin mõne kingituse, lilled või midagi. Muigasin endamisi ja võtsin suuna enda õige kodu poole. Mind huvitas, mis ma ise sel ajal teen. Lähen piilun veidi akna tagant. Äkki ma olen iseendana ka kodus.

Mu õige kodu asus väikelinna keskusest veidi kaugemal raudteejaama taga. Väike kollane maja. Sammusin otse maja ette ja koputasin julgelt uksele. Keegi ei avanud. Hiilisin ümber maja ja piilusin akendest sisse. Kedagi ei paistnud ka kodus olevat. Läksin maja ette tagasi, istusin trepile ja panin koti enda kõrvale. Edasi ma enam ei mäleta enam mitte midagi.

Peeter Jalakas

Järjekordne hommik. Enne kui unised silmad lõplikult lahti sain, tõstsin käe rinnale ja kompasin. "Uhh, mina ise vist?!" Hakkasin voodist tõusma ja avastasin, et see ei olegi nii lihtne. Liigesed valutasid. Tõusin ja vaatasin toas ringi. Olin väikeses räämas ja pimedas toas. Peale voodi oli siin väike laud ja tool, madal riiul raamatute ja ajakirjadega ning nurgas vanamoodne telekas. Laual olid raamatuvirnad, kortsus ajalehed, tühjad veini- ja õllepudelid, poolik konservipurk ning dokumendid.

"Peeter Jalakas," loen ühelt avalduselt. Läksin vannituppa, mis oli sama räpane kui magamistuba. Peeglist vaatas vastu habetunud vanamehe nägu, katkiste hammaste ja aukuvajunud silmadega. Tundus kuidagi tuttav – nagu oleks seda lõusta ennem kuskil naabruses näinud. Naabrimees...?

"Aina hullemaks läheb," mõtlesin endamisi pomisedes.

Vaatasin ka kööki. Ka siin polnud üllatusi. Halvaksläinud toitude hais käis üle pea. Kraanikausis oli mustade nõude virn. Läksin ja avasin akna ning võpatasin. Aknast välja vaadates selgus, et mina, see tähendab, härra Peeter Jalakas, elas mu vastasmajas üle tee, sest vaatasin lahtisest aknast otse enda väikest kollast maja. Tõmbasin kardinad ette ja piilusin tänavale. Tõin toast ka binokli ja kiikasin tähelepanelikult vastasmaja akendesse.

"Ups!" sealt vaatas samuti kardinate vahelt keegi tume kuju, kes, nähes mind, tõmbus tuppa tagasi.

Mööda tänavat jalutas politseiinspektor, kes, jõudes täpselt minu majani, keeras otse hoovi ja koputas uksele. Avasin ukse.

"Detektiiv Kleinberg," tutvustas ta end. "Kas teie olete härra Peeter Jalakas?"

"Ee... Jah," vastasin.

"Kas te tunnete härra Jakob Danhammerit?" küsis mundrimees tõsise häälega.

"Einoh, jah, natuke ikka. Naabrimees sealt majast," osutasin näpuga detektiivi selja taha.

"Hea küll. Olete temaga viimasel ajal suhelnud? Teda näinud?"

"Ma-a arvan, et mitte," vaatasin vestluspartnerit umbusklikult. "Aga milleks need küsimused? Mida see härrasmees teinud on?"

"Ei saa veel rääkida, kinnine juurdlus," oli Kleinberg kidakeelne. "Kui midagi tema kohta kuulete, palun andke teada, näete siia!" ulatas ta oma visiitkaardi. Kui politseinik oli läinud, tuhnisin esiku riidekapist välja kõige paremad riided ja jalatsid, kammisin enda juukseid, enne küll tükk aega uurides, et ega mingeid satikaid kammil peal pole ning astusin siis välja, tänavale. Tehes nägu nagu kõrvalmaja mind üldse ei huvitaks, jalutasin veidi hädisel sammul Ruunivere keskuse poole.

Raamatukogu asus küla keskuses, kooli ja poe vahel. Lonkasin sinna sisse ja võtsin koha sisse arvuti taha. Guugeldasin kõigepealt "Taaniel Kask". Ei leidnud tema kohta midagi. Seejärel valisin otsingusõnaks Liisa Veski. Sellenimelisi naisi oli mitmeid. Lõpuks tundsin pildi järgi ära õige inimese – 14-aastase tüdruku, kelle kehas ma olin olnud. Veider! Selgus, et tüdruk on juba mitu kuud kadunud.

See oleks ju nagu eile olnud. Imelik. Printisin tüdruku kohta pildid ja materjalid välja ning köitsin hoolikalt kokku. Väljusin raamatukogu uksest ja märkasin silmanurgast tumedat kogu, mis posti tagant mulle sappa võttis. Õues oli juba pime õhtu. Kiirendasin sammu. Vaatasin aeg-ajalt selja taha. Tume kogu hoidis aupaklikku kaugusesse. Tee koduni oli pikk ja kurnav, aga lõpuks ma sinna jõudsin, kuid enne oma maja kuulsin selja tagant rutakaid samme, keerasin ennast ümber ja sain obaduse mingi kõva torulaadse asjaga vastu pead. Kaotasin teadvuse.

Juhan Kleinberg

"Issand halasta!" oigasin suures pohmellis ja tõstsin pea padjalt, kui telefon öökapil helisema hakkas.

"Mis viga, musi?" Vaatasin kõrvale ja seal lamas suurerinnaline mukitud blondiin, juuksed voodis lamamisest sassis.

"Sinu telefon?" küsisin naiselt.

"Sinu ikka," blondiin vaatas mind kelmikalt.

"Hallo...?" vastasin vastumeelselt kõnele.

"Kleinberg? Tulge kohe raudteejaama juurde," rääkis keegi nõudliku häälega. "Raudtee kõrvalt leiti naisterahva surnukeha."

Panin end aeglaselt riidesse. Nii et seekord olen ma siis seesama uurija, keda ma eile vanamees Peetrina nägin. Aga mis siis eile temaga juhtus?

"Mis eile juhtus?" küsisin blondilt naiselt, kes ka voodist oli tõusnud ja ennast riidesse pani.

"Napsutasime ja tantsisime Ruunivere kõrtsis," rääkis see. "Siis hakkas üks blond prillidega purjus mees tüli norima ja te kaklesite. Pärast tulime siia sinu juurde ja... Tead isegi." Blondiin muigas magusalt.

Ühmatasin pahuralt. Läksime temaga maja ees lahku telefoninumbreid vahetamata ning ma suundusin sündmuspaigale. Sündmuspaik oli lintidega ümber piiratud ja kohal olid lisaks kohalikele ka maakonna uurijad. Läksin lindi alt läbi ja trügisin kaptenini.

"Nii hiline täna!" ütles see, parasjagu koroneriga suheldes. "Mine vaata, mis meil seal on!"

Raudtee kõrval lumel lamas selili pikkade tumedate juustega naisterahva surnukeha, pea verine. Kummardasin ja vaatasin teda lähemalt.

"Vaata kätt!" ütles koroner Heimar, kes mulle selja taha oli tulnud.

Paremal käel puudus keskmine sõrm.

"Psühhopaat?"

"Karta on! Näpp on võetud tõenäoliselt trofeeks või... Juhuslikud poisikesed leidsid. Surmaaeg paistab olevat eilne öö."

Laip keerati kummuli ja asjamehi tuli veelgi, kes sündmuspaika hoolikalt läbi otsisid ja asitõendeid kogusid.

"Paistab, et teda on aheldatuna kinni hoitud," näitasin pahkluul olevatele haavadele. "Nälginud ja jumetu paistab ka olevat. Kuskil pimedas olnud?"

Saanud pildi kätte, lubasin kaptenile, et lähen küsitlen veel ümbruskonna inimesi ning jalutasin mööda Raudtee tänavat minema, tuttava kollase maja poole.

Kohale jõudes keerasin hoopis teisele poole, vastasmajja. Tahtsin näha, kas siin elab Peeter Jalakas. Koputasin uksele. Uks tehti lahti ja seal seisis habetunud, katkiste hammaste ja auku vajunud silmadega vanamees.

"Detektiiv Kleinberg," tutvustasin ma ennast. "Kas teie olete härra Peeter Jalakas?"

"Ee... Jah," vastas too.

"Kas te tunnete härra Jakob Danhammerit?" küsisin tõsise häälega.

"Einoh, natuke ikka. Naabrimees sealt majast," osutas ta näpuga mu selja taha.

"Hea küll! Olete temaga viimasel ajal suhelnud? Teda näinud?"

"Ma-a arvan, et mitte," vaatas Peeter. "Aga milleks need küsimused? Mida see härrasmees teinud on?"

"Ei saa veel rääkida, kinnine juurdlus," olin kidakeelne. "Kui midagi tema kohta kuulete, palun andke teada, näete sellel numbril!" ulatasin Juhan Kleinbergi visiitkaardi, mille olin ennem oma taskust leidnud.

Enne äraminekut läksin veel enda maja juurde, tegin ümber selle ühe ringi ja piilusin akendest sisse. Esiukse juurde jõudnud, mõtlesin juba koputada, kui vastasmajast väljus Peeter Jalakas ja kiirustas liipaval sammul linna keskuse poole. Kontoris, enda laua taga, mõtlesin hoopis enda asjadest. Mida on teinud Taaniel Kask? Kes on Liisa Veski või Peeter Jalakas? Miks ma nüüd detektiiv Kleinberg olen? Pilk peatus lauanurgal: "Liisa Veski. Uurimistoimik." Hm. Ma olen Kleinbergina ka tütarlapse kadumist uurinud? Süvenesin paberitesse. 4. veebruaril saatis Liisa kooli IP-aadressilt e-kirja: taaniel.kask@gmail.com kontole: Tere! Varsti kohtume!"

Jah. Seda ma ju tegingi, muigasin. Aga ikkagi jäävad õhku küsimused. Miks ma tema kehas olin? Mis tüdrukuga juhtus? Kas me äkki kohtusimegi? Kas too politseiuurija, kelle kehas ma olen, on mind ennast juba küsitlenud?

Telefon helises.

"Kleinberg kuuleb," vastasin.

Kapten rääkis nõudlikul toonil: "Järjekordne mõrv! Raudtee 15."

Jätsin Liisa Veski toimiku lauale lahti ja ruttasin pimedate tänavate kaudu jällegi sama maja ette.

"Peeter Jalakas," oli koroner juba aktiivselt asja kallal. "Värske! Jälle hoop vastu pead ja keskmine sõrm samuti läinud!"

"Sarimõrvar!"

Tundmatu naine

Pea valutas ja jalg tulitas. Liigutasin seda ja kuulsin, kuidas kett kolises ning jalga hirmus valu lõi, kui jala ümber olev metallist võru seda hõõrus. Kompasin käega mööda betoonist põrandat kuni seinani. See oli lihvimata puidust ning selle pisikesed puidukiud tegid sõrmedele haiget. Pikad küüned? Jälle, kurat, naise kehas: rinnad, pikad juuksed, sile nahk. Silmad hakkasid vaikselt pimedusega harjuma.

"On siin keegi?" hüüdsin kiledalt.

Kuskilt lähedalt kostis liikumist. "Hei! Mina olen siin," ütles keegi tasase ja väsinud tütarlapse häälega.

"Issand! Ma ei saa aru, kus ma olen! Ma olen ketiga kinni ja ei saa liikuda. Kes sina oled?"

"Liina," vastas hääl. "Ma olen siin juba mõnda aega olnud. Sind toodi eile alles siia."

"Kes tõi?" küsisin, kuigi vähehaaval hakkasin juba aimama, kes too koletis võiks olla.

"Üks meesterahvas. Ütles, et leidis su oma maja eest lumelt ja tõi siia, et aidata. Minu leidmise kohta rääkis mulle sama juttu."

Külmajudinad käisid üle mu selja. Küsisin: "Kas sa oled ka ketiga kinni?"

"Ei ole. Ta on üldiselt hea, toob mulle süüa. Aga ma olen siin üsna uimane ja väga väsinud. Igatsen koju."

Ülevalt kostis ebamäärast kopsimist.

"Kas me oleme kuskil keldris?"

"Jah, vist küll! Ma arvan, et ta varsti tulebki. Täna ta pole veel käinud. Silmad on juba pimedusega üpris harjunud ja seletavad mõningaid riiuleid, treppi ja vaese tüdruku kogu vastasseina ääres. Jälle kostub ülevalt hääli, siis lukuklõbinad ja keldriuks läheb lahti. Lahtisest uksest tuleb sisse mõnevõrra rohkem valgust ja ma saan uurida põgusalt oma kongikaaslast. Pikk meesterahva kuju, laubal pealamp, ühes käes kandik, tuli aeglasel sammul trepist alla, pani kandiku põrandale ja küsis leebe häälega mu kaasvangilt: "Kõht tühi? Tõin friikartuleid, need ju maitsesid sulle?"

"Vist jah," vastas Liina väsinult ja näitas siis minu suunas. "Kas Sa temale ka annad?"

Kuna heledalt põlev lamp mind pimestas, ei näinud ma mehe nägu. Käsi mu selja taga surus rusikasse põrandalt leitud terava otsaga puupulka.

"Ikka! Kuidas sinu olukord on? Ma ei tee sulle halba!" ütles mees leebelt.

"Jalg hirmsasti valutab! Saate selle võru palun ära võtta? Ma luban, et olen rahulik!"

Meesterahvas vaikis ja mõtles veidi: "Hea küll!"

Ta avas võru. Kohe hakkas jalal palju parem. Vangistaja tõstis ühe taldriku minu ette ja viis teise taldriku Liinale. Kasutades juhust, tõusin ma püsti, vaarusin mehe poole ja suunasin kõigest jõust talle pulga teravikuga vastu põske. Ta vaarus ja vajus külili. Lonkasin üle keldripõranda, koperdades põrandal oleva kandiku otsa ja roomasin trepist üles! Toast leidsin ukse, mis läks vist tagahoovi ja ma proovisin linki. Jess! Lahti. Väljas oli pime öö. Eemal paistsid valgustid. Hoolimata valutavast jalast tõttasin pehme lume sees edasi kuni jõudsin raudteeni, ise kiljudes: "Tapetakse!" Kuulsin selja tagant, kuidas uks kolksuga kinni vajus ja krudisevad sammud mulle aina lähenesid.

"Appi! App...," ja siis katkes mu karjatus poolelt hüüdelt, kui mingi kõva asi vastu mu pead lõi ja ma teadvuse kaotasin.

Jakob Danhammer

Piip, piip, piip! äratas digitaalne äratuskell kapi peal mind üles. Lajatasin selle kinni, ajades öökapilt maha ka tühja klaasi ja nutitelefoni.

"Raisk, mis unenäod!" vandusin. Kell 9 on arstivisiit. Peab Andersonilt uue retsepti võtma ka nondele kangetele tablettidele. Ei saa enam aru, mis on unes, mis ilmsi. Läksin vannituppa hambaid pesema ja habet ajama ning nägin peeglist, et põsk on plaasterdatud. Katsusin ettevaatlikult plaastrit ja tundsin põsel tuikavat valu. Kas ma pidutsesin eile kuskil...? Pani keegi mu joogi sisse midagi? Mitte midagi ei mäleta. Vannitoatoimingud tehtud, valmistasin kohvi ja valasin endale tassitäie. Kuid enne kui tassi suule jõudsin tõsta, kõlas uksele kõva koputus. Avasin ukse.

"Politseiuurija Kleinberg," tutvustas end ukse taga seisev mees. "Kas teie olete härra Jakob Danhammer?"

"Ma arvan küll, viimati vähemalt olin," vastasin muigega. "Milles asi?"

"Kas võin korraks sisse tulla?" küsis ta. "Küsitleme inimesi seoses siin ümbruskonnas toimunud mõrvadega. Äkki nägi keegi midagi pealt või kuulis midagi kahtlast."

"Tulge aga sisse! Istuge, palun, siia diivanile! Aga mina ei ole küll midagi kuulnud," ütlesin ja mõtlesin nähtud unenägudele. "Aga kes on ohvrid?" küsisin kahtlusega hinges.

"Kas te seda naisterahvast teate?" politseiniku näidatud pildil oli tumedate pikkade juustega kena daam.

"Tundub tuttav."

"Aga seda meest?" Tundsin fotol ära oma naabrimees Peetri vastasmajast. "Tema elab vist seal," vastasin tasase ja mõtliku häälega. "Ma temaga eriti ei suhelnud, peale juhuslike terede."

Nüüd laotas uurija mu ette mõned fotod: "Näete eile kell 12:09 nähti teid härra Peeter Jalakat jälitamas. Raamatukogu turvakaamera salvestusest tehtud fotod. Te olite järelikult viimane inimene, kes teda nägi!?"

Selle peale ei osanud ma musta ega valget öelda. Detektiiv Kleinberg tuli välja aga juba uue küsimusega: "Umbes kaks kuud tagasi läks kaduma teismeline tüdruk. Enne oma kadumist kirjutas ta enda e-posti aadressilt teile naljaka sisuga sõnumi. Miks?"

"Aga kust, kurat, mina peaks teadma?" tõusin, astusin külmiku juurde ja avasin selle, et rahustuseks pudel limonaadi võtta, kui nägin alumisel külmkapi riiulil karpi sõrmedega. Haarasin limpsipudeli pihku, taarusin uurija poole ja sööstsin talle kallale. Politseiuurija oleks seda hetke nagu oodanud, ta pareeris mind osavalt, nii et kukkusin üle diivani seljatoe, suure pauguga põrandale ning limonaadipudel kukkus mu kõrvale kildudeks.

"Abivägi, tulge sisse!" hüüdis Kleinberg ja hüppas osavalt mulle kallale kui hurt. Koridorist kostus samme ja tuppa jooksid kaks sinises kuues asjameest, ühel käes teenistusrelv. Rabelesin võimuesindaja haardes diivani taga põrandal. Ta püüdis mu kätt selja taha väänata. Sain teise käe vabaks, suure vaevaga kompisin sellega enda kõrval, kuni leidsin limonaadipudeli killu ning äsasin, kuis jõudsin. Verd pritsis ta värskest kaelahaavast mulle näkku, nii et pidin silmi pühkima. Seda kasutasid ära teised politseinikud, kes väänasid mu pikali, pannes mu käed raudu.

"Kiirabi! Politseinik sai viga!" kuulsin silmi pühkides hädahüüdu, kui kõva jalahoop vastu nägu mul pildi tasku lõi.

Jakob Danhammer

Avasin silmad ja lasin neil aeglaselt üle väikese toa liikuda, uksest kuni trellitatud akendeni.

"Kus, kurat, ma nüüd veel olen?"

Tahtsin tõusta ja appi karjuda, aga selgus, et käed on voodi külge seotud.

"Mis toimub?" karjusin hämmeldunult. "Tulge tehke mind lahti!"

Vaikus. Kaugusest oli kuulda monotoonset kopsimist. Kuskil mängis raadio.

Kas tõesti hakkab jälle kõik otsast peale? Äkki on see kõik olnud üks pikk unenägu?

Koridorist, ukse tagant kostis jutuvada ja vaidlemist, seejärel keerati uks lukust lahti ja sisse astusid Doktor ning vuntsidega sanitar.

"Tere hommikust! Kuidas te ennast tunnete?" küsis doktor Magnus Anderson sõbralikult. Tüse sanitar seisis käed puusas ja muheles.

"Sitasti! Pea valutab. Kas saate mu käed lahti teha?" küsisin lootusrikkalt.

Doktor istus mu voodi servale ja vaatas mulle kuidagi kurvalt otsa.

"Kas mäletate, mis hommikul juhtus? Mis Teie nimi on?"

"Ee... Taaniel Kask?" vaatasin arstile küsivalt otsa.

"Hm! Õnneks või kahjuks mitte! Sellise nimega härra on teie kõrvalpalatis. Tunnete teda?" Nüüd hakkas mul lõpuks koitma!

"Küllap saan tundma," muhelesin omaette. "Äkki saate meid omavahel tutvustada?"

"Ikka võin organiseerida! Aga hiljem."

Kõrvalt kabinetist kostus karjumist. Doktor Anderson pöördus sanitari poole. "Noh, lähme vaatame siis oma teise patsiendi ka üle! Tundub, et on lõpuks teadvusel." Uks prantsatas kinni ning keerati lukku.

Mina aga olin rahul. Paistab, et lahendasin saladuse, miks ma olen just nende inimeste kehades olnud! Liisa Veski - tapsin!  Peeter Jalakas – tapsin! Tundmatu naisterahva – tapsin! Juhan Kleinbergi, selle võmmiraisa – tapsin! Taaniel Kask – veel elus! Ootan igatsusega sinuga kohtumist, mu sõber!

Jutt: Lugusid Tulipunaselt Maalt. Esimesel Väraval (Diana Ostrat)

Päike tõusis, Suurim Tuli ärkas.

Glendower ei näinud seda ja näha ei võinud veel keegi, aga ta tundis seda kui miskit imelist surinat oma kehas. Suurima Tule tõus oli hääl liivas, lõhn õhus, kaja kaljudes. Isegi Värav tundis seda, ja ümises. Glendower kuulis teda just nõnda, vaikselt-vaikselt Suure Tule ümina saatel laulmas.

Kui ta tollest viimasest Aneirinile rääkis, jäi vana Esimene väga mõtlikuks. Ei kostnud küll sõnagi, aga järgmine päev andis vana vardja välja käsu, et enne päikesetõusu ei või ükski Väravale minna. Ega ka peale Suurima Tule magama heitmist. Glendower mõistis, et Aneirin luges tema sõnadest miskit välja, mis tolle käsu kaasa tõi. Keegi ei küsinud. Aneirin oli liiga vana ja tark, et kellelegi oleks pähe tulnud tema käskudes kahelda. Aneirin oli siin sündinud, ja siin oli sündinud ka tema laps ja lapselaps. Nemad ei olnud tulnud ega toodud. Nemad olid siia sündinud.

Glendower polnud siin sündinud. Aga Värav oli kõik, mis tal oli. Temal ja ta kaksikul Merfynil. Värav oli nende elu. Nõnda oli duwa Grigor oma laste elud päästnud – vandunud nad Väravale vardjateks anda ning Suurim Tuli oli temalt ka säärase ohvri vastu võtnud. Glendower oli oma duwale tänulik, ja samavõrra ka Suurimale Tulele, sest Värav polnud sugugi nii kohutav, kui sellest räägiti. Ta oli harjunud. Ta oli siin kaks aastat elanud ja teeninud, ning Merfyn ühes temaga. Nad ei pidanud altaril ühtima ja surema. Nad võisid siin olla ja elada ning teenida, ja Glendower teadis ja uskus siiralt, et Vardja olemine on kõige üllam teenistus üldse. Ka nemad olid sõdalased, aga nemad ei kaitsnud Tulipunast Maad pilvemadude või Sureva Maa vereimejate ja vägistajate eest. Nemad olid vahid ja sõdalased nende Maa ja iga teise Maa vahel, kõige vahel, mis neist tulla võiks.

Ning nende väravat nimetati Esimeseks. Väravaid oli veel kaheksa, aga nende Värav oli Esimene ja Aneirin oli Esimene. Esimese Värava Esimene, vardjate vardja, kellele kuuletusid isegi teiste kaheksa Värava vanimad. Teise Teine ja Kolmanda Kolmas ja nii edasi.

Aneirin pühitses vardjaid. Esimese omi. Teisel oli selleks Teine ja Kolmandal Kolmas ja nii edasi.

Keegi kuskil oleks pidanud ehk värdjalikuks, et Aneirin, kes oli kõrges ja austusväärses vanuses, seitsekümmend vihma Suurimat Tuld Väraval teeninud, võttis ja ühtis nondega, kes toodi. Ja kelle vanuseks oli alati viisteist vihma, ning kes olid alati süütud, sest keda Vardjateks hoiti, nood olid süütud, ning Aneirin võttis nad väraval ja liitis nad enese ja väravaga. See oli tema võim, see oli tema kohus.

Ja Aneirin oli alati õrn. Seda Glendower mäletas. Ka seda, kui meeletult ta ise kartis, sest ükski ei teadnud enne, kuidas vardjaks saadi, kui ta selleks sai. Veres ja tules ja kehas. Kolmiksidemega, mida ei murdnud isegi surm, sest vardjad jäid väravale. Nende hinged ei lennanud kunagi üles Suurima Tule juurde, vaid nendest said igavesed vardjad, tugipostid Tulipunase Maa ja kõigi teiste ilmade vahel.

Veri... jah.

Ta tuletas seda nüüd meelde, ja ta ei imestanud selle üle. Sest täna pidid viis uut Väravale saabuma, ning tema noorem kinnar, Grigori laps ja Sawylist sündinu Trev nende hulgas. Nad siis näevad teda. Glendower teadis, et tal on kinnar, aga ta ei olnud teda kunagi näinud. Väraval olid vaid vardjad. See siin oli nende ainus elu. Lihaliku elu hülgamist neilt ei nõutud, nagu rahvasuu lobises. Ega ka paljut muud kahtlast, millest räägiti. Aneirin ise oli elav tõestus – ta oli ise siin sündinud, ja endale armsama vardjate seast võtnud, ning kaks last üles kasvatanud ning ühe kaotanud, aga ta järeltulija Madoc oli endale Cledwyni võtnud ning neil oli samuti laps. Ceri pühitseti aasta tagasi, kui ta viisteist vihma täis sai.

Ceri oli Glendoweri jagu. Ja Glendower tema.

Ja nüüd näevad nad siis Trev'i. Noor vardja ei mõistnud, miks olid duwad veel ühe oma järglastest Vardjaks saatnud. Aga ju oli Grigoril hea põhjus. Oli alati. Ta oli duwale tänulik – elu eest, iga hommiku eest, mil ta võis ärgata tolle surina peale kehas ja tunda Cerit oma kaisus. Teada, et ta kaksik on olemas ja elus ning teda näha, kui ta silmad avas. Tunda meeltega veel ennegi.

Veri. Esimene oli vereside. Iga vardja andis oma verd väravale, ning värav andis talle väge vastu.

Teine oli tuli. Ta ei olnud karjunud. Ta oli oma huuled veriseks närinud, aga ta ei olnud karjunud. Ka mitte siis, kui Aneirin Merfynit märgistas. Hiljem kandis ta toda raskelt ja valusalt saadud leeki uhkusega.

Kolmas oli keha. Iga vardja andis oma keha Väravale, ja Aneirin oli tol riitusel Värava enese väest.

Ning peale seda tõusis värav esimest korda noore äsja pühitsetud vardja silme ette. Kui ta seda esimest korda nägi, higise, väsinu ja valutavana Aneirini käte vahel, siis ta armus sellesse. Ja see armastus jäi. Nii oli õige. Nii oli hea. Teine oli Aneirini naeratus – ja ka too jäi neile ja nende vahele, neid ühendama. Glendower sai vahel aru, et Aneirin teda natuke teisiti vaatab kui teisi vardjaid. Nagu oleks Glendower rohkem tema väest, nagu mõistaks ta rohkem. Nagu armastaks ta Väravat nõnda, nagu Aneirin seda tegi.

Veri, tuli ja keha. See ootas ka Trev'i ees. Neid kõiki, neid, kes tulid. Keegi ei teadnud, kuidas saadi vardjaks, enne kui selleks saadi.

Aga nood lood, mida Väravatest ja vardjatest ülejäänud maal räägiti...

Midagi oli ometi Väravatelt rahva kõrvusse ja suhu jõudnud. See algas ilmselt siis, kui Kaheksandale tuli üks nooruke ja süütu – mitte et nad kõik poleks olnud noorukesed ja süütud – aga tolle meeled olid ehk nõrgemad, või polnud vanemad teda vääriliseks kasvatanud, aga riitus murdis ta. Mitte veri, mitte tuli, aga too ühtimine. Muidugi, Kaheksandal polnud ka Aneirinit, kes selle meeldivaks teha üritas, ehkki see polnud tema kohus. Ta oleks võinud ka niisama võtta. Kogu värava väega. Keegi poleks talle seda ette heita saanud. Aga ta ise oleks. Ta hoidis neid kõiki.

Aga too nooruke oli võetud, rituaalselt ja karmilt, ning ta ei jõudnud kauem vardja olla kui mõned päevad. Ta põgenes ja kui ta leiti, oli ta surnud. Ta oli end tapnud. Tollest räägiti.

Räägiti ka Aneirinist, sest ta oli vana ja vägev ja omal moel kuulus, kui üks Vardja üldse kuulus olla võis. Sest miskit tollest riitusest nüüd teati, ja enamus mõistis Esimese ja riituse hukka. Glendower teadis, et Aneirin oli pühitsenud ka omaenese lapse, Madoci.

Glendower oli näinud ja vaadanud, kuidas Aneirin Madoci järeltulijat Ceri't pühitses.

Aga nii oli. Ta nägi seda nõnda, nagu see oli. Väraval kehtisid teised seadused. Ja selles, et Aneirinile kuulusid nende kõigi süütused, polnud midagi väära või inetut. Need kuulusid Väravale. Aneirin ei vaadanud neid kunagi nii. Peale oma armsama surma oli ta üksi jäänud ja nii püsinud. Kindlana, rahulikuna. Aneirin oli neile kõigile duwaks. Ja Esimeseks. Kõiges. Alati.

Keegi kuskil oleks kindlasti Aneirinit vihanud või armukadetsenud, et too sai Ceri enne kui Glendower. Aga mitte tema. See ei olnud isegi...säärane. Ta ei võtnud seda nii. See oli liiga püha. Oli isegi siis, kui seda temaga tehti ja ta kartis. Suurim Tuli tegi riituse pühaks. Aga Aneirin oli see, kes tegi selle talutavaks ja isegi heaks.

Räägiti sellestki, et Vardjate amet on mõttetu. Valvata surnud, tühja paika. Ja nõnda juba sajandeid. Rahvas ei mõistnud. Nad ei saanudki mõista. Vardjad mõistsid. Sa ei näinudki väravat, mitte enne kui kolmikside sinu ja värava vahel väreles. Siis see tõusis ja oli, ning sa olid selle sees. Ja see oli ilus ning mitte hirmutav, ja Aneirini käed hoidsid õrnalt ning ta silmad vaatasid väravat armastusega.

Ta tõstis Ceri käe õrnalt enda pihalt ja tõusis püsti. Ta mõtles väravale minna. Nüüd, mil Suurim Tuli kohekohe nende kohale pidi kerkima ja neid taas õnnistama. Ta pidi seal käima – igal hommikul ja igal õhtul. See polnud kohus. Või ei – see polnud mingi antud kohus. Ta oli selle ise võtnud. Ta oli ka Ceri Väravale viinud, järgmisel hommikul peale Ceri pühitsemist, ning seal teda võtnud ja end temale andnud. Aneirin ütles pärast, et see sidus nad ühte. Et ühtegi teist kinnitust pole neile enam vaja. Nad on paarilised, tema ja Ceri.

Madoc sündis väraval. Sündis ka Ceri. Vardjate tähtsamad elusündmused olid kõik väraval. Ka surm. Ja värav võttis hinge ning jättis selle endale vardjaks, liites selle teiste väega, ja nõnda olid nad igavesed kaitsjad ja hoidjad, värava sõdalased ja tema armsamad.

Ceri liigutas end natuke, ning Glendower kummardus ja paitas ta juukseid ning suudles neid korraks. Sellest piisas – Ceri ärkas. Punased silmad naeratasid ning roostekarvaline tulihunt ajas end jalule ja sirutas end Glendoweri vastu.

Nad rääkisid hommikutel vähe. Ceri ei pidanud küsima, kuhu Glendower läheb. Ta teadis. Nagu Glendower teadis, et ta armsaim kaasa tuleb. Ta võttis käe pihku hetk enne kui see sinna jõudis. Ka see oli omaette riitus. Väravale minek, ja selle vaatamine ja tundmine, ehkki Glendower tundis rohkem ja Ceri vähem. Ning nad ühtisid seal – vahel hommikul ja vahel õhtul, aga Ceri teadis, et Glendowerile meeldis seal, ja talle meeldis, et ta armsamale meeldis.

Glendower noogutas. Täna oli säärane hommik.

Nad jõudsid väravale koos päikesega. Glendower tundis surinat oma nahas, ning ta karvad turritasid end. Ceri silitas teda.

Surnud paik kõigile peale vardjate. Nemad nägid. Nemad tundsid. See oli tunne, mida sa nägid. See oli miskit nii erilist.

Glendower polnud pisike, aga Ceri kõrval ta peaaegu oli, ja too jõudis ta kergelt sülle haarata ning pehmelt jahedale liivale asetada. Ka see oli värava eripära – liiv oli siin alati jahe, isegi kõige suuremas tules oli see jahe. Ja õhk väreles, kui musttuhat kuju selles vormus.

Ceri suudles ta huuli, ta rinda, ta madu. Glendower sirutas end liival ja võttis vastu. Tunnetas. Liiv hellitas teda, Ceri käed ja huuled niisamuti, ja ta oli uus ja värske. Nad ei kõnelnud muus kui suudluste ja puudutuste keeles.

Glendower lebas, ning ta tuksles rütmis, mis meenutas talle toda üminat, ja Ceri tundis teise keha kutset ja ta tuli. Suur, ilus ja tuline, see ta oli. Ceri tõstis oma armsama korraks peaaegu õhku ning vallutas maoga ta uru. Glendower lõi käed ta kaela ümber ning põimis jalad ümber oma armsama puusade ning too tõstiski ta õhku. Ceri oli tugev ja ta suutis seista koos nende mõlemaga. Mitte kaua, aga ta seisis ja vaatas üles Suurima Tule poole, justkui talle Glendoweri näidates, ning laskus siis vaikselt tagasi maha, ning liiv oli jahe nagu ikka ja igavesti, justkui Ceri oli metsik ja kuum.

Glendower oigas, ja Ceri ütles kunagi, kui ta seda kuulis, et see on nagu laul. Ceri sosistas talle vahel kõrva “laula mulle veel, Glendower”. See, kuidas ta seda ütles ja oma armsama nime lausus, oli teine laul.

Glendower põles enne – vaikselt ja tasaselt. Ceri täitis ta tosin hetke hiljem – sügavalt ja lõpuni, ning hoidis oma armsamat, sest Glendower põles selles tules. Aga ta ihkas seda ometi. Ta nuttis iga kord, aga ta võttis seda nõnda, nagu see oli. Väraval kehtisid teised reeglid. Ceri teadis nüüdseks paremini kui et kohkuda või end halvasti tunda. See oli tema eripära ja Glendoweri eripära, nii et ta hoidis teda lihtsalt hellalt läbi kõigi värinate ja valu ning suudles ta pisaraid.

*

Nad jõudsid tagasi õigeks ajaks. Glendower tundis seda. Ka Ceri tundis. Uued olid tulemas. Varsti, varsti on nad siin. Seda oli õhus. Meeled tundsid seda nagu värsket õhupuhangut seisnud õhus. Vähemasti Glendower tundis seda nõnda. Cerile oli see veel põnevam. Tema polnud kunagi näinud rohkemaid kui neid, kes Väraval olid. Ja Glendower oli talle maailmast rääkinud. Veider oli see, mõtles Glendower. Ta ise pidi maailma maha jätma ja ta ei tundnud sellest puudust. Ceri oli see, kes tema juttude järgi seda igatsema hakkas.

Ta oli Aneirinilt küsinud, kas see on vale, kas see on häbi, et vardja igatseb ilma järele, mida talle pole antud ja mida ta ei saa. Aneirin aga vastas lihtsalt: Ka mina igatsen. Ei, seletas Esimene talle. Selles pole midagi imelikku ega halba. Selle pärast ei maksa piinlikkust tunda. See on loomulik. Seletas, ja vaatas siis Glendoweri korraks kummastunud pilguga – hetkel, mil ta mõistis, et noor vardja säärast igatsust isegi mitte ei mõista.

Glendower oli veider. Vahel isegi Aneirini jaoks.

Siis ta tundis seda. Värsket võõrast tuult. See oli ta meeltes nõnda tugev, et ta taganes ja oleks peaaegu kukkunud, kui Ceri poleks teda üllatunult kinni püüdnud. Ka Ceri tundis, aga mitte kunagi nõnda. Glendower ei olnud isegi teadnud, et ta võiks seda nõnda tunda. Uute tulekut. Nii valjult. Kui tulijad üle punaste liivade lähemale jõudsid, sai ta vähemasti osaliselt aru, miks see tunne nõnda tugev oli olnud.

Neid oli viis.

Vardjad ootasid. Aneirin seisis ja vaatas nõndasamuti, sõnatult. Ainult siis, kui Glendower oli tuult tundes taganenud, vaatas Esimene Vardja korraks ta poole.

Madoc ja Cledwyn ootasid ja vaatasid nõndasamuti. Kõik muu oli tehtud. Riided olid valmis säetud, jagus toitu ja jooki, ehkki mõlemat viimast pidid tulijad saama alles uuel hommikul. Vardjatena. Nagu ka rõivad – musta rüü ja tumedast terasest relvad.

Neid oli viis.

Esimene, kes pärale jõudis, võttis isegi Glendoweri neelatama. Ta tundis tolles miskit väge, nii et klõnksatus ta kõris polnud ainult seepärast, et see nooruke ilmselt enamusel maod kõvaks ajas. Sale ja habras, suurte roheliste silmadega, mille põhjas kumas miskit kuldset, ning sama kuldset jagus ka muidu musta karva tippudesse. See kartis, aga ta meeled lõrisesid selle nõrkuse peale, ja ta kummardus vardjatele oli ilus ja elegantne.

“Gwynedd.”

Aneirin noogutas.

Teine tulija oli mustjaspruuni karva, ning see oli tihe, ja ta lapseliku näo ümber turritasid mustad juuksed, ning rohelised silmad kiiskasid. Glendower tundis hirmu lõhna, ja veel miskit.

“Trev.” Seda ei öelnud tulija. Merfyn oli hääletult Glendoweri kõrvale jõudnud. Ja nüüd tundis ka vardja ise nood silmad ära. Neil kõigil olid säärased. Aga Grigorit ta Trev'is ei tundnud. Sawylist sündinud. Jah. Toda kindlust ja söakust ta ei tundnud. Trev kartis. Ja ta ei osanud seda õieti varjata. Glendower mõtles, kas ta peaks nüüd esile astuma ja ütlema, et “tere kinnar” või miskit. Ta vahetas Merfyniga pilgu ning otsustas oodata. Hommikuni. Merfyn nõustus.

Kolmas tulija tundus olevat viisiku vähemasti ajutine juht, ehkki vardjate ette jõudis ta kolmandana, ja kummardas viisakalt pead. Hallikad silmad vaatasid pigem uudishimulikult kui kartlikult.

“Morcant,” ütles uustulnuk. Ta oli pikk ja kõhetu, justkui oleks ta oma pikkuse liiga kiirelt kätte saanud ning lihased sellele mitte veel järele jõudnud. Aga temast tõotas tulla miskit pikka, ilusat ja saledat, ning ta karv ja juuksed sätendasid Suurima Tule paistes.

Viimased kaks jõudsid koos kohale, ning Glendower neelatas uuesti, ja ainult tugev enesekontroll ei lasknud tal küüsi Ceri kätte lüüa. Kuidas ometi oli keegi kaks säärast....kutsikat...õnnetut...vardjateks saatnud? Kas nad ise ei näinud, mida nad tegid??

Glendower vaatas Aneirini poole, ja mõistis, et Esimese Vardja mõtted on samal rajal.

Esimene kahest oli sale ja sihvakas, turritava halli karvaga ja torkivhallide silmadega. Ei, ta välimuses polnud miskit nii erilist. Eriline oli see, mis temast õhkus, ja kuidas nood silmad vaatasid ning mida nad nägid.

Sest hallikarvalise tulihundi küljes sõna otseses mõttes rippus teine. Pisike ja habras punasekarvaline tulihunt, pikad juuksed räsituna nägu ja keha katmas, pruunid silmad isegi mitte hirmu, vaid puhast õõva täis ja keha koos meeltega metsikult esimese külge klammerdunud.

Tema oli see ainus, keda hallikarvaline tulihunt nägi, ja kellele ta silmi ning meeli jagus. Ülejäänud maailma peale ta lõrises. Glendower tundis seda, Merfyn tundis, ja Ceri... nad kõik tundsid. Glendower teadis, et ta peaks mitu sammu tagasi astuma. Teda üritati sundida. Neid kõiki. Nad tundsid seda oma meeltes, isegi Aneirin.

Nad teadsid nimesid. Nii et kui eelmised olid olnud Morcant, Gwynedd ja Trev, siis need pidid olema Iorweth ja Brynmor. Glendower teadis ka seda, et nad peaksid endale ühe vardjaks saama, keda Suurim Tuli on õnnistanud ja talle rohkem andnud võimus tule üle kui enamusele. Nüüd ta siis nägi, kellele.

See...see pisike. Seesama.

Hallikarvaline oli see, kes viimaks kõneles. “Mina olen Brynmor ja see on Iorweth. Tervitused, auväärsed.”

Aga ta sõnade taga ja nende sees oli tugev ja sume lõrin. Nad ei kuulnud seda. Nad tundsid. See lükkas kõiki pisikesest punasest eemale ja see hoidis teda. Ainult teda.

Järgnev möödus nagu uni, tundis Glendower. Aneirin tervitas, teised tervitasid, tulijad juhiti edasi, Vanim andis leebe käsu Iorwethile end lahti riietada.

See oli hetk, mil Glendower tabas, et ta oli näinud miskit, mida polnud. Või õieti – ta oli teadnud ja eeldanud, et nad kõik tulevad alasti, nagu nad alati tulid – alasti ja paastunult ja süütutena, et ta polnud tähele pannud, et pisike punane tulihunt tumedat rüüd kandis.

Aneirini käsu peale vaatas ta ainult korraks üles ja puges siis eemale, käed õlgadel ja end kaitsmas.

Brynmori meelte lõrin ägenes. Aga ta sai aru, ja ta läks ja üritas oma armsamat – sest et need kaks seda olid, selles polnud vähimatki kahtlust – lohutada ning sai ta isegi nii kaugele, et võis vaikselt ta rüü seljast harutada. Pisike kattis end juustega, suured silmad hirmunud ja keha krambis ning karvad turris. Glendower vaatas teda ja leidis, et viitteist vihma ei pakuks ta sellele eales. Kaksteist-kolmteist, ja mõned olid isegi siis suuremad. Veel päris kutsikas, ja mida ta ometi nii väga kartis? Aneirin oli ju leebe ja sõbralik nagu alati, ning teised vardjad veel viisakamad kui harilikult.

*

Ta ärkas väraval. Ceri seisis temast vasakul ja Merfyn paremal käel. Aneirin seisis kesk väravat ja Glendower tundis selle tõmmet. Nagu keha, mis teise keha, teise madu enese poole tõmbas ja kutsus. Ta oli seda ka siis tundnud, kui ta ise pühitseti.

Aneirin sirutas käe ja kutsus. Morcant vastas. Mitte seepärast, et ta poleks peljanud, vaid et ta seda kasvõi hirmu kiuste oli valmis tegema. Glendower tundis. Morcant oli tugev. Morcant oli söakas. Miskit habrast temas oli, aga ta varjas seda.

Morcant tõusis ja läks ning seisis Aneirini ette ja kummardas pead.

Glendower teadis, et teised uued ootavad praegu koopas koos Madoci ja Cledwyniga. Nad ei tea, mis toimub, ega saa seda ka enne teada, kui see nendega toimub. Morcanti pärast Glendower väga ei peljanud. Noor tulihunt tundus tõesti piisavalt tugev, või kui mitte seda, siis vähemasti kangekaelne küll.

Glendower tundis Morcanti silmist ära, kui Aineirini meeled temasse jõudsid. Et teda suunata, et teda juhtida. Et vajadusel ka hoida. Tema tegi seda nõnda, ja ta meelte puudutus oli vähemasti Glendowerile alati rahustav.

Praegu andis ta tumeda noa Morcanti pihku ning kõhetu nooruk võttis selle vastu. Glendower mäletas toda sosinat. Häält mõtete vahel, mis seletas lihtsalt, et ta peab noa võtma ja sellega oma külge haava tõmbama ning nõnda vabal tahtel oma verd väravale andma.

Ka Morcant kuulis toda häält, ja ta ei kõhelnud kaua. Võibolla ei kõhelnud ta üldse. Hallid silmad tumenesid ja veri siugles külge pidi alla ning langes liiva. Ja kadus. Värav ümises. Glendower peaaegu võpatas, kui ta seda taas kuulis. Või tundis. Ta ei saanud kunagi aru, kas ta nägi või kuulis või tundis. See oli liialt üks.

Aneirin oli taas sosin Morcanti meeltes, justkui ta oli olnud seda Glendoweri omades. Ceri märgistamist oli olnud kordi valusam vaadata. Aga Morcant noogutas ja põlvitas. Heledad juuksed langesid õlgadele. Paar aastat, ja temast saab midagi väga ilusat, mõtles Glendower.

Südame kohale. Süda on leek. Süda on värav. Glendower teadis. Ta kandis seda leeki juba kaks aastat.

Aneirini nuga leegitses. Välgatust Morcanti silmis oli näha ja ta keha võpatas korraks, aga ta surus end kindlaks, ning julgus silmades põles tolle noaga võrdselt.

Glendower teadis, et Aneirin jahedaid meeli Morcanti meeltesse põimib ja teda nõnda hoiab. Ta hoidis kõiki alati. Mõnda rohkem, mõnda vähem, nagu vajadus oli.

Esimene Vardja lõikas. Nuga oli leek ja lõikas leeki. Ainult üht kuju, ainult märgistamiseks ta oligi.

Morcant sulges silmad, aga ta ei karjunud. Ka Glendower polnud karjunud.

Kaks sidet. Morcanti rinnal südame kohal paistis nüüd tume leek.

Ja kolmas.

Kolmas.

Seda oli siiski kummastav vaadata.

Aga Morcant oli kuulekas, ning heitis kõhuli, kõigi kommete kiuste. Veider. Aga ju see oli tema valik. Kui ta tahtis, et see kiirelt läbi saaks, siis oli ta õige valiku teinud. Aga Aneirini huultest ning tollest maagilisest esmapilgust Väravale jäi ta nüüd ilma.

Vanim põlvitas noorima kõrvale, ning silitas teda. Paitas ta külgi, nii käe kui küünistega ja Glendower tundis, kuidas Morcant nonde hellituste all nii rahunes kui ka erutus. Aga ümber ta end ei keeranud, ja Aneirin ei hakanud teda sundima. Ainult puudutas ja hellitas vaikselt, ilmselt ka meeltes.

Aneirin ise oli valmis, tema ja ta madu. Glendower mõtles, et Aneirin erutus vaid seepärast, et nõnda oli vaja. Või oli see värava enese vägi, sest ümin oli nüüd ka Esimeses Vardjas. Ta tõstis ja kergitas Morcanti enese vastu ning õrnalt ja aeglaselt tungis Vanima madu noorima urgu. Hele keha võpatas ja Morcant oigas, aga pigem naudingus kui valus. Talle meeldis, ja Aneirin naeratas leebelt ja võttis teda alul aeglaselt ja õrnalt, ning siis kiirelt ja tuliselt, ja Morcantile meeldis ning Glendower teadis, et Aneirin tegigi seda nõnda seepärast, et nooremale meeldiks. Et see ei oleks halb ega vastik kogemus. Ta lõpetas ja täitis Morcanti tulega ning hoidis teda läbi kõigi värinate. Ja läbi selle viimase üllatuse, kui vibalik tulihunt pea selga lõi ning väravat nägi ja tundis. See oli ilus. Hallid silmad lõid kiiskama ja Glendower nägi neis vaimustust.

Merfyn võttis ja viis Morcantile tumeda rüü ja tumeda mõõga. Uus vardja riietus ja seisis siis nende kõrvale. Nüüd võis ta jääda. Nüüd oli ta üks neist.

*

Ja see algas uuesti. Aneirin tõstis käe ja kutsus, ning see, keda ta kutsus, tundis seda ja tuli. Gwynedd. Ta oli tõega ilus. Glendower neelatas, ja tundis, kuidas Ceri ta selja taga sügavalt hingas ning kätega ta pihast võttis ja ta tundis oma armsama madu kõvana enese vastas. Ta naeratas. Ära karda, Ceri, ma pole armukade. Ma ju näen, kui ilus ta on.

Gwynedd oli sale ja habras, rohesilmne ja mustakarvaline, ning säärase sujuva liikumisega, nagu ta tantsiks. Kartis, aktsepteeris oma hirmu ja tuli ning seisis Aneirini ette. See siin oli tugevam kui Morcant, mõistis Glendower.

Aneirin naeratas seda väge tundes ja andis talle noa. Glendower võttis selle rahulikult vastu, ja sama kindlalt sähvatas käsi üle külje. Huuled surusid end kokku ja tumedajuukseline pea puges ühele õlale ning veri voolas heledana üle puusa, jalga pidi alla ning kadus liiva. Väravasse. Gwyneddi madu oli tõusnud, märkas Glendower. Jah. Valu võis nii mõjuda. Selles polnud midagi väära.

Kerge kummardusega ulatas Gwynedd noa tagasi Aneirinile ja põlvitas Vanima ette. Rohelised silmad olid tumedad, aga selged. Ja vägi voogas selgena ta ümber. See oli roheline. Glendower võpatas. See nooruke pidi tõesti võimas olema, kui ta seda nõnda näha võis. Imelik oli, et ta seda üldse nägi. Aga ehk oli asi väravas.

Aneirin lõikas leeki ja Gwynedd lõrises madalalt, ja see segunes üminaga, nõnda et sellest sai uus viis. Mustakarvalise tulihundi küünised lõikusid ta puusadesse, aga ta silmad olid rahulikud. Nõustuvad. Ootavad.

Glendower ohkas kergendatult. Selle pärast siin ei pidanud ta kartma. Ja nad saavad endale väärilise vardja.

Aneirin lõpetas ja Gwynedd tõusis. Vanim tõmbas noorima enese vastu ja suudles teda. Glendower tundis, kuidas ta madu tuksatas. Ning Ceril ta selja taga oli igatahes kõva. Ta tundis. Tal polnud midagi selle vastu. Oleks imelik, kui nad oleksid end alla surunud või räpasteks pidanud. Aneirinile poleks see meeldinud.

Gwynedd oli ilus Aneirini käte vahel, ja Aneirin oli samuti ilus, vaatamata oma eale ja ehk just tänu sellele. Ning keegi ja kunagi poleks talle pakkunud rohkem kui vast poolsada vihma. Ainult ta silmad olid vanad. Praegu olid ta silmad värav, ja see ei olnud Aneirin, kes võttis. See oli Värav. Esimene Värav.

Aneirini huuled paitasid Gwyneddit ja käsi silitas tumedat nahka ning hõõrus puusakarvu. Gwynedd värises vaikselt, aga hirmu ta silmis polnud. Ainult ootus. Ainult rahu. Ainult nõustumine, et asjad on, nagu nad on. Ning ta ei häbenenud, kui ta madu nonde hellituste peale tõusis. Ta ei astunud eemale, kui Aneirin ta vaikselt oma käte vahel liivale asetas. Selili. Alati selili. Nad pidid väravat tõusmas nägema. Ning Aneirini silmad ja ilme olid pealegi rahustavad. Ja kaunid.

Aneirin suudles taas Gwyneddit ja madu puges aeglaselt urgu. Huuled huultel, nii et kõik oiged võttis Aneirin endasse. Gwynedd oli habras ja väike, nii et ilmselt tal oli valus, vähemalt natuke. Aga ta ei puigelnud vastu. Ta leppis ja ta tegi seda rahulikult ning ta nautis, kui ta taas nautida sai. Ta ei häbenenud ka seda. Ja lõpus ta niutsus ja ta madu sülgas tuld ning ta vaatas ja nägi väravat. Ta silmad olid korraga peaaegu kuldsed.

Merfyn viis talle riided, ja vaatas teda nõnda, et... Glendower tuksatas. Nõnda polnud Merfyn veel ühtegi vaadanud. Silmad ihast nõnda tumedad, et need olid peaaegu mustad, ja ta kaksik värises ja hingeldas, ja muidugi oli tal ka kõva, aga muud märgid ütlesid Glendowerile rohkem. Merfyn oli selle ühe enesele välja valinud, ja kui ta vähegi oma kinnarit tundis, siis too ka saab. Saab alati, mida tahab.

*

Aneirin sirutas end ja kutsus taas. Kaks oli pühitsetud, kolm oli jäänud ja... Glendower üritas mitte mõelda.

Aneirin kutsus Trev'i.

Too tuli. Mitte sugugi nii kindlalt, kui eelmised. Oi ei. Trev kartis ja ta värises, kui ta tuli, ja värises, kui ta Aneirinile kummardas.

Läks aega, enne kui Trev Aneirinilt noa võttis. Ja ta ei saanud hakkama. Mitte esimese korraga. Sest ta ei julenud lihtsalt piisavalt tugevalt tõmmata. Hakkama sai ta umbes kolmanda korraga, ja siis ta lõrises ja näris oma huult. Aga veri kadus liiva ja esimene side värava ja vardja vahel oli loodud.

Endiselt valutav, põlvitas väike tõmmu tulihunt Esimese Vardja ette. Möödus aega, enne kui Aneirin üldse noa võttis, ja see leegitses. Trev võpatas järsult, ja Aneirin pani talle käe õlale ja hoidis ning rahustas teda.

Glendower surus end Ceri vastu ja lasi end hoida. Valu oli õhus tihke, aga ta teadis, et see on veel kerge. Sest kaks olid ees, ja ta ei tahtnud tõesti veel nondele mõelda. Mitte tollele pisikesele punapeale.

Trev karjatas, kui leegitsev nuga teda puutus, ja ainult Aneirini käsi ja meeled näisid teda paigal hoidvat. Edasi ta sisises ja oigas, aga ta jäi.

Teine side värava ja vardja vahel sai loodud.

Aneirin silitas ta pead ja suudles teda juustele, kui ta lõpetas. Ja järgmist alustas. Vähemasti oli Trevil hea Aneirini käte vahele pugeda, sest Vanim suudles ka märki ta rinnal ja haava ta küljel, ning need suudlused olid leebed ja rahustavad ning äratavad. Aga kange oli ta ikkagi, ja Aneirinil ei jäänud väga muud üle, mõtles Glendower. Ta mõistis, et ka see võis veider tunduda, sest nende vanusevahe oli nii suur, aga see oli ka just nii suur, et see ei olnud enam isegi mitte veider, vaid andis kõigele riituse maigu. Mida see oligi. Lihtsalt – pühitseja kohuste hulka ei käinud igatahes mitte pühitsetu mao suhu võtmine ja selle hellitamine. Aga Aneirin tegi seda, ja tegi nõnda hästi, et Trev rahunes ja siis erutus ning ta keha oli valu asemel midagi muud. Midagi palju paremat. Ja tegi nii kaua, kuni teise keha ihkas ja tahtis, ning siis laskus ta koos temaga vaikselt maha ja võttis teda sama vaikselt, ning Trev nautis, ja tema oli esimene, kes kippus omakorda Aneirinit võtma. Suudlema ja silitama igatahes.

Väravat pani ta tähele alles siis, kui Aneirin ta tähelepanu sellele juhtis.

Merfyn tõi ka talle riided, ja naeratas, ning Aneirin naeratas, aga ta silmad olid tõsised ja Glendower mõistis, miks. Nood kaks. Isegi tema poleks teadnud, kumba enne kutsuda.

Aneirin kutsus Brynmori.

*

Aneirin kutsus Brynmori.

Läks päris hulk aega, enne kui kutsutu tuli, ja ta heledal nahal leidus mitu verist kriimu ning ta silmad lõkendasid. Ta vägi oli käega katsutav, ning sellel olid hambad ja küünised. Ka Aneirin pidi seda kahtlemata tundma, ja esimest korda oli Vanim tõesti tõsine. Viimaks ütles ta seda lihtsalt vaiksel häälel, mitte üritades enam tungida sinna, kust teda nii väga tõrjuti:

“Võta nuga ja lõika küljele haav. Vabalt antud veri ühendab vardja väravaga.”

Brynmor noogutas, võttis ulatatud tera ning lõikas. Kindlalt ja sügavalt, ning ainult ta keha värahtas korraks. Silmad jäid sama läbitungimatuks nagu meeledki. Siis andis ta noa tagasi.

Glendower nägi toda õrna peavangutust ja pilku Aneirini silmis.

“Põlvita,” ütles Esimene Vardja nüüd Brynmorile, ja too kuuletus. Justkui käsule. “Tule märk ühendab vardja väravaga.”

Nuga Aneirini peos oli leek. Brynmori silmad sarnanesid sellele ja ta meeli ei tundnud isegi Aneirin, ilmselt. Või ei hakanud üritama, sest ta oleks pidanud murdma. Aga vägi keerles, ja see lõrises vaikselt. Brynmor võpatas taas korra, kui tuli teda puudutas ja märkis, aga siis ta vaid lõrises, tumedalt ja vaikselt, ja Glendower värises, sest ehkki Brynmor seda ilmselt nõnda ei mõelnud, kõlas ta urinas vihkamine ja sama tundis Glendower teise väes. Raev. Madal ja veel hillitsetud. Sest ta ei hoolinud, mida temaga tehti, aga ta teadis, et mida tehakse temaga, tehakse järgmisena ka ta väikese punakarvalise armsamaga. See tõstis toda viha, sai Glendower aru.

Jäi veel kolmas. Glendoweril oli Aneirinist tõesti kahju.

“Minu keha ja vägi on värav, ning ma võtan sinu ja ühendan su enese läbi väravaga,” ütles Vanim.

Ja tabas, et teine ei mõistnud, sest kes ei teadnud, mis oli kolmas osa riitusest, see ei võinud ilmselt ka noid sõnu nõnda mõista.

Aneirin neelatas. Miskit Vanima alatises rahus murdus korraks. “Ma võtan su süütuse ja annan selle väravale.”

Brynmor noogutas.

Aneirin tõmbas ta endale lähemale. Brynmori vägi lõrises, aga lasi sellel sündida. Aneirin üritas teda suudelda, ja pühitsetav näitas talle hambaid ning kogu ta vägi tõrjus. Ent samas lasi ta end hoida. Aneirin püüdis teda silitada – Brynmor tõrjus taas ja isegi mitte ta ise, vaid ta vägi lõrises Vanima peale.

Aneirin vangutas vaikselt pead ja sirutas siis käe, et kasvõi natuke teise maoga mängida ja teda nõnda rahustada ja ette valmistada. Pruunikarvaline käsi tõusis ja lükkas ta käe kindlalt eemale, ning Brynmor paljastas kihvad.

Aneirin ohkas ja noogutas. Olgu siis nii.

“Lasku põlvili.”

Brynmor kuuletus, ning ta silmad vaatasid nüüd Glendoweri ja Ceri suunda, aga ta ei näinud neid. Glendower aimas liiga selgelt, keda ta nägi ja kellele ta mõtles. Teistele olid ta meeled suletud.

Aneirin põlvitas samuti, ning ta pidi ise natuke oma maoga mängima, et too tõuseks. Aga ta sai hakkama. Ta nägu oli kurb, nägi ja tundis Glendower, kui ta Brynmori puusadest võttis ja end vaikselt aga tugevalt noore pruuni tulihundi urgu lükkas. Tolle huulilt ja väest kostus vaid madal tume lõrin, aga eemale ta ei tõuganud. Ent ainus reageering, mille Aneirin sai ja Glendower nägi, oli liikumine, mida Vanim ise oma keha ja maoga põhjustas. Ei muud, ja Brynmori madu rippus pehmelt ning ta meeled olid suletud.

Aneirin tundus kurb, ja ta võttis, ja see oli vaid kohus, ning ta ei tundnud teises midagi, ja ta ei saanud seda heaks teha, sest tal ei lubatud, ning ta teadis, et ta tegi haiget ja teine ei hoolinud sellestki. Brynmor ei tahtnud, et tal hea oleks.

Aneirin lõpetas viimaks ja täitis uru tulega. Keha võpatas veel korraks, ja siis ajas Brynmor end üles, vaatas väravat ja noogutas. Merfyn viis talle riided ja ta ajas need selga, võttis mõõga ning seisis värava kõrvale, teiste uute juurde, aga ometi eemale.

*

Iorweth jõudis kohale enne, kui teda kutsuti, ja viskus hooga Brynmorile kaela, isegi nägemata, et too korraks valust võpatas, kui pisike punane end vastu ta leeki ja haavatud külge surus. Too lõrisev vägi mässis end müüridena Iorwethi ümber ja hoidis teda ning sulges nad mõlemad maailma eest ära. Aneirin lasi neil olla, ning Glendower nägi, kuidas ta nägu järjest süngemaks muutus. Viimaks astus ta Brynmori ette ja ütles:

“Tule koos temaga. Hoia teda.”

Madoc, kes just koos Cledwyniga kohale oli jõudnud, tegi suured silmad. Polnud seadust, mis ütleks, et keegi peale pühitseja ja pühitsetava võiks veel väraval olla. Aga ilmselt polnud ka seadust, mis oleks seda keelanud, ning pealegi mõistsid kõik selgelt, miks Aneirin nii valis. See oli ilmselt ainus viis, kuidas seda pisikest üldse enda juurde saada.

Glendower ei mõistnud. Ei võinud ju olla, et see pisike siia vastu ta oma tahtmist saadeti. Noorukitele, kellest vardjad saama pidid, anti valik. Seda isegi ei küsitud neilt enne, kui nad vähemalt kaheksa vihma vanad olid. Et nad ikka kindlasti mõistaksid, mis see on, mida nad valivad. See oli alati valik. Glendower vaatas Iorwethi ja vaatas Brynmori ning äkitsi tabas teda mõistmine ja see lõi teda nii teravalt ja kõvasti, et ta Ceri käte vahele vajus ja värises.

Iorweth oli valinud oma saatuse Brynmori nimel. Brynmor oli see, keda oli vardjaks valitud, ja Iorweth oli valinud seda temaga jagada. Ta ei tahtnud vardja olla. Ta tahtis ainult oma armsamat.

Samavõrra kui Brynmori meeled olid suletud, olid Iorwethi omad valla ning Glendower võis neid lugeda, ning õrnalt ta seda ka tegi. Õrnalt ja ettevaatlikult, otsides mõista ja mitte liiga teha, ning igatahes mitte vahele jääda tollele suurele kaitsvale väele, mis oleks ta lõhki rebinud.

Ta nägi meeli, mis kartsid pea kogu ilma. Ta tundis seda hirmu, haistis seda. See oli pea alati nii olnud, ja ta nägi, mis oli olnud algus. Iorweth oli orb. Iorweth oli vabavara, ja seda vabavara oli võetud ja kasutatud. Vägistatud. Vägistatud siis, kui ta oli veel pisem kui praegu. Ja see oli ta niigi õrnad meeled maailmast ära lõiganud. Aga saatus oli talle vastukaaluks Brynmori andnud, ning tolle meeled seadnud nõnda, et ta väikest punast kaitsta võis.

Glendower mõistis veel ühte, ja see tahtis ta meeled tõesti lõhki rebida, eriti kuna ta mõistis, et kui tema seda nägi ja aru sai, siis pidi Aneirin seda ammugi teadma. Või siis praegu koos temaga lugema.

Kaheksas värav kordub siin. Kui Aneirin selle pisikese värava omaks teeb, siis too sureb. Ja siis sureb ka Brynmor, sest Iorweth oli Brynmori süda. Nad olid poolikud, värdjad, kui nad lahus olid. Koos olid nad tervik.

Glendower judises.

Brynmor astus taas väravale Aneirini ette, aga sedakorda hoidis ta Iorwethi oma embuses, ja too klammerdus tema külge, aga ta üritas vapper olla. Ta ei teadnud, mis teda ootas, ja ta kartis, aga ta ei teadnud veel, miks või mida ta kardab.

“Seleta talle, mida ta esimesena tegema peab,” ütles Aneirin Brynmorile. Glendower mõistis, et nii on lihtsam, kui üritada tolle pisikese meeli end kuulama panna. Brynmori ta kuulas.

Too noogutas, võttis noa ja noogutas, ning kummardus Iorwethi kohale ja sosistas temaga natuke aega, ning Glendower üllatus, kui pisike punane oma armsama käest noa võttis ning selle vastu oma külge pani ja tõmbas. Tõmbas tugevalt, ning tume veri voolas ta puusale ning seda pidi alla. Brynmori vägi lõrises ja ta silmad kiiskasid. Nüüd oli neis valu, mida seal enne polnud. Aga näis, et Iorweth õieti ei kartnudki, ning ta hingas rahulikult ja sügavalt, selg vastu oma armsamat, kes teda tugevalt ja õrnalt hoidis. Aneirin suutis naeratada. See oli natuke sunnitud, aga enamjaolt siiski siiras.

Glendower märkas, et Madoc ja Cledwyn mitut pikka verist kriimu ja ka põletusjälge kandsid. Ta mõistis. Nad olid üritanud Iorwethi tagasi hoida, kui Brynmor tema juurest ära kutsuti. Ja lõpuks murdis ta ikkagi välja. Õnneks mitte liiga vara. Glendower ohkas kergendatult.

Brynmor võttis ja ulatas noa Aneirinile tagasi. Too noogutas. “Teine. Räägi talle. Hoia teda.”

Tolle viimase peale vaatas Brynmor Vanimat säärase pilguga, et Glendower imestas, kuidas Aneirinil õnnestus üldse paigale jääda ning mitte taganeda. Aga ta hoidis ja rääkis miskit sosinal Iorwethile ning too noogutas ägedalt. Ta värises ja ta silmad kiiskasid, aga ta ei üritanud ära joosta. Ning ta meeled kutsusid Aneirinit, ehkki keha tõrjus.

Brynmor lõrises tumedalt. Vähemasti ta vägi tegi seda.

Aneirin oli järjest süngem, ja see muutis ta hirmuäratavaks, mida ta muidu polnud. Brynmor pani ühe käe Iorwethi rinna ümber, südamest kõrgemal, ning põimis teise ta piha ümber ning liitis ta enesega ühte.

Nuga leegitses, vägi lõrises.

Glendower nägi, et Aneirini käsi korraks värises, kui ta leegi Iorwethi rinnale tõstis. Ja see lõikas. Ning korraga naeris pisike punane heledalt ja isegi Aneirin tõmbas seepeale korraks käe tagasi.

“See ei tee mulle haiget. Tuli ei tee mulle kunagi haiget. Tuli on mu sõber,” sosistas Iorweth.

Aneirin ohkas. Ta käsi oli nüüd kindel, ning ta joonistas märgi lõpuni. Iorweth ei petnud – Glendower ei leidnud ta meeltest vähimatki jälge valust, kui natuke külge välja arvata, aga see pisike tundus vähemasti valu suhtes tugevam olevat kui ta arvanud oli.

Ja siis seisid nad kolmanda eel.

“Iorweth,” ütles Esimene Vardja. “Mina olen värava väge, ning...ning võtan sinu süütuse ja ühendan su nõnda väravaga.”

Pisike punasekarvaline vaatas teda natuke aega nõnda, nagu ei jõuaks talle kohale, mis too vana hallikarvaline vardja ütles. Siis ta mõistis, ja kui ta sama Brynmori meeltest leidis, ta uskus. Ja siis ta karjus.

*

Glendower puges vastu Ceri't. Too õõv ja valu lõikas valusamalt kui ükski tera või leek seda seni teinud oli. Merfyni silmad kiiskasid, Trev värises, Morcant vahtis säärase ilmega Aneirinit, nagu tahaks ta tõesti teada, kas see hädavajalik on. Madoc pigistas Cledwyni kätt. Brynmori lõrin täitis nende meeled, ja Ceri võttis tõepoolest sammu tagasi. Ta polnud ainus. Kõik uued peale Gwyneddi taganesid, justkui oleks miski suur kiskja neile just näkku lõrisenud.

“Nõnda saadakse vardjaks,” ütles Aneirin. “Sa ei saa siia jääda, kui sa vardja pole. Ja Brynmor on.”

Jah, Aneirin oli mõistnud sama, mida Glendower. Aga nüüd tuli tal tõesti taganeda, sest kogu Brynmori veider vägi lõrises talle kihvalise ja küüniselisena näkku.

Need sõnad aga lõikasid Iorwethi hääle pooleks. Ta suu jäi lahti ja silmad pärani, ja siis ta mõtles. Ning ta otsustas, mõistis Glendower, ja oigas ning surus endale küünised külge. Ceri omad juba olid seal.

Kui meeletult see pisike küll Brynmori armastas... et ta vägistamise hinnaga – sest seda see temale oli – endale oma armsama ostis. Ja ta pidi end vabalt andma. Glendower mõistis, et isegi kui ta seda teeb, sandistab või tapab see ta siiski. Tema ja Brynmori. Kaheksas värav on köömes selle kõrval siin, mõtles ta veel.

“Ma olen nõus.” Iorweth pigem hingas kui sosistas selle. Aga Aneirin kuulis ometi. Ja ta noogutas. Värav ümises, aga Glendoweril ei jätkunud selle jaoks kõrvu ega teisi meeli.

“Hoia mind. Hoia mind kõvasti,” palus Iorweth Brynmori. Tolle silmad leegitsesid, kui ta Iorwethi enese vastu tõmbas, huuled armsama huultel. Ja ta peaaegu soovis, et keegi – kasvõi Aneirin – tuleks talle ütlema, et ta teda nõnda hoida ei või. Glendower mõistis, et siis ta tapaks.

Nad kõik ootasid, julgemata hingata või mõelda. Tundmisest rääkimata. Trev tihkus nutta, see oli kõik, mida nad kuulsid.

Aneirin seisis, ja sulges siis silmad. Otsustavalt. Glendower tundis toda liigutust. Ja ta ootas ja kartis, mis sealt tuleb. Aga ükski neist ei teadnud oodata seda, mis nüüd sündima sai.

“Mina, Esimese Esimene, annan siin väraval oma vere Iorwethi eest ning sõlmin selle üheks sidemeks.”

Nuga Aneirini peos sähvatas ning lõikas küljele pika haava, ning nagu oli voolanud viie veri, nii kadus nüüd Vanima veri liiva ja värav võttis selle. Värav võttis alati, mis talle anti.

Brynmor vaatas teda vaikides ja mõistmata, aga ta hoidis ja embas Iorwethi, kes arusaamatuses ja õõvas ta käte vahel värises.

Vanim lasi noal liivale kukkuda, ning Glendower tundis tol hetkel miskit, aga seletada ta seda ei suutnud. Mitte veel. Aga see pani ta taas värisema. Miski eelaimdus tõusis temas.

Isegi Madoc vaatas oma duwat suuril silmil, ning keegi neist ei mõistnud, mida Vanim teeb, aga nendest polnud talle keelajat ning pealegi oli riitus püha. Värav oli püha.

“Mina, Esimese Esimene, annan siin väraval oma leegi Iorwethi eest ning sõlmin selle teiseks sidemeks.”

Nad ei mõistnud, mida nood sõnad tähendasidki. Ja siis nad nägid, ja isegi siis ei mõistnud nad. Aneirin põlvitas ning surus käe südamele, just sinna, kus kumas tume leek, antud aegadel, mida keegi siin mäletada ei võinud, Vanima poolt, keda keegi samuti ei mäletanud ega tundnud. Ühel hetkel hammustas Vanim huulde ja ta hallid silmad olid tumedad, aga neis oli ka miski pea jäine rahu.

“Ei,” pomises Glendower, aga ta ei teadnud isegi, mida ta ära keelata tahtis.

Kui Aneirin viimaks käe rinnalt võttis, suitses ta nahk kergelt. Leegi asemel oli vaid tühi nahk. Õõv haaras Glendoweri ja neid kõiki, ka neid, kes just vardjateks saanud olid. Ent Aneirin ei andnud neile aega, ega ka enesele.

“Mina, Esimese Esimene, annan siin väraval oma elu Iorwethi süütuse eest ning sõlmin selle kolmandaks sidemeks tema ja värava vahel.”

Esimese Vardja käsi noaga tõusis. Glendower karjus ja ta ei vaikinud enne, kui Ceri talle tõsiselt kõvasti küünised külge lõi ja peaaegu sisistas: “Vaata!”

Aneirin põlvitas, nuga tõstetud. Tema ees aga seisis leegina lõkendav Iorweth ning hoidis kinni ta nuga hoidvast käest ega lasknud seda südamesse minna.

“Ei,” ütles ta vaikselt, ja see hääl tekitas judinaid. See oli kuidagi...vana. Nõnda oleks võinud Aneirin rääkida, ainult ta ei teinud seda kunagi. “Ei. Ma ei ole nõus, et minu eest säärast hinda makstakse. Ma ei ole nõus. Ma ei luba. Ma nõuan, et sa tõused ja lõpetad selle, mida sa alustasid. Ma nõuan seda väraval ja ma nõuan, et sinu elu minu süütuse eest vastu ei võetaks. Ma nõuan, et sa leegi tagasi võtad. Ma nõuan seda.”

Liivast tõusis leekidest ring. Glendower karjatas kohkumusest, ja vaikis siis. Vaiksed olid nad kõik, kui tihe ja katkendlik hingamine välja arvata.

Ta nägi, kuidas Iorweth käe sirutas ning selle Aneirini rinnale pani. Vanim võpatas, nagu oleks see tuli ise olnud. Ja kui Iorweth käe ära võttis, nägid nad kõik, et see oligi. Aneirini rinnal hõõgus vastpõletatud leek. Ta kummardas Iorwethi ees pead.

Iorweth noogutas. “Nüüd lõpeta riitus.” Ta võttis noa Aneirini sõrmede vahelt ning lasi sellel liivale langeda. Siis läks ta tagasi, ning põimis käed ümber Brynmori.

“Hoia mind. Hoia, armsaim.”

Hääl oli ikka vanem kui ta ise. See oleks võinud talle esivanemaks olla. Väikese punakarvalise meelte jõud oli korraga säärane, et Brynmor vastu ei puigelnud, vaid koos temaga maha liivale laskus. Iorweth võttis ta huuled ja Brynmor andis.

Aneirin tõusis, ja Glendower nägi, et ta jalad värisesid, kui ta nende juurde laskus. Brynmor oli see, kes Iorwethi hellitas ja suudles. Aneirini ülesanne polnud endiselt kergete killast. Ja see, et ta ei mõistnud, keda ta õieti võtab, ei teinud seda lihtsamaks. Kes Iorweth oli?

*

Meeled kutsusid Aneirini. Meeled nõudsid. Ta ei saanud vastu panna sellele, kes oli talle ta märgi tagasi andnud. Too oli temast Vanem. Ent temal oli endiselt värava vägi, ehkki ta aimas, et see on neil mõlemal. Ta seadis käed nende mõlema ümber ja alustas vaikselt. Iorweth lõi käed kõvemini ümber Brynmori ja too tema. Värav nõudis. Värav nõudis seda pisikest. Värav tahtis seda pisikest....saada. See, mida ta tegi, oli vale. Ta ajas end püsti.

“Iorweth,” ütles ta vaikselt, aga nagu võrdne võrdsele. “Mitte mina ei võta sind, vaid sina pead võtma minu. Võtma ja end nõnda siduma, ning nõnda Esimese Esimeseks saama. Nii on määratud.”

Pisike punane pea tõusis ja pruunid silmad vaatasid neid kõiki. Glendower tundis, kuidas ta enese märk hõõguma lõi, just nagu märgitaks teda uuesti.

Iorweth noogutas. “Jah.” Ta ajas end jalule ja seisis Aneirini vastas. Too naeratas talle ja laskus vaikselt selili liivale. Iorweth põlvitas ta kõrvale, pisike madu Brynmori mängudest kõva.

“Mina, Iorweth, võtan siin väraval selle, mis Aneirin mulle annab ning saan Esimese Esimeseks.”

Glendower värises. Värav ümises valjult, ja ta oleks võinud vanduda, et Iorweth kuulis seda, kui ta Aneirini kohale kummardus ja teda korraks suudles.

“Ma lõpetan riituse.”

Ta madu leidis Aneirini uru suudme, ja kätega teise puusadest haarates tõukas ta end edasi. Ta oli pisike ja see oli lihtne. Ta võttis – tugevalt ja kindlalt, silmad pruunid ja leekidest kumavad. Ta teadis vaid, et ta peab seda tegema, ja ta tegi.

Viimaks purskas madu tuld ning see täitis Aneirini ja põletas teda, ning ta karjatas, ja siis karjatas Glendower, ning see polnud ainus karje, mis kõlas, aga nad ei teadnud veel, miks.

Aneirini keha süttis ja see põles.

Iorweth karjus. Brynmor sööstis teda hoidma. Leekidest ring sundis vardjaid eemale hoidma, sest väravale nad ei pääsenud.

Aneirin põles tuhaks, ja siis kuulsid nad Madoci häält: “Aneirin on nüüd igavesti vaimus vardja. Nagu Breth enne teda oli ning võeti ja tuhaks põles, nii võeti nüüd Anaerin ning... Meil on uus Vanim. Iorweth, Esimese Värava Esimene.”

Toosama Vanim ja Esimese Esimene nuttis aga parajasti meeletult oma armsama käte vahel, kurt ja pime kogu ülejäänud ilmale. Ning Brynmor hoidis ja varjas teda kogu ilma eest.

Tõlkejutt: Pärast loengut (Hervé Suys)

Illustratsiooni autor Vince Delhaye.

Lugu, mida ma jutustama hakkan, sai alguse ühel pilvitul õhtul. Osad võiksid seda juba ööks pidada.

Ma pöördusin tagasi Ühingu palvel peetud loengust. Ma ei olnud ise enam mitu aastat liige olnud, aga ma tundsin end väga austatult, et nad ei olnud mind unustanud ja jätkuvalt hindasid mu tööd. Teel loengule sattusin ma mitme ümbersõidu peale ja jõudsin täpselt sissejuhatava koosoleku ajaks kohale, nii et ma hiljem küsisin praetorilt, kes tundis seda piirkonda paremini kui mina, ega ta ei saaks mulle soovitada lihtsamat ja väiksema liiklusega teed tagasisõiduks.

Alguses ta soovitas mul veeta öö tema majas tema ja ta perekonna seltsis, aga ma ei tahtnud kuskil mujal kui kodus ööbida.

Ma leiutasin vabanduse, et mul on mõned lemmikloomad ja et neile tuleb täna veel süüa anda. Praetor andis mulle mõned üsna segadusse ajavad juhised, mida ma hoolega kuulasin ja kirjutasin üles mitu kontrollpunkti nagu mahajäetud talu või kabeli varemed.

Ma olin väga üllatunud, kui ma tagasiteel jõudsin raudtee ületuskohani. Minupoolne tõkkepuu oli all ja kas suurt punast tuld vilkusid pidevalt. Ma ei suutnud uskuda, et praetor oleks unustanud mainida seda ületuskohta või et ma oleks selle osa juhistest kahe silma vahele jätnud.

Ma pakun, et olin selle suletud ületuskoha ees seisnud mitu minutit, enne kui nägin tahavaatepeeglis kahte lähenevat tuld. Hetk hiljem peatus auto minu oma taga. Juht, mees, kes tundus olevat minust tosin aastat noorem, aga kes oli palju pikem kui mina, tuli kohe autost välja. Avatud uksest langevas valguses märkasin ma keskmise pikkusega mustade juustega naist. Ma ei tea, kas see oli prillide tõttu mida ta kandis, aga ta silmades nägin ma segu hirmust ja üllatusest.

Mees vaatas imestades ringi ja tahtis midagi öelda, kui saabus järgmine auto. Tema sõnad, ma isegi ei mäleta, kas ta ütles need välja, läksid teise sõiduki tuututamises kaduma. Sellest autost tuli välja kaks meest.

Üks neist, ma arvan, et see oli reisija, tuli autost välja ja läks kindlameelselt tõkkest vasakult mööda, vaatas mitu korda paremale ja vasakule nagu laps, kes seisab kõnniteel ja ei julge üle tühja tänava minna, siis ronis raudteele, pööras meie poole ja kehitas õlgu, andes sellega märku, et miski pole valesti.

See oli viimane liigutus, mida ma teda tegemas nägin, sest järgmisel hetkel sähvatas ta õlgade kõrgusel hääletult valge valgus, mis tundus liikuvat vasakult paremale. Polnud olnud näha ei vedurit ega vaguneid, aga mees tundus kadunud olevat. Tema kaaslane, arvatavasti juht, kõndis samuti rööbastele, otsima, kas mehest oli midagi järgi jäänud. Nimi, mida ta karjus, ei meenu mulle hetkel, aga see oli esimene ja viimane asi, mida ma temalt kuulsin, sest samasugune valgus nagu enne sähvatas taas ja seekord tundus see vastassuunas liikuvat.

Ma olin jahmunud. Mees esimesest autost lähenes mulle ja korraks me seisime käed tõkkepuul ja põrnitsesime raudteerööpaid. Ta kogeles, et seal ei saa sõita ronge. Ta kinnitas mulle, et oli eelmisel päeval seda sama teed pidi sõitnud. Ta tahtis raudteed lähemalt vaatama minna, kui mustade juustega naine autost väljus ja ta nime hüüdis. Ta pöördus naise poole ja käskis tal autosse oma kohale tagasi minna.

Ma ei mäleta täpselt, mis juhtus järgmiseks, ega oska öelda täpset autode arvu, aga seejärel saabusid teised autod. Me proovisime mõne sõnaga seletada, mis oli juhtunud. Loomulikult nad alguses vaatasid meid kahtlustavalt, aga me juhtisime nende tähelepanu raudteele, mis korraga tundus ähvardavalt helendavat ning selle peale lõppesid kõik naeruvääristamise katsed.

Oli ilmselge, et midagi tuli teha. Teised jagunesid laiali, et otsida abi. Kuna, nagu ma enne mainisin, ma ei olnud selle piirkonnaga eriti tuttav, siis ma pakkusin, et ma jään paigale, et hoiatada uusi saabuvaid juhte. Vaevu mõned hetked olid möödas sellest, kui teised lahkusid, kui noor mees säravalt peenes sportautos eiras mu sõnu ja proovis raudteed ületada. Auto ei teinud vähematki häält, kui valge valgus mööda vilksatas.

Pimedus on vahepeal laienenud. Teisel pool raudteed pole näha ühtegi autot ega elavat hinge. Kui ma vaatan selja taha, tundub mulle, nagu silmapiir kaoks vaikselt. Ma proovin sellest aru saada - silmapiir tuleb lähemale. Kus veel mõned hetked tagasi paistis tuulik, näen ma nüüd ainult sinist taevast. Kui ma ei teaks paremini ja ei mõistaks oma mõtete absurdsust, siis ma arvaks, et maailm kaob vaikselt.

* * *

Ma leidsin selle kirja koidikul, kui ma seisin suletud raudteeületuskoha ees. Tõkkepuu on siinpool maas ja kaks punast tuld vilguvad pidevalt. Aga ma ei näe teist poolt, tundub nagu lõppeks siin maailm. See on veider, sest ma tean kindlalt, et siitkandist pole iialgi ükski rong läbi sõitnud...

Tõlkinud Sander Vesik.

Raamatukatkend: jutukogumik „Raevu päevad“ (Veiko Belials)

Tema kohal oli valge lagi ümmarguse lambiga. Menšikov lamas tavalises voodis kõrge aknaga toas, aga mis toimub akna taga, ta voodist ei näinud. Toas oli peale voodi kandiline valge kapp, samasuguseid kasutati tähelaevades. Ja kõik, mitte midagi rohkem, seepärast tuba nii tohutusuurena näibki. Liigutaks õige jalga? Ta liigutas käsi ja jalgu, tõstis pea padjalt. Keha kuulas sõna. Menšikov võttis julguse kokku ja tõusis. Tal oli endiselt seljas remondiinseneri kombinesoon ja ta tundis kohe maskeeritud blasteri raskust puusataskus. Menšikov nuhutas looma kombel – õhk oli igati tavaline, aga selles aimdus vaevumärgatavat võõrast hõngu, tundmatu lõhna õrna kaja. Pea hakkas äkki asja ees, teist taga ringi käima, aga see oli lihtne šokk – seda tuleb ette ka tugevatel natuuridel, raudseid inimesi ei ole olemas. Ta seisis keset tuba ja karjus sosinal: „Õnnestuski!“

Ettevaatlikult nagu mööda noort jääd lähenes Menšikov laia valge aknalauaga aknale. Akna taga kasvasid muljetavaldavad vanad pärnad, nende taga aga ulatus mõlemas suunas nii kaugele, kui silm võttis, kõrge, tuhmhall, arvatavasti metallist sein. Lihtne ja elegantne, ütles ta endale. Pole tarvis jõuvälja, pole tarvis väravaid valvsa Kerberosega – kui selle türmi ehitajad ja peremehed saabuvad õhu kaudu, piisab kõrgest seinast – tavainimene sellest üle ei pääse.

Menšikov hüpitas peos süütu trelli kujulist relva ja kujutles rõõmuga segadust, mida ta selle abil siin korraldada suudaks. Meeliülendav pilt…

Ta märkas alles nüüd, et kapi uksele on elektropliiatsiga kinnitatud tabeliks jaotatud paberileht. See kujutas endast midagi ankeedilaadset, oma kümmekond küsimust. Menšikov sai sellest peaaegu välgukiirusel jagu. See, kelle kätte leht satub, saab nüüd teada, et remondiinsener Sergei Vargin tegi kaugsidejaamale selles sektoris profülaktilist ülevaatust ja mingist laevade kadumisest (aga selline küsimus oli) polnud kuulnudki. Üldiselt oli selline avaldus pisut mõtlematu, aga mis teha.

Jäid veel mõningased kahtlused – kas ei olnud relvi kahjutute imitatsioonide vastu vahetatud? Toas kontrolliks kõmmutama hakata muidugi ei saanud. Aga kuna Menšikovi ülejäänud seadmed töötasid korralikult, otsustas ta lugeda ka relvad lahinguvalmis olevaks. Ja eks siis paistab.

Teine eluliselt tähtis küsimus oli: kas teda jälgitakse või ei? Andur, mis peilis elektroonilisi seadmeid, kinnitas, et mitte. Menšikov istus mõtlikult keset tuba türklase kombel põrandale, et oma esimesed napid vaatlusandmed süsteemi sisestada.

Hoone oli vaieldamatult vangla. Kõrge seinaga ümbritsetud hooned, kuhu inimesi paigutatakse vastu nende enda tahtmist, on harva linnalähedased klubid või teemajad. Rituaalsete trellide puudumise akendel kompenseerib küllaga sein, mis isegi eemalt näeb välja sile nagu klaas. Seda esiteks.

Kõrguse järgi, kust ta õue vaatas, asus ta tuba tavalise maise maja teise korruse kõrgusel. Seda teiseks. Sügavmõttelised järeldused, mis seal rääkidagi…

Uks avanes peaaegu hääletult (sellele vaatamata märkas treenitud kõrv vaevukuuldavat kriuksatust) ja tuppa hõljus jalgpalli suurune roheline kera, peatus Menšikovist nelja sammu kaugusel, jäi ta näo ette rippuma ning teatas vene keeles kiretult:

„Puudub vajadus mind karta. Ma teostan hoolduse ja hoolitsuse funktsioone teie elutegevuse üle. Olemasolevate palvetega palun pöörduda minu poole.“

„Väga armas,“ sõnas Menšikov. „Kuule, tõbras, oled sa sapiens või lihtsalt tavaline holopp, plekist tallaalune?“

Ta tahtis välja selgitada, kui põhjalikult on röövijad ta keelt uurinud. Menšikov luges süstemaatiliselt ajaloolisi romaane ja suutis seetõttu kasutada soliidset tagavara vanamoodsaid roppusi ning žargoonsõnu – nende vennaskonnas oli see moes.

„Paljud teie kasutatud sõnad pole mulle tuttavad,“ kuulutas kera. „Aga eelmise kogemuse põhjal pakuksin ma, et te tahate vist teada, kas ma olen loomulikku päritolu mõistuslik olend või sääraste olendite poolt kunstlikult loodud seade?“

„Nimelt, sa siiruviiruline sitikas, et susi sind söögu,“ lausus Menšikov kõige võluvama naeratuse saatel.

„Ma olen kunstlikult loodud seade,“ ütles kera. „Teener. Intellekti tase madal. On teil teisi küsimusi?“

„Hunnikus. Miks ma olen siin? Kes mind siia tõi ja miks?“

Kera vaikis, nagu rahvas tuntud iidses näidendis.[1]

„Mis lahti, molu, kas sa neid sõnu ka ei tunne?“

„Tunnen,“ ütles kera. „Aga küsimused kuuluvad keelatute kategooriasse. Esitage teisi, lubatuid.“

„Ka siin on teisi inimesi?“

„On teisi inimesi.“

„Kas ma võin nendega kohtuda?“

„Võite.“

„Jalutada õues?“

„Võite.“

„Ronida puude otsa?“

„Teostamatu.“

„Anda su peremeestele vastu lõugu?“

„Ei mõista, mida nimelt te neile anda tahate?“

„Pole oluline.“ Menšikov mõtles, et see akadeemiliselt veatu kõnemaneeriga ümmargune idioot muudab ta vangistuse värvikamaks. „Kas mind jälgitakse, kui ma oma toas viibin?“

„Pole vajadust.“

„Miks siis sina, molu, siin oled?“

„Et sekkuda, kui te tahate oma elutegevuse lõpetada.“

„Kõigest?“

„Kõigest.“

Sa mu armas plekihunnik, mõtles Menšikov teesklematu õrnusega, sa mu kullatükike, sest kui sa ei valeta, on see edu, millest me unistadagi ei osanud. Enesetapukatse ärahoidmine – loogiline… Tähendab, mu kulla pallike, et kui tarvis, litsun ma su laiaks nagu mädanenud pähkli, sina aga ei jõua taibatagi, mis juhtus. Kõige järgi otsustades loodavad su peremehed kõige täiega oma seina peale – nagu minagi nende asemel teeksin. Nad pole osanud ette näha hambuni relvastatud profi kiiret visiiti – ka mina nende asemel ei ootaks seda…

„Mis juhtub, kui ma üritan sind hävitada?“

„Teostamatu,“ pareeris robot. „Ma olen valmistatud väga vastupidavast materjalist. Löök minu pihta ükskõik millise teie jäsemega valmistab valu jäsemele.“

„Aga kui ma kasutan vaat seda masinat?“ Hinge kinni pidades näitas Menšikov robotile blaster-trelli. Nii nagu praegu, oli ta süda kloppinud seni vaid kahel korral elus – kui ta kakskümmend aastat tagasi puudutas pimedas toas oma esimese naisterahva õlgu ja kui ta kuusteist aastat tagasi läks oma esimesele ülesandele Harguraki Hallidesse Soodesse.

„Teostamatu,“ lausus robot. „Teie näidatud instrumendi ehitus on mulle eelnevate analoogsete näidiste põhjal visuaalselt tuttav. Tööprintsiip: tugeva pinna puurimine suurel kiirusel pöörleva figuurse metallvarvaga. Minu väliskattele pole see seade võimeline tuntavat mõju avaldama.“

„Kas keegi sinu peremeestest võttis mu seadme lahti?“

„Vajadus puudus. Seade on varem uuritud, küllaltki primitiivne ja ei ärata huvi.“

„Kindel pauk,“ sõnas Menšikov kähedalt. „Banaalne vidin, mida selles enam urkida, tõsi ta on… Nüüd võid ruumist lahkuda. Ei, pea. Ma tahan süüa.“

„Lõuna on poole tunni pärast, gongilöögi peale. Söökla leiate kergesti,“ teatas kera, temast roomas välja peenike haare, langes ankeedile ja kadus koos sellega kera sisemusse. Uks paiskus roboti ees iseenesest lahti ja mürtsatas tema järel kinni.

Menšikov pööras oma tegevust varjates selja ukse poole ja kruttis „figuurse metallvarva“ ehk lihtsamalt öeldes puuri otsast. Indikaatori roheline tuluke andis märku, et relv on lahinguks valmis. Niisiis – me oleme hobustel ja relvis. Huvitav, mu plink paksuke, mis jääb sust järele pärast impulsskiire tabamust…

Peitnud blasteri ära, astus Menšikov koridori ja vaatas ringi. Kümme ust, viis kummalgi pool. Paremal lõppes koridor tervet seina katva aknaga, vasakul trepiplatvormiga. Iga ukse juures valvepenina roheline kera. Uksed olid nummerdatud – üheteistkümnendast kahekümnendani. Tema oma oli seitsmeteistkümnes.

„Kuhu te lähete?“ küsis isiklik kera end liigutamata.

„Jalutama lähen. Ampsama ja kõmpima.“

„Esimene korrus, helesinine uks.“

Menšikov laskus esimesele korrusele, mis nägi välja üsna samasugune kui tema teine korruski – nummerdatud uksed, vaikus ja liikumatud kerad. Ainult et esimesel korrusel oli veel kaks ust, mõlemad helesinised, mustade kirjadega: „Söökla“ ja „Väljapääs“.

Seina suhtes oli tal õigus – väravaid ei olnud ja sein ümbritses L-tähe kujulist hoonet katkematu rõngana. L-tähe pikem tulp oli kolmekordne eluruumide tiib, lühem – ühekordne söökla. Rohelistest ruudukujulistest plaatidest teerada tegi teise, väiksema ringi ümber hoone. Menšikov imestas esialgu, miks kera talle ei järgnenud, et takistada tal pead vastu müüri puruks peksmast, kuid avastas peagi, et seina äärt mööda hõljub õhus veel üks kera, mis paikneb pidevalt seina ja maalase vahel. Niisiis on Kerberos siiski täitsa olemas…

Peaaegu terve taeva oli endasse mähkinud ebameeldiv lilla udu. Läbi selle kumas ähmaselt võõra päikese valkjas ketas. Vaid ühes kohas otse seina kohal paistis rebenenud hämust tükike tumesinist, otsekui õhtust taevast. Kui udu ei ole ööpäevaringne, võib öösel proovida tähtede järgi määrata, kuhu ta on taritud…

Pannud käed seljale, nagu vangile ette nähtud, uitas Menšikov ümber maja, vahtis maha ja mõtles, miks oli robot väitnud, et puudele ronimine on võimatu. Muide, miks on siin üldse maised puud? Menšikov pöördus oma lühikese varju suunas ja taipas.

Pärnad ei heitnud varju! Need olid nagu vanaaegsete muinasjuttude kummitused. Menšikovil endal, ja majal, ja keral, ja seinal – kõigil oli vari, välja arvatud laiuvatel pärnadel.

Menšikov astus kiiresti lähima puu juurde ja laksas käega vastu tüve. Käsi läks sellest läbi ja ta tuikus, kaotades hetkeks tasakaalu. Mingeid pärnasid polnud. Illusioon. Hologramm. Sõna otseses mõttes võltsing…[2]

Ta kõmpis edasi. Paari sammu pärast tundis ta ajus mõttelist pindu torkimas – samasugune tunne, kui üritad hommikul tulutult äsjalahtunud unenägu meenutada. Midagi oli tarvis viivitamatult meelde tuletada – hääl, liigutus, nägu, mõte? Misasi?

Tunne, vaat mis. Menšikov keris järjekorras tagasi oma süngevõitu jalutuskäigu mõtteid, aimdusi ja muljeid ning taipas, et vaja oli meelde tuletada midagi jäika jala all.

Tihke niiske maapind säilitas jälgi hästi ja ta leidis kohe võltspärna, mida oli üritanud patsutada, ja koha, kus ta sel hetkel oli seisnud. Ta laskus kükakile ja hakkas jälgedest võetud pinnast läbi näppude sõeluma.

Kolmas jälg kinnitas, et midagi jäika jala all ei viirastunud talle. Menšikovi laial peopesal lebas raske nööp – ehtsast tinast, kannaga, punnis loomasiluetiga, kelle kohta asjassepühendamatu oleks öelnud, et see on koer, nii-öelda koer üleüldse, anonüümne canis, asjassepühendatu oleks aga silmapilk ära tundnud metsiku koera dingo. „Dingode“ vormikuue nööp. Just vormikuue oma – särkide nööbid olid väiksemad ja kergemad.

Menšikov pigistas nööbi rusikasse – see sai kuuluda ainult Alain Le Medecile või Griška Bilzhole. Ta vaatas ringi ning asus sihipäraselt otsima ja leidis õige pea kõnekaid üksikasju, millele ta muul ajal ja nööpi leidmata poleks tähelepanu pööranud. Lõik seina, mis oli õige pisut heledam kui ülejäänud sein. Paarkümmend teeplaati, mis olid õige pisut uuemad kui ülejäänud plaadid. Majanurk, mis nägi välja nii, nagu oleks selles kohas mingi jõud tüki välja rebinud, hiljem aga kahjustus hoolikalt ära paigatud. Lõpuks leidis Menšikov imetillukese tüki kerget vastupidavat materjali, mis oli sama värvi kui Kerberos-kerad – ilmselt oli see ülejäänud tükkide ärakorjajal kahe silma vahele jäänud. Kui neid teisi tükke üldse oligi…

Üksikasjade mõistatamine oli mõttetu, aga selge oli, et vangid, üks neist või mõlemad korraga, lasid käiku blasterid. Peale nende polnud kadunute hulgas ühtegi Dingot, blasterid on aga ette nähtud ainult Dingodele.

Kuradile need üksikasjad, aga lõpp, finaal? Kas mõlemad hukkusid või tehti neid lihtsalt relvituks ja nad on seal, majas? Saate te ikka aru, mida me kolmekesi teha suudaksime, relvastatuna kõige sellega, mida ma kaasa tõin?

Ta tahtis majja tormata, kuid surus selle tungi alla ja tegi seda, mida oleks tulnud teha kohe alguses – võttis kammi, selle kammi, kammis end ja vajutas äärmisele piile.

Andur vaikis – mingit jõuvälja vangla ümber ei olnud.

Majas kõlas gong – lõunasignaal. Nüüd võib ka sammu lisada.

Rada mööda roomas suur roheline põrnikas ja Menšikov astus talle hooga peale. Võõrplaneetide putukate kogumine ei kuulunud tema ülesannete hulka, pealegi vihkas ta sitikaid juba lapsest saati, sellest ajast alates, kui kolmeaastast Paškat nõelas tohutu kimalane.

Alles siis, kui ta käe ukse käepidemele asetas, tuli mõte: äkki oleks juba aeg kõigi nende imede üle imestust tunda…

„Hüva,“ pomises ta läbi hammaste. „Loeme siis, et ma olen imestunud.“

[1] Viide Puškini näidendi „Boriss Godunov“ viimasele stseenile.

[2] Vene keeles tähendab sõna „липа“ nii pärna kui võltsingut.

Katkend Veiko Belialsi koostatud vene ulme kogumikust „Raevu päevad“, Aleksandr Buškovi loost „Ja nad püüdsid loomi seal...“

© Aлександр Бушков, 1986, И ловили там зверей...

Tõlkinud Veiko Belials, © 2019

Kirjastus Fantaasia

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 09/19 (Triin Loide)

Päeva materjal Wikipedias, augustis 2019 (Taivo Rist)

Segavereline koomiksimaailm: Monster Soup (Laura Loolaid)

Raamatuarvustus: „Kosmose pikk vari“ (Triin Loide)

Reisikiri: Morsad Smaragdsaarel (Kristjan Rätsep)

Ulmkonnakroonika 09/19

Õhtud eesti ulmega: “Kosmose pikk vari"

13. septembril algas Tartu kirjanduse majas (Vanemuise 19) Eesti Ulmeühingu ürituste sari “Õhtud eesti ulmega”, mis leiab aset iga kuu teisel reedel algusega kell 19.00. Esimene õhtu oli pühendatud Maniakkide Tänava ja Joel Jansi romaanile “Kosmose pikk vari”. Koos sellega tutvustati kirjastust Lummur ja sarja “Teaduse kaardivägi”. Autoritega vestles ulmekirjanik Heinrich Weinberg. Lühitutvustamisele tuli ka üks Pühaste õlu, mida lahke sponsor annab meile iga üritus proovimiseks terve kasti jagu. Ürituse lõppedes jätkus seltskondlik osa Õlleministeeriumi kaminasaalis traditsioonilise Tartu ulmefännide teise reedega. Järgmise oktoobri teisel reedel, 11. oktoobril esitleme Veiko Belialsi koostatud ja tõlgitud venekeelsete autorite kogumikku “Raevu päevad”.

Uudiskirjandus 09/19

Reaktori juttudest 08/19 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 09/19 (Jüri Kallas)

Weinberg arvab – augustikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Pildilugu: Lendame reaalsusesse (Ene Kallas)

Pildilugu: Suvine meri (Ene Kallas)

Pildilugu: Vihane merineitsi (Ene Kallas)

Jutt: Kelle kehas (Meelis Looveer)

Jutt: Lugusid Tulipunaselt Maalt. Esimesel Väraval (Diana Ostrat)

Tõlkejutt: Pärast loengut (Hervé Suys)

Raamatukatkend: jutukogumik „Raevu päevad“ (Veiko Belials)