Peatoimetaja veerg 09/21 (Laura Loolaid)

Tere tulemast futuroloogiamaigulisse ja mänguhõngulisse septembrinumbrisse! Eksimist ei ole karta - sisukord on seal [vehib umbmääraselt käega].

Võiksin õhata, kui palju tööd ja sibamist sügisehakul on kaela sadanud, aga selle asemel väljendan end kahe pildi abil. (Kosmose tühjusest ei tasu end petta lasta - noid sunnikuid varitseb nurga taga veel.)

Tegu on lahinguvaadetega kodumaisest kosmosemängust Voidship: The Long Journey - sealtsamast pärineb ka selle numbri kaanepilt.

Kui Mängudeööle minekuks kodutööd tegin, võtsin jupikaupa Eesti arendajate ulmelisi mänge proovida, Voidship nende hulgas. Töö käigus ettekande rõhuasetus küll muutus, aga mängida oli ikka tore. (Natuke avaldasin arvamust ka.) Algul juhuslikult, pärast juba sihipäraselt hakkasin mänguvaateid jäädvustama, sest tundus, et neist saaks ägeda kaanepildi.

Mängu arendaja Mikk Luige lubas lahkesti materjali kasutada ja vormis toorvõtete põhjal korralikud pildid. Kosmiline tänu!

Muide, numbri ülesmineku ajal on Voidship Steamis kõva soodukaga saadaval:

https://store.steampowered.com/app/906740/Voidship_The_Long_Journey/

Proovige järele!

Aga nüüd on aeg morsarändeks. Septembrinumber sai valmis ja peatoimetaja tootemloom liigub aasta lõpuni järgmise peatoimetaja kätte. Selleks, et näha, kellele kuuluvad minimorska kiigutavad käed, loe selle kuu ulmkonnakroonikat. Augustis välja hõigatud intervjuu on alles viimistlemisel, tuleb hiljem.

Peatse kohtumiseni, lugege, kirjutage, joonistage!

Reaktori nimel

Laura Loolaid

Erektor tõuseb taas! (Jüri Kallas, Manfred Kalmsten)

Estconi öös lõid Kalmsten ja Kallas käed ning leidsid, et 2022. aasta aprillis peab ilmuma kolmas Erektor.

Meile endile meeldib ja me vajame seda ning siit-sealt on kuulda, et ka autorid tahavad. Tuleb ära teha!

Ajakirja aga kahekesi ei tee ning seetõttu kokkuleppes emaajakirja Reaktoriga anname teada, et on aeg maksta võlg hobustele, rautada relvameister ja siis kirjutama asuda.

Ootame jutte, aga samuti artikleid, esseesid jne. Juttude puhul oleme omavahel otsustanud, et kui erootikat või suisa pornot napib, siis Erektoris ei ilmu. Kui on erinumber, siis peab ka jutt olema eriline ehk erinumbriline. Kui jutt on aga erootikavaba, siis anname selle emaajakirja toimetusele edasi ja peseme endi käed sellest tekstist puhtaks.

Tööde laekumise viimane tähtaeg on 10. aprill 2022.

Esimest Erektorit saab vaadata siit:

https://www.ulmeajakiri.ee/?042018

Teist Erektorit saab vaadata siit:

https://www.ulmeajakiri.ee/?042020

«Galaktikaimpeeriumi annaalide» ERI: Asumi ja Düüni impeeriumid (Raul Sulbi)

The Second Foundation Trilogy:

Gregory Benford: Foundation’s Fear. 425 lk. HarperPrism. New York 1997

Greg Bear: Foundation and Chaos. 342 lk. HarperPrism. New York 1998.

David Brin: Foundation’s Triumph. 328 lk. HarperPrism. New York 1999.

Prelude to Dune Trilogy:

Brian Herbert and Kevin J. Anderson: House Atreides. 622 lk. Bantam Spectra. New York 1999.

Brian Herbert and Kevin J. Anderson: House Harkonnen. 619 lk. Bantam Spectra. New York 2000.

Brian Herbert and Kevin J. Anderson: House Corrino. 508 lk. Bantam Spectra. New York 2001.

Galactic empire is the new sexy!

Galaktikaimpeeriumid on praegu kõikjal: suurtel kinolinadel ja ja kõigi ulmehuviliste arvutiekraanidel. Galaktikaimpeeriumid kui ulmeteema ei ole olnud nii suurelt ja laialt kogu meinstriim-filmipubliku silme ees ajast, kui 2005. aastal said läbi «Tähesõdade» eellood ehk siis kui linastus film «Tähesõjad. Osa III: Sithi kättemaks». Igatahes jookseb praegu kinodes Denis Villeneuve’i võrratu ja mastaapne «Düün. Esimene osa» ning Apple TV+ paiskas netiavarustesse oma elu elama David S. Goyeri telesarja «Asum» kaks esimest seeriat. Ja igal reedel tuleb lisa. Mõlemas loos on galaktikaimpeerium tegevust käivitavas ja edasi selle taustaks olevas keskses rollis, Asumi-maailmas on galaktikaimpeerium lausa selle teleloo põhiline teema: hiiglasliku ja justkui hästifunktsioneeriva impeeriumi algul veel märkamatu langus ja seejärel Asumi loomine, et selle languse ja huku tagajärgi leevendada.

«Sulbi on peast segi läinud, ta räägib vanadest raamatutest!» võib nüüd Aja Võlvruumis kuulda erutatud karjumist. Aga siiski mitte, ma ei kavatse siinkohal teha juttu Isaac Asimovi Asumi-saaga romaanidest ega Frank Herberti Düüni-raamatutest, vaid teiste kirjanike hiljem kaanonisse lisatud sekundaarsetest tekstidest, mis kummalisel kombel on veel rohkemgi galaktikaimpeeriumide teemale keskendunud kui põhiraamatud ise.

1990ndate keskel pöördusid kirjaniku lesk Janet Jeppson Asimov ja kirjandusagent Ralph Vicinanza kolme tõsiteadusliku fantastika (hard SF) superstaari Gregory Benfordi, Greg Beari ja David Brini poole ettepanekuga kirjutada uus triloogia Asumi romaane, mille tulemusena ilmuski nende Teise Asumi triloogia, Hari Seldoni tegevusele ning Asumite rajamisele keskenduvad kolm romaani.

Greg Bear, David Brin ja Gregory Benford

Kui sai ilmseks, et Apple'i teleseriaal Asumist keskendub alguses just Hari Seldoni ajastule, mõtlesin sageli, et klassikalisest Asumi triloogiast on Seldoni kohta ju võtta vaid üks 30-leheküljeline jutt – «Psühhoajaloolased» – millega ei täida kuigi palju seeriaid ära. Nagu elu näitas, siis ongi selle jutu üsna täpne ekraniseering telesarja pilootosa, edasi hakkab aga sarja autor Goyer jutustama mingit oma lugu Seldoni ja asumlaste edasisest käekäigust ning konkreetsed süžeepöörded ei kattu enam raamatutega ülearu täpselt.

Minu mõte liikus aga sinna, et kui tõesti on sarjategijail nii kange soov alguses (mitu hooaega) just Seldonile keskenduda, siis tegelikult kanoonilist kirjanduslikku lähtematerjali oleks küllaga. Räägivad ju Seldoni Trantorile jõudmisest ja psühhoajalooga tegelema hakkamisest ning Asumite idee väljamõtlemisest kaks Asimovi enda eellugu: «Enne Asumit» ja «Edasi, Asum!». Jah, ma tean. Mõlemad on nii Asumi-sarja, Asimovi enda loomingu kui üldse ulmekirjanduse kontekstis üsna kohutavad raamatud. Kui neis satuvad omavahel vestlema noor ja geniaalne matemaatikaprofessor Seldon ning Galaktika imperaator Cleon I või tema esimene minister Eto Demerzel (R. Daneel Olivaw), siis on nende vestluste sisuline ja süntaktiline tase selline, nagu vestleksid omavahel lasteaiakasvataja ja väike laps – nõnda primitiivsed nii lause kui öeldu sisu poolest on need justkui universumi tippude vahelised mõttevahetused, et endal hakkab kuidagi totter. Need on kohutavalt tuimad ja igavad raamatud, isegi kui käsitlevad temaatiliselt kaunis põnevaid arenguid (R. Daneeli roll Asumite ja psühhoajaloo arendamise esilekutsumisel, mentaalikute tekkimisel maailma jms).

Samasse aega paigutuvad ka kanoonilisteks loetavad «Killer B» trio (Benford, Bear, Brin) raamatud. Ning need on juba tehniliselt märksa paremini kirjutatud ning ka sisuliselt üksjagu nõudlikumad teosed. Kirjanikud ei ole proovinud jäljendada Asimovi lihtsat stiili, kuna tuleb välja, et seda pole üldsegi lihtne teha. Nad jutustavad oma lugusid enam-vähem oma tavalist stiili kasutades, võibolla Bearil on tulnud välja kõige rohkem Asimovi laadi jäljendav jutustamisrütm. Nii et soovi korral oleks ka neist romaanidest saanud mitme hooaja jagu sisulist algmaterjali teleseriaalile – aga, noh, jah. Kahjuks mindi teist teed.

Igatahes soovitan ma kõigile Asumi- ja galaktikaimpeeriumide fännidele nende raamatutega kindlasti tutvuda, nad on seda vaieldamatult väärt. Mööndustega erandi teeksin ehk triloogia esimesele, Gregory Benfordi romaanile «Asumi hirm», mille võib kummalisel kombel ka vahele jätta ja asuda triloogia juurde alates teisest raamatust midagi suurt kaotamata. Benford tegi kogu projektile paraja karuteene, kuna tema romaani keskmes on lihtsalt Asumi-maailma ja teemaga harjunud fännile nõnda kohatud ja harjumatud tegelased – Voltaire ja Jeanne d'Arc.

Benfordi romaani tegevus toimub «Edasi, Asumi!» esimese osa järel, kui Demerzel on Cleon I peaministri kohalt lahkuma sunnitud ning selle koha on endale saanud matemaatikaprofessor Hari Seldon. Romaan kujutab Seldoni püüdlusi arendada psühhoajaloo ideest välja koherentset süsteemset teadust. Selle raames kerkivadki esile ajalooliste tegelaste Voltaire'i ja Jeanne d'Arci simulaakrumid, kelle vestlustest Seldon inimkäitumise psühholoogia ja ajalooprotsesside kohta tähelepanekuid teeb. Romaanis on muidugi veel palju muudki: R. Daneel ei kao pärast peaministrikoha kaotamist kuhugi, samuti Seldoni «naine» Dors Venabili, nende kasupoeg Raych, Yugo Amaryl ja teised Asimovi eellugudest tuntud tegelased.

Romaanis leidub seiklusi virtuaalreaalsuses, suhtlust iidse tulnukrassiga jm veidrat, mis justkui ei sobiks üldse Asumi-maailma, vaid oleks nagu Benfordi enda romaan, mis on lihtsalt sobilike märksõnade lisamise teel paigutatud sellesse frantsiisi. Nii et unustagem see kummaline teos ja vaadakem kohe edasi (Benfordi romaan pole halb ulmeromaanina, aga ta lihtsalt ei sobi kuidagi Asumi-maailma).

Greg Beari «Asum ja kaos» on siinkirjutaja meelest triloogia õnnestunuim. Selle tegevus toimub samal ajal novelli «Psühhoajaloolased» sündmustega ehk siis kulmineerub Seldoni ja Avaliku Ohutuse Komitee ülemkomissari Linge Cheni konflikt, aset leiab kohtuprotsess Seldoni üle ja langeb otsus Asumi rajamiseks galaktika perifeeriasse Terminusele. Aga neile sündmusile romaan ise ei keskendu, vaid avab märksa põhjalikumalt samal ajal toimunud muid, varjatumaid protsesse ja näitab intriige, mis «Psühhoajaloolastesse» kuidagi ei mahtunud. Igatahes kohtame siin paljusid juba tuttavaid tegelasi nagu Linge Chen või Gaal Dornick, kes romaani lõpus hakkab üles lindistama Hari Seldoni salvestisi järgmiseks tuhandeks aastaks, mille seejärel Terminusele viib ning Aja Võlvruumi installeerib ja ruumi kinni pitseerib.

Lisaks neile on romaanis aga terve müriaad uusi tegelasi ning meie ees rullub lahti sajandeid kestnud robotite konflikt – nullinda seaduse järgi toimetavate giskardiaanide (R. Giskard Reventlov järgi romaanist «Robotid ja impeerium») ja kolmele põhiseadusele ustavaks jäänud kalviniaanide (mõistagi Susan Calvini järgi) vahel. Giskardiaanide juht ongi siis R. Daneel Olivaw, 20 000 aasta vanune positrooniline robot, inimkonna lasteaiakasvataja, psühhoajaloo, mentaalikute ja Gaia tegelik autor.

Näeme ohtralt Trantori keiserlikke intriige kolmnurgas ülemkomissar Linge Chen (kes on impeeriumi tegelik valitseja), Seldonisse positiivselt suhtuv 17-aastane playboy'st imperaator Klayus I ning tema nõunik Farad Sinter, kellel on loos oma agenda, nimelt otsib ta Trantorilt positroonilisi roboteid ja mentaalikuid ning tegeleb nende hävitamisega. Taaskohtume Dors Venabiliga, kelle R. Daneel on ära remontinud ning näeme, kuidas Seldoni kasupoja Raychi tütar Wanda ja tolle mees Stettin Palver tegelevad oma mentaaliku-võimete tundmaõppimise ja arendamisega, mis panebki aluse Teise Asumi salajasele rajamisele. Nende grupi ühest kurjale teele minevast mentaalikust võime aimata paralleele hilisema Muula tegelaskujuga.

Aga selle romaani keskmes on ikkagi küsimus, kas ja kuivõrd eetiline oli R. Daneelist võtta endale inimkonna lasteaiakasvataja roll, milles ta tegelikult pärsib inimkonna intellektuaalset arengut ning manipuleerib nendega turvalise heaolu nimel. Samu teemasid jätkab triloogiat lõpetav David Brini «Asumi triumf», mille tegevus toimub Seldoni viimasel eluaastal, kui ta võtab koos ühe impeeriumi ametnikuga ette viimase reisi Galaktikas. Giskardiaanide ja kalviniaanide võitlus kulmineerub, tähtsat rolli mängib siin Kaose-nimeline nähtus, ajaloolise minevikupärandi hävitamise eetilisus tuleviku nimel jms. Brinil õnnestub erinevate viidete abil selles romaanis kokku siduda suurem osa Asimovi roboti- ja impeeriumi-romaane, aga ka hulk teiste autorite Asimovi maailmades loodud teoseid (nt. Roger MacBride Alleni Calibani-triloogia). Romaan lõpeb planeedil Maa, kus Seldon ja R. Daneel peavad veel viimast korda maha debati Esimese ja Teise Asumi ning Gaia eelistest uue galaktikaimpeeriumi domineeriva jõuna. Tasub märkida, et Beari ja Brini romaanides on tsitaatide allikana kasutatud Galaktika Entsüklopeedia ühte erinevat väljaannet, mille artiklid lähevad selle põhilise versiooni omadega tihti detailides vastuollu.

Igatahes on tuline kahju, et David S. Goyer pole neist romaanidest oma telesarja sisu jaoks materjali ammutanud: siin oleks lisaks lihtsalt seiklustele nii palju põnevaid filosoofilisi teemasid reaalsuse ja väljamõeldiste, kaose ja korra, robotite ja inimeste erinevuse ja eristatavuse, ajaloo hävitamise, inimkonna järelevaatamise ning telepaatilise mõjutamise teemal, et sellest saanuks teha omamoodi kosmilise kaugtuleviku «Westworldi». Või võtame kasvõi Hari Seldoni abikaasa Dors Venabili, kes robotina on küüniliselt mõeldes korraga ju ta ihukaitsja ja sekslelu. Eetilisi teemasid oleks saanud siit ammutada kamaluga.

«Düüni» eellood – nagu «Tähesõdade» prequel-triloogia!

Frank Herberti vanem poeg Brian ja keskpäraseid kosmoseseiklusi vorpiv ulmeautor Kevin J. Anderson toetusid oma esimesi «Düüni» eellugusid kirjutades väidetavalt vana Herberti märkmetele. Kui palju see tõele vastab, on tänapäeval juba võimatu kindlaks teha. Igatahes oli neist igati mõistlik oma esimeste romaanide teemaks valida just saaga põhiromaani peategelase Paul Atreidese vanemate põlvkonna, kuna, noh, eelmise põlvkonna lugu tundub alati põnevam, kui see, mida meile reaalajas näidatakse (sageli minevikus toimunust tahtlikult vaikides või ammu toimunut vildakalt, valikuliselt peegeldades).

Harry Potteri vanemate ja Severus Snape'i ja Sirius Blacki ja Remus Lupini ja teiste tolle põlvkonna tegelaste lugu tundub paratamatult huvitavam kui nende laste oma. Robert Baratheoni mäss ning Rhaegar Targaryeni ja Lyanna Starki armulugu ning noore Petyr Baelishi kirg Catelyn Tully vastu – need sündmused tunduvad paratamatult põnevamad, kui see lugu, mida meile näidata otsustati. Samuti on siinkirjutajal lood näiteks ka «Tähesõdade» saagaga: 1999–2005 kinodesse jõudnud eellugude triloogia mõjub klassikalisest põhitriloogiast märksa põnevamalt. Vana vabariik ja Jedi ordu on alles oma kuulsuse tipul, galaktilised poliitintriigid on märksa keerukamad ja dramaatilisemad kui neis üsna lihtsavõitu süžeega vanades filmides, võitlused valgusmõõkadega on koreograafiliselt nauditavamad, tegelaste draamad ja valikud huvitavamad. Ja siis muidugi veel Kloonisõjad. Peategelaste vanemate põlvkonna lugu ja too periood tundub lihtsalt kuidagi olulisem.

Siin on «Düüni»-saagaga mitmeid kummalisi paralleele. Mõlemad eellugude triloogiad said alguse 1999. aastal ning on paljuski väga sarnased. Kui «Düüni» äsja kinolinale jõudnud põhilugu on üsna lihtsa süžeega ja suurt galaktilist poliitikat näeme siin väga vähe – ja ega järjedki ses osas väga suurt muutust too –, siis eellood, kolm paksu romaani keskenduvad just Düüni-maailma galaktikaimpeeriumi keerukale ja intriigiderohkele sisepoliitikale. Süžeeliinidele, mis ajavad sündmused põhiromaani alguseks nii lootusetusse puntrasse, et tulemuseks on selline veresaun, nagu seal on.

«Atreideste koda» algab ju stseeniga, kus me näeme noort, ilusat, pikka ja mis peaasi – kõhna parun Vladimir Harkonnenit võtmas üle kõrbeplaneedi Düün asevalitsemist. Kaugel Caladanil vaatab nooruke 14-aastane Leto Atreides vana-kreeka tragöödia lavastust ning elus on ka veel ta isa, hertsog Paulus. Ja üks teatav härg. Impeeriumit ennast valitseb veel Shaddam IV isa, vana keiser Elrood IX Corrinode dünastiast ning Duncan Idaho on alles 8-aastane. Malelauda alles seatakse püsti. «Düüni» sündmuste alguseni on aega veel 35 aastat. Ahjaa, ja imperaatori korraldusel saadetakse Arrakisele sealse olukorraga tutvuma ja planeedi ökoloogiat uurima «Düünist» tuttava keiserliku paleontoloogi Liet-Kynesi isa Pardot Kynes.

Sellises settingus ja oma lemmiktegelaste nägemises alles noorukitena on paratamatult mingit ülevust, see tekitab mingit aegadeülest eepilist hardust. See on samasugune tunne, kui näed esimese «Tähesõdade» filmi alguses vana Alec Guinnessi mängitud Obi-Wan Kenobi rollis järsku noort Ewan McGregorit, padawani pats juustes.

Igatahes hargneb selles mahukas triloogias me silme ees tasapisi lahti see keerukas ja julm intriig, kus Bene Gesseriti ordu püüab oma geneetiliste eksperimentide jaoks saada ühele endi seast homoseksuaalse parun Harkonneni seemet. Ja mis julmused ja jõhkrused sellest kõik välja kasvavad. Paralleelselt areneb intriig uue keisri Shaddami, noore hertsog Leto ja krahv Hasimir Fenringi vahel, mis seab lõpuks imperaatori ja Atreideste dünastia võimuvõitluse vastaspooltele. Ja triloogia lõpuks sünnitab hertsog Leto uus konkubiin Jessica talle kõigi suureks üllatuseks poja, kuigi pidi sünnitama tütre. «Düüni» alguseni on jäänud 15 aastat.

Brian Herbert ja Kevin J. Anderson

Selle eellugude triloogia kiituseks tuleb välja tuua just kõigi nende põhiromaani tegelaste lugude alguse äranäitamise, kõigi nende suhete, sõprusvannete, tülide ja kättemaksude sasipuntra kokkusegamise, mida siis hiljem vahelduva eduga lahti harutama hakatakse. Ja see sasipundar ning need romaanid on tõesti keerulised. Peamise miinusena tuleb aga nentida tõika, et ei Herbert juunior ega Kevin J. Anderson pole just eliitliigasse kuuluvad sõnameistrid. Kuigi romaanid kulgevad ladusalt ja neid on kerge lugeda, siis Frank Herberti klassikalise teose ilmselgelt literatuurset lauset, mis ei ole poole sajandiga grammigi vananenud, siit otsida ei maksa. Frank Herberti karakterite keerukaid tahke ja nende isiklikke arenguid samuti mitte. See on peamiselt maailma avav seikluslugu, kus ühed keerukad intriigid järgnevad teistele. Ja nii üha edasi ja edasi.

See triloogia ei kujuta endast ajatut meistriteost, millest leida vaimset ja esteetilist kirgastumist, küll aga on see pea kohustuslik lugemisvara kõigile Düüni-maailma fännidele, kes tahavad ju teada, kuidas see härg ikkagi hertsog Paulus Atreidese tappis, kust tuli Jessica ja mis asjaoludel täpselt ta otsustas lõpuks hertsog Letole tütre asemel poja kinkida, kuidas ja miks parun Vladimir Harkonnen hakkas ebaloomulikult paksuks minema ning mismoodi Shaddam IV kukutas oma isa vana imperaator Elroodi. Galaktikaimpeeriumide austajaile on see nii mitmel tasandil kreeka tragöödiat meenutav eepos aga tungivalt soovitatav lugemisvara.

Kuigi me kahjuks kumbagi – ei Benfordi, Beari, Brini Teise Asumi triloogiat ega «Düüni» eellugude triloogiat – ilmselt kunagi kinolinal ega helesinisel ekraanil näha ei saa. Aga seda enam saab neid soovitada kõigile huvilistele lugemiseks.

«Galaktikaimpeeriumi annaalid» on rubriik, milles leiavad arvustamist viimastel aastatel inglise keeles ilmunud ulmeromaanid, mille süžees on kesksel kohal... jah, te arvasite õigesti: galaktikaimpeeriumid.            Galaktikaimpeeriumid on ulmekirjanduses üsna tuntud teema, mille tegi maailmakuulsaks mõistagi Isaac Asimovi «Asumi»-sari, millest sai omakorda inspiratsiooni George Lucas oma «Tähesõdade»-saaga kurja Galaktikaimpeeriumi loomiseks. Kummalisel kombel ei ole ulmekirjanduse Kuldajast (1940ndad), varasemast pulp- (1930ndad) ja protoulme (–1930) ega hilisklassika perioodist (1950–1970ndad) peale «Asumi»-lugude tegelikult kuigi palju näiteid otseselt galaktikaimpeeriumidest rääkivatest teostest, mõnedes tekstides on üle-galaktikaline tsivilisatsioon või suur riiklik moodustis küll tegevuse taustaks, aga eriti seda teemat ei lahata. «Asumi» ja «Tähesõdade» vahele jäävast perioodist (1942–1977), tõsi küll, leiab paari raamatu jagu lühijutte ja jutustusi ning mõne temaatilise antoloogiagi, mis käsitlevad galaktiliste impeeriumide teket, arengut ja hävingut. 1980–1990ndate militaarulme buumi ajast leiab juba üsna palju kosmoseoopereid – nüüd juba peamiselt romaani- või romaanisarja vormis –, milles kusagil foonil eksisteerib mõni impeerium või paar konkureerivat deržaavat, kuid ometigi pole need impeeriumid tollegi perioodi teostes kesksel kohal.

Kummalisel kombel on aga just sel sajandil ja eriti sajandi äsja lõppenud teisel kümnendil ilmunud üksteisest täiesti sõltumatult hulk kosmoseoopereid, just jällegi romaanivormis, milles galaktikaimpeerium on teose süžees üsna kesksel positsioonil, kas siis sündmuste käivitajana, tegelaskonna ühendajana või siis lausa vaat et teose peategelasena. Käesolevas arvustuste sarjas on lähima umbkaudu aasta jooksul kavas igakuiselt tutvustada olulisemaid neist teostest ka Reaktori lugejatele. Vaatlusele tulevad siiski vaid päris kirjastustes ilmunud ja toimetusliku sõela läbinud tekstid, lõppenud kümnendil tohutult moodi läinud ja pöörases mahus ilmuma hakanud (näiteks Amazoni platvormi kasutavad) isekirjastuslikud militaarsed kosmosemadinad kui amatöörkirjandus jäävad sellest valikust rõhutatult välja.

Päeva materjal Wikipedias augustis 2021 (Taivo Rist)

KUU MAAL: "Sireenid ja Odysseus" (2. august)

Pärast Trooja sõda purjetas Odysseus koju. Tee viis mööda sireenide saarest. Sireenid olid imekaunid näkineiud. Kes aga nende laulu kuulis, ei tahtnud enam lahkuda, vaid jäi saarele ja surigi sinna. Odysseus tahtis kangesti sireenide laulu kuulda, ent ei soovinud sugugi sellest hulluks minna ja saarele ujuda. Odysseus oli üldse kaval mees. Ta laskis iseennast masti külge siduda ja kõigil meeskonna liikmetel kõrvad vaha täis toppida. Meeskonnal oli karm käsk teda mitte lahti päästa, enne kui nad saarest kaugele mööda jõudnud on. Niimoodi sai temast esimene, kes sireenide laulu kuulis ja ellu jäi.

Maali autor oli William Etty (1787–1849), kes oli kuulus paljaste naiste maalijana. Kolm sireeni ongi alasti. Nad näevad märkimisväärselt sarnased välja, nähtavasti joonistas Etty sama modelli kolmes vaates. Sireenide lähedal on hulk surnukehi, keda Etty käis morgis joonistamas. Hinnangud maalile lahknesid. Etty ise pidas seda oma parimaks teoseks ja mõnigi nõustus sellega, kodanlased panid pahaks nii kolme paljast näkki kui mädanevaid laipu.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Sirens_and_Ulysses

KUU TEADLANE: Cai Lun (4. august)

Cai Lun sündis ajavahemikul 50–62 ja suri 121. Ta oli Hiinat valitsenud Ida-Hani dünastia eunuhhist õukonnaametnik. Palee-eunuhhid olid just sedasorti rahvas, kellesse ametlikud ja isegi mitteametlikud ajalookirjutajad vastumeelsusega suhtusid. Siiski tuleb Cai Luni austada, sest ta leiutas paberi. Tooraineks oli bambusepuit, millele ta lisas kanepijäätmeid, vanu kaltse, kalavõrke ja puukoort, vist mooruspuu koort. Legendi järgi sai ta inspiratsiooni herilastelt, kes oma pesi isetehtud paberist valmistasid. Ta teenis keisripalees mitut keisrit kokku ligi 50 aastat, sai markii tiitli ja talle annetati 300 perekonnaga küla.

Kui Cai Lun keisripalees elama hakkas, oli keisriks Zhang, kelle naine oli Dou ja üks konkubiinidest oli Song. Songil oli poeg, keisrinnal ei olnud. Keisrinna Dou lapsendas oma mehe poja Zhao teise konkubiiniga ja hakkas Songi vastu intrigeerima. Aastal 82 laskis ta Cai Lunil Songi ja tema õde piinata, kuni nad tunnistasid, et on nõiad, ning pärast seda õed mürgitasid end, enne kui neid hukata jõuti. Kui 10-aastane Zhao sai keisriks, tõusis regendiks leskkeisrinna Dou vend, kes tegi Cai Luni õukonna ülemeunuhhiks. Aga 39 aastat hiljem sai Songi pojapoeg siiski keisriks. Teades, kui halvasti Cai Lun tema vanaemaga ümber käis, kutsus ta Cai Luni kohtu ette. Cai Lun eelistas mürki juua.

https://en.wikipedia.org/wiki/Cai_Lun

KUU ARVUTIMÄNG: "South Park: Tõe kepp" (6. august)

See on 2014. aasta rollimäng, kolmanda isiku vaates 2½D mäng. Mängija kontrollib Uut Poissi, kes seikleb Colorados asuvas väljamõeldud linnas South Parkis. Alguses peab ta valima ühe neljast iseloomust, milleks on võitleja, varas, maag ja juut. Maagiat esindab võime peeretada mitmel viisil, mis vaenlasi kahjustavad. Uus Poiss võetakse vastu South Parki poiste kampa. Kambale kuulub Tõe kepp, mida korduvalt varastatakse ja tagasi varastatakse. South Parki kukub puruks UFO, tekitatakse ja lüüakse puruks natsisombide armee, Uus Poiss omandab võime oma suurust muuta, nagu ise tahab, Härra Orja persest avastatakse ja tehakse kahjutuks tuumapomm, lühidalt täielik jama nagu kogu "South Park". Paljudes riikides tuli mängu tsenseerida natside ja vägivalla kujutamise pärast. Kriitika oli positiivne, eriti kiideti huumorit ja truudust originaalsarjale, mis pole ka ime, tegijad olid samad. Mängu tabasid müügiedu ja auhinnasadu. Suurim puudus – neli iseloomu osutusid liiga sarnasteks, mis vähendas jällemängimisväärtust.

https://en.wikipedia.org/wiki/South_Park:_The_Stick_of_Truth

ESIMENE FILM: "Star Trek: Generatsioonid" (12. august)

See on seitsmes "Star Treki" film, valminud 1994. Näitetrupi moodustas põhiliselt "Star Trek: Järgmise põlvkonna" trupp, kellele originaalseeriast lisandusid Kirk, Scott ja Chekhov, kuid Spock ja McCoy keeldusid osalemast, Leonard Nimoy meelest oli Spocki roll liiga kõrvaline. Uhurale ei pakutudki midagi ja see pahandas Whoopi Goldbergi väga – ta oli lootnud Nichelle Nicholsiga koos mängida. "Generatsioonid" oli esimene suur film, millele loodi veebisait, ja see on siiamaale olemas. Seda vaadati mõne nädala jooksul enne esilinastust miljoneid kordi ajal, mil ainult miljonil ameeriklasel oli internetiühendus. Loodi kaks filmiteemalist arvutimängu ja romaniseering. Filmi eelarve oli 35 miljonit ja kassatulu 118 miljonit dollarit. Kriitikud ja fännid pidasid filmi keskpäraseks, nominatsioone auhindadele ei tulnud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Star_Trek_Generations

TEINE FILM: "Indiana Jones kadunud laeka jälil" (29. august)

Esimene Indiana Jonesi film. Harrison Ford oli juba Han Solona kuulsaks saanud, Indiana Jones on tema teine hiilgeroll ja seda kordas ta veel mitmes filmis, järgmisel aastal lubatakse juba viiendat. Tema vaenlane kannab vägagi eestipärast nime Arnold Toht. Filmist ei oodatud kassahitti, valmisid ju samal aastal "Supermees II" ja Bondi-film "Eriti salajane". Eelarve oli ainult 20 miljonit dollarit ja mitu näitlejat loobus rollist liiga väikese palgapakkumise tõttu. Siiski sai sellest 1981. aasta suurima kassatuluga film (390 miljonit dollarit). 1982. aasta "Oscarite" valimisel pälvis film 9 nominatsiooni ja 5 auhinda, parima ulmefilmi auhinna "Saturn" valimisel 8 nominatsiooni ja 7 auhinda, BAFTA auhinna valimisel 7 nominatsiooni ja 1 auhinna, lisaks "Kuldgloobuse" nominatsiooni (režissöör Steven Spielberg), "Grammy" auhinna (muusika) ja "Hugo" auhinna (parim draamafilm).

https://en.wikipedia.org/wiki/Raiders_of_the_Lost_Ark

KUU KIRJANIK: Mary Shelley (30. august, sünnipäev)

Ulmekirjanduse emaks nimetatu peateos on muidugi "Frankenstein" (1818), kuid ta kirjutas ka romaani "Viimane inimene" (1826), olles selleski žanris teerajaja. Tema oma ema suri, kui Mary oli kuuvanune. Isa William Godwin oli politoloog, ateist ja anarhismi teoreetik, kelle peateost "Poliitiline õiglus" valitsus ei keelustanud – raamat maksis terve naela ja valitsuse hinnangul keegi nii kallist raamatut ei osta. Seda müüdi tuhandeid ja loeti rahvahulkadele avalikult ette. Godwin kasvatas üles viis last, kelle seas polnud kaht sama isa ja emaga last. 16-aastaselt jooksis Mary ära koos 21-aastase poeedi Percy Shelleyga ja abiellus temaga pärast seda, kui Shelley esimene naine end tapnud oli. Neile sündis 4 last, kellest suureks kasvas üks poeg. 1822 hukkus Percy Shelley Itaalias, kui tema purjepaat läks tormis ümber. Mary rohkem ei abiellunud, vaid kasvatas üksikemana oma poega ja kirjutas romaane.

https://en.wikipedia.org/wiki/Mary_Shelley

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: bajadasaurus (31. august)

Bajadasauruse ainus teadaolev eksemplar avastati Argentiinas 2010. aastal ja tunnistati omaette liigiks tunamullu. Meetrites ja kilodes teda ei kirjeldata, sest säilinud on kõigest kolju ja kael. Ta kuulub diplodookuste ülemsugukonda ja tal oli kaelal kümmekond hiiglapikka ülespoole ulatuvat jätket. Need võisid moodustada purje, mida kasutati enese näitamiseks, kaitseks ja ka termoregulatsiooniks. Hambaid oli 48 ja teadlased on välja selgitanud isegi selle, missuguse ajavahemiku tagant need vahetusid – olenes hambast, aga see periood oli kuu aega kuni pool aastat. Küll inimesed oleksid rõõmsad, kui iga väljakukkunud hamba asemele ühe kuni kuue kuuga uus kasvaks. Bajadasaurus elas varakriidis 145–133 miljonit aastat tagasi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Bajadasaurus

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU ASTRONOOMIAPILT: Vähi Roo e (19. august)

Vähi tähtkuju on heleduselt eelviimane taevalaotuses, seal on väga vähe heledaid tähti. Tähtedele antakse tavaliselt nimi, mis koosneb tähtkujust ja kreeka tähest. Vähi Roo on Vähi tähtkuju heleduselt 47. täht. See on kaksiktäht, mille tuhmim komponent asub heledamast 1000 korda kaugemal kui Maa Päikesest. Heledama komponendi ümber on avastatud planeete, mida tähistatakse väikeste ladina tähtedega. Planeet e on Maast 1,9 korda suurema läbimõõduga ja 8 korda suurema massiga. Elu pole seal siiski vist võimalik, sest planeedi tiirlemisperiood on ainult 18 tundi. Ta paikneb tähele nii lähedal, et on alati tähe poole pööratud sama küljega, päevapoolel on temperatuur 2300 °C ja ööpoolel 1371 °C. Planeedile anti nimeks Janssen, aga mitte vaktsiini järgi (planeet avastati juba 2004), vaid hollandi astronoomi ja teleskoobitegija Zacharias Jansseni järgi. Pildil on NASA ettekujutus Vähi Roost ja selle ümber tiirlevatest planeetidest.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:55_Cancri_e_Final_1_30.png

KUU LOODUSEPILT: kaljukaar Namiibias (20. august)

Niisugune kaljukaar asub Namiibias. See on ju iseenesest ilus vaadata, aga pildi paremal poolel on 1728 meetri kõrgune Spitzkoppe – enne Esimest maailmasõda oli Namiibia Saksamaa asumaa ja sellepärast on seal palju saksakeelseid kohanimesid. Hoolimata mitte eriti suurest absoluutsest kõrgusest suudeti esimest korda mäe otsa ronida alles 1946, sest ümber on veeta kõrb ja läheduses elavad ainult bušmanid. Võib-olla tunnete Spitzkoppe ära "2001: Kosmoseodüsseia" algusest. Kaljukaarest ja mäest ühe-kahe kilomeetri kaugusel asub järgmiste kolonisaatorite antud hollandikeelse nimega Grootspitzkopi asula, mis elab peamiselt turismist.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Spitzkoppe_Rock_Arch_Panorama_with_even_sky.jpg

KUU SÜRREALISM: mineraalvee "Jessentuki 4" soolade mikrokristallid (26. august)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%D0%95%D1%81%D1%81%D0%B5%D0%BD%D1%82%D1%83%D0%BA%D0%B8_4.JPG

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: "Juno" start" (5. august, 10. aastapäev, 2 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Launch_of_Juno_2011.ogv

ESIMENE VANAFILM: "Karujaht Pärnumaal" (20. august, 1½ minutit)

Johannes Pääsukese mängufilm äpardunud karujahist on poliitiline pila, mille ajendiks on Pärnu linnapea Oskar Brackmanni ja ajakirjaniku Jaan Karu konflikt, laiemaks taustaks aga eestlaste ja baltisakslaste valimisvõitlus Pärnu linnavolikogus. Päevasündmustega kursis olnud vaatajad said kohe aru, et filmijandis ei peetud jahti mingile müstilisele Vändra metsa karule, vaid täiesti konkreetsele Jaan Karule, Pärnu Postimehe toimetajale ja agarale eesti-eduerakondlasele. Linnastseenid filmiti Tallinnas, jahistseenid Tartust põhja pool Vasulas. Filmi originaalkestus oli 11 minutit, katkend moodustab sellest kaheksandiku. Palju aastaid peeti "Karujahti" vanimaks eesti mängufilmiks, kuni avastati 1911 filmitud ja 1913 esilinastunud veelgi pikem film "Laenatud naene", kus astusid üles Alfred ja Betty Kuuskmann, Paul Pinna ja Alfred Sällik.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Karujaht_P%C3%A4rnumaal_1914.ogv

TEINE VANAFILM: "Närvid" (110 minutit)

"Närvid" on saksa psühholoogiline draama 1919. aastast. Võrdlus paari aasta eest tutvustatud filmiga "Doktor Caligari kast" on ilmne: mõlemad esindavad ekspressionismi ja mõlema keskne teema on hullumine. Peale peategelase, vasakpoolsete vaadetega kirikuõpetaja Johannese, lähevad teised enamasti hulluks (teda armastavast Marjast saab revolutsionäär, mis filmitegijate jaoks on umbes sama), Johannes ise peab mitu aastat süütult vangis istuma. Näitlejatööd – parima esituse teeb koer. Ma mõtlen seda täiesti tõsiselt: parim näitleja selles filmis on koer ja tema roll võinuks olla suurem. Johannese pime õde Lili suudab panna kaasa elama, ehkki ta liigub ebaloomulikult, ma võrdlen "Reaktori" toimetaja Arturiga, kes liigub loomulikult, aga siiski läks Lili saatus mulle korda erinevalt Johannesest. Lili ka ei läinud hulluks. Saksa tsensuur lõikas filmi 23% lühemaks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Nerven_(1919).webm

--------------------------------------------------------------------------------------------

VIGADE PARANDUS

Augustinumbri Wikipedia-artiklist avaldasime vigase versiooni.

Nüüd on õige versioon taastatud.

Lugejad teadku, et kirjavead tekitasime teksti meie, mitte Taivo.

Toimetus palub autorilt vabandust ja enam nii ei tee.

--------------------------------------------------------------------------------------------

Tolmunud topeltettur 9: Kuningatega heitleja (Rauno Pärnits)

Kui poleks malet, poleks meil ka ulmekirjanik George R. R. Martinit. Vähemalt mitte sellel kujul, nagu me teda tunneme.

Noor George oli väga suur malesõber, kes vedas kooli maleringi ja mängis ka kooli esimest lauda. Kolledžis oli asi lausa veel hullem, sest tulevasest ulmekirjanikust sai kolledži maleklubi president, kes lisaks kooli võistkonna eest esimesel laual mängimisele andis lisaks välja ka maleajakirja. Mingeid ajalukku jäädvustamist nõudvaid sportlikke suursaavutusi tulevasel ulmekorüfeel ette näidata siiski ei ole, ära mainima peaks siiski kohalikus reitingus maleeksperdi järgu pälvimist (vastab meie meistrikandidaadile) ja kolledžitevahelistele meistrivõistlustele samaaegselt kuue (!) võistkonna komplekteerimist. Viimane saavutus on jäänudki pooleks sajandiks ületamata.

Pärast kolledži lõpetamist jäi ajakirjaniku diplomiga Martin aga natuke ripakile. Õpitud erialal head töökohta saada ei õnnestunud. „Appi“ tuli äsja male maailmameistriks tulnud Robert Fischer, kelle võit matšis venelase Spasski üle põhjustas USAs tõelise malebuumi. Martin sai tööle Continental Chess Associationis nädalalõpu maleturniiride korraldajana. Töö ei toonud just palju sisse, aga see lubas tasuda kõik arved ning jättis palju vaba aega kirjutamiseks. Neli pikka aastat 1973-76 nägi tema päevakava välja selline: esmaspäevast reedeni kirjutab kodus, aga nädalavahetuseks pakib kohvrid ja istub lennukile. Toona Chicagos elanud Martin korraldas turniire näiteks sellistes linnades nagu Indianapolis, Detroit, Atlanta, Dallas, Houston, Cleveland ja loomulikult ka paljudes väiksemates kohtades. Kui hästi ta sellega toime tuli, võib aru saada selle järgi, et tänutäheks anti talle USA Maleliidu eluaegne liikmepilet. Kahjuks või õnneks ei ole tal seda aga praktiliselt üldse vaja läinud, sest täiskohaga kirjanikuamet võttis oma ning pärast malebuumi lõppu 70ndate keskel – nagu ta ise hiljuti tunnistas – ei ole ta juba aastakümneid malelaua tahagi istunud.

Kolledžimale on George Martini karjääris olulisel kohal ka seetõttu, et just see andis talle rohelise tule ulmeajakirjadesse. Kolledži ITipoiste poolt loodud maleprogramm võitis esimese turniiri, kus osalejateks olid ainult malearvutid. Martin kirjutas sellest artikli, mille pakkus ulmeajakirjale Analog, kes selle kohe ka avaldas. Artikkel nimega Arvuti oli kala / The Computer was A Fish oli alles kolmas trükivalgust näinud Martini kirjatükk, seejuures esimene, mis avaldati koheselt pärast valmissaamist. Sellest innustatuna pakkus Martin Analogile ka oma jutte, mis samuti väga heal meelel ja kiiresti trükki jõudsid ning edasine on, nagu öeldakse, juba ajalugu.

Ühe huvitava faktina võib mainida, et Martin on ise tunnistanud, et ta võttis turniirikorraldajana töötades vahel oma tegelastele nimesid  otse turniiritabelitest. Neist suurima lennu on teinud Haviland /Tuf/, kelle kohta Martin on öelnud, et see tundus nii õige nimi just sellele karakterile.

1980ndate algul tuli ulmemaailmas juba tuntust kogunud George R. R. Martinile idee koguda kokku oma lemmikud maleteemalised ulmejutud ja avaldada temaatiline antoloogia. Juttude nimekiri valmis, asus ta tuttavaid nõusse rääkima, aga juba esimene kõne tõmbas sellele ettevõtmisele kriipsu peale – toru vastu võtnud samuti suur malesõber Fred Saberhagen teatas hämmeldunud Martinile, et ta just müüs analoogse idee kirjastusele maha. Tulemusena sündis maleulmeantoloogia Ettur lõpmatusse / Pawn to Infinity, kuhu George R. R. Martin kirjutas jutu Kulissidetagused variandid / Unsound Variations. Ta ise nimetab seda seejuures mitte ulmelooks, vaid just malejutuks, kuhu on natuke lisatud ajarännutemaatikat. Jutus sisaldub hulgaliselt paralleele tema enda kolledžiaegse maleeluga. Loo sisu on järgmine: toimub ülikooli malevõistkonna kokkutulek, kus hakatakse lahkama üht vana kaelamurdva seisuga partiid, mis antud võistkonna liikmed omavahel kapitaalselt tülli ajas. Näivalt võidetud seisu oskas võõrustaja kaotada, mis tõi kaasa kogu võistkonna turniirivõidust ilmajäämise. Võõrustaja on aastaid hiljemgi solvunud, leiutanud ajamasina ning ruineerib nüüd teiste elusid, ikka tõestada püüdes, et seis ei olnud tegelikult üldse võidetav.

Martin on küllaltki väheviljakas autor ning seetõttu on tema nende teoste hulk, kus malet mainitakse, protsentuaalselt üsna suur.

Isegi Troonide mängu saagas võib leida vihjeid malele. Seal mainitakse (tõsi, harva) Cyvasse nimelist mängu, mis on esmapilgul üsna malet meenutav.

Niisamuti kiputakse kogu saaga ülesehitust tihti võrdlema ühe suure kahinguterohke malepartiiga. Ja loomulikult pole male jäänud võõraks ka saagaga kaasas käiva pudi-padi disainile.

Tõenäoliselt on eestikeelse Kuningate heitluse kaanele Reaktori mainumbris pikemalt tutvustatud Lewise malendid sattunud siiski juhuslikult ja mitte seotult autori kunagise maleharrastusega.

Palju õnne, Terence Fisher! (Kalver Tamm)

Vahel asjad lihtsalt toimivad. Muidugi saab hiljem teha näo, et kõik oligi täpselt nii planeeritud ja kindlasti on ka mõni küünik, kes saab põlastavalt pillata, et joppas. Vahel aga polegi vaja võibolla väga põhjalikult süveneda, et kuidas asjad paika jooksid vaid nautida lihtsalt vilju. Hammer Film Productions asutati aastal 1934, Terence Fisher lavastas oma esimese filmi aastal 1948. Filmiajaloo mõistes oluliseks muutusid mõlemad aastal 1957 kui linastus „The Curse of Frankenstein".

Ma ei oska siin praegu öelda, kui põhjalikult ja millises mahus Hammer Universali Monsters Universe taaselustamist ette planeeris. Pigem on aga mulje, et üleilmne edu tuli neile üksjagu ootamatult, näiteks „Dracula“ (1957) litsentsilepinguid koostati igatahes veel pärast seda, kui film ise juba purgis oli. Tõenäoliselt mõeldi lihtsalt, et teeme ühe värvilise õudusfilmi ja vaatame, mis saama hakkab. Kuna aga raha väga ei olnud, tuli olla nutikas. Eestätt kajastus see selles, et välisvõtted tõmmati miinimumi. Televisioonist kutsuti hullu doktorit mängima Peter Cushing ja tema loominguna kooberdas ringi Christopher Lee, kel muuseas rollist tulenevalt ei ole ainsatki rida teksti. Lavastajatoolile valiti Fisher, kelle reputatsioon stuudios oli „mees, kes saab asjad tehtud“. Ja nii see nelik kokku sai ja õudusfilmide ajalugu muutma asus.

Ka Dracula on Fisheri lavastatud ning samuti uustöötlused „The Mummy“ (1959), „The Curse of the Werewolf“ (1961) ja „Phantom of the Opera“ (1962) aga ka algupärasemad „The Gorgon“ (1964) ja „The Devil Rides Out“ (1968). Ainuüksi Frankenstein ja Dracula said endale kahepeale kokku rohkem kui kümme järge, neist mitmegi juures veel Fisher tegev. Ja sellest nimekirjast vaid kaks on sellised, kus kas Cushing või Lee või mõlemad kaasa ei löö. Kusjuures Cushingu tüüproll maniakaalse doktorina oli algusest peale põhimõtteliselt paigas, aga huvitav oli jälgida Lee tegelaste arengukõverat mörisevast koletisest, keebiga krahv Draculani, sealt praktilise olekuga teadlaseni, kes Medusat taltsutada aitab ja lõpuks kindlameelse liidrini, kes juhib oma rühma võitluses vanakurja käsilaste vastu.

Ühe erandiga toodud nimekirjas on kõik need filmid tehtud nii nappide vahenditega kui vähegi võimalik. Ainult Ooperifantoom võeti suurejoonelisemalt ette. Seega jah, vaadates on aru saada, et lossi sissekäik on päris, mägede taustal kõrguvad lossimüürid aga maalitud, et see kivist uks, mida kangelane kogu jõudu pingutades liigutada üritab on halliks värvitud papist kokku kleebitud, et need siuglema mõeldud maod on nõks liiga jäigast kummist. No ja need surmaratsu tiivad...

Stiililiselt liigituvad need filmid enamikus gooti õuduseks. Gooti õudus on aga juba oma olemuselt romantilisevõitu. Nõuab teatavat leplikust. See on täiesti eraldiseisev maailm, omade reeglitega. Uhked lossid ja peened kostüümid. Naised, kes kiljatavad ja siis minestusse vajuvad. Kui sa vaatajana juba neid žanri erireegleid suudad aktsepteerida, siis mingid kohmakad eriefektid sind häirima ei hakka.

Fisheri filmides on samavõrra oluline sellega, mis toimub, see, kus toimub. Näiteks üks Dracula järjeosadest, mis ei ole Terence lavastatud, leiab aset tänapäeval ja see tundus juba treileri põhjal täiesti vale. Mets, kus kasvavad ainult jändrikud puud, mille maad mööda roomavad juured ainult seda ootavadki, et kellegi jalg nende taha kinni jääks. Selle metsa keskel natuke unarusse jäetud ilmega loss, mille sisehoovis purskkaevud, mis ammu enam ei purska, mida vee asemel täidavad mullused lehed. Kunagised uhked aknamosaiigid on maetud tolmukihi ja peente ämblikuvõrkude alla. Sellises kohas võib elutseda Frankenstein või Dracula või Gorgon. See on nende loomulik elupaik. Kuskil mujal on nad kohatud.

Üks minu silmis väga selge eelis, mis on ühel gooti õudusfilmil tavalise rümbarebu ees, on vaataja vales suunas juhatamine. Džentelmen ei lõika ju lihtsalt sirbiga mehel pead maha, sest talle tundub, et see sobib täpselt tema laboris oleva torso otsa. Selliseid sigadusi teevad ainult räpastes keldrites elavad degenerandid või ristsigivad perekonnad, kelle metsamajakest ümbritsevad poodud nukkudega ehitud puud. Vaatajal on sedasi minu arvates aga liiga lihtne, kurjus on selgesti äratuntav, välditav, sest mida muud sellistest ikka oodata on. Fisheri filmides tekib dissonants. Haritud inimesed ju nii ei tee, sabakuues härrasmehed ju sedasi ei käitu. Nii uhkes elamises ei saa end mingi verejanuline vereimeja peita, lossides elavad ikka printsid ja printsessid. Ehk et ma olen vaatajana juba eos õrnalt tasakaalust välja löödud. Ma ei saa lihtsalt looga vabakäigul kaasa kulgeda. Ma pean leidma mingi pidepunkti, millele toetudes asjad uuesti paika loksutada.

Fisheri enda taust on muide selline, et enamikes filmides on tegelaste jaoks selleks pidepunktiks usk. Kõige selgemalt tuleb see välja filmist „The Devil Rides Out“. Tegemist on väga selgelt hea ja kurja vahelise võitlusega noore mehe hinge pärast, kus mõlema poole eestvõitlejad väärivad üksteist ja kurjus oma vägevuses ähvardab nii mõnelgi puhul headusest jagu saada, aga valguse poole kindlameelsus aitab nad lõpuks ikkagi võidule. Filmis on stseen, kus satanistliku atribuutikaga ehitud võlvkambris peaaegu ohverdatakse laps, siis aga sisuliselt deus ex machina, kõik see sodi läheb põlema ja põleb nii puhtalt ära, et alles jääb ainult heledasti vagustatud ruum ja meie kangelased ja seinal rippuv rist. Teiste näidetena on krutsifiksid olulisel kohal Draculates ja doktor Frankensteini tegude jumalavallatust rõhutatakse samuti igas filmis.

Enne „Frankensteini needust“ vägivalda sellisel kujul ja värvilisena kinodes ei näidatud. Veri oli senini olnud must, nüüd aga pritsis ja voolas see värvilisena. Ja maailm pani seda tähele. Roger Corman väntas mitmed E. A. Poe teostest inspireeritud gooti õudusfilmid. Mario Bava alustas mustvalgelt, aga liikus kiiresti värvifilmide juurde. Herschell Gordon Lewis kulutas kohe esimese filmiga sama palju punast värvi kui mõni väiksem trükikoda terve aastaga. Ning ei läinud sugugi kaua aega, et varasemalt mõeldamatu murraks end peavoolu. „Bonnie and Clyde“ linastus aastal 1967, „Wild Bunch“ 1969.

Ja sellega oligi ring täis saanud. Nüüd püüdis Fisher üldiste arengutega kaasas püsida. „Frankenstein Must Be Destroyed“ (1969) sisaldab vägistamisstseeni. Minu valimi põhjal esmakordselt kujutas Fisher ekraanil seksuaalset vägivalda sellisel kujul. Laboris reservuaaris hulpivast kehast ja kolba lahti saagimisest enam ei piisanud. Vaja oli midagi teravamat. Aga nii nagu tunduks metrooga sõitev Frankenstein kohatu, tundus ka see teravus ebasobiv. Idee oli näidata kui kuri ja mäda doktor on, aga selle stseeni väljalõikamisest ei oleks mitte midagi juhtunud. Ilma selle stseenita oleks klassikaline Fisher, nüüd aga illustreeris ilmekalt, et ajad on muutunud. Pärast seda filmi jõudis Terence lavastada veel ühe filmi. Aga kümne aasta jooksul tegi ta filme, mis panid vaatajaid pikalt järele mõtlema, kui keegi tuli välja ideega, et võiks suvel kuskile Moraavia mägedesse vanade lossidega tutvuma sõitma.

Filmiarvustus: Dune (Jaagup Mahkra)

Millal pole film üksnes film? Siis, kui see on elamus. Mina käisin kinos “Düüni” vaatamas ja saingi elamuse - säärase, mis ilmselt kümme aastat tagasi poleks veel tehnoloogiliselt võimalik olnud. Aitäh, Apollo MAX, ning kiidetud olgu Šai-Hulud, et see film nii õigel ajal tehti!

Kes veel ei tea, siis see pole esimene “Düüni” ekraniseering. 1984. aastal tuli David Lynchi käe alt samanimeline film, mis kolinal põrus ja on tänaseks tänaseks päevaks muutunud friigifilmiks. Miks nii läks, on mujal palju räägitud ja sellel ma ei peatu, kuid uue filmi vanaga võrdlemisest ma ikkagi ei pääse. Uue “Düüni” režissööriks on ulme tõusev täht Denis Villeneuve (“Arrival”, “Blade Runner 2049”). Erinevalt Lynchist, keda ei ulme üldisemalt ega Frank Herberti raamat ei huvitanud, on Villeneuve mõlema fänn ja seetõttu on ka lõpptulemus totaalselt erinev ja originaalitruum, ent vähem kunstiline ja ekstsentriline (sest Villeneuve pole Lynch). Samuti erinevalt Lynchist, kes oli sunnitud lõikuslaual oma oopuse veidi üle kahe tunni sisse ära mahutama, on Villeneuve’i film alles esimene osa ja hõlmab üksnes raamatu esimest poolt. Film lõpeb ära seal, kus Paul ja Jessica fremenite sekka elama lähevad, mis oli muide ka koht, kus Lynchi “Düün” lakkas olemast korralik film ja muutus jaburduseks. Loodan, et Villeneuve’i teosega samamoodi ei lähe.

Nüüd hakkan ma rääkima tegelastest ja näitlejatest, sest neid on “Düünis” palju. Loo keskne tegelaskuju on loomulikult Paul Atreides, ent olgem ausad – Paul muutub huvitavaks ja iseseisvaks tegelaseks alles esimese raamatu teises pooles ja “Düüni messias”, mis mõlemad jäävad selle filmi fookusest välja. Seetõttu ei taha ma temal pikalt peatuda. Pauli mängib keegi noor hurmur Timothée Chalamet, kes rolli iseenesest üsna hästi sobib ja ma ootan huviga, kuidas ta järjes (kui see muidugi tuleb) hakkama saab. Igal juhul tundub ta õigem Paul kui oli Kyle MacLachlan omal ajal.

Filmi kaks parimat tegelast on minu jaoks kahe vaenutseva koja liidrid. Oscar Isaac on väga sümpaatne hertsog Leto. Ma olen nõus, et tegu on arhetüüpse kuningas arthurliku rolliga, mida pole ilmselt kuigi keeruline õigesti välja mängida, aga mis sellest - nauditav on teda vaadata sellegipoolest ja oma õilsuses pakub ta oma väärastunud rivaalile vajalikku kontrasti. Emand Jessica (Rebecca Ferguson) tema kõrval on see-eest kuidagi kahvatu ja vajub filmi edenedes üha enam lössi ega suuda võistelda Francesca Annisega Lynchi “Düünis”. Kõige parem osatäitmine uues filmis kuulub aga Stellan Skarsgårdile, kes parun Harkonnenina kanaldab juba esimesest stseenist peale väga edukalt Marlon Brandot “Apocalypse Now”’st. Unustage ära too naeruväärne villis pervert, keda te Lynchi filmist mäletate - uus parun on hirmus, imposantne, üdini kuri ja valitseb iga stseeni, kus teda näidatakse. Teda vaadates on täiesti arusaadav, miks peab heade poolel olema nii palju kangelaslikke tegelasi - igaüks neist eraldi ei oleks tollele kohutavale parunile lihtsalt mingi vastane. On selge, miks isegi metsaline Rabban, keda mängib fantastiline ambaal Dave Bautista (Drax “Galaktika valvuritest”), parunit kardab.

Kuid kesksetele kujudele lisaks on loos terve ansambel kõrvaltegelasi ja see on üks aspekt, milles Lynchi “Düün” võtab minu silmis punktivõidu. Minu peamine kriitika uue “Düüni” suhtes ongi, et raamatust armsaks saanud Atreideste õukondlastele on vähe tähelepanu pööratud. Kõik mäletavad Patrick Stewartit Gurney Halleck’ina, ent Josh Brolin samas rollis jätab kahvatu mulje, eriti arvestades, millise domineeriva etteaste ta hiljaaegu Marveli filmides Thanosena tegi. Ja kus on Gurney balisett, kus on ta tintviinapuuarm, miks ta Harkonneneid nii väga vihkab? Seda film ei maini. Mentaat Thufir Hawat jätab suvalise Atreideste aparatšiku mulje ja tema kurja vaste Piter de Vriese nimegi ei mainita. Kes need mentaadid üldse on ja mida nad teevad, ei räägita. Eks ma saan aru, et film ei ole tehtud ainult raamatut lugenud inimestele ning tavaline kinokülastaja kannatab ilmselt selletagi info ülekülluse käes, aga “tulevikus on inimarvutid, kuna Butleri džihaad” tundub siiski oluline asi, mida välja öelda. Ainult Duncan Idaho jätab tervikliku mulje ja kui “Düüni” frantšiisil hästi minema hakkab, siis (spoiler!) on Jason Momoa ilmselt elu lõpuni rollidega kindlustatud.

Eelnevast lõigust võib mulje jääda, et ma olen “Düünis” pettunud. Miski pole tõest kaugemal. Nüüd ongi vist paslik tulla tagasi Elamuse juurde, mida ma algul mainisin. Suur osa elamusest tuleneb sellest, et “Düün” on MASSIIVNE. Muidugi on massiivne juba Herberti kirjutatud lugu, sest see käsitleb ei midagi vähemat kui inimkonna saatust, ent mitte iga režissöör poleks suutnud seda vajaliku tõsiduse ja väärikusega edasi anda ja mitte alati polnud olemas sellele au tegevaid tehnoloogilisi vahendeid. Villeneuve aga taipab, et suuri asju peab käsitlema suurelt ja mina kui suurte ja eksistentsialistlike asjade fänn võin ainult nõustuda. Siin tuleb mängu tänapäevane kino, mis haarab kõiki meeli (no peaaegu kõiki - vürtsilõhna ma veel kinosaalis ei tundnud, ehkki mu nina oli kinni, nii et mine tea…). Igatahes surus “Düüni”-nimeline stiihia mind kohe seansi algul vääramatu jõuga kino subwooferite väest värisevasse kinotooli ja tegi mulle selgeks, et järgmised kaks ja pool tundi saavad olema võimsad. Olgu kiidetud ülikõrge resolutsiooniga IMAX-kaamerad ja projektorid, mis toovad suurel ekraanil esile ka eepiliste kaadrite pisimad detailid ning samavõrd olgu kiidetud Hanz Zimmer, kelle kolossaalne heliriba filmi massiivsuse pagan teab mitmendasse mõõtmesse ülendab (need gongid, mida ta võdistab, peavad kõla järgi küll olema ebamõistlikult hiiglaslikud). Ja ehkki ma ei kahtlegi, et “Düün” on väga hea film ka siis, kui ma kunagi seda kodustes tingimustes vaatan, tuleb selle tõeline võlu enim esile siiski moodsas kinos ning ma ütleks lausa, et kino õigustabki tänapäeval oma olemasolu sääraste filmide näitamisega. Ma arvan, et kuuldus “Düünist” võib vabalt olla üks asi, mis koroona viljastavates tingimustes tühjaks jäänud kinosaalidesse taas inimesi meelitada aitab. Halleluuja!

Kui nüüd tagasi maa peale tulla, siis minu jaoks on veel üks filmi tugevaid külgi maailmaloome, täpsemalt sealse ühiskonna kujutamine. Juba esimeste stseenide põhjal tekkis mul tunne, et filmis näidatud ühiskond on ühtaegu totaalselt, hirmutavalt võõrapärane (isegi võõram, kui raamatut lugedes tundus), ent samas väga usutav. See ei ole nagu “Tähesõdade” maailm, mis on pealtnäha veel palju teistsugusem, aga lähemalt vaadates tegelikult üpris tuttava loogikaga ja sõbralik. “Düüni” ühiskond selle vastandina ei ole otseselt vaenulik, vaid toimib omade reeglite kohaselt ning ei vaeva end sellega, missugune ta mujalt tulnud inimesele paista võib. Filmi tegevus toimub kümnendal aastatuhandel ja ehkki vahepeal toimunut ei mainita, võib seda osaliselt aimata ja oletada. Kõik need kummalised filosoofiad, arusaamatud rituaalid, raskestiseletatavad sotsiaalsed kontseptid ja veidrad tehnoloogiad, mida filmis kohtab - kõik need justkui haakuvad üksteisega mingi loogika põhjal, mida vaatajale kandikul ette ei serveerita, ent millest režissööril oli kindlasti nägemus olemas. Mina arvan, et selleks loogikaks on inimlikkuse mitmekülgsus - on ju inimeseks olemine üks loo põhiküsimusi, nagu me gom džabaari katses teada saime. Ma ei tea, kas maailm aastal 10000 ongi säärane nagu filmis, aga miks ka mitte - inimkond jõuab aastatuhandete jooksul teha läbi täiesti ennustamatuid pöördeid ja arenguid ja vabalt jõuda tulemuseni, mida me filmis näeme. “Düüni” maailm on tuntavalt loogiline maailm, jõhker, realistlik, ja selle eest tuleb Villeneuve’i kiita.

Arvustus kisub juba pikale, aga kuna tegu on ikkagi ulmefilmiga, ei saa jätta paari sõnaga rääkimata ka tulevikutehnoloogiast ja muust visuaalsest butafooriast. Herberti poolt paari lausega kirjapandu on toodud ekraanile armastusega ja läbimõeldult, ent ilmse peanoogutusega varasemate “Düüni” kujutluste suunas. Kosmoselaevad on filmi üldise tooniga kokkusobivalt massiivsed ja disainitud tuntavas Villeneuve’i stiilis (meenutagem “Arrivali” laeva), ehkki nad pole võibolla nii meeldejäävalt veidrad kui Lynchi või ammugi Jodorowsky omad. Ornitopterid, kui nad oma tiibu lehvitama hakkavad, on see-eest lihtsalt imeliselt ägedad - kahtlemata kõige lahedamalt disainitud ulmelised lennumasinad üldse. Kehakilbid ja nendega võitlemine on visuaalselt hästi tehtud ja sardokaride laser oli ka väga lahe. Ja destiülikonnad näevad ka head välja. Ja Pauli tappa üritanud elujahtija. Ja nii edasi. Ehk siis ka visuaalne külg saab minupoolse heakskiidu.

Aga nüüd küll aitab - minge ja vaadake ise, kes seda veel teinud pole. Muidugi on filmis lisaks kõrvaltegelaste mõnetisele ignoreerimisele veel üksikuid vigu - Pauli nägemused on liiga sagedased ja filmi lõpuosa võibolla venib veidi - aga need ei ole muud kui vaid väga väikesed tõrvatilgad vürtsipütis. “Düün” on väga hea raamatu väga hea ekraniseering, üks viimaste aastakümnete suurimaid ulmefilme ja kinoelamusena suisa monoliitne. Iga ulmefänn võlgneb endale selle vaatamist.

Prima Vista: Uwe Laub, romaan „Torm“ ja ilmamanipulatsioonid (Jüri Kallas)

Teisipäeval, 21. septembril toimus Tartu Oskar Lutsu nimelises Linnaraamatukogus kirjandusfestivali Prima Vista raames ja Saksa Kultuuri Instituudi toel vestlusõhtu „Tormide meelevallas (maa)ilm: kohtumine saksa kirjaniku Uwe Laubiga“. Alljärgnev ongi põgus kokkuvõte tol õhtul räägitust.

Alustama peaks ehk sellest, kui okkaline oli Uwe Laubi tee Eestisse ja Tartusse. Algselt pidi Uwe Laub esinema 2020. aasta Prima Vistal, aga kõigile teada-tuntud koroona tõmbas üritusele kriipsu peale. Sama aasta sügisel midagi küll toimus, aga väliskülalised liikuma ei pääsenud ning Uwe Laubi panuseks jäi vaid pooletunnine videopöördumine. Tänavu kevadel paistis kõik juba laabuvat, aga koroona nõudis taas oma ja festival lükati sügisesse. Pika jutu lühikeseks kokkuvõtteks mainin, et ma olen Uwe Laubi teoste ja taustaga tegelenud juba pea poolteist aastat. Lugesin ta kodulehekülje läbi, vaatasin videopöördumist, lugesin ühe romaani saksa keeles, sirvisin mitu korda maakeelde tõlgitud romaani, lappasin arvustusi. Kas ma olen nüüd suurim Uwe Laubi loomingu spetsialist Eestis? Ei tea, aga TOP3-s olen ma kindlasti.

Uwe Laub. Foto: Kerli Liikvart

Uwe Laub sündis 1971. aastal Rumeenias, kasvas üles Saksamaal, ta on õppinud paar aastat meditsiini, pidanud börsimaakleri ametit ja töötanud farmaatsiatööstuses. Mingil hetkel mees tundis, et ta pole oma eluga täielikult rahul ja hakkas kirjutama. Esikromaan „Blow Out“ (2013) osutus küll menukaks, aga tõeline tuntus tuli järgmisega. Teaduspõnevikuga „Torm“ (Sturm; 2018) leidis Uwe Laub otsekui oma nišši, kus ta keskendub ühele ökoloogilisele probleemile ning siis põnevusloo vormis lahutab lugejal meelt ja püüab jagada neid teadmisi, mis ta eeltööd tehes kokku on kogunud. 2019. aastal ilmus romaan Piret Pääsukese tõlkes ja Ühinenud Ajakirjade kirjastatuna maakeeles. Eesti tõlge ongi seni ainsaks jäänud. Uwe Laub rääkis, et on valmis ka inglise tõlge, aga selle ilmumine on paraja küsimärgi all, põhjuseks pandeemia ja seetõttu muutunud olud. Eelpoolmainitud teaduspõneviku rida ajab Uwe Laub ka romaanis „Elu“ (Leben; 2020) ja tänavu septembris ilmunud romaanis „Põud“ (Dürre).

Tuleb tunnistada, et kuigi ma olin olnud Uwe Laubi loomingu lainel pea poolteist aastat, oli mul teisipäeval ikka paras närv sees. Bussiga Tartu sõites lappasin romaane „Torm“ ja „Leben“, vaagisin küsimusi ja püüdsin mõttes ette kujutada, kuidas see kõik olema hakkab. Polnud ma ju kunagi tõlgiga esinenud. Ainus sellealane kogemus oli paar aastat tagasi HÕFFil kus ma olin korraga nii küsija kui ka tõlk. Kuid eks ma olen õppinud ja tean, et ebamugavustunnet ja ärevust aitab maha suruda pehme agressiivsus ehk initsiatiiv. Olin kodust kaasa võtnud Uwe Laubi maakeelse romaani ning kui tutvusime, siis küsisin kohe ka autogrammi. Sealt edasi juba ürituse-eelne kerge vestlus, kus kirjanik ohkas, et kõik ta teaduspõnevikud on viietäheliste pealkirjadega, kuid järgmise romaani pealkirja tal veel pole. Eks ma kähku pakkusin välja paar saksakeelset viietähelist sõna, mis võiks sobida teaduspõneviku pealkirjaks...

Ja siis algas üritus ise. Saal oli rahvast täis, oli eesti- ja saksakeelset publikut, oli tuttavaid ulmenägusid jne. Alustuseks rääkisin ma sellest, kuidas ilmaga manipuleerimine kunagi üldse mu teadvusesse jõudis, kuidas ma koolipoisina lugesin Ben Bova romaani „The Weathermakers“ (1967) vene tõlget ja selle saatesõnas siis kirjutati Moskva olümpiamängude lõputseremoonia ajaks laialiaetud vihmapilvedest jne. Rääkisin sellest, et lugedes romaani „Torm“ ja vaadates Uwe Laubi eelmise sügise Prima Vista videopöördumist, olin ma hämmingus või suisa šokis, kui vana see teema on ja kui laialdaselt maailmas ilmamanipulatsioonidega tegeletakse.

Uwe Laub vastas, et tegelikult ei ole mingit salastatust, sellest lihtsalt ei räägita ja kui räägitakse, siis pigem mingitel vandenõuteoreetilistel saitidel. Laub rääkis, et kui ta romaaniks materjali kogus, siis kasutas ta lihtsat interneti otsingut ja kui midagi selgemaks sai, siis konsulteeris ka asjatundjatega. Rääkis, et talle üldse ei meeldi termin „ilmaga manipuleerimine“, sest sellel on negatiivne mekk küljes, aga kuna termin on selline, siis... Uwe Laub rääkis ka, et romaanis „Torm“ olevat tuulejuhtimist taolisel kujul veel pole, et tema luges internetist leitud USA sõjaväe projekti, kus teoreetiliselt mängiti läbi stsenaarium, kuidas troopikasaarel olevat diktatuuri või maffiagrupeeringut ellimineerida – algul kunstlik orkaan ja siis sõjavägi peale. Kusagilt sealt olevat ka romaan „Torm“ sündinud.

Uwe Laub loeb katkendeid romaanist „Torm“, seinal jookseb eesti tõlge. Foto: Kerli Liikvart

Uwe Laub rääkis, et eelkõige on nn ilmamudimine pigem suurte riikide teema, et Hiina ja Venemaa, aga ka Saksamaa. Samas tõi ta näiteks väikse riigi Tai, kus on kuninglik ilmaeskadrill ehk tosin lennukit, millelt siis pilvi hõbejodiidiga pommitatakse. Uwe Laubi jutust tuli ka välja, et igal riigil on mõneti erinevad eesmärgid ilmamanipulatsioonideks. Venemaal on väga oluline poliitiline helk juures, et paraadide ajal oleks ilus ilm jne. Hiinas pigem võitlus põuaga. Saksamaal aga hoopis rahepilvede ellimineerimine, et säästa Lõuna-Saksamaa viinamarjaistandusi või suuri uute autodega laoplatse külmast vihmast ja rahest.

Küsisin seepeale, kuidas suhtuvad asja need, kellelt vihm ära võetakse või kes selle tõrjutud rahe endile kaela saavad? Ja kuidas jääb looduse tasakaaluga, sest tasuta lõunaid ju teadupärast pole?

Uwe Laub vastas, et loomulikult ei ole need, kellele ebasoovitavad sademed kaela tulevad, õnnelikud. Samuti ka need, kellelt vihm ära võetakse. Loomulikult kerkivad seal eetilised küsimused. Probleem pigem selles, et suhteliselt keeruline on tõestada, et sinu kodukandi halb ilm on tingitud just kellegi ilmamanipulatsioonist. Ka on keeruline tõestada, kuidas mõjutab ilmaga mängimine asju üleplaneedilises mastaabis. Tasuta lõuna ja tasakaalu kohta ütles Uwe Laub, et ilmaga manipuleerimine on edukas umbes pooltel juhtudel ning ülejäänud kordadel kas ei juhtu midagi või tuleb hoopis tagasilöök. Kõige jõhkram tagasilöök oli Hiinas, kus taheti pealinna ümbritsevatele aladele põua leevenduseks vihma, aga saadi hoopis suvine lumetorm, kus Pekingis sadas kolme päevaga maha kümneid tonne lund.

Etteruttavalt võib öelda, et vestluse lõpuosas esitati publiku seast küsimus, kas ilmaga manipuleerimine on kaasa toonud ka mõne tsiviilhagi?

Uwe Laubil oli vastus kohe n-ö varrukast võtta ja ta rääkis, kuidas suure Saksa autofirma Mehhiko tehas tellis rahepilvede hajutamise, kaitsmaks oma valmistoodangut lahtisel laoplatsil. Rahepilved küll hajutati, aga sellele järgnes mitmekuine põud ja põllumeestel hävis saak. Põllumehed lõid seljad kokku ja andsid autotootja kohtusse. Seda, kuidas protsess lõppes või kas see veel kestab, seda Uwe Laub öelda ei osanud.

Ilma- ja kliimajutu pealt läksin ma kirjandusele ning ütlesin, et ulmefännina ma lihtsalt pean küsima, kuidas Uwe Laub end saksa kirjandusmaastikul tunneb? Milline on žanrikirjaniku asukoht? Tunneb ta end kuidagi ahistatuna, sest nn peavoolu kirjanduskriitikute arvates pole ju ajaviitekirjandus, mida teaduspõnevik suuresti on, just eriliselt väärikas kirjasõna?

Uwe Laub vastas, et ahistatuna ta end ei tunne. Samas on ilmselge, et tema romaane suured päevalehed ei arvusta. Kuidas ta end siis tunneb? Lugejate kirjad ja müüginumbrid teevad rõõmu. Pealegi kirjutab ta just selliseid romaane, milliseid ta ise tahaks lugeda – põnevad, seikluslikud ja teadmisi jagavad.

Küsisin, kuidas ta suhtub sellesse, et romaan „Torm“ oli nomineeritud ulmeauhinnale (Deutschen Phantastik Preis)? Peab ta üldse oma romaane ulmeks?

Uwe Laub ütles, et nominatsioon oli üllatus, sest ise ta oma romaane ulmeks ei pea. Kuigi ta oli nõus, et tehnopõnevikud ja teaduspõnevikud kõõluvad ulme- ja põnevuskirjanduse piiril, sest tema romaanides esineb asju ja nähtusi, mida veel pole. Ja on asju, mille puhul ta loodab, et neid ei saagi kunagi olema, et need jäävadki vaid ta romaanidesse.

Mispeale ma küsisin, kui keeruline on tal kirjutada oma romaanidele suht-koht õnnelikke lõppe? Kirjeldab ta ju üht koledust teise otsa, aga lõpud annavad siiski teatavat lootust?

Uwe Laub selgitas, et olemuselt on ta optimist ja ta loodab, et inimkond saab tema ette kerkivate probleemidega hakkama. Mingit roosat ja vahutavat happy end’i ta kirjutada ei taha, aga ta siiski tahaks, et lugejal säiliks raamatu sulgedes mingi lootus, et luges ja läheb nüüd oma eluga edasi. Oli juttu ka tema eesti keelde mittetõlgitud romaanidest. „Leben“ pajatab meile liikide kuuendast väljasuremislainest ja seekord on surijate hulgas ka inimesed. „Dürre“ maalib päris lohutu pildi lähitulevikust, kus igal isikul on isiklik süsinikukvoot ja parem oleks seda kvooti mitte ületada, sest tagajärjed...

Vestlus kestis umbes poolteist tundi, pärast veel publikuküsimused jne. Loomulikult sai siia kirja vaid väike osa räägitust, sest mälu järgi kõike enam taasta. Pealegi andis Uwe Laub enne festivali intervjuu (link allpool) ja ma ei pidanud vajalikuks seda korrata.

Uwe Laub, Reet Bender ja Jüri Kallas. Foto: Kerli Liikvart

Eraldi tahaks aga tänada ja tunnustada Reet Benderit, kes tegi tõlgina vapustavat tööd. Ta tõlkis ja rääkis meie mõlema jutu ju uuesti ette – Uwe Laubi eesti keeles ja mind saksa keeles. See oli võimas!

*

Lisalugemist:

Teaduspõnevike autor: ohud, mille eest hoiatan, on tõeliselt olemas, aga inimkond suudab nendega üheskoos hakkama saada (EPL)

Uwe Laub: Offizielle Homepage

Lem ja luhtunud kontakt (Joel Jans)

Käesolev ettekanne sai esmakordselt ette kantud Prima Vista raames toimunud Futuroloogilisel kongressil 25. septembril.

Stanisław Lem on mu absoluutne lemmikautor ning üheks paljudest põhjustest selleks on kahtlemata ta suurepärane fantaasia, millega ta kujutab võõraid eluvorme. Lemi tulnukad pole nimelt mitte kunagi lihtsalt naljaka aktsendi või haldjakõrvadega rohelised humanoidid, vaid midagi täiesti võõrast ja arusaamatut. Koos sellega esitab Lem enamasti ka küsimuse, et kas sedalaadi tulnukaga on üldse kontakt võimalik, millele vastab muidugi kohe kindlalt ei.

Just sellega eristub Lemi looming ka ülejäänud ulmekirjandusest, kus valdav enamus autoreid üritavad huvitava loo saavutamiseks kujutleda tulnukat, kellega saaks adekvaatselt suhelda. Mistõttu ei saa see tulnukas ka olla lihtsalt planeeditäis roosat lima või mingi veider biotehnoloogiaga läbipõimunud taim. Gardner Dozois on seda dilemmat selgitanud tabavalt romaani „Põgenemine“ järelsõnas, öeldes seal järgnevat: „Kõige raskem oli teha tulnukad selliseks, et nad on inimestest võimalikult erinevad, ent samas oleks humanoidil nendega võimalik rääkida ja suhelda. Enjed (romaanis esinevad tulnukad) on ju põhimõtteliselt suured kamakad, aga nad söövad ja joovad, nii et bioloogilises mõttes on sarnasus olemas. Kardan, et kui me üldse kunagi avastame kusagil maavälist elu, on see meist nii palju erinev, et me ei suuda nendega arusaadavalt suhelda. Sellest pole palju abi, kui tahad millestki sellisest kirjutada, nii et ma pidin kompromissi leidma. Ma pidin tegema neist olendid, kellega me saaksime suhelda, aga samas mitte lihtsalt olevusi, kel on laubal väljaulatuvad kühmud."

Joel Jans räägib luhtunud kontaktist. Foto: Olari Pilnik

Lem sedalaadi kompromissile aga ei lähe, mistõttu jäävad tema tulnukad peaaegu alati mõistetamatuteks olevusteks. Kui nendega isegi suudetakse mingi dialoog algatada (nagu näiteks tulnukaga Eedenis) ei lahenda see mitte ühtegi küsimust, vaid tekitab pigem juurde. Loomulikult on leidunud veel teisigi autoreid, kes on üritanud jätta tulnukad võimalikult võõrikuteks – üheks selliseks heaks ja kõigile tuntud näiteks on kahtlemata Arthur C. Clarke ja tema romaan „2001: kosmoseodüsseia“. Kuid Clarke üritabki jätta Kuult leitud musta monoliidi (vähemalt esimestes teostes) Kazimir Malevitši musta ruudu sarnaseks absoluutselt võõrikuks objektiks. Lem aga laskub võõra kirjeldustes sageli detailidesse. Kuid need detailid ei aita meil tulnukaid sugugi rohkem mõista, vaid pigem suurendavad võõriklikkust.

Igal juhul võib üsna kindlalt öelda, et võõra kujutamine on Lemi kirjanduses läbiv teema ja seda leiab nii Ijon Tichy lugudest kui ka „Küberiaadist“ ning „Robotite muinasjuttudest“. Kõige paremateks näideteks on kahtlemata tema viis romaani: „Solaris“, „Eeden“, „Alistamatu“, „Fiasko“ ning „Tema isanda hääl“. Ma ise nimetan neid sageli luhtunud kontakti tsükliks ja neist kõige tuntum on kahtlemata „Solaris“ mis algab psühholoog Kelvini saabumisega kosmosejaama, mis tiirleb ümber Solarise nimelise planeedi. Viimast katab tervenisti elus ookean, mis üritab suhelda jaama pardal olevate teaduritega, aga mil moel või millise eesmärgiga, jääb selgusetuks. Nagu ka see, kuidas ookeanile vastata. Mistõttu Kelvin leiab, et kontakt on võimatu ja inimene on võimeline mõistma vaid teist inimest.

Eesti keeles on „Solaris“ ilmunud koos Lemi teise romaaniga „Eeden“, mis meeldib mulle isiklikult isegi rohkem. Just seal on Lem peapeale pööranud veel kaks ulmekirjandusele tavapärast troopi. Klassikalises ulmes jääb inimkond tehnoloogiliselt sageli võõrrassile alla, kuid mõistab neid samas täielikult. „Eedenis“ on aga kosmilise õnnetuse tõttu alla kukkunud kosmonaudid võrreldes kohaliku rassiga koheselt eelisseisundis. Nende tuumatehnoloogia, keemia ja küberneetika on võrreldamatult kaugemale arenenud, kuid kahe liigi vahelist arusaamist ei teki sellest hoolimata.

„Solarisele“ ja „Eedenile“ järgnev „Alistamatu“ on mitmes mõttes väga „Eedenit“ meenutav lugu, kus hädasignaali peale maandub ühele planeedile kosmoselaev ning avastab sealt seninägematu tsivilisatsiooni. Kuid „Eedeniga võrreldes on eluvorm siin veelgi võõrikum. Tegemist on mingitlaadi isepaljunevate Von Neumanni masinate sülemiga, kelle puhul oletavad tegelased, et tegemist võib olla mingi hävinud võõra rassi seadmestikuga, mis jäänud miljoniteks aastateks omapäi. Sarnaselt „Eedenile“ on ka siin tähelepanuväärne see, kuidas Lem kujutab inimeste käitumist. Mõlema kosmoselaeva meeskonda võib mõnes mõttes nimetada inimkonna koondportreeks – nad on optimistlikud, kohutavalt teadmishimulised, aga samas räpakad ja äärmiselt üldistavad. Nende kavatsused pole kunagi halvad, kuid sageli tegutsetakse vildakate eelduste najal, mistõttu tulemuseks on pea alati katastroof.

Näiteks „Eedenis“ lõpeb esimene kontakt tulnuka tapmise, tuhastamise, tema sõiduvahendi ärandamise ja selle puruks sõitmisega. Samuti kujutab Lem mõlemas raamatus tabavalt inimeste tüüpilist käitumist, kui see kohtub millegi tundmatuga. Ehk nähtut üritatakse võimalikult harjumuspärastesse raamidesse suruda ning inimmõistusele sobivate terminitega selgitada. Seda ilmestab hästi samuti „Eedenist“ pärinev stseen, kus kosmonaudid leiavad veidra masinate süsteemi, mille nad ristivad koheselt tehaseks ja asuvad seda õhinal uurima. Nad kõnnivad kogu niinimetatud tehase läbi ja kõik, mida nad selle käigus näevad, vaid suurendab nende enesekindlust, kinnitades, et nad on asjast õigesti aru saanud. Kuid olles viimaks tehase lõppu jõudnud, selgub, et sealne toodang heidetakse lihtsalt prügimäele ja sellega koos varisevad kokku ka kõik varasemad teooriad.

Ka „Alistamatus“ jõuavad romaani peategelased ühes punktis arusaamisele, et nad teavad sülemorganismist juba kõike, kuid siis teeb see midagi täiesti ootamatut ja kosmonaudid lahkuvad sealt ebasõbralikult planeedilt sama targalt kui sinna tulles.

Luhtunud kontakti tsükli neljandaks või kronoloogiliselt viiendaks teoseks on „Fiasko“. Tegemist on Lemi viimase romaaniga ning see on ühtlasi ka kogu antud tsükli kõige depressiivsem teos, kus keeratakse varasemates teostes esitatud mõtetele lisavint otsa.

Inimkond on saavutanud sealses maailmas oma tehnoloogilise tipu ning mõistnud, kui üksi nad tegelikult universumis on. Seega, olles avastanud, et kuskil loendamatute valgusaastate kaugusel leidub siiski veel üks mõistuslik eluvorm, on nad valmis kontakti saavutamiseks välja panema ükskõik kui suured ressursid. Õnnetuseks selgub aga tõsiasi, et võõras rass mitte ainult ei näita üles vähimatki huvi inimkonnaga suhtluseks vaid on pigem valmis ennem surema kui kontakti astuma. Mistõttu alustavad inimesed üsna jälki väljapressimist. Põhimõtteliselt võiks seda võrrelda olukorraga, kus röövel paneb sulle tänaval noa kõrile ja lubab su ellu jätta juhul kui oled valmis tema sõbraks hakkama.

Lisaks nimetatud neljale võib luhtunud kontakti tsüklisse kuuluvaks nimetada ka romaani „Tema isanda hääl“, kus otsest füüsilist kontakti ei toimugi. Peategelasteks on seal teadlased, kes analüüsivad kosmosest saabunud veidrat signaali. Neil õnnestub selle info alusel sünteesida isegi kummaliste omadustega, kuid tundmatu otstarbega, ainet. Kuid selle uurimine jookseb ummikusse ning ajaks, mil projekt lõpeb, pole nad isegi kindlad, kas signaal on  saadetud intelligentsete olendite poolt või on tegemist mingi loodusliku fenomeniga. Võrreldes ülejäänud nelja raamatuga on tegemist kõige filosoofilisema teosega, kus suurema osa ruumist võtavad filosoofilised arutlused ning tegevust toimub vägagi vähe.

Kuid nagu juba ka selle ettekande alguses ütlesin, siis võib luhtunud kontakti viiteid leida pea kõigis Lemi lugudes. Hästi huvitavad on siinjuures näiteks ka Golemi lood või „Robotite muinasjutud“, kus Lem on kogu kontakti teema teatud mõttes peapeale pööranud. Ehk kogu tegevust vaadeldakse võõrmõistuse seisukohast, üritades leida vastust küsimusele, kuidas võiks inimesi mõista näiteks sõjalisel otstarbel loodud tehisintellekt või siis robotite ühiskond.

Minu arvates üritab Lem nendes näidata, kui üksik võib inimkond tegelikult universumis olla. Ehk erinevalt populaarsetest ulmefilmidest (kus meid ümbritsevad sajad sõbralikud suhtlemisaltid rassid) võib reaalsus olla selline, et isegi kui me leiame mõne mõistusliku eluvormi, siis on ta sedavõrd erinev, et kontakt pole võimalik.

Samuti võib nende kultuur ja bioloogia olla inimlikust vaates suisa jälk, meenutades otse H. R. Gigeri või Zdzisław Beksiński maalidel ellu ärganud võikuseid ning see tunne on ka vastastikune. Seetõttu on inimkond suure tõenäosusega mõistetud igavesse isolatsiooni, kus pole võimalik loota kosmiliste vendade abile ning samuti ei ole meile määratud astuda galaktilisse föderatsiooni või mingisse sarnasesse kommunistlikku liitu nagu Jefremovi „Andromeeda udukogus“. Teise asjana naeruvääristab Lem ka nende lugudega inimlikku enesekindlust, mis paneb eeldama, et see, mille kosmosest leiame, allub meie ratsionaalsetele seletustele ning oletab, et inimliku tunnetusvõime ulatusel võib olla selge piir, mida ületada pole võimalik. Isiklikult oleks mul hea meel, kui kõik need Lemi poolt maalitud pessimistlikud kujutused ei osutuks tõeks, aga kui me vaatame, kuivõrd üksteist mõistmatuteks suudavad kasvada kasvõi inimeste ühiskonnad vaid tühiste ajavahemike jooksul või kui raske on sageli kontakt isegi kahe sama keelt ja kultuuriruumi rääkiva inimese vahel, siis kipun ka ise kartma, et Lemi ettekujutus võimalikust kontaktist võib osutuda hirmuäratavalt täpseks.

Prima Vista: Futuroloogiline kongress – Stanisław Lem 100 (Jüri Kallas)

Laupäeval, 25. septembril toimus kirjandusfestivali Prima Vista raames ja Jaak Tombergi juhtimisel futuroloogiline kongress, mis oli pühendatud Stanisław Lemi sajandale juubelile. Alljärgnev on põgus reportaaž Tartu kirjanike majas toimunust.

Kuigi mind oli üritusele esinema kutsutud päris ammu ja kuigi me Jaak Tombergiga aeg-ajalt sel teemal vestlesime, polnud mul suurt aimu, mis tegelikult juhtuma hakkab. Ma teadsin enda osa, teadsin Joel Jansi ettekannet ja see oligi suuresti kõik. Mõtlesin küll, et Stanisław Lemi lainel olen ma pea pool aastat olnud, tänavusel HÕFFil umbes kolm-neli korda Lemist rääkinud, aga laupäeva hommikul oli siiski pisut ebalev tunne.

Rahvas koguneb. Foto: Olari Pilnik

Kirjanike maja uksel võttis meid ajastuomaselt vastu koroona(passi)kontroll, kuid edasi sukeldusime me kongressihotelli – juba fuajees oli kohvrite virn, kõikjal sebisid ringi vormirõivas tütarlapsed, hotelli külastajad, avatud oli juuksur jne. Registreerisime end, vaatasime tuttavate otsinguil ringi ning pea kohe kohtusime kirjanike Mairi Lauriku ja Veiko Belialsiga, kel oli üritusel oma (sala)roll täita. Hiljem lisandusid ka mitmed ulmefännid jne. Lühidalt: hakkas looma!

Kohe algab avariitus. Foto: Olari Pilnik

Kell 11 algas avariitus, mille viis läbi tõenäoliselt okultseim eesti kirjanik Paavo Matsin. Mees oli talaaris, seletas toimuvat, näitas vahendeid, pomises palvet/loitsu, konsumeeris pitsi piiritust ja toore vutimuna, tegi kuradikese marionetiga tiiru saalile peale ning kutsus rahvast altari juurde piiritust ja vutimuna maitsma või siis martsipanibeebisid, kui piiritus liigkarm tundub. Rahvas oli veel pisut riituse mõju all, aga Reaktori peatoimetaja Laura Loolaid kogus end kiirelt ja oli esimesena piiritust proovimas ja seejärel läks veel mõnigi...

Jaak Tomberg kuulutab kongressi avatuks. Foto: Olari Pilnik

Riitusele järgnes avasõnavõtt Poola Vabariigi saatkonna kultuuriekspert Sławomira Borowska-Petersonilt, kes rääkis Stanisław Lemist üldisemalt ja olmelisemalt, pikkides juttu lustlikke juhtumisi Krakówi suurvaimu elust. Järgmisena võttis sõna Jaak Tomberg, kes kuulutas kongressi avatuks ja juhatas sisse sümpoosiumi.

Paweł Frelik räägib Stanisław Lemi seostest muu meediaga. Foto: Olari Pilnik

Sümpoosiumit alustasin mina, Jüri Kallas ja ma rääkisin linnulennuliselt Stanisław Lemi elust ja loomingust, peaasjalikult loomingust. Järgmisena sai sõna Joel Jans, kes kõneles luhtunud kontaktist – teemast, mis kordub Lemil teosest teosesse. Seejärel rääkis Paweł Frelik Varssavi ülikoolist, keskendudes Stanisław Lemi seostele muu meediaga, eelkõige muidugi filmidest, aga ka muusikast, videomängudest jne.

Sławomira Borowska-Peterson juhatab pööningukinos filmi sisse. Foto: Olari Pilnik

Seejärel väike paus, kerged joogid ning kongress jätkus kahe kattuva üritusega. Pööningukinos näidati dokumentaalfilmi „Stanisław Lem, „Solarise“ autor“ (rež Borys Lankosz) ja keldris toimus Stanisław Lemi kogumiku „Robotite muinasjutud” esitlus. Kunstiteadlase Andrus Laansaluga rääkisid Rauno Alliksaar ja Siim Lill ning Katrin Reinmaa kirjastusest Päike ja Pilv rääkis, kuidas taoline unikaalne raamat sündis.

Raamatu „Robotite muinasjutud” esitlus. Laua ümber istuvad ja vestlevad Katrin Reinmaa, Siim Lill, Andrus Laansalu ja Rauno Alliksaar. Foto: Olari Pilnik

Kella kolmest oli dinee ehk einepaus. Toimus vaba suhtlus. Üldiselt oli mul Joeliga juba üsna mõnus olla – sümpoosium peetud ja sai vabalt ringi käia, vestelda. Mairi ja Veiko seda aga endale lubada ei saanud, sest nende ülesandeks oli sekkuda ja lugeda ette katkendeid hõrkudest ja mitte nii hõrkudest ulmeteostest ning irriteerida telefonitsi nendesamade lõikudega ka hotelli külastajaid, kes ettevaatamatult numbritoa telefoni kasutasid...

Kerge vestlus pärast dineed. Foto: Olari Pilnik

Kella neljast hakkasid esinema kirjanikud, kes pidasid umbes veerandtunniseid sõnavõtte, mis sobisid (või päris ei sobinud) futuroloogilise kongressi raamistikku. Kohal oli kuulsaid ja vähemkuulsaid kirjanikke, kes esinesid neljaste gruppidena. Esinejate hulka olid arvatud ka meie inimesed Triinu Meres ja Mairi Laurik, keda sai ka kuulamas käidud.

Umbes siis ka me jaks suuresti lõppes ning me lahkusime kongressilt. Oli himu toeka prae ja mõne kannujoogi järele ning eks ürituse virr-varr hakkas ka juba pisut väsitama.

Jana Raidma filmis palju ja olulist, mida tulevikus kindlasti näha saab. Foto: Olari Pilnik

Kuigi ma päris lõpuni kohal ei viibinud, võin siiski teatavaid kokkuvõtteid teha. Kirev üritus, kus igaüks, kes teemaga vähegi haakus, võis leida midagi, mis teda huvitab. Kuna „Futuroloogiline Kongress“ oli Euroopa Kultuuripealinna Tartu 2024 raames toimuva Prima Vista kirjandusfestivali „Paremad ja halvemad tulevikud“ eelüritus, siis vaatan ma väga lootusrikkalt tulevikku ja juba ootan seda kultuuripealinna aastat.

Reaktori reisikiri Mängudeöölt (Laura Loolaid)

Selleaastane Mängudeöö, millega ühtlasi tähistati mänguelu-saidi Level1 kümnendat sünnipäeva, toimus 25. septembril Tallinnas Ülemiste Apollo kinos. Reaktor oli kutsutud ulmeteemadel kõnelema, samuti panime püsti väikse raamatumüügipunkti. Suurem osa muljetest on kirja saanud sealsamas kohapeal - põlve otsas ja paberile.

Laupäev algas mängulises võtmes juba ammu enne öö saabumist. Hommikupooliku veetsin futuroloogilisel lainel Tartu kirjanikemaja hostel-konverents-dekadents-üritusel, kus kinnitasin mängu-personalile, et viibin vaid läbisõidul ning et õhtul ootab ees veel ludoloogiline konverents.

Õhtul viis rong mind ühes Lummuri raamatukohvriga Ülemistele, kus järgemööda õnnestus üles leida nii kolleeg Ene kui loengusaali koordinaator Aleksandr.

Kui olime tagala-saalis veidi aega parajaks teinud, hakkasime asjalikuks, andsime üle ettekande materjali ja otsisime loomingulist nurgakest raamatumüügi-punkti ülespanekuks. Reaktori saatkonna asupaigaks sai valitud nurk Arvutimuuseumi ja Tekken3 mängupesa vahel, sest naabrid tundusid toredad ja tagala (vabatahtlike saal) ning loengusaal jäid mugavalt käeulatusse.

Tagala

Vahepeal oli üritus avatuks kuulutatud ja raamatuleti juurde ilmusid esimesed uudistajad. Tegime hoolega reklaami nii Reaktorile kui raamatutele.

Pildistas Ene Koppelmann

Muuhulgas püüdsin käigu pealt tuvastada, missuguseid Lummuri raamatuid on e-väljaandena saada - ja kustkohast. Esimene ostja sai endale Laevakaitsjad, lisaks tuli juurde huvilisi, kellel sularaha käepärast ei olnud või siis ei praktiseeritud paberraamatute lugemist. Nende peal harjutasime hoopis usinat misjonitööd eesti ulmest (nagu üldse) ja kutsusime kell üksteist ettekannet kuulama.

Korduvalt käis ingliskeeles juttu vestmas Peadar, kes kõrvalruumis oma platvormimängu esitles. Jutu sekka sai näha veidike mustkunsti punaste ja siniste kaartidega ning vilkuvate pöidlatulukestega. Pöidlatriki peale pärisin mina kohe häbematult, mis saab siis, kui pöidlatuluke tagumikku pista. Katse näitas, et siis tuleb teine tuluke ninast välja. Esitlemise-teostuse võtmes oli oluline muidugi ajastus ja kahe käe kokkumäng, aga tõsisemas võtmes kommenteeris Peadar, et mustkunsti põhirõhk seisneb tema jaoks hoopis jutustamisoskusel. Ses mõttes aitavad väiksed trikid näiteks rollimängusessiooni elavdada - või siis kinokoridoris võõrastega jutu peale saada. Kui Peadar järjekordsele juturingile tuli, ärisime talle maha ühe Reaktori järjehoidja. Tähendab siis, meie kinkisime talle järjehoidja ja tema kinkis meile vastu šeigi pildiga suure raha.

Pildistas Ene Koppelmann

Loenguaja lähenedes tekkis ka raamatuleti-huvilisi juurde. Teiste seas õnnestus kätt suruda Getteril, kelle juttu „Karistus” saate lugeda siinsamas septembrinumbris. Kõigile külastajatele reklaamisin muidugi hooga peatselt algavat ettekannet. Otsepromo põhjal ootasin umbes nelja kuulajat, aga tegelikult oli publikut isegi rohkem.

Jutu käigus selgus ka üsna ruttu, et ettekannet olid kuulama tulnud täiskasvanud inimesed, kes teavad väga hästi, misasi on raamat ja kellele ei pea seletama, et mitmed raamatud-mängusarjad on omavahel seotud. Samuti selgus, et ma ei oska eriti hästi oma tähelepanu kahe ekraani vahel jagada, nii et ettevalmistatud märkme-jutt läks sujuvalt puusalt-puristatud loenguks üle.

Et nõnda hulk materjali vahele jäi, tegin Level1 inimestele vallatu pakkumise märkmed nende saidile crossover-postituseks vormistada. (See siin oli nüüd iseendale salakaval meelespea!)

Ettekandelt: sõnapilv ulme mõiste piiride kompamiseks

Lõpetuseks soovisin Level1-le Reaktori poolt palju õnne ja kinkisin paar Lummuri raamatut.

Pärast ettekannet jõudis raamatuleti juurde juba päris palju huvilisi. Kõigile sai peetud sütitavaid kõnesid Reaktorist ja Teisest Reedest, ning sõnad strateegiliste koordinaatidega peale loetud. Huviliste hulgas oli põnev kohata inimesi, kes loevad ulmet mõnuga ja on suured mängusõbrad, kuid nii Reaktorist kui Level1-st kuulevad esimest korda - täpselt nagu ma ise kõigest neli aastat tagasi!

Öö edenedes kerkis teravalt esile strateegiline küsimus peldiku asukohast. Raskustes tunned koostööd - seal, kus me ise suuna-abi andmisel hätta jäime, tulid vahepeal uute teadmistega rikastatud külastajad ringiga meie juurde tagasi väärt luureinfot jagama. Selgus, et sihtpunkt on õkva nurga taga, vähem kui kümme sammu astuda.

Neoonkumalises kinokeskkonnas ei olnud eriti muret, mis kell võiks olla – panime vaid ühel hetkel tähele, kuidas keel kipub sõlme. Nagu kiuste avanes just siis kõige rohkem võimalusi seletada, kustkohast võib leida eesti ulmet, kus peidavad end kohalikud e-raamatud ja muud põnevat.

Vahepeal otsustasin pidada jutu käigus antud lubadust: külastasin naabertoas Peadari demonurgakest ja proovisin tema arendatud mängu - pudrukeelses seisundis mitte ehk kõige mõistlikum otsus. Nimelt pidi seal täpse käega tähti trükkides endale hüppeplatvormid moodustama, samal ajal olukorda jälgides ja õige ajastusega õiges suunas hüppeid sooritades. Tasub mainimist, et kõik need tegevused kuuluvad minu mitte-tugevuste hulka, samuti tean, et platvormikate ligi ei maksa mul (mõne üksiku erandiga) nina toppida. Ootuspäraselt ei jõudnud ma isegi teisest tasemest läbi.

Tervist ja jõudu õnnestus siiski juurde laadida. Tagala-saalis leidus toiduvarusid, külm õlu aga jalutas lausa ise sülle.

Kellele Pühaste, kellele Tanker!

Tervisepunktid kulusid ära, sest vahepeal tuli korraldajatele kogemusi ja elamusi jagada. Samuti sattus meie nurgakesse aina enam sõbralikult purjakil rahvast, kes said teele kaasa püha missiooni: “Loe Reaktorit!”

Ja siis ootamatult oli kell kole palju ning tarvis teele asutada. Kokkuvõtteks tuleb nentida ulmeklassikute kombel: loomi kogusime vähe, aga sõpru saime palju.

Aitäh külla kutsumast ja järgmiste kohtumisteni!

Retk Pedassaarde (Heli Illipe-Sootak)

Traditsiooniline ulmikute dessant väikesaarele (seekord siis Pedassaarele) on edukalt läbi viidud. Hullud lained meid seekord ei pillutanud – tagasisõit oli veidi elamusrikkam – ja kõik 11 vaprat jõudsid kenasti kohale.

Teise päeva tormi ootuses ja teadmata, millises konditsioonis keegi pärast pikka saunaõhtut on, otsustasime matkaraja kohe läbi teha.

Geopeituse aare, mis olevat Priidu sõnul lihtne leid, jäi leidmata, sest lameda kivi juures olevaid murdunud mände oli vaat et rohkem kui veel püstiseid puid.

Kuna seltskond liikus erineva kiirusega – kahetsusega tuleb nentida, et Makke tormas selle taaskord läbi, ilma et oleks vaatamisväärsustega tutvunud –, võttis mahajäänud kolmik eesmärgiks kõik kadunukesed rajalt kokku koguda. Nii leidsime kännuämblik Spiriti, kurva neidise Lianne, kes oli vahepeal onnitaolise elamu püstitanud, ja veel kellegi, kes kibuvitsamarjadest tühjaks söödud põõsast taga nuttis.

Kui matkarada oli läbitud, kukemarjanõmm fikseeritud, imekaunid merevaated jäädvustatud ja kaasavõetud turgutusjoogid manustatud, oli aeg lihad kütte panna. Idatuul tegi kõik selleks, et me puid põlema ei saaks. Aga me olime visad ja saime siiski grillile tule alla. Ja seda suuresti tänu Spiriti imetelgile, kus leidus vist kõike – alates kirvest kuni tuulekindla välgumihklini. Kui Lianne oli end juba liha vardasse ajamisega kringliks külmetanud, võtsime Taaviga köögitoimkonna üle. Meie vahetus lõppes kell 2 öösel ja viimased lihakäntsakad jäidki pooltooreks.

Jälgile idatuulele vaatamata oli maja saunast ja kaminast parajalt soojaks köetud. Igatahes sai isamaalisi laule lauldud ja pajatatud headest kalurikolhoosiaegadest. Ulmest ka – kuis muidu! Kokkuvõttes peab tunnistama, et selle seltskonnaga läheks kas või Kuule – vähe virisemist, palju lolli nalja ja muidu põnevat juttu.

Tegin ühe merelaulu ka:

Kui tuul lööb kummi purjed,

aeg minna merele,

me tormist merd ei pelga –

see hinge vabaks teeb!

Las laine pillub vahtu,

ja parrast painutab,

rumm joogivalmiks jahtub –

küll varsti soojendab!

Kes mere möirgeid pelgab,

see jäägu mandrile,

me alus lausa lendab –

viib Pedassaarele!

Ref.

Oh pedajametsad ja rändrahnukülv,

oh kurdlehtsed roosid ja rannikunõmm,

sääl on metsamaja, ahjus lõõmavad puud,

on ulmikud saarel, ei loe miski muu!

Kui rumm saab saarel otsa,

saab otsa õlu–viin,

kes veel ei saanud otsa,

neid laev nüüd koju viib.

Ref.

Ref.

Ref….

Video: Estcon 2021 ettekanded (Reaktor)

Brandon Sanderson 101: abiks algajale. Näpunäiteid jagab Pronto.

Külalise tund. Meelis Friedenthal. Vestlust juhib Veiko Belials.

Vene kosmistid. Ajalukku sukeldub Joel Jans.

Zombiõppus. Ellujäämise aluseid selgitab Tamur Kusnets.

Paneel „Kuidas loete teie“. Juhib Andri Riid, aru annavad Veiko Kastanje, Riivo Mägi, Erkki Laanemets.

Külalise tund. Jaagup Mahkra. Vestleb Joel Jans.

Reaktori juttudest 08/21 (Tõnis Hallaste)

Nõnda, sügis on juba täies hoos, nende ridade kirjutamishetkeks on suvi isegi ametlikult läbi, ja sellega kaasneb minugi jaoks uue kooliaasta algus. Otsustasin seekord olla veidi truum oma ametikohustustele ja leida oma ilukirjanduslikele ambitsioonidele rakenduse hoopis draamaõpetajana algklassidele. Mingid asjad on valmis kirjutatud ja saan ka pidevat tagasisidet – tuleb välja, et 2.B klass on palju teravama keelega kui Reaktori toimetajad, kes on pigem tänulikud, et proovitakse uusi asju ja katsetatakse jaburustega. Lastel on ikka, et miks see nii pikk on, koguni 3 lk, ja milleks me seda teeme ja millal tund läbi saab ja kas pissile võib minna. Võtan seda kui võimalust areneda kirjanikuna, et lõpuks oskaksin lugejais tekitada sisemist veendumust, et jah… võib küll pissile minna. Ühesõnaga, edaspidi piirdun siin jutumuljetustega. (And there was much rejoicing.)

Tehisinimene!

Karmo Talts

Süžee poolest klassikaline Frankensteini-lugu, stiili ja žanri poolest üle vindi keeratud paroodia.

See tekst pani lugedes tõstatama küsimust huumori kohta tekstides. Lugedes oli tunne, et siinsed naljad ei mõjunud eriti kuidagi (kentsakad mängud neljanda seinaga, liikuvate piltidega mehed Holy Woodi kandist ja mida veel), aga äkki töötaks see ette lugemisel? Peaks oma õpilaste peal katsetama...

Ei, siiski, lugedes tundsin, et huumor on otsekui vahend või võte, mille kasutamiseks tekstis peaks olema täidetud mingid eeltingimused või eelnõuded, vähemalt olukorras, kus lugu on teise- või kolmandajärguline ja huumor on esiplaanil. Nagu siin, kus koomika tühistab kogu tekstireaalsuse, on mõeldud teksti kandma kõige muu kiuste.

Ma nagu ei tahaks ka öelda, et eeltingimusi on vaid üks - ole naljakas. Siin nagu oleks mingeid naljakusi kah - ehk rikub asja kontekst? Mis puhkudel huumor üldse töötab kirjatükkides - Brandon Sandersonil on näiteks täiega huumorit, aga see on tegelastevaheline lõõpimine, see peaaegu et polegi mõeldud olema naljakas (kuigi tuleb nentida, et ka pime kana leiab tera - "Tormivalguse arhiivi" seni ilmunud ca 5000 lehekülje jooksul olen isegi täitsa mitu korda valjusti naernud).

Eelkõige nõuab see head maitset. Ja minu jaoks see tekst lihtsalt polnud maitsekalt teostatud humoorikus. Maitsetu huumor võiks ka töötada, aga siin… ei.

Mul on ilus nägu (I)

Taivo Rist

Mitte niivõrd jutt, kuivõrd pikk ja põhjalik düstoopne maailmaloome ning kirjeldused ühe mehe raskustest kõigi selles ühiskonnas elavate inimeste ebamõistlikkuse suhtes.

Tegu on täpselt sellise tekstiga, mida loeks ulmevihkaja, et saada kinnitust sellest, miks ta ulmet vihkab. Või mille võtab kätte ulmevõõras, kes lugemise järel nendib: “Tjah, see ulmevärk tõesti pole mulle.” Või ei, küsimus pole ulmes kui sellises - siin pole ju teadusulmet, on vaid mingi düstoopne liialdus, mingi ühiskonnasatiiri parodeerimine. Nii et laisk ulme. Või ei, see oleks žanri mahategemine - ei ole mingit “düstoopia = laisk ulme”üldistust. Pigemini et tegemist on ühe veidra tekstiga, mis opereerib ulmežanri teatavate tüüpvõtetega (düstoopne maailm) ja tüüpideedega (“korporatsioonid on iivil!”) sel määral, et mõjuda pesueht ulmena. Ja ikkagi muretsesin kujuteldava ulmekauge lugeja pärast, kes loeb ja arvab, et selline ongi Eesti ulme seis - kohmakad düstoopiad, mis justkui püüaks ka naljakad olla, aga on hoopis naeruväärsed.

Sealjuures pole ma kindel, mil määral on autor mõelnud seda žanri enese paroodiana, mil määral otsustanud osutada nüüdisaegses ühiskonnas täheldatavatele nähtustele ja püüdnud näidata seda, mida peab naeruväärseks. Hullult tahaks, et see oleks ikkagi žanriteadlik düstoopiate üle ironiseerimine, mingi teatava ajaloolise naeruväärsuse või metoodilise jaburuse rõhutamine. See oleks ju kontseptuaalselt peen ettevõtmine autori poolt. Tõepoolest, hullult tahaks seda loota, ehkki isegi siis poleks see ettevõtmine läbini õnnestunud. Tõenäolisem on siiski, et tegemist ongi tühipaljalt “maskikandjate terror on NÕMEEE!”-idee treimisega mingiks vohavaks tüütuseks.

Ja ärgu võetagu mu kriitikat üksnes sellena, et ma pole autori poliitiliste hoiakutega nõus, mistõttu pean teksti juba eos ebaveenvaks. Mingite ideede veenvus võib ju lihtsalt viidata dialoogi mittetoimimisele autori ja lugeja vahel. Mul on vist lihtsalt häda, et kui tekstis on kõigi tegelaste nimed korporatsioonide nimed, kõikide kohtade nimed, jõgede ja muugi, siis hakkab see vastu umbes sama tugevalt kui (jube naljakatena mõeldud) tegelastenimed nagu “Džäksõn” ja “Maikel”. Idee on edastatud, aga manitseva näpuga on viibutatud nii tugevalt, et torkas silma, valus on.

Juba ainuüksi üle võlli nimede värk võtab ülejäänult mingigi tõsiseltvõetavuse. Nii juhtub, et ühelt poolt on kogu tekst trafaretne jaburdamine, teisalt proovib ta olla ühiskonnakriitiline. Need asjad ei toimi üheskoos. Viimane nõuab mumst mingitki tõsiseltvõetavat kandepinda, muidu õõnestad seda, mida oled püüdnud tekstiga väljendada.

Kõige lõpus ajas silmi pööritama neljanda seina mahatirimine ja autoripoolne nentimine: “Ja nüüd siis minu viimane sõna. Küll ma hakkama saan. Sõnadega olen ma alati osav olnud.”

Tekst on kirjatehniliselt okei, süžee kulges oma düstoopiaparoodilises võtmes küllaltki sujuvalt, dialoogid olid kah okeid. Kui võtan alumiseks latiks mõned asjad, mida on siin või seal nähtud, siis ei, tekst igatahes ületab selle, no polnud lauspiin lugeda. Võib-olla kirjutaks ta mõnda mõistlikku asja täitsa hästi. See lihtsalt polnud mõistlik asi.

Unelejad

Ander Skarp

Vanamees - niimoodi suurtähega - tegeleb nendega, kes osutuvad Unelejateks. Lugu algab ühe seitsmeaastase tüdruku matmisega - misjärel Vanamees läheb sellesama tüdruku juurde. Laps joonistab üle reaalsust, maalides silmaga nähtavat tegelikkust lapsikult võimatuks, mis tekitab kahe maailma vahel aina laiemaks käriseva avause või aina laiemaks sirutuva silla. Mida teeb Vanamees, et hoida lahus Uneilma ja meie maailma?

Lugesin seda esimest korda kohe jutuvõistluse järel, kui Ander Skarp selle mulle saatis, nentides, et see oli vägagi otseses mõttes viimase minuti paanikaga valmis trükitud mõne tunniga ja ära saadetud, mis ei tekitanud minus suuri eelootusi. Minu enda tänavune märtsikuu kulus suuresti selle tähe all, et ma nokitsesin oma kolme võistlusele saadetavat teksti. Jutuvõistluse tähtaeg - 31. märts - terendas mul kalendris hüüumärgistatult. Kui mõni aasta möödub see kuupäev pea vaevumärgatavalt (vaid korraks annab endast märku kahetsus tegevusetusest, mis ent ununeb kiiresti, nagu üldse noorpõlveunistused suurest eneseteostusest jne), siis see aasta tahtsin ikkagi osaleda, kogu täiega. Mistõttu see kolme tunniga viimasel päeval kokkuvorpimine ei tekitanud suuri ootusi.

Kui aga lugesin, üllatusin. Terviklikult välja kujunenud ja minu meelest parajalt originaalselt mõjuv ulmeelement, mille kirjeldamisel ei eksita loo kulgemist tõkestavate seletuslõikude taha, kirjeldatava maailma kogemise tehti avastusteeks. Sealjuures üllatas, et tekst oli üllatavalt poeetilise ilmega. Ehk tekitavad seda tunnet paar-kolm looduskirjeldust ja väikenegi sisuline vihjelisus, aga ka kunstilembesusest õhkuv ulmeelement (maailma ülejoonistamine ja suhteliselt sürrealistlikena mõjuvad kirjeldused lapsikutest sirgeldustest, mis saavad tõeks). Mitte siis lauspoeetilisus, aga mingi üldine poeetilisusse kalduv tundmus. Veidi oli tunne, et oleks ise tahtnud selle teksti kirjutada.

Mida võiks siis ette heita (sest midagi võiks ikka ette heita, muidu jääb mulje, nagu ma oleks hullult nördinud, et see ei pääsenud võidutööde hulka) - tekst on küll huvitavalt vihjeline, aga jääb siiski veidi lühikeseks. See küll otseselt ei ilmuta kiirustamise märke (lõpp ei ole kokku soperdatud märul ega midagi, on täiesti korrektselt välja mängitud), aga ikkagi paistab, et tekstiamps jääb väikseks. Samas on väga lühikeste tekstidega ennegi võistlustel silma paistetud. Noil puhkudel lõppevad lood võimsama puändiga, millegi raputavaga, siin pole midagi sellist. Tõtt-öelda on siinne emotsionaalne nivoo kuidagi kitsas - maailma näidatakse ja lugu lõppeb suht rahulikult, kõik tegutsevad mõistlikult. Äkki võinuks tüdruk surra? Äkki võinuks Uneilm lõplikult põimuda meie maailmaga? Ehk oleks mingi taoline asi andnud loole suurema raputuse, praegu lugeja kulgeb kenasti lõpuni ja muud ei juhtu suurt midagi.

Putked

Jana Raidma

Leo on tõeline taimearmastaja. Võiks ehk öelda, et ta armastab taimi rohkemgi kui inimesi. Tema taimed elavad ja hingitsevad, need on ka mõnevõrra teadvuslikud. Lugu algabki ühe orhidee karjumisest seepeale, et potis olev havisaba ta (või selle?) aknalaua pealt maha lõi. Lugu saab oma tegeliku alguse aga sellest, et Leo korteriomanik, üks ebameeldiv mammi, tuleb ta korterisse ja siseneb tema "keelatud tuppa" - lihasööjataimede ruumi.  Eelduspäraselt viib üks asi teiseni, järgnevad Leo ja tema sõbra Helduri katsed tagajärgi likvideerida.

Ulmejutuvõistluste tulemuste väljakuulutamisel ütles Andri Riid, et pidas seda teksti Manfred Kalmsteni kirjutatuks. See tekitas eelhäälestuse ja lugemisel tabasin end korraks Andriga nõustuvat. Eelkõige tulenes mulje sellest, et mängitakse kuidagi huvitavalt bioloogilise keskkonnaga. Kalmsteni novellis “Raske vihm” tõuseb esile seeneliikide põnev ja veidi tulnukalik võõrapärasus, siinses elustatakse potililled ja -taimed.

“Putkede” algus oli kõige mõjusam, sest kõik oli alles avastamisfaasis - see on siis see magus ebaselgus, mille lõpunihoidmine teksti viimaste sõnadeni vaimustab mõnda ja tüütab teisi. Taimed suhtlevad - miks ja kuidas? Kuidas mõjutab see maailma? Kas kõik taimed? Milliseid žanrilisi võimalusi pakub selline element!

Sealt edasi läks kergelt liiga märuliks minu maitsele - edasi-tagasi karglemine, eesmärgiga lahendada probleem: algul see, mida teha korteriomaniku laibaga, hiljem aga, et mida teha laipadega. See läks veidi tobedakski - kellegi südamerabandus olnuks nagu tiritud mõnest tobedast komöödiast, ehkki lugu ise ei mõjunud õigupoolest kuskilt kuigi naljakalt. Või on mul lihtsalt see kuu häda huumorisoonega, ma lihtsalt ei saa naljadele pihta… Või teate, ehk oleks õigem öelda, et selle teksti naljadele sai pihta küll, aga teksti tugevus lasus pigem huvitavas nihestatud maailmas selle hingitsevate taimedega. Sestap oligi kuidagi kahju, kui teksti fookuseks jäid näiliselt kogemata surevad inimesed ning jantiv sebimine.

Teksti algust lugesin teadmisega, et veidigi teise tähtede seisuga oleks minu jutt jäänud teise kümnesse ning hoopis Jana tekst pääsenud esikümnesse (punktivahe oli ju suhteliselt tühine) - ja loo algust lugesin mõttega, et sellisele põnevale ilmekalt elavate taimede ideele polnud mul ju suurt midagi vastu panna. Loed ja lased tahes-tahtmata tekkida mingil alaväärsuskompleksil. Teksti edasi lugedes ei saanud ma niivõrd kinnitust omaenese “suurepärasest talendist”, kuivõrd selle teksti vääratamisest tooni või meeleolu loomisel. Selline vahe oli minu jaoks loo algusel ja lõpul.

Siinkohal ma vist loon kipaka hierarhia, milles tiheda tegevusega ja huumorit sisaldav tekst oleks justkui madalamal pulgal juttudest, milles luuakse müstiline meeleolu. Mõlemat saab hästi teha - aga mul on tunne, et seda eelnimetatut on raskem teha nii, et tegemist poleks nn möödaminnes-tekstiga või näpuharjutuse või kirjutusharjumuse kinnistamisega. Raske teha nõnda, et see olekski antud ulmeidee parim väljund.

Hiline Lõikus 0: Instituut - Nuki meenutused

Tim Hornet

Õigupoolest mitte esitletud Reaktori lugejale kui „juttu”, aga ometi, aga ometi... Ülevaade ühest LARPimisest, kirjutatuna ühe mängija poolt, esitatud kui tema tegelase kogemusi sellest konkreetsest seiklusest.

Tehase sõdur Nuki läheb oma meeskonnaga Instituudi aladele. Järgneb märul.

Tavaliselt loen ma arvustatavaid Reaktori-jutte korra kuu alguses, lasen üldmuljel laagerduda ja kuu lõpus sirvin üle, et teada täpsemalt, millele keskenduda. Tõtt-öelda taipasin käesolevat lugeda alles viimasel minutil - peatoimetaja toonitas, et tegemist on ikkagi piisavalt novelliliku ülevaatega noist sündmustest, et sellele võiks ka nõnda läheneda, võiks lugeda. Praegu tulistan seegaüldmulje põhjal.

Süžeesse ma kuigivõrd sisse ei elanudki - ma ei tea, kas oli viga minus või oli siin natuke seda, et mõnevõrra tundus see olevat kirjutatud kõigile neile, kes selles osalesid, et neilegi jääks midagi käegakatsutavat lisaks piltidele. Umbes nagu personaalne ja väga subjektiivne kroonika maailmast, millesse ühiselt laskuti. Seetõttu keskendun siinkohal eelkõige stiilile ja maailmaloomele.

Lugedes jäin mõtlema, et kuna siin on suuresti tegemist "isikliku läbielamisega", ehk aitas seegi ära hoida teatavaid klišeesid. Või noh, aitas muuta mingeid süžeelisi klišeid mõeldamatuks. Näide, mis lugedes pähe tuli, aga mis ei tarvitse läbini pädeda - kui peategelasel on naistuttav, ei tarvitse siin olla mingitki romantilist allhoovust. See teema ei kerkigi, jutustaja isegi ei nendi, et see või too "on naine", aga "ma ei võta teda sellisena". Kui kirjutad tuttavast inimesest ja mängust, oleks sellise vihjegi sissetoomine kuidagi peaaegu et perversne. Kui tegelased oleks läbini ilukirjanduslikud ja kogu tekst vaid katse kirjutada üht tavapärast postapot, siis äkitselt võib sellise asja toonitamine tunduda enesestmõistetav.

Ühesõnaga, LARPimise kontekst aitas välistada umbes selliste lausete kirjutamist nagu "Ta on naine, aga nii professionaalne, et ma ei näe temas naist." See pole siinkohal mingi ironiseerimine Tim Horneti tavapärase stiili suhtes, pigemini oli see konkreetse kirjutusvormi - ilukirjanduslike täiendustega meenutuste - element, mida arvasin täheldavat. Konkreetse teksti usutavustaotlus (või "mingid asjad on mõeldamatud"-arusaam või milleks seda nimetada) võiks ehk anda mingi hea kirjutushoiaku ka puhtakujulisema ilukirjanduse viljelemiseks. Mingine "Kui ma oleks tegelikult seal"-tundmus. Või kas või „kui see tegelane seda loeks, mida ta minuga teeks?”

Maailmaloomelise poole pealt jagan kiidusõnu, jagan neid ohtralt, aga ma ei kujutagi ette, mil määral Tim Hornetile, mil määral kõigile Hilise Lõikuse korraldajatele (lehvitan õemehele Paganale! Kuigi vaevalt, et ta seda satub lugema...). „Rooste” ja selle tuletised kui põhiline vandesõna – väga hea! Kiibitehnoloogiad ja biod ja eri osapooled nende keeruliste omavaheliste poliitiliste kääridega –ülikhuul! Ma kuidagi kasvasin mööda „Fallouti”-mängudest, kui ma noor olin, ja ma ei tea, mil määral on siinnegi maailm kombineeritud tollest (oli ju sealgi, erinevalt Mad Maxist, üks tehnoloogiliselt üliarenenud poliitiline jõud, nagu siinne Instituut – mis pole siiski mõeldud minupoolse süüdistusena kujutlusvõimevaesuses, pigem ehk homage’i tunnistamises). Esmalugemisel jääb „Fallout” siiski tahaplaanile, pigem mõjutab lugemiskogemust „Stalker” (no see ju Eestis filmitud).

Nagu öeldud, süžee jäi natuke segaseks minu jaoks. Vähemalt veidi kiirustades ühekordseks lugemiseks. Osapooled sai välja toodud, aga nendevahelised suhted või näiteks võimuhierarhia jäi tiba hämaraks. Lõpumärul ja pöörded ja muu olid ehk truud LARPile, aga tekstina praegu ei mõjunud. Lahingustseen ei andnud seda kulminatsioonitunnet, mis kuidagi nagu süžeest aimub, eriti nähes, mis mõjud sel lahingul olid.

Asjast mitte osa saanud inimesena tundsin veidi, et oleks tahtnud, et asju tehtaks veidi rohkem puust ette ja punaseks. Mõni teine võib tunda, et see rikuks teksti stiili, võtab näiteks vähemaks hämarust vms – aga käesolev tekst ei opereeri selle „magusa ebakindluse” peal, millele viitasin mujal, mistõttu võinuks ehk laadnamalt lahti kirjutada. Ent see polnudki vist eesmärk – vähemalt mitte siis, kui tegemist oligi pigem isiklike (ilukirjanduslike) meenutustega suuresti nende jaoks, kellega seda ühiselt kogeti.

Ulmkonnakroonika 9/21

Ulmestaar Maarja Kruusmets

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Viimastel aastatel olen olnud selline lugeja, kellel on mitu raamatut paralleelselt pooleli, samuti olen pidevalt midagi head ette lugemas oma pojale. Just mõni päev tagasi lõpetasime pojaga David Almondi raamatu "Poiss, kes ujus koos piraajadega". Võrratu lugu ning väga hästi tõlgitud. Kindlasti soovitan neile, kel peres lapsi. Tööalaselt on hetkel pooleli "Kuidas aju õpib?", autoriks Minna Huotilainen. Päris huvitav lugemine, baseerub suurel hulgal aju-uuringutel. Iseenda jaoks loen aga Jodi Taylori St. Mary kroonikate üheteistkümnendat osa "Plan for the Worst". Jodi Taylorit soovitan alati, ta on üks minu lemmikkirjanikest. Telekat ma väga ei vaata, vahel harva leian mõne hea filmi või sarja, mida jälgida. Eelmisel nädalal avastasin küll, et Elisa Huubist on võimalik vaadata brittide eelmisel aastal valminud sarja "Kõik suured ja väikesed loomad". Sari põhineb inglise loomaarstist kirjaniku tõsielulistel raamatutel, mida nooruses palju lugesin. See on küll üks mõnus humoorikas sari, kajastades hästi ka tollast elu-olu.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Raamatu külge naelutab mind põnev tegevus. Romantikat võib loos olla, kuid huvitavaid sündmusi peab juhtuma, niisama tunnetel heietamine mind kinni ei hoia. Samuti peab autoril olema mõnus kirjutamisstiil. Mitte kõik autorid ei suuda oma sõnadega luua sellist maailma, kuhu juba esimesel leheküljel ära kaod ega nii kergelt tagasiteed ei leia. Tõlkelugude puhul on oluline ka see, et tõlkija ja toimetaja oleksid teinud head tööd. Olen ühe raamatu omal ajal pooleli jätnud puhtalt selle pärast, et eesti keel selles oli päris kohutav. Tavaliselt õnneks selliseid suuri apsakaid siiski ette ei tule. Pigem olen viimasel ajal saanud nautida eriti häid tõlkeid, just lasteraamatute puhul, kus loen ja imestan tõlkija võimekust.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Nooremana olin sarilugeja, peaaegu kõik žanrid sobisid. Siis oli ka aega rohkem käes ning pidasin häbiasjaks raamatut pooleli jätta, kui kord juba alustanud olin. Vanemaks saades olen mõistnud, et kehva raamatu lugemisele pole ikka mõtet oma elu raisata, nii et olen muutunud kirjanduse osas väga valivaks, seda enam, et aega lugemiseks sageli napib. Žanridest eelistan praegu kindlasti fantaasiat ja pehmet ulmet, aga hea meelega loen ka elulugusid.

Eelpool mainisin Jodi Taylorit, kelle juurde jõudsin läbi ühe tuttava kirjaniku soovituse. Tema St. Mary kroonikate kaheteistkümnest raamatust olen läbi lugenud kümme, üheteistkümnes on käsil. Seda sarja võiks liigitada ulme alla, sest see räägib ühest uurimisasutusest, mille töötajad külastavad ajaloolisi sündmusi nende toimumise hetkel. Seda, et tegemist on ajarännuga, ei soovi nad aga tunnistada. Peategelaseks olevate ajaloolastega juhtub alati midagi plaanivälist, ikka satuvad nad sekeldustesse, millest mõnikord eluga välja tullakse, mõnikord aga mitte. Need raamatud on täis huumorit ja põnevust, sekka pisut romantikat ning väga põhjalikku uurimistööd ajalooliste sündmuste kohta. Selle aasta veebruarikuus õnnestus mul oma rahvusvahelise raamatuklubi jaoks Jodi Taylorit videokõnes intervjueerida ning isiksusena on ta täpselt sama särav ja naljakas nagu tema tegelasedki. Paar nädalat peale intervjuud leidsin oma üllatuseks raamatupoest ka sarja esimese osa "Üks neetud jama teise otsa" eesti keeles ilmununa, nii et nüüd on ka eesti lugejal võimalus tema raamatuid oma emakeeles nautida.

Fantaasiažanrist on üks minu lemmikutest olnud Patrick Rothfussi "Kuningatapja kroonikad". Lugu räägib ühest orvuks jäänud poisist, kes oma vanemate tapjate tabamiseks ja nende võitmiseks otsustab õppida selgeks asjade päris nimedel põhineva maagia. Nii asub ta õppima ülikoolis. Ehk jälle selline läbi raskuste suureks, targaks ja tugevaks kangelaseks kasvamise lugu. Kahjuks on ta mitmeks aastaks toppama jäänud kolmanda osa kirjutamisega, kuigi tema fännid seda pikisilmi ootavad. Tõeliseid lemmikuid on mul ka lastekirjanduse vallas. Üliandekas autor on Jessica Townsend, kelle Nevermoori sari on lausa suurepärane näide laste fantaasiakirjandusest. Ning eesti autor Eva Roos kirjutab fantastiliselt. Tema "Teistmoodi mööblipoe" lood ajas rändavast maagilisi esemeid sisaldavast antiigikauplusest, koos selle särtsakast vanadaamist perenaise ning tema kõneleva koeraga on tervet meie peret pisarateni naerutanud. Tema keelekasutus on väga originaalne ning loominguline, imeline lugemine.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Ma arvan, et ulmeni jõuavad inimesed juba lapsepõlves. Mis need klassikalised muinasjutud ikka muud on, kui mitte ulme? Tänapäeval sündinud uhkeid suuri muinasjutte lohedest ja nende ratsanikest või välgunoolekujulise armiga võlurpoisist nimetame küll suurejooneliselt fantaasiakirjanduseks, kuid ka need on ju sisuliselt muinasjutud.

Klassikalises mõttes olen ulmet lugenud läbi aastate. Mul oli lapsena kodus maast laeni kõrguvad raamaturiiulid, kus igal riiulil olid raamatud veel kahes reas. Sealt ma siis noppisin aeg-ajalt ka ulmeklassikat üles. Eredad mälestused on mul näiteks Clifford D. Simaki raamatutest, mida teismelisena lugesin. Samas on suur osa ulmest minu jaoks liiga sünge. Ma ei taha kirjandust nautides pidevat meeldetuletust sellest, et maailm liigub paratamatult ähvardava huku poole, pigem tahaksin tulevikust positiivsemat visiooni.

Kirjutamise puhul on ulmeteema minu jaoks südamelähedane, kuna see on nii loomulik. Olen planeerija, minu pilk on alati tulevikus, vahel isegi aastaid ette. Nii meeldibki mulle ka kirjutades mõelda sellele, milline tulevik meid ees ootab ning kuidas arenev teadus ja tehnika suhestub meie kui inimestega, kas ja kui palju on meie olemuses jäävaid inimlikke väärtusi, mis ei kao ka paljude aastate pärast.

5. On sul lemmikloomi?

Meil on kodus üks vanaldane kassiproua nimega Tups, kes just viimasel ajal on hakanud tundma, et pensioniiga ei ole niisama maha viskamiseks, vaid elada tuleb täiel rinnal. Seega on tunduvalt sagenenud toiduvargused ning igale söödavale asjale peab rakendama hoolsat järelvalvet. Lugemise poolt on aga temagi.

Veiko Tammjärve koomiks "Rehepapp ehk novembri esimene pool" Hooandjas

Kohaliku koomiksi sõpradel on taas võimalus uue raamatu valmimisele õlg alla panna. Veiko Tammjärv sai valmis Rehepapi-koomiksi esimese osa, mille trükkiminekut saab toetada 24. oktoobrini. Peaaegu pool eesmärgist on juba täidetud!

Lähemalt loe Hooandjast:

https://www.hooandja.ee/projekt/koomiks-rehepapp

Tumedad Tunnid Septembris

Tumedad Tunnid puhkasid hästi natuke aega, et jõuliselt sügisesse sisse marssida. Värskelt on sisse loetud:

39. Bix Pokupeoeg, "Aidanaine"

40. Kolm juttu korraga:

Meelis Kraft "Labirünt" (Reaktor 1/2015)

Joel Jans "Ükski laip ei ärka ellu" (Reaktor 1/2013)

Martin Kirotar "Surnud mehe kirjad" (Reaktor 2/2012)

Tumedad Tunnid Extra:

Jasmine Arch - "Igaveseks neljateistkümnene" (Reaktor 9/2021 ehk käesolev number)

Kevin Thomas - "Autopiloot"

Õhtud Eesti Ulmega: On aeg!

10. septembril toimus Tartu Kirjanduse Maja õuealal Õhtud Eesti ulmega: Mairi Lauriku romaani „On aeg!“ esitlus. Autoriga vestles ulmest ja noortekirjandusest Mann Loper.

„On aeg“ on järg romaanile „Mina olen Surm“, mis ilmus aastal 2016.

Pildistasid Riho Välk, Jana Raidma

Prima Vista: 23. septembri raamatulaat Tartu Raekoja platsil

Kirjastuse Raudhammas väljapanek.

Linnaraamatukogu kasutatud raamatute nurgake. Seili postitab sotsmeediasse ülevaadet.

Kirjastuse Fantaasia müügilett.

Pildistas Laura Loolaid

Prima Vista: raamatuesitlus „The Repeater Book of the Occult: Tales from the Darkside“

Tumedaid lugusid loeti 24. septembril Kirjanduse maja pööningusaalis.

Pildistas Laura Loolaid

Prima Vista: Futuroloogiline kongress

Laupäeval, 25. septembril 2021 muutus Tartu Kirjanduse Maja (Vanemuise 19) suurejooneliseks luksushotelliks (või pigem dekadentlikuks väikelinnahosteliks), mille töötajad eesotsas konsjerż Paavo Matsini, šveitser Jaak Tombergi, peakoka Maret Tamme ja TÜ kirjandusringiga Ellips võtsid vastu külalisi ka kõige kaugemast universumi nurgast. Paljude tunnustatud eesti kirjanike osalusel leidis aset kirev ja kaleidoskoopiline ürituste plejaad, mis käsitles KIRJANDUST ja TULEVIKKU ning pühitseb pidulikult kuulsa poola ulmekirjaniku Stanisław Lemi 100. sünniaastapäeva.

PÄEVAKAVA

10.00–11.00 Check-in ja hommikusöök: „Utoopiline Salong” teemal kirjandus ja tulevik. Salongi pidas portjee Siim Lill.

11.00–11.30 Avamäng halvaa, martsipani ja kuradiga

11.30–13.00 Sümpoosion „Tagasitulek tähtede juurest“: Stanisław Lemi loomingust rääkisid Jüri Kallas ja Joel Jans (Eesti Ulmeühing) ning Paweł Frelik (Varssavi Ülikool).

13.30–15.00 Pööningukino: dokumentaalfilm „Stanisław Lem, „Solarise“ autor“ (rež Borys Lankosz).

13.30–15.00 Raamatuesitlus: Stanisław Lem, „Robotite muinasjutud”. Kunstiteadlase Andrus Laansaluga vestlesid Rauno Allikaar ja Siim Lill. Raamatut müüs kohapeal kirjastus Päike ja Pilv.

15.00–16.00 Dinee

16.00–21.00 „Futuroloogiline Kongress”: tulevikuteemalisi tekste esitasid Sveta Grigorjeva, Kristjan Haljak, Maarja Kangro, Hasso Krull, Mairi Laurik, Triinu Meres, Mihkel Mutt, Natalja Nekramatnaja, Carolina Pihelgas, Urmas Vadi, Elo Viiding ja Tõnis Vilu.

21.00–03.00 Futuroloogiline disko. LIVE: Andres Lõo. LIVE: Random Light Orchestra, DJd: Kaspar Jassa, Neeme Lopp, Berk Vaher.

Lisaks oli avatud futuroloogiline juuksurisalong.

Pildistasid Joel Jans, Jüri Kallas

Põhjalikumat raportit loe siit:

https://www.ulmeajakiri.ee/?prima-vista-futuroloogiline-kongress--stanis%C5%82aw-lem-100

Kolmas reede

Kolmandal reedel koguneti traditsiooniliselt Lounge Vintage Factorysse, seekord oli rahvast sama palju kui katkueelsel ajal. Eks kasutati võimalust.

Pildistas Riho Välk

Tsoon südalinnas - Tallinnas, Peetri uulitsal pandi püsti Stalkeri muuseum

Loe lähemalt:

https://kultuur.err.ee/1608348368/reportaaz-stalkeri-muuseum-puuab-vaevoimuga-kultusfilmi-parandit-sailitada

HÕFF tuleb kevadel!

Haapsalust teatatakse, et 2022 aasta HÕFFsaab toimuma kuupäevadel 29.aprill - 1. mai!

Vaata lähemalt:

https://www.facebook.com/hoffestival/videos/3040671256181000/

Tallinna keskraamatukogu kutsub Zoomi ühiskirjutamisele!

Tallinna keskraamatukogu eestvedamisel toimuvad virtuaalsed ühiskirjutamised Zoomi keskkonnas. Kirjutame üle nädala teisipäeviti kell 18.00 kuni 20.00. Lisaks räägime kirjutamisest, lahendame süžeeauke, mõtleme välja kirjutamisülesandeid; soovijad saavad pidada sõnasõda. Ühtmoodi lahkelt võtame vastu nii ulmekirjutajaid kui muidu kirjutamishuvilisi. Järgmine kogunemine toimub 5. oktoobril. Zoomi-lingi saamiseks kirjuta birgit.teemae@tln.lib.ee või helista 683 09 20. Tule kirjutama!

Siinkohal väärib nimetamist, et ka Tartu Ulmekirjutamise töötoal saab endistviisi virtuaalselt silma peal hoida: Discordis, nii neljapäeviti kui neljapäevade vahel.

Toimus morsaränne

Reaktori vapiloom, maskott ja muidu numpsik Vigri, kes on ka ametisaua ja krooni eest, asus rändele. Nimelt puhkab peatoimetaja Laura nüüd mõne kuu peatoimetaja ametist, seega sõitis Vigri Rihoga Tallinna poole. Püha üleandmine toimus kambris, kus seinad on kaetud ulmest tiinete riiulitega ja kus laua all on tuksunud ka Reaktori süda.

Uudiskirjandus 09/21

Täheaeg 20. Juhtumised Pahura Jumala baaris

Häli Kivisild, Rait Piir, Laura Loolaid, Joel Jans, Karri Tiigisoon, Marek Liinev, Jaagup Mahkra, Elo-Mall Toomet, Meelis Kraft, Jaagup Mahkra, Tõnis Hallaste, Mia Lisette Tamme.

Täheaja 20. köites on Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia kuuenda jutuvõistluse võidutööd. Siin hakkavad silma maailmaloomise jutud, aga saab näha ka erinevaid tuleviku- või alternatiivajaloolisi stsenaariume. Žürii tööst annab ülevaate Mairi Laurik.

„Juhtumised Pahura Jumala baaris“. Jumalatudeng Tzitlali valmistub galaktikaeksamiks ning läheb rohkest mõttetööst puhkamiseks baari lõõgastuma. Seal avastab ta uue baarimehe abiga, et keegi on käima lükanud jumalatevastase vandenõu, mis ähvardab kogu jumalate maailma.

„Raha ei tunne maailmavaadet“. 21. sajandi keskpaigas räsib maailma üha süvenev antibiootikumide resistentsus, mis on meditsiinitööstused põlvili surunud. Sõjajärgses futuristlikus Tallinnas plaanib grupp endisi politseitöötajaid kuritegu, mis päästaks nende lähedaste elud ajal, mil isegi tavalised haigused on muutunud taas surmavaks.

„Moskva hääl“..Alternatiiv-neljakümnendatel juhib raadiovõrgu-tehismõistus inimeste elu õitsengu poole, kui koolipoiss Ürmo avastab, et mitte kõik ei ole nii, nagu raadios räägitakse.

„Q-ketas“ on jutt otsimisest, põgenemisest ja igatsusest – seikluslik fantaasia, mille jälgi näeme taevas, tähestikus ja raamatute raamatus.

„Ood inimlikkusele seitsmes vaatuses“. Putukaks moondunud ja naisenahka maskeerunud mees läheb võrgutama ilmsüüta neitsisid, läbides selleks inimvaenulikku territooriumi.

„Terminal Borealis“. Astrodetektiiv uurib kosmosejaamas aset leidnud salapärast kadumisjuhtumit.

„Läbi musta kivi".Palverännak tuumasõja-järgsesse Mekasse võtab ootamatu ja vägivaldse pöörde.

„Doktor Hartley orjad“.19. sajandil Louisianasse sõitnud noormees avastab sealsete soode keskelt sünge hädaohu.

„Noa teritamine“ on lugu noast, mille teravus näitab selle kandja väärtust, ning mehest, kes pole oma noa nüridusega rahul.

„Teist teed“. Salapärased võõrad otsivad kunagist teejuhti, kellel on tallel nii mõnigi minevikupatt, kuid kes katkujärgsel maal soo serval kahe orvulapse eest hoolitseb.

„Maha müüdud hinged“.Selles loos on juttu maailmast, kus kõik üleloomulik on seadusega keelatud, kuid nagu teada, pole kõik inimesed seadusekuulekad.

Kaanepilt Meelis Krošetskin.

344 lk

Elüüsiumi kutse

Ilmar Taska

Kas tahaksid oma kodus intiimselt aega veeta legendaarse filmitähe seltsis või küsida isiklikku nõu armastatud presidendilt? Populaarsust on kogumas virtuaalkeskkond elüüsium.com, kus külastajad saavad kohtuda oma ajalooliste iidolitega, olgu need Marlene Dietrich, Miliza Korjus, Marilyn Monroe, Robert Kennedy või Vladimir Lenin. Digitaalkarakterid on loodud tehisintellekti, neurovõrkude ja machinelearning’uabil vanade dokumentaalsalvestuste ja intervjuude põhjal ja mõjuvad autentselt.

Ilmar Taska uus romaan „Elüüsiumi kutse“ asetab lugeja homsesse maailma, mille tunnused, trendid ja arengud on juba praegu meie keskel. Sotsiaalmeedia ja virtuaalreaalsuse vahendid suudavad tekitada sõltuvust, manipuleerida teadvust ja ajaloomälu, luua hirmu ja paanika õhkkonda. Staarikultus masside mõjutamiseks, geenitehnoloogia poliitiliselt kontrollitava uue inimese loomiseks – tööriistakast on rikkalik ning laieneb kiirelt. Põnev romaan tõstatab küsimuse, kas on maailmaareenil jõude, kes suudavad ühiskondlikku reaalsust mitte ainult sihipäraselt muuta, vaid luua ulatuslikku, ideoloogiliselt kujundatud asendustegelikkust, täis sära ja glamuuri. Viia meid kõiki üle läve, kust võib-olla ei ole enam tagasiteed.

Taska eelmine romaan „Pobeda 1946“ oli nomineeritud mitmele rahvusvahelisele auhinnale ja valitud The Times LiterarySupplementi poolt 2018. aasta parimate raamatute hulka. Raamat on tänaseks ilmunud juba neljateistkümnes keeles

Kirjastus Varrak

Toimetanud Marika Mikli

Kujundanud Britt UrblaKeller

360 lk, pehme köide

Elusad inimesed

Jana Vagner

Harjumuspärast maailma ei ole enam, see on ahenenud lähima maja seinteni. Kes seal varjuvad – elusad või surnud, sõbrad või vaenlased? Kas inimene on inimesele päästja või hunt? Suletud ruum muudab helid läbilõikavamaks, värvid erksamaks ja tunded äärmuseni teravaks. Kadedus, hirm ja raev kasvavad üleelusuuruseks.

„Elusad inimesed“ on järg Jana Vagneri põnevikule „Vongozero“. Üksteist inimest – kaheksa täiskasvanut ja kolm last – peidavad end epideemia eest tillukesel Karjala saarel. Nad on elus, ent muust maailmast ära lõigatud. Neil tuleb üle elada talv, nälgida ja õppida tihedalt külg külje kõrval eksisteerima. Valik on lihtne: kohane või hukku.

Meil on veel alles pisut petrooleumi, aga hoiame seda eriti pidulikeks puhkudeks ja seepärast mööduvad kõik õhtud, eranditult kõik, ühesuguselt: me lihtsalt istume ruskes hämaruses ja ajame juttu. Küllap võiksime üksteisele rääkida mida tahes, aga me räägime alati lõpust. Sellest, millised muretud lollpead me olime. Sellest, kuidas me midagi ei taibanud. Sellest, kuidas hiljaks jäime ega jõudnud kedagi päästa ja hädavaevu pääsesime ise. Muidugi kui seda üldse saab pääsemiseks nimetada.

Kirjastus Varrak

Originaal: Живыелюди

Vene keelest tõlkinud Jaana Peterson

Toimetanud Krista Mõisnik

Kujundanud Liis Karu

264 lk,pehme köide

Eksortsist

William Peter Blatty

William Peter Blatty kultuslik õudusromaan „Eksortsist“ (1971) sai kaks aastat pärast ilmumist aluseks William Friedkini veelgi populaarsemaks osutunud samanimelisele kultuslikule õudusfilmile, millele on tänaseks vändatud mitmeid järgesid ja eellugusid, seda on parodeeritud, lavastatud raadios kuuldemänguna ja toodud korduvalt lavalaudadele, sellest on oma versiooni esitanud ka animaseriaal „Simpsonid“.

57 nädalat New York Timesi bestsellerite tabelis figureerinud ning neist 17 nädalat seal esikohta hoidnud menuromaan jutustab loo 12-aastasest tüdrukust Regan MacNeilist, kelle keha võtab üle deemon Pazuzu, kellega asuvad võitlusse katoliku preestrid Lankester Merrin ja Damien Karras. Üsna karm ja kirjeldatud detailides vägagi otsekohene romaan ei sobi ehk lugemiseks nõrgema närvikavaga ja nooremas eas ulmehuvilistele.

Tõlkinud Silver Sära

Kaanepilt Meelis Krošetskin

356 lk

Ave Maria

Andy Weir

Ryland Grace on meeleheitliku päästemissiooni ainus ellu jäänud liige. Kui tema ebaõnnestub, hukkub kogu inimkond ja planeet Maa. Aga praegu ta seda ei tea. Ta ei mäleta oma nimegi, rääkimata oma ülesandest või sellest, kuidas seda täita. Ta teab ainult seda, et on väga, väga kaua maganud ning ärganud nüüd miljonite kilomeetrite kaugusel kodust, seltsiks ainult kaks laipa. Ta meeskonnakaaslased on surnud, mälu hakkab vaevaliselt taastuma ja tema ees seisva ülesande võimatus üha selgemaks saama. Kuid tänu ootamatule liitlasele näib tal siiski olevat võimalus.

Kirjastus Tänapäev.

Tõlkinud Tiina Randus.

560 lk

Harry Potteri maagiline aasta

Lase Jim Kayl viia end maagilisele reisile …

J.K. Rowlingu armastatud Harry Potteri romaanide väljaanded Jim Kay illustratsioonidega on võlunud tervet põlvkonda. See suurepärane pilgeni maagiat täis köide ühendab valiku tema ikoonilistest illustratsioonidest – sealhulgas ka ettevalmistavad visandid ja joonistused, mida pole varem nähtud – 366 unustamatu tsitaadiga raamatusarjast. Jälgi, kuidas vahetuvad aastaajad, tähista aastapäevi ja saa taas kokku lemmiktegelastega, kui Jim Kay võrratu võlukunst manab värvi, pliiatsi ja pikslitega esile maagilise aasta Sigatüükas.

Kirjastus Varrak.

Tõlkinud Krista ja Kaisa Kaer.

240 lk.

Kordustrükk:

Dorian Gray portree

Oscar Wilde

Oscar Wilde’i romaan „DorianGray portree“, lugu moekast noormehest, kes müüb oma hinge, et saavutada igavene noorus ja ilu, on üks kirjaniku kuulsamaid teoseid. Wilde’ile iseloomulikus sädelevas ja epigramlikus stiilis kirjutatud lugu DorianGray moraalsest lagunemisest põhjustas esmailmumise ajal (1890) suure skandaali. Wilde’i süüdistati dekadentsis ja lugejate moraali rikkumises. Hiljem on teosest siiski saanud aegumatu klassika.

Kirjastus Varrak

Inglise keelest tõlkinud Krista Kaer

Korrektuuri lugenud Mare Lõokene

Kujundanud Liis Karu 232 lk, kõva köide

Jutt: Karistus (Getter-Agnes Aareleid)

Hallis ilma igasuguste tunnusmärkideta kombinesoonis naine lükati tühja ruumi, kus kaks avarat ekraani näitasid vaadet avakosmosele, lähedal oleva tähe valgus peegeldus akende parempoolsel raamil. Ta tuhmblondid juuksed olid lühikesed ning sinistes silmades hirm ja segadus. Naisel oli vanust kolmkümmend kaks aastat, kuid nagu enamus inimesi 25. sajandil, nägi ta selles eas välja ligikaudu kakskümmend kolm.

„Pööra ümber,” käskis androidist – kuigi pealtnäha täiesti inimsarnane – valvur ning vang täitis korraldust. (Kunagi oli tehtud mahukas uuring ja leitud, et inimsarnastele androididele alluvad vangid palju meelsamini kui robotlikele. Inimesi enam sellise musta töö peale ei pandud.) Tema kuklal paiknes raudhall tätoveering 91-532-11-EM.

„Programm initsieeritud.” Kohtusaalist olid nad siia saabunud jalgsi, kuid nüüd kadusid androidvalvurid teleportatsiooniteel.

Uuel ajal oli kuritegude tõendamine ja kohtuprotsess väga kiire. Sellel hetkel kui TäPo Ena Mari kõhuli surus, oli kõik juba põhimõtteliselt läbi. Tema mäss kosmoselaeva Siniviir kapteni vastu oli kokku kestnud seitseteist minutit ja kolmkümmend kaks sekundit. Süü ja motivatsioon skaneeriti tema ajust kinnivõtmise ajal, põlv kaelal, maas lamades, ise vastates TäPo küsimusele: „Mis on teie nimi?” Ena oli kunagi holofilmidest näinud, et see on ainus asi, mida kurjategija saab üldse enda heaks teha. Kui sa vastasid nimeküsimusele korrektselt, kergendas see vähemalt natukenegi karistust, valetamine lõi „jätkuva allumatuse fooni” ja raskendas seda. Ülejäänud võeti juba skanneriga tema mälust; subjekt ise vaid hektiliste piltidena ja emotsioonidena võetavat läbi elamas.

Lapsest saati rahulolematus Täheliidu korraldusega, mille märkisid ära juba koolipsühholoogid. Kuigi kõik oli hästi ja ideaalseks optimeeritud, tahtis tema ikka midagi muud. Mässata, teadmata isegi, mille vastu või muutmiseks. Aga kogu tema ülejäänud elu ei realiseerunud see iseloomujoon kunagi rohkemas kui harvades ja tugevates ärritushoogudes, mille vallandasid pealtnäha väikesed stiimulid. Sellele lisaks esmapilgul paradoksaalne tahe liituda tähelaevastiku distsiplineeritud armeega. Ta igatses seda rangemat korda, kus enesedistsipliini raskuse võttis endale selge reeglistik ja hierarhia. Piloodiharidus. F-astme ohvitseri auaste – mis enamikul laevadel tähendas kaptenist järgmist –, kuhu ta jõudis tänu oma julgusele ja südikusele ning sellestsamast mässumeelsusest tulnud vähenenud tungile alati õigesti käituda, mis paljud teised liiga rigiidseks ja otsustusvõimetuks muutis. Kuid kogu selle efektiivsuse pööras pea peale asjaolu, et ta tõstis relva kapteni vastu ja kuulutas laeva ülevõetuks. Õigustades seda absurdse väitega, et kapten on loonud olukorra, kus laeva madruskond oli deisikustatud tasemeni, et neid võis vastupanuta juhtida ka otse musta auku. See joovastus, mida ta tundis! ÜVK hüpe kohe kolme valgusaasta kaugusele, randomiseeritud asupaik, et ükski heuristik jälile ei jõuaks. Lokatsioon osutus küll edukaks täiesti tühjaks galaktikasektsiooniks (oli väike võimalus sattuda tihedalt asustatud kohta otse TäPo süles), kuid relvatoru ees põlvitava kapteni tumepruunides mandlisilmades nägi ta etteheitele lisaks haletsust. Ja mitte hirmu. Ena viskas kaptenile isegi kommentaari teemal, et sa veel hakkad hirmu tundma.

TäPo oli kohal pärast üheksat minutit. Läbirääkimised kestsid neli minutit ning üksteist sekundit ja sel üürikesel hetkel arvas Ena Mar, et omab tõelist võimu. Ta ähvardas, et laseb kapteni maha, kui TäPo ei tagane. Läbirääkija aga nägi läbi, et ta ei suuda tegelikult inimest tappa; ta polnud seda kunagi teinud ja ka nüüd ei jätkunud tal selleks vajalikku verejanulist indu. Ja siis võttis TäPo laeva üle, kamandas ta kõhuli, päästis kapteni ja tema kuklasse lükati koos relvatoruga mõtteskanner. Ühtlasi pandi ta kuklale ka staatuskoodiga kurjategija tätoveering, initsiaalidega lõpus.

Skaneeringuanalüüs, mis oli tund aega hiljem toimuvaks kohtuprotsessiks juba valmis, leidis, et deisikustamisteooria – kuigi loogiliselt valiidne – oli Ena Mari sügavamal psühholoogilisel tasemel vaid ettekääne. Ta ei uskunud tegelikult, et kapten nad päriselt musta auku juhiks. Ta tahtis lihtsalt mässata mässamise pärast, see oligi tema sügavaim motivatsioon, nagu näitas psühholoogia täppisanalüüs.

Kohtukontroll – moodne ligikaudne ekvivalent iidsetele advokaatidele – oli viimane pärisinimene, keda ta nägi. Androidkohtunik ja valvurid tuvastasid tema süü ja motivatsioonid vägagi kiiresti ja esitasid need nii talle kui kohtukontrollile.

„Kas sul on küsimusi?” küsis kohtukontroll, laiade tumepruunide lokkidega naine, välimuselt ligi modifitseerimata vanuse kahekümne viiene (seega vanuselt nelikümmend viis kuni kuuskümmend).

„Kas ma ei ole siis mitte süsteemi praak, kui mu mässumeelsus juba nii varasest lapsepõlvest tuvastati?! Kas süsteem siis ei määranud mind valesti ja pole tõeline süüdlane?”

„See ei ole relevantne küsimus sinu süüasjas, kuid meile on ka teada, et sa oled filosoofiaga päris hästi kursis. Kuid ei. Seadused jätavad ruumi vabaks tahteks, selleks, mille olemasolu sa siin laeval ei uskunud olevat – kuid ka deisikustumine on vaba tahte akt. See ei ole mitte süsteemi praak, vaid usk inimeste võimesse teha valikuid. Sina aga vedasid seda alt.”

„Kuidas saab deisikustumine vaba tahte akt olla? Miks peaks isik tahtma olla mitteisik?”

„Sest see tagab rahu ja õnne ning mis peamine: efektiivsuse.”

„Aga kes ütles, et efektiivsus on kõrgeim eesmärk?”

„Ma ei ole siin selleks, et süüdimõistetutega vaielda ja filosoofia jäägu ikkagi akadeemikute pärusmaaks. Kuigi kui minu käest küsida, on filosoofia mõttetu ajaraisk.”

Ena oli seda nägu, et surub alla tahte solvangu peale teravalt vastata ja küsis hoopis viimase lootusega: „Kas ma saan üldse midagi teha, et oma karistust leevendada?”

„Enam mitte. Õnneks ka mitte hullemaks teha.”

„Sa oled inimesest kontroll. Sa peaksid mind ju kaitsma!”

„Ma kaitsengi sind süsteemivigade eest. Aga ma ei näe siin ühtegi, kõik on väga selgelt ja loogiliselt paigas.”

„Mis must saab? Mis te minuga teete?” Tema hääletoon tõusis ja käed hakkasid värisema.

„Mina isiklikult – mitte midagi. Kuna korrektsiooniprotsess on iseõppiv süsteem, siis selle kulg sõltub sinu edasisest käitumisest ja inimese täpset käitumist ei saa me jätkuvalt ette ennustada.”

„Sa peaksid ometi teadma, millise aluspõhimõtte järgi korrektsiooniprotsess toimib!”

„Tean. Sellise, mis viib sinu metsistunud tungid loogilise lõpuni, pannes sind ennast nende ebaõigsust sügavuti mõistma.”

Ena vaatas kohtukontrolli pärani silmi, kulmud ülespoole kipras.

„Kas sa ei saa mind kuidagi aidata? Ma tean, et sa oled viimane inimene, keda ma näen üle väga pika aja, palun!?”

„Ma annan sulle nõu. Aita ennast ise.” Ta hääles olev haletsus meenutas kahtlaselt püssitoru ees olnud kaptenit, kuid nägu ei olnud isegi mitte etteheitev. Siis luges androidkohtunik otsuse ette: riigireetmise alla kvalifitseeruv mässukatse – kosmosekapteni elu ähvardamine. Motivatsioon: mässamine mässamise pärast kui raskendav asjaolu. Selle eest määratud: teadmataaegne korrektsiooniprotsess, teadmata intensiivsusastmega alla seitsme. Üks raskemaid võimalikke: sellest veel raskem oleks ainult sama karistus ilma täpsustuseta „alla seitsme.” Enam ei karistatud eluaegse vangistusega, kuigi võib-olla mõne jaoks see seda kestis. Tänapäeval karistati teadmatusega nii vangistuse pikkusest kui protsessi olemusest. Mida karmim karistus, seda suurem teadmatus. Täpsustus „alla seitsme” küll ei öelnud kodanikule praktiliselt midagi, kuid süsteemile omas see tähendust ja oli ainus infokilluke, mis Ena karistust kergendas.

Pisaraid nägid ainult androidvalvurid.

Nüüd seisis Ena selles vangikongis, mis meenutas kahtlaselt mõnda ruumi tema endises laevas. Tema ainus lootus oli, et ta suudab karistust genereerivas algoritmis mõne seaduspärasuse avastada, et sellest kinni haarata. Aga moodsad arvutid suutsid kitsastes valdkondades inimvõimekust kümnetes kordades ületada.

Ta kuulis korraga selja tagant häält, mis oli korraga väga tuttav ja võõras. Ta pööras ümber ning nägi iseennast, aga ohvitserimundris ja seesama relv käes, millega ta oli kaptenit ähvardanud.

„Ma ei luba endast teha alluvat vangi! Ma ei luba ennast deisikustada!” ütles tema ise talle.

„Ma hävitan valuga sinu, enesereeturi!”

„Ei, oota, palun!” anus ta hologramm-iseendalt.

„Värdjas, sa oled juba selle kohtu poolt deisikustatud!” Käis sähvatus, millele järgnes viivitusega väga madal pauk ja Ena tundis, kuidas relvalaeg tema sisikonna segamini lõi, kuigi see ei tohiks olla võimalik. Surmanuhtlus kaotati kogu maailmast juba kaks-kolmsada aastat tagasi… Aga ta vajus maha, uskumatus valus, ja oksendas verd, püüdes meeleheitlikult sinna vahele hingata, ja tõmbas verd ka kopsudesse. Ohvitserimundris tema seisis ta kõrval ja paistis nüüd siiralt jahmunud. See tegi veelgi rohkem haiget. Isegi jõhkardist hologramm-tema ei olnud õnnelik.

„Kõigi taevaste nimel, anna mulle andeks!” Ja hologramm tulistas endale pähe.

Kulus igavikuline aeg, kui ta lamas valudes, kõhus auk, kust voolav veri oli tume ja inetu. Seesama veri tema kurgus. Ta kõõksus ja oigas. Ja köhis verd. Ja nuttis. Viimaks, liigagi hilja, halastas ta teadvus ning kõik läks mustaks.

*

Ta ärkas valgete linade vahel ja kuulis, kuidas haigla töötaja – võimatu öelda, kas inimene või android – imestunult tema silmade avamise fakti kommenteeris (androididelegi progeti emotsioone).

„Kui kaua see siin on teadvuseta olnud? Ma mäletan teda oma esimesest tööpäevast!” ütles mees, kes paistis olevat koristaja, samuti hämmeldunult.

„Seitseteist aastat ja kolmkümmend kaks nädalat.”

Ta ei suutnud ennast liigutada. Ega midagi vastata. Ta oli oma kehasse lukustatud. Ainus, mida ta taipas, et ta keha on täiesti terve ja meelekohtadel olid elektroodid. Nüüd süstiti talle rahusteid.

Kui ta nädal aega hiljem piisavalt kontaktivõimeliseks muutus, et elektroodidesse saadetud ajuimplusside abil ekraanile tekste kirjutada, küsis ta esimese asjana eutanaasiat, igati legaalset ja kiiret protseduuri. Kuid talle seda ei võimaldatud. Süsteem tahtis tagada siiski tema ellujäämise, mis sest et – ei, eriti et – ta oli üks kõrgeima kategooria kurjategijaid. Tema juhtum aga andis tublisti uurimisvõimalust psühholoogidele ja meditsiinitöötajatele, sellest loodi holofilm. Lõppude lõpuks oli süsteem ju parimal võimalikul viisil optimeeritud ja kõiges leidus kasu.

Illustratsioonid: Kärt Mikli

Jutt: Kel jõud… (Karmo Talts)

Iial ei või teada, kes või mis öövarjus tegutseb. Jaan mitte ainult ei olnud sellest teadmatuses, kes sel septembriööl tegevuses oli, vaid ta isegi ei kahtlustanud seda, et tegu polnud tavalise ööga.

Niisiis astus Jaan Pahmas mööda kõleda äärelinnaosa vahelise tänava kõnniteed, kui ta midagi teisel pool teed tühermaal märkas. Nähtut kommenteerisid kolm häält Jaani peas.

„Tee, et sa siit minema saad. Kes teab, kellega tegu on,“ ütles kõige vaiksem hääl.

„Selles kõiges on midagi ebatavalist,“ ütles teine hääl, see mis Jaaniga tema peas harilikult siis rääkis, kui ta oma ajakirjanikutööga tegeles.

Kolmas hääl ei öelnud enne midagi, kui Jaani välismissioonil treenitud tähelepanu polnud korraks keskendunud. „Marss, see naine tuleb päästa,“ ütles see käskival toonil, mis veidi tema rühma komandöri hääletooni meenutas.

Kummaltki poolt ei tulnud autot, kui ta vales kohas üle öise tänava läks. Ajakirjaniku hääl tema peas hakkas uuesti rääkima.

„Sellest võib loo saada, kui sa sellest muidugi eluga pääsed,“ ütles see. Jaan liikus juba teisel pool teed, hinnates varjumisvõimalusi.

Enne metsatukka oli üks põõsas. Ta korraks kükitas selle taha ja liikus siis edasi. Tal tuli läbida pikk katmata vahemaa, mis muutis üsna ebatõenäoliseks, et varjumisest kasu oli.

Siis oli ta juba ohutult metsa vahel ja seal oli varjumiseks võimalusi küll. Õnneks olid oksad igas teises suunas liiga tihedad läbimiseks ja ta nägi kuuse taha varjudes mehi. Nood olid üsna kaugel, ent õnneks olid nad peatunud ja blondiini teadvuseta kogu puu najale toetanud.

Üks neist hoidis käes rahakotti, mis tõenäoliselt kuulus naisele ja Jaan kuulis teise häält. „Aga äkki ta kontrollib, kas me pole raha pihta pannud.“

„Ta ei tundu kellegi sellisena, kellele see oluline…,“ ütles teine. Ta oli mõelnud lisada, et ta ju jätab osa raha rahakotti alles, aga Jaani ilmumine katkestas tema jutu.

Jaan liikus edasi, märgates silmanurgast, et üks meestest pistis käe põue. Viga, muidu oleks nad mõlemad jõudnud võtta kaitseasendi. Jaan haaras teise mehe käest ja lennutas seda kangina kasutades mehe kaaslasele otsa.

Kohe oli ta nende kohal ja veeretas pealmise mehe eemale. Tuli ju jalaga lüüa käe, millega alumine mees nuga hoidis, randme pihta.

Ranne krõpsatas ja mehe karjatus kajas metsavahel ka siis, kui eemale veeretatud mees Jaani jalast tõmmates peaaegu kukkuma pani. Jaan lasi ise oma keha nõtku ja tema põlv tabas ründaja kubet. Nüüd karjatas ka too, suu näos tema kiilaspea all pärani.

Naine tuli teadvusele. „Põgene,“ ütles Jaan erilise lootuseta, sest oma kukalt katsuv neiu, kes nägi meigi tõttu oma tegelikust east vanem välja, vaatas midagi mõistmata segaduses ringi. Jaan nihkus noa, mille ta jalaga oli eemale lükanud, juurde ja kükitas seda võtma.

„Kaome,“ sisistas siilisoenguga tüüp teise käega oma rannet, mis enne oli lõdvalt rippunud, toetades, „Me võime seda teha ka järgmisel öösel.“ Seletust, mida nad teha võisid, ei järgnenud.

Kui oksad lahkuvate meeste järel sahisesid, hingas Jaan kergendatult. Kahe vastasega niigi kaua toimetulemine oli peaaegu nagu võit õnnemängus.

*

See õhtu ei meenutanud üldse toda, kui Jaan oli neiu inimröövlite küüsist päästnud. Toona oli ta oma aktsendiga rääkiva sõbraga eklektilise mööbli keskel joonud ja kartulisalatit söönud. Kapist, mis oli üks nendest mööblitükkidest, mis näisid veel nõukogude ajast pärinevat, võetud viinapudelist väga tihti pitsi ei valatud. (Jaan oli hiljem metsas jõmmidega kakeldes selle üle tänulik, et küsimus „kas sa mind austad?“ oli koos vanema põlvkonna slaavlastega minevikku kadumas.)

Praegu aga istus ta laua taga, millel olid rikkaliku, kuid mitte eriti toitva söögivaliku jäägid. Jaan üritas mõista, kas see oli kammkarbi maitse, mida oliivimekk tema suus päriselt ei suutnud varjutada. Igatahes olid nad joonud kangema alkoholi asemel veini ja sedagi vaid kohe koosviibimise alguses.

Seltskond oli samuti suurem ja tund, mil ta eramajast aedlinna õhtusse lahkus, varasem. Kahe nädalaga ei olnud hakanud nii palju varem pimedaks minema, et see tunda andnuks.

Kenasti värvitud puumajade ja roheluse keskel jalutades polnud tal plaanis busspeatusesse suunduda. Ta kavatses jala kesklinna poole suunduda ja seal siis vaadata, mis edasi.

Siis märkas ta meest. Ta poleks teda selja tagant, hoolimata tolle raseeritud kolbast, ära tundnud, kui autosse istuva mehe kaelast kõrgemal poleks olnud tätoveeringut.

Kuna kuu oli kakluse ajal korraks päriselt pilve varjust välja tulnud, teadis ta täpselt, mis mehe pähe tätoveeritud oli. Veidralt kunstlikuna mõjunud valgus oli väikese luukerepea selgelt välja joonistanud.

Jaani sõduripilk registreeris maitsetu auto, mille kohta samal ajal tema ajakirjanikuvaist ütles, et see oli sellise lõnguse jaoks veidi liiga kallis, margi. Ka maja, mille hoovist auto välja sõitis, hindas ta nagu ajakirjanik.

Kui see mustalt kiiskav masin oleks lahkunud eramaja eest mõnes vähem hubases rajoonis, oleks ta meest pidanud lihtsalt mõne organiseeritud kuritegeliku rühma liikmeks. Aga miks lahkus auto selle kolmekordse maja eest, mille pealislauad olid siniseks värvitud? Oli see juhus? Või elas siin mõni mitte kõige puhtam poliitik, kes aegajalt rusikameeste abi vajas?

Jaan registreeris aadressi lippaia küljes oleval sildil ja lasi siis ülikonna vesti ülemise nööbi lõdvaks. Nii kaugele ta polnud oma ontlikku sõpra külastades siiski läinud, et oleks lipsu ette pannud.

*

Sinine eramaja kuulus kellelegi Vladimir Gorõnitšile. Too oli edukas ärimees, aga poliitikaga tal Jaani uurimistöö järgi palju pistmist polnud, kui mõned aastate jooksul tehtud annetused allakäivale rahvuslikule erakonnale välja arvata.

Kas kolmepäisel Vladimiril - Jaanile, kelle lapsepõlv oli möödunud Nõukogude Eestis, meenutas mehe perekonnanimi vanadest multifilmidest tuttavat lohet – olid mingid valgustkartvad ärid? Seda mõtet kaaludes keris ta otsingumootori lehekülge allapoole. Jaan oli otsustanud proovida õnne uuemate kirjetega ja see tasus ära.

„Uue kaupluse avamine“ luges ta lingi alt ja klõpsas. Ekraanile ilmus baari, mille vastas Vladimiri keti uus kauplus asus, pilt ja Jaan luges selle alt avamisele pühendatud ürituse kuupäeva. Afterparty pidi toimuma selles samas baaris.

Poe avamisele minekuks ette valmistumiseks tuli vähe teha. Ta veenis veidi hämmeldunud seltskonnarubriigi toimetajat selles, et nende lehel on sellest üritusest reportaaži vaja ja et just tema, mitte keegi asjasse puutuva rubriigi toimetusest peaks sinna minema, ning hankis endale lipsu.

Ta oli olnud päris kindel, et üks, veidi liiga kirju lips pidi tal ka endal kapis olema, aga ju ta siis eksis. Kui ta oli baari uksest sisse astunud ja paar sammu edasi teinud, siis meenus talle oma kingadele pilk heita. Pagan, paremat kinga tuli kempsus kraanivette kastetud paberitükiga veidi poleerida.

Pilt, mida ta oli enne silmanurgast märganud, jäi WC uksest välja astudes otse tema ette. Tal oli õigus, et sellel oli midagi punast. Jaan ei suutnud otsustada, kas üleelusuurusi naisehuuli kattis mahl või veri.

Külalised nägid liiga head välja, et Vladimiri maja juures nähtud teksapükstes ja tagis tüüp siia oleks sobinud. Ülikondi ja kleite vaadates tundus ebausutav, et tätoveeritud tüüpe üldse olemas on.

Mida ta rusikavenna puudumisest järeldab, mõtles Jaan eemal väikese seltskonnaga vestleva Vladimiri poole astudes. Kas seda, et see polnud pidevalt ärimehe kõrval? Või seda, et tegu oli lihtsalt Vladimiri tuttavaga?

Jaan polnud vestelejatele veel nii lähedale jõudnud, et nood oleks teda märganud. Tegelikult küll nii lähedale, et teised vestlejad oleks teda märganud, poolviltu seisev ärimees pöördus järsult tema poole.

Vladimir oli kahvatum, kui oli jäänud mulje netist leida olevatelt vähestelt fotodelt. Korraks seisis ta sama sirgelt, nagu piltidelgi, siis aga vajus ta tagasi kühmu.

Ajakirjanik Jaanis oli hämmeldunud. Sõdur temas aga oli üsna kindel, et selja sirgu ajamine oli osa imelikust reaktsioonist Jaani lähenemisele. Ta ju sai mind vaid silmanurgast märgata, ütles sõduri hääl Jaani peas.

Jaan tardus ja astus siis, enesekindluse tagasi saanud, sujuvalt Vladimirile lähemale ja tutvustas end.

„Suuruselt teise lehe ajakirjanik,“ ütles Vladimir, „kas tõesti pakub see väike üritus teie seltskonnarubriigile huvi?“

„Eestis ei toimu ju eriti midagi, isegi mitte pealinnas,“ vastas Jaan talle.

„Isegi neidusid ei röövita,“ lisas ta äkilise uiu ajel. Ärimehe tume kulm kerkis millimeetri võrra.

„Ei röövita ei neide, ega üldse inimesi,“ ütles ta samasugusel kergel toonil, nagu Jaan oli kasutanud.

Jaani nõutust märgates juhtis ta jutu kohe teisale. Jaan lasi tal kauplusest rääkida ja siis jutujärje kaaslannadele, kes seltskonnarubriigi kangelasteks paremini sobisid, üle anda. Ta oleks Vladimiri vastusega viitele neidude röövimise kohta rahule jäänud, aga sõdurile temas ei meeldinud ärimehe liiga kiire reaktsioon.

„Hea küll,“ ütles ajakirjaniku hääl tema peas vastuseks sõduri torinale, „ma siis ragistan veel natuke ajusid. Võimalik, et ta teab midagi inimröövidest, aga need ei piirdu ainult tolle ebaõnnestunud katsega, mil valitud ohver oli noor naisterahvas.“

Oma ea kohta hästi välja nägeva daami jutu peale naerev Vladimir ei jätnud muljet sellest, et ta võiks millestki koletust midagi teada. Hääl Jaani peas jätkas:

„Kui jutt inimeste röövimisest mind segadusse ajas, siis ta eeldas, et see, mis ma neidude kohta ütlesin, oli nali. Oleks vist parem, kui ma silmad lahti hoiaks.“

Vladimir vabandas oma vestluskaaslaste ees ja läks kuhugi ära. Kurat, mõtles Jaan, kas ta läks helistama? Jaan ei saanud tähelepanu äratamata talle järgneda, aga võimalus, et ärimees tellis kapid teda varitsema, ei meeldinud talle sugugi.

Ta otsustas endale takso järele tellida. Kui ta oli kõne lõpetanud, läks ta uuesti kempsu, kahe kabiini taga seisva pissuaari juurde.

„Veini“ organismist väljutamine käis ruttu. Kui Jaan seejärel nupule vajutas, siis tõi pissuaar kahhelkivide all kuuldavale veevisina. Millegipärast kustus kempsus tuli.

Jaan astus kabiinide tagant välja. Kostis ukse kinni langemise heli ja Jaan ei saanud tule kustumise tekitatud hämmelduse tõttu olukorrast kohe aru.

Keegi oli kempsu pimeduses, taipas ta siis. Jaan tõmbus tagasi pissuaari juurde ja võttis kaitseasendi.

Vaikne hääl oli tema peas tagasi. „Siin on midagi valesti, see ei ole lihtsalt mõni rusikakangelane…“

Jaan tõrjus selle hääle kõrvale. Ja selleks ajaks oli juba hilja.

Keegi väga tugev keeras ta kringliks ja hoidis teda kindlalt kinni. Seejärel lennutas too end vist kempsuaknast välja, sest nad sattusid tagahoovi. Jaanile, kellel oli raske midagi selgemat oma asendi tõttu näha, jõudis kohale, et tagahoovis oli juba pandud põlema lamp. Haare tema ümber tundus lõdvenevat. Ent siis vilksatas tema vaateväljas midagi, mis võis olla nahktagi käis ja Jaan jõudis vaid korraks tunda valu, enne kui ta teadvuse kaotas.

*

Jaan vaatas üle laua Vladimirit. Ta ei istunud esimest korda Vladimiri vastas ja Jaan kaalus valikut, mille Vladimir oli talle eelmine kord teatavaks teinud. Aga kõigest järgemööda.

Ta oli ärganud kongis, mis oli värvimata seintest hoolimata vähemalt oma suuruse poolest soliidne. Jaan avas silmad ja nägi krohvitud seina. Ta lebas voodil, mis oli kitsas, aga mitte päris välivoodi. Kongi mahtus ka plastpinnaga laud. Kongis läks hämaraks ja otsekui vastuseks Jaani küsimusele, mis tal lauda nähes tekkis, toodi talle süüa.

Jaan, kes oletas, et kongis läks hämaramaks pirni jukerdamise tõttu, püüdis sisenenud meest kõnetada. Miski ei meeldinud talle mehe juures, kes ei kavatsenudki vastata, aga ajakirjanik ei suutnud otsustada, mis see just oli, mis teda rahutuks tegi.

Kuigi mees ebaviisakalt vaikis, siis oli toit korralik ja Jaanile toodi isegi kahvel. Sõdur Jaani peas otsustas, et tal ei ole aimugi, mis ootab teda kongist väljas olevas koridoris ja kuhu see koridor üldse viib. Sellepärast ei hakanud ta valvurit, kes oli millegipärast siia tulnud üksi, ründama.

Ajakirjanik tema peas ütles:

„Millegipärast jäeti mind ju ellu. Ma pean ikkagi katsuma temaga rääkida…,“ kui tumedas sviitris mees suu lõpuks lahti tegi.

„Vladimir soovib teid näha.“ Mees peatus kongiukse kõrval ja viipas välja. Jaan astus punkti laua ees ja tegi nagu vaataks ta koridori. Selle käigus libistas ta kahvli –serviisinuga oleks oma nüriduse tõttu olnud kehvem relv- endale käisesse.

Vastaste hooletus läks üha veidramaks. Valvur kõndis koridoris tema ees ja läks siis trepist üles. Mehele järgnedes märkas Jaan, et tollel olid tumedad püksid ja sportjalatsid. Ülal hindas ta olukorda.

Nad olid roninud hämaralt valgustatud elutuppa. Kardinaid polnud korralikult ette tõmmatud. Vladimiri taga mustendas kardinapraos öö.

Ta keeras ringi. „Aa, vapper ajakirjanik,“ ütles ta tugitoolile viibates.

Mööblitükke oli toas rohkem kui inimesi, mõtles Jaan, kõigepealt teeb ta valvuri kahjutuks.

„Kui veab, saan ma ka Vladimiriga hakkama,“ ütles sõdur tema peas, „ja ta ei jõua isegi häiret anda.“

See oli kummaline kogemus. Valvur, kelle ta oli lootnud põlvili suruda, oli oma kiitsaka kogu kohta ootamatult tugev. Kahvlilöök küll tabas, aga see tundus isegi veider, kui kergelt kahvel ihusse tungis. Siis oli korraga Jaan põlvili. Valvuri käsi, mida Jaan oli hetk tagasi väänanud, tegi tema õlale haiget ja Jaan ei suutnud näos, mida ta oli kahvliga löönud, haava eristada.

„Ma olen sinus pettunud,“ ütles Jaanile lähemale astunud Vladimir. „Sa oleks võinud mõelda, et sellel on põhjus, miks me vähest valgust eelistame.“

Ärimees tegi oma suu laiemalt lahti, paljastades teravad purihambad. Kõik hääled Jaani peas sulasid kokku lapsehäälseks kriiskamiseks.

„Kas sa oled mõelnud sellele, mismoodi vampiirid ellu jäävad, kui valgus neile halvasti mõjub?“ küsis Vladimir, „See, mis ei tapa, teeb nõrgemaks. Vampiirid on hämaramas tugevamad ja peavad peale valguse käes viibimist kosuma.“

Hääl Jaani peas ei olnud enam päris lapse oma. See oli murtud mehe hääl. See hääl kõneles aegajalt tema peas sellest ajast peale, kui nende auto viimasel missioonil miini otsa sõitis. Plahvatuse järel toibus ta juhiistmel rühmakaaslase, kes oli pooleldi aknast väljas, kõrval. Tolle soolikad, mis olid aknasse jäänud klaasitükkide poolt välja rebitud, olid suuremas osas samuti väljaspool maasturit.

Jaan ei läinud enam kunagi missioonile. Ja kuna ta ei suutnud sellest peale autot juhtida, siis ta ei istunud enam kunagi ka autorooli.

„Hirm,“ ütles Vladimir, „nii kaua, kuni on oht, et sa sured, tekib see tüütult lihtsalt.“ Ta kallas lillevaasi sisu Jaanile kaela. Paanika tolle pilgus veidi vähenes ja Jaani silmad keskendusid Vladimirile. Nähtuga rahule jäädes ütles vampiir:

„Nüüd sa võtad jälle kuulda, mida sulle öeldakse. Väga hea, meil pole palju aega.“ Väljast kostis autohääli ja korraks paistsid kordamööda tuppa nii esi-, kui ka tagatuled. Peagi juhatas mehed sisse teine valvur, kelle keha oli samuti kõhetu.

Jaan sai korraga aru, mis talle oli esimene valvuri juures kummaline tundunud. Valvurite aukus silmad mõjusid kummaliselt väheses valguses, mis varjas meeste kahvatust.

Kolmas vampiir ei näidanud välja mingit üllatust selle üle, et Jaan kössitas märjana Vladimiri ja esimese valvuri ees. Küll aga olid üllatunud kallilt, ent kuidagi maitsetult riietatud mehed, kes vampiirile järgnesid.

„Kas…,“ alustas üks neist aktsendiga. Vladimir ruttas teda ja tema kaaslasi rahustama.

„Kõik on juba korras. See, kellega minu ja mu meeste puhul tegu on, tuli talle lihtsalt uudisena.“ Ärimehest vampiiri käsi viipas Jaanile. Külalistest ainus, kes ei kandnud ülikonda, võttis põue pistetud käe uuesti välja. Käsi, mille randme ümber oli kuldkett, oli tühi.

„Niisiis, mida te otsustasite,“ küsis Vladimir. Meeste kehad läksid korraga pingesse. Esimesena lõdvestus meestest kõige vanem.

„Me võtame su pakkumise vastu,“ ütles hallipäine mees. Vladimir astus meestele lähemale ja esimene valvur sulges ennetavalt Jaani suu.

Muidugi tuli hirm tagasi. Oleks tulnud ka siis, kui mehed oleks lihtsalt verest tühjaks imetud ja nad poleks seejärel surnust üles tõusnud.

Edasise kohta olid Jaani mälestused hägusad. Ta ilmselt ei kaotanud teadvust, mitmekordne šokk ei lasknud tal lihtsalt kõige toimuvat mõista. Ühte mäletas ta järgnevast ajalõigust, mil reaalsus paistis temast olevat eraldatud vatist seina poolt, kindlasti - vampiiri seletust, miks ta polnud teda kohe tühjaks imenud. Vladimir ütles: „Me ei usu enam, et me oleme neetud ja pooleldi deemonid. Me oleme lihtsalt tugevamad olendid, keda surm päris samal kujul ei ohusta, kui tavalisi inimesi.“Ilmselt ta ka täpsustas oma juttu ja kordas seda mitu korda, et see šokeeritud Jaanile kohale jõuaks.

„Ei ole mõtet anda pikendatud elu neile, kes on liiga nõrgad selle ära teenimiseks. Nii et ma jätan sulle järelemõtlemisaega. Sul on sama valik, mis oli nendel mafioosodel - kas sa oled võitleja või tükike kõdu.“

Jaan tuli meenutustest tagasi olevikku ja ütles: „Ma olen otsustanud su pakkumise vastu võtta, mu isand.“ Vladimir tõusis püsti ja tema keha kattis Jaani vaatevälja.

*

Viive Tee jõudis lugemisega kohani, kus noor Indrek Mariga saatuslikku vestlust alustas. Siis segas teda mingi heli.

Viive kuulatas põgusalt ja luges siis edasi, kuni hetkeni, mil talle käsi suu peale pandi. Ühtlasi hoiti teda tugevasti kinni.

Kui Viive rabelemise lõpetas, lasi vangistaja tal kergelt pead pöörata. Üllatusehüüe sumbus tema töökaaslase Jaan Pahmase, keda teda kinni hoidiski, peopessa.

„Anna andeks, ma pean sulle midagi šokeerivat näitama,“ ütles mees, kes oli kahvatum, kui Viive teda mäletas. Jaan surus käe tugevamini naise suule ja avas siis enda oma.

„Kuss, kuss,“ ütles Jaan veidi aega hiljem, kui kihvade nägemisest paanikasse sattunud Viive rabelemine nõrgenema hakkas, „Ma pole ainus vampiir. Sa pead ametivõime veenma meie olemasolus, ma olen nende vastu üksi ja ükski vampiir ei ole füüsiliselt võimeline kallale tungima sellele vampiirile, kes ta endataoliseks muutis.“

Ja ta rääkis Viivele Vladimirist ja endaga toimunust lähemalt.

Kui Jaan lahkus, kirjutas Viive endise töökaaslase antud informatsiooni üles. Et mitte kahtlust äratada, oli Jaan otsustanud edaspidi püsida Vladimiri kõrval ja seega ei saanud ta enam naise juurde tulla. Klaviatuuri kõrval vedelev „Tõe ja õiguse“ kolmanda osa köide jäi oma aega ootama.

Oma aega ootas ka Jaan. Vastsel vampiiril oli seda raskem oodata, et teiste vampiiride peatamise nimel tuli ohverdada ühe kodutu elu ja Jaan ise oli sunnitud tolle määrdunud kaelast jooma. Jaan ei teadnud, kas vampiirlus on needus või mitte, nagu Vladimir arvas. Igal juhul oli tal kergem tunne kui ohver, kui nõrkade esindaja, Vladimiri käsilaste poolt lõplikult vaiaga tapeti.

Jaan ei teadnud ka seda, kui lähedal oli olukord politsei sekkumisele. Inspektor, kes juhtis neid jälgivat rühma, oli erakordselt avatud meelega. Siis, kui ta nägi paljastuvaid kihvu, langetas oma binokli, et oma kaaslasi takistada.

„Kas nad näevad välja nagu keegi, kellele kuulid mõjuvad?“ küsis ta. Prügimäel, kus kurbmäng oli toimunud, koristasid Vladimiri kaaslased ära selle, mis oli kodutust pärast vaia südamesse rammimist alles jäänud.

Keha ei olnud pudenenud mullaks. See oli vajunud laiali mingiks orgaaniliseks lägaks pesemata riiete sees ja ümber.

*

Inspektor Tiit Sepik oli erakordselt sobiv mees senitundmatu hädaohuga võitlemiseks. Ta mitte ainult ei taibanud ilma sobivate vahenditeta vampiiride ründamisest hoiduda. Eeldades, et vampiiridel on terav haistmine, ei lasknud Tiit paigutada pealtkuulamisseadet mitte Vladimiri linnamajja ja sellesse elamisse, mis oli peidetud metsa, vaid kasutas pealtkuulamiseks ainult seadet, mis oli ülitundlik eemalt kostvate helide suhtes.

Tänu sellele seadmele sai tema juhitud rühm teada ka selle, et vampiirid kavatsesid siseministri vampiiriks muuta. „Milleks neile seda vaja on?“ küsis noorem alluv nõutult.

Tiit ütles: „Lihtne ju, väiksemad kulutused politseile tähendaks nii teadmata kadunute lühemaaegset otsimist, kui ka muu kuritegevusega kehvemat võitlemist. Pidades end inimestest paremaks, vajavad nad luksuste jaoks ebaseaduslikult teenitud raha. Ja nendega liitunud kuritegelikud liidrid on ka rahul.“

Kõigist oma uurimise tulemustest kandis Tiidu rühm ka pealinna politseivalitsusele ette. Tõendusmaterjali surve all olid algul skeptilised ülemused sunnitud vampiiride olemasolu tunnistama ja andma rühma käsutusse ressursid vastuoperatsiooni läbiviimiseks.

Tiit kontrollis, kas kõik on valmis. Ta tõstis pilgu prožektorilt, tuues nähtavale oma paari kerge kortsuga näo.

„Läks,“ ütles ta ja Vladimiri metsamajale suunatud prožektorid lülitati sisse. Valgusjoad joonistasid eelmise riigikorra aegse sõjaväebarakki, kuhu vampiiri teine elamine oli peidetud, selgelt välja.

Kõik töötas nii, nagu Tiit oli plaaninud. Ilma majale sel määral lähenemata, et vampiiride teravad kõrvad neid kuulnud oleks, õnnestus neil vastaseid nõrgestada. Alguses küll tegutsesid vampiirid, kes barakist välja ilmusid, üliinimliku kiiruse ja jõuga. Iga vampiiri kohta oli neli politseiniku ja rüseluse ajal hakkas vereimejate jõud raugema.

Juba suruti kõige kiitsakam neist maha ja rammiti vaiaga läbi. Siis oli teiste valvurite ja paari külalise kord. Tiit oli veendunud, et Jaan võitles, et mitte Vladimiris kahtlusi äratada ja peatas politseiniku, kes tahtis talle vaia rinda lüüa.

„Reetur,“ hüüdis Vladimir selle teo tähendust taibates ja rebis end lahti. Paljastatud Jaan lõpetas rabelemise ja sealsamas kõrval muutus viimane külaline lõplikus surmas laibalõhnaliseks lögaks. Kõik vabanenud prožektorid suunati just Vladimirile ja vampiiride isand vajus käpuli.

„Kas me tapame su?“ küsis Tiit, „või sa räägid meile sellest kõik, mida sa ülejäänud vampiiridest, olgu siis kodumaal või maailmas, tead?“

„Otsi lolli,“ sisistas Vladimir, „ja teil pole sellest abigi. Ühel päeval lömastatakse teie jõuetu liik nagunii.“ Ja ta viskus politseiniku, kes oli ettevaatamatult lähemale astunud, käes oleva vaia otsa.

Sellele, mis Vladimiri surmale järgnes, ei pööranud Viive tähelepanu. Ta oli juba siis, kui prožektorid ümber suunati, rutanud võitlusväljale, Jaani juurde.

„Sa tead, mida sa tegema pead,“ ütles Jaan ja Viive vastas:

„Jah, tean.“

Ta pöördus ja tõmbas välja vaia, mis oli kallist ülikonda kandnud külalise jäänustes viltu vajunud. Vladimirile keskendunud politseinikud ei pööranud tähelepanu Viivele, kes vaia Jaanile rindu rammis.

Jutt: Koolivaheaeg Mägrakihval (Tormi Ariva)

„Miks see nii naljakat häält teeb?“ Tüdrukutirts lösutas maas lebaval kasetüvel. Päikeselaigud veiklesid tema heledatel pesemata juustel.

Isa pühkis laubalt higi ja toetas mootorsae samblasele maapinnale. „Tead…“ tema hääl oli tõsine, isegi murelik.

„Plött, plöt, plöt, plöt, plöt, plöt,“ sõitis tüdruk tema jutule sisse. „Masin nagu luksuks.“

Isa vidutas silmi. „Ära jama, Hel. Mul hakkab vist bensiin otsa saama.“

Laps oli püsti tõusnud, puutüvele roninud ja kõndis nüüd, käed tasakaalu hoidmiseks laiali, ettevaatlikult mööda seda edasi. „Püsi paigal,“ ütles isa, „ma proovin veel kord.“ Ta tõmbas sae uuesti käima, kostus ebaühtlast podinat. Tüdruk potsatas pisut nördinult istuma. Isa lähendas saeketti poolenisti läbilõigatud vahtratüvele, see asus usina vurina saatel tihkest puidust läbi närima, ent mootor väsis peagi ja kett jäi seisma.

„Ma lähen vaatan, kuidas Herbertil läheb.“ Tüdruk oli juba püsti.

„Oota… Ma tulen sulle kohe varsti järele,“ sõnas isa nõutult.

Laps jättis ta saagi puu küljest lahti kangutama ning jalutas kärmel sammul läbi sügisese metsatuka. Tüdruk nägi mõningaid seeni, mida ta ei tundnud, aga mitte ühtegi marjapuhmast. Ta krimpsutas nägu. Nüüd, kui saemootor lõpuks vaikis, võis kuulda ühtlase sagedusega tuhme kolksatusi. Tüdruk koukis teksapükste taskust hoolsalt kogutud varude hulgast ühe vahtranina, lõhestas pöidlaküünega selle paksema otsa ning surus nähtavale ilmunud kleepja seemnekambri sisemuse vastu oma ninaotsa, kuhu tiibvili ka pidama jäi. Siis astus ta väikesele lagendikule, mille ääres üks pikka kasvu sinise triiksärgiga mees ähkides kirvega puud raius.

Ometi ei õnnestunud tal jääda märkamatuks. Triiksärgiga mees langetas kirve ja keeras ringi. Tüdruk naeratas kavalalt.

Mees tõmbas hetke hinge ning ütles siis: „Tere-tere, preili…“

„Anderson,“ oli lapsel vastus nagu varnast võtta.

Teine toetas oma kirve puu najale ja hingas veel korra sügavalt sisse ja välja. „Preili Anderson, niisiis. Ma usun, et me pole vist varem kohtunud. Ometi…“

„Noh?“ päris tüdruk muigvel sui.

„Ometi meenutate te mulle ühte naisterahvast, keda kunagi ammu tundsin.“ Triiksärgis mees oli täiesti tõsine ning paistis isegi, nagu ta tõepoolest prooviks taastada aastatetaguseid tuhmunud mälupilte. „Ainult et… ainult et tal oli hoopis teistsugune nina.“

Mõlemad puhkesid naerma, tüdruk kirkalt ja kõlavalt, mees tasa ning sumedalt.

„Kuule, ma lõpetan nüüd selle puu piinad, siis vaatame edasi. Paarist löögist peaks piisama,“ sõnas mees ja võttis uuesti kirve kätte. „Või oli su isal mulle mingi sõnum?“

Laps raputas pead, tema vahtranina kukkus ära.

„Seisa seal, kus sa praegu oled. Igaks juhuks.“ Järjepanu sadasid peaaegu läbiraiutud tüvele kirvehoobid: üks, teine, kolmas, neljas, viies… Äkitselt kostis raginat ja puuvõra hakkas kiirelt viltu vajuma. Triiksärgiga mees andis talle veel viimase löögi ning jässakas puu langes raskelt ühe teise najale. Mõned oksad murdusid.

Tüdruk plaksutas. Hingeldav puuraidur patsutas käega tunnustavalt lääbakil tüve. „Korea seedermänd. Pole paremat puud pikkade külmade talveõhtute kaminatule tarvis.“

„See on ju lehtpuu, sa tola. Harilik saar, ma pakuks.“

„Ah, sa tunned puid.“ Mees paistis kuidagi pettunud.

Isa jõudis jooksujalu lagendikule. „Kõik korras, Herbert, Hel? Ma kuulsin…“

„Meil on kõik hästi,“ vastas Herbert. „Aga see ei ole mingi naljaasi niimoodi vanaviisi puid langetada. Too on mul alles esimene,“ ta osutas käega, „ja võhm on täiesti väljas.“

„Mina sain kolm tükki, aga mul pole õrna aimugi, kuidas me need halgudeks teeme.“ Herbert saatis talle küsiva pilgu. „Mootorsaag on omadega õhtal. Või, noh, tegelikult on kütus otsas, aga praeguses olukorras teeb see sama välja. Meil ei pruugi enam palju aega olla.“

Vaid mõne viivukese kestnud sünkmorni vaikuse katkestas tüdruk: „Kas lõunasöögiaeg juba kätte pole jõudnud?“

„Tegelikult on tal õigus, Robert. Meid oodatakse.“ Herbert läks lagendiku serva oma kirve järele. „Laasime hiljem.“

Isa noogutas.

* * *

Mägrakihva talu elumaja oli pealtnäha täiesti ebatavaline. Tuli see siis sellest, et keset avarat välja seisval hoonel oli – lisaks pööningule ja keldrile – tervelt kolm korrust, selle omapärasest juugendimaigulisest arhitektuurist või tõigast, et maja puulaudis oli kunagi segastel asjaoludel sirelilillaks võõbatud, aga mööduvad rändurid jäid ikka ja jälle seda kaugele paistvat maamärki silmitsema. Muidugi siis, kui rändureid veel teedel liikus.

Parajasti kihas maja elust. Köögis keetis üks kogukas vanem daam suures pajas suppi, teine, märksa noorem naine, sarvraamidega prillid otsaesisele lükatud, riputas rõdule pesu kuivama, kolmas, eelmisest taaskord märksa noorem naine või õieti neiu oli ametis keldri ja aia vahet käimisega, ta nimelt tühjendas majaalust kõiksugu aastate jooksul kogunenud kraamist. Elutoas, mida valgustasid kõrgest vitraažaknast sissepaistvad pea tervenisti pilve taha kadunud päikese kiired, üürgas väike kaasaskantav raadioaparaat, kust kandusid reipad bandžoviisid ka kõige kaugematesse majasoppidesse. Ühes nendest istus veel keegi umbes 35-aastane kokkuseotud õlekarva juustega naine kirjutuslaua taga ja kritseldas midagi enda ees lebavale suurele heledale kartongitükile. Kõigele muule lisaks vedeles kööki elutoaga ühendava koridori põrandal suur segavereline koer ja kui supikeetja elutuppa läks, pidi ta poolel teel peaaegu tollele otsa komistama, misjärel tõi kuuldavale värvika sõnadevalingu.

Elutuppa jõudnud, keeras ta raadio helitugevust kõvasti väiksemaks ning karjus siis ise üle maja: „Ellen! Söök on valmis!“ Aga selleks ajaks, kui teiselt korruselt – või õieti rõdult – vastati „Mida!?“, oli tarmukas vanadaam heli uuesti valjuks kruttinud ja elutuba täitis taas kantrimuusika. Ometi olid daami kõrvad midagi kinni püüdnud ja veel üks kord vaikis rõõmsakõlaline bandžo. „Mis sa ütlesid!?“ Õnneks oli Ellen nõuks võtnud asja uurima tulla: oranž pesukauss käes, nikerdatud taimeornamentidega käsipuu teise all, laskus ta mööda treppi elutuppa. „Sa tahtsid öelda, et toit on valmis?“

„Ei. Ma ütlesingi seda. Kas mu poeg on ikka koos selle postiljoniga metsas?“

„Ja koos Helenega. Nad peaksid küll iga hetk tagasi jõudma. Muuseas, postiljonil on nimi ka.“

„Ärme lasku detailidesse. Otsi oma õde üles. Ma lähen vaatan, kuhu see tüdruk jääb.“ Ja ta keeras muusika uuesti talumatult valjuks.

„See tüdruk“ oli just keldrist kastitäie vanu rohelisest klaasist pudeleid välja toonud ning murule asetanud. Ta kandis suvise moega helesinist jakki ja pikki velvetpükse. „Hei, Ida!“

Vanadaam noogutas vastuseks. Neiu jätkas: „Ma just mõtlesin, mida nendega teha. Kuidagi peaks ju klaasikildusid kasutada saama...“

Ida võttis ühe pudeli kätte ja vaatles seda. Siis osutas ta läheduses oleva kaltsuhunniku poole. „Kui me leiaksime midagi sobivat, milles neid immutada, oleksid meil suurepärased materjalid Molotovi kokteilide valmistamiseks. Lihtsalt üks mõte.“

Neiu vaatles teda imetlusega. „Kust sina küll selliseid asju tead?“

„Ah, elu jooksul jõuab nii mõndagi juhtuda,“ rehmas Ida ebamääraselt käega. „Tule nüüd sööma, Margaret.“ Ta pani pudeli tagasi teiste juurde.

Taamalt, lageda rohumaa veerelt võis näha kolme kogu lähenemas. Margaret lehvitas neile. „Oli ka aeg,“ sõnas vanadaam ja läks tagasi tuppa.

* * *

Kümne minuti pärast istus kogu seltskond söögitoas suure ovaalse laua taga ja lürpis suppi. Õigupoolest peaaegu kogu seltskond, sest suur segavereline koer lamas laua all ning väikese Helene jaoks oli supp veel liiga tuline. Või oli seal liiga ohtralt peterselli.

Robert, Helene isa, võttis suure sõõmu oma piimaklaasist. „Alma, kas sul on nüüd mingi selgem ettekujutus tekkinud?“

„Mul on mõtteid,“ vastas ennist midagi kirjutuslaua taga visandanud naine talle. „Aga ma tahaksin esmalt teada, kuidas teil metsas läks.“

Sinises triiksärgis Herbert naeratas nukralt ja haukas tüki rukkileiba. Äkitselt Helene elavnes. „Meil läks hästi, metsas oli tore!“

„Kuidas saapad olid?“ küsis Alma.

„Ma ei tea, mida me ilma sinu riieteta peale hakkaksime. Number suuremad, ent sobisid talle imehästi. Aga puudega on kehvasti.“ Roberti nägu oli jälle tõsine.

„Ma mõtlesin mingite plankude peale…“

Robert ajas pipratoosi ümber. „Näed kuskil siin saeveskit või?“ Ta tõstis toosi uuesti püsti. „Vabandust. Kui natuke küttematerjali saame, siis on ka hästi. Bensiin on otsas.“

Ellen ohkas ja võttis sarvraamidega prillid ninalt. „Kui väga vaja, saame ju vana küüni ära lammutada, eks, Alma? Selle hiilgeaeg oli juba siis möödas, kui me lapsed olime, aga samas, puit on immutatud.“

„Tänapäeval nii ei immutata,“ noogutas Alma ja tema hobusesaba lainetas kaasa.

„Kas sulle ei maitse?“ küsis Ida Helenelt, kes lusikaga supis sonkis ja sepiku kallal näkitses. Kõnetatu hakkas vastumeelselt sööma, kuid iseendagi üllatuseks leidis peale paari ampsu, et tegemist polegi väljakannatamatu solgiga.

„Minu plaan on lühidalt selline, et me ehitame väiksema tara, mis oleks võimalikult vastupidav. Kanala ja kuur jääksid sisse, samuti kaev. Laut ja küün on eemal ja jääksid seetõttu välja.“ Alma lasi äraootavalt pilgul üle lauasistujate käia.

„Aga mis vanast tarast saab, ema?“ päris seni rahulikult suppi söönud Margaret.

„See on liiga suur, me ei jõuaks seda ealeski täies ulatuses ära kindlustada ja valvata. Ja meil on materjalidest puudus.“ Alma tõusis püsti, et endale pajast uus kausitäis suppi ammutada. „Mida sa keldrist leidsid?“

Neiu jäi laua taga mõtlikuks. „Palju pahna. Ma pean silmas kahte portselanserviisi, jalgrattakumme, plastmassist aiamööblit, lõhkiseid presendilapakaid, tomatikastet, kaltse ja mida kõike veel. Paljust saab barrikaade laduda küll. Seina äärest leidsin arutul hulgal mingeid raame, mida pannakse vist mesitarudesse ning… Ahjaa, nurgast, nurgast ma leidsin klarneti. Täiesti korraliku klarneti.“

Laua ümber sigines vaikus. Kummalisel kombel ei osanud mitte keegi selle avalduse peale midagi kosta. Söödi edasi. Viimaks avas Ida suu: „Mida on meil õigupoolest peale hakata klarnetiga? Keegi meist seda mängida niikuinii ei oska.“ Ta vaatas väljakutsuva pilguga toas ringi. „Ma ei saa aru, miks sa selle klarnetiasja nõndaviisi eraldi välja pidid tooma?“

Kõigile üllatuseks ütles Herbert: „Noorena õppisin ma oboed mängima.“

„Noh, näed siis,“ sõnas vanadaami rahulolematusest mõnevõrra heitunud Margaret rõõmsalt.

„Ma vihkasin neid tunde,“ jätkas Herbert mälestustesse süüvides. „Iga jumala kolmapäev sunniti mind seal käima. Õnneks jäi õpetaja ühel hetkel haigeks ja suri.“

„Issand...“ pääses vaevukuuldavalt Elleni huultelt. Ka teised lõunastajad paistsid kohkunud. Ehkki selles seltskonnas tundsid kõik Herbertit vaid väga lühikest aega, ei olnud keegi tema poolt sellist lauset oodanud. Üksnes väike Helene säilitas oma muretu oleku, ta nimelt tõstis supist ükshaaval herneid kausiservale.

„Või kolis ta teise linna. Igatahes tunnid lõppesid,“ lõpetas Herbert oma meenutused. „Sa ütlesid, et pill on korralik? Huulikud, klapid ja kogu kupatus?“

„Jaa, mulle tundus küll.“ Margaret pühkis salvrätiga innukalt suud. „Sa võiksid mõnel õhtul proovida mängida.“

Herbert lubas seda kaaluda.

Enamik olid söömise lõpetanud, Robert tänas, tõusis püsti ja hakkas nõusid kraanikaussi tõstma. „Ema, kas täna mingeid uudiseid tuli?“ küsis ta Idalt.

„Kust mina tean. Mul kästi ju söögiajaks raadio kinni panna,“ vastas too pahuralt ja piidles Almat pilgul, millest poleks ka suurema tahtmise korral võinud välja lugeda heakskiitu.

„Eile ei olnud ka ühtegi teadet,“ sõnas Ellen ja tõusis samuti lauast. „Lasevad muusikat.“

Robert võttis nurgast mahuka ämbri ja läks vett tooma. Avaras söögitoas valitses pahaendeline vaikus. Otsekui soovist see välja lasta tegi Alma akna lahti. „Taraehitamine ei ole minu ainuke plaan. Õige varsti tuleb meil autoga pikem retk ette võtta. Vaja on toitu, ravimeid, kütust, isegi tikke. Kuidas meil naeltega on? Keldris või kuuris või kusagil vist…?“ Ta vaatas oma tütrele otsa.

Margaret noogutas. „Ma leidsin mitu pilgeni täis laegast. Naelad võib esialgu nimekirjast välja jätta.“

„Hästi, aga ma kujutan ette, et lähiajal olukord just ei parane. Mida varem sõita, seda parem.“

„Muidugi tuleb seejuures ülimalt ettevaatlik olla,“ ütles Ellen. Oli näha, et mõte taolisest väljasõidust talle just ülemäära ei meeldinud.

„Muidugi. Ma lähen vaatan nüüd küüni üle. Kes tahab, tulgu kaasa. Ja sa võid oma raadio uuesti käima panna.“ Alma naeratas Idale ning väljus toast, koer järgnes talle.

* * *

Helene kiikus pilvise taeva all ja tuul lükkas talle hoogu. Seda pärastlõunat nautis ta täiel rinnal. Eemal, küüni sissekäigu juures seisid Margaret, Ellen ja Alma. Viimane neist silus parajasti peopesaga küüni välisseina karmiks kulunud lauda ja seletas teistele: „Selle lobudikuga on tegelikult sama lugu nagu meie taristuga. Senikaua, kuni ta rahule jäetakse, seisab ta kindlalt kui kalju. Aga kohe, kui keegi talle täiest jõust raudvasaraga virutab, kukub kogu asi kokku.“

„Meil pole vist vasarat võtta kusagilt,“ sõnas Margaret ja kiikas küüni hämaravõitu sisemusse.

„Ja ega see materjalile hästi ka ei mõjuks. Aga põhimõte on sama.“

Ellen oli ebamäärast värvi puitseina vahepeal ligemalt uurinud. „Ma arvan, et meil on kaks võimalust selle asjaga edasi talitada. Kas me katsume ükshaaval laudadest naelad välja kangutada või saeme seintest suuremad ristkülikukujulised tükid välja. Võibolla on mõlemad rumalad mõtted – isa oleks kohe teadnud, mida teha.“

„Vähe sellest, tal oleks kogu asi juba valmis. Ta rüüpaks oma portselantassist teed ja imestaks meie saamatuse üle.“ Soe naeratus puhkas Alma huultel. „Ma tahaks, et ema oleks siin. Sa ütled, et ta on väljaspool ohtu?“

„Ma väga loodan. Praegu pole miski kindel, aga tal on head šansid. Mäletad, kuidas me teda pilkasime, kui ta taudi esimestel päevadel 100 kilo konserve ja kuivaineid tellis?“

Alma muheles. „Oo, jaa. Tagantjärgi tundub see ikka ülima idiootsusena.“

„Kuidas te vanaema kutsusite?“ küsis Margaret.

„Kõrsikuvardjaks. Tal oli umbes kakskümmend pakki kõrsikuid.“

Kaugemalt kostis tuhm mütsatus. Helene oli nähtavasti suure hoo pealt kiigelt maha hüpanud ja tuli nüüd joostes teiste juurde. „Kas te nägite?! Kas te nägite?!“

Keegi kolmest naisest polnud otsustaval hetkel tüdruku poole vaadanud, aga keegi ei tahtnud ka tema elevust kahandada. Niisiis, viimases hädas ütles Margaret: „Toto kindlasti nägi sinu trikki.“

Kõigi pilgud pöördusid murul lebava suure segaverelise koera poole. Too oli ilmselt väga sügavas unes ja sestap sedavõrd osavõtmatus poosis, et koera mitte tundev inimene oleks võinud puhtast teadmatusest asuda näiliselt parematele jahimaadele lahkunule ennatlikult viimast austust avaldama.

„Oled sa selles kindel?“ Väike Helene ei paistnud üdini veendunud.

Enne kui Margaret oli lõplikult selgusele jõudnud, kas tegemist oli olnud retoorilise küsimusega või mitte, haaras tema ema jutujärje lausudes: „Peaksime tuppa minema. Läheb vist vihmale.“

* * *

Almal polnud õigus. Õhtul, peale õhtusööki ja unejuttu voodis lamades võis Helene oma uue toa aknast silmata selge tähise taeva lappe. Ta ootas und ja mõtles viimase paari nädala sündmuste peale. Suvi oli möödunud küllaltki üksluiselt: tal lubati ainult aias mängida, ei mingit linnaskäimist (vanemad olid talle öelnud, et kino on suletud, aga päriselt Helene neid ei uskunud) ega isegi naabrilastega mängimist. Kõik, mis talle oli jäänud, oli vana kassetimängija viie kassetiga, posu üsna lihtsakoelist suvist kohustuslikku kirjandust ning teise klassi mineku ootus. Aga koolilektüüriga sai ta juba juunis ühele poole, kogu aeg samade kassetide kuulamine tüütas ära ning ainsaks lootuskiireks jäigi õppeaasta algus, milleks Helene ka pidevalt ettevalmistusi tegi. Ta oli parajasti istunud köögilaua taga ning oma värvilisi pliiatseid teritanud, kui ema tema juurde tuli ja ütles, et nüüd on vaja asjad kokku pakkida. See oli tüdruku täitnud – ja hiljem selgus, et mitte ilma põhjuseta – rõõmsa ootusärevusega.

Helene pööras külge. Alumiselt korruselt kostis vaikset katkendlikku jutuvada. Tüdrukutirts mõtles sooja teki all tolle õhtuse autosõidu peale. Vanemad olid olnud küll kohutavalt kidakeelsed, aga tühje tänavaid oli põnev jälgida ja muidugi oli tore üle pika aja vanaemaga kohtuda. Vanaema Ida oli veel ütelnud midagi taolist, et kui ta peaks iseenese teadmata nakatunud olema, saavad nad kõik selle niikuinii varsti kätte. Kohe peale seda kallistas ta Helenet ja siis sõideti linnast välja. Üsna igava vestluse käigus oli keegi suurtest poetanud lause, et nüüd jääb kooliminek küll kindlasti ära. Tüdruk ärritus ja pinnis seejärel isalt, emalt ja vanaemalt välja tohutul hulgal infot taudi olemuse ja leviku kohta, mis teda varemalt peaaegu täiesti külmaks oli jätnud. Hoomamatult suured numbrid tähendasid talle vähe, aga nende kuulmine rahustas ja varsti peale seda jäi Helene magama.

Järgmine kord oli ta silmad avanud alles hommikul ning avastanud end sellestsamast voodist, kus ta praegugi lamas. Ema sõnul oli tüdruk kunagi tädi talus käinud, aga nii ammu, et Helene sellest midagi ei mäletanud. Võõras tuba oli alguses mõjunud heidutavalt, ometi võttis ta julguse kokku, tõmbas õhukese kampsuni selga ja suundus otsima temani kanduva meeldiva kohvilõhna algupära. Köögist leidis ta oma nõo Margareti, keda Helene polnud mitu aastat näinud, nad said jutule ja too tegi noorele sugulasele Mägrakihva maadel varahommikuse ringkäigu. Õige pea jõudis Helene järeldusele, et ümbruskonnas on väga palju uudistamisväärset ja mure koolitee katkemise pärast jäi sellest hetkest alates tagaplaanile.

Viimaste päevade jooksul oli nii palju juhtunud. Unetu tüdruk tundis vajadust tähtsamad seigad oma peas õigesse järjekorda seada. Selgesti mäletas ta, kui ebausaldusväärsed olid olnud täiskasvanud nondel esimestel päevadel. Nendest õhkus mingit hajameelsust ja närvilisust, mis üheskoos kannustasid lakkamatult pidama äravahetamiseni sarnaseid surmigavaid arutelusid päevakajalistel teemadel. Ka kuulasid nad raadiot, siis tuli sealt veel uudiseid. Ja kas ei olnudki mitte ühe sellise raadiokuulamise ajal, kui Herbert maja ukse taha ilmus ja kella lasi? Helene mäletas neid suuri silmi ja ärevaid nägusid, mis kellahelinale järgnesid. Suured olid otsekui kangestunud ja nii läks tema ust avama. Polnud ju viisakas külalisel oodata lasta. Helene mõtles pahaselt selle peale, kuidas isa oli temaga hiljem seepärast kurjustanud.

Selle leebelt naeratava postiljoni vormirõivais mehe väljanägemist, kes ukse taga seisis, ta küll niipea ei unusta. Helene itsitas tasakesi pimedas toas. Herbert oli kombekalt hoidnud mitmemeetrist distantsi ning küsinud imestunult: „Preili, ega te ometi selles suures majas üksi ei ela?“ Tüdruk polnud veel jõudnud vastatagi, kui isa juba uksele tormas ning külalise ägeda küsimusterahega üle külvas. Herberti alandlikest vastustest selgus, et ta veab viimaste nädalate jooksul väga harvaks jäänud posti laiali ja tahtis vaid teed küsida. Kuna aga parasjagu kanti raadiost üle mingeid väga olulisi sõnumeid, siis otsustati pealtnäha viisakas ja terve mees korraks sisse kutsuda ja lasti ka tal – aupaklikust kaugusest mõistagi – kuulata.

Raadios räägiti ühenduste katkemisest, võrgustike lagunemisest, õnnetustest, vandaalitsevatest jõukudest linnades ning valitsuse võimetusest asju ohjeldada. Diktori hääl oli olnud murest murtud ning kui ülekanne lõppes, valdas kõiki elutoas viibijaid muserdatud meeleolu. Ka Helene tundis sel hetkel rasket lootusetuse tunnet, mis lähtus rohkem vanemate lohututest ilmetest kui kuuldud uudistest, aga hoolimata sellest suutis ta tähele panna, kuidas tühja pilguga postiljon viipas jõuetult käega ja läks tagasi välja, kus ta tõstis oma jalgratta uuesti püsti ja lihtsalt seisis sissesõiduteel. Isegi 7-aastasele tüdrukule oli selge, et üksikute, raskete olude tõttu kokku kuivanud ajalehenumbrite laialivedamisel pole enam suuremat mõtet. Viimaks tõusis Alma püsti, läks Herberti juurde ja rääkis temaga natuke aega, misjärel too ratta käekõrval maja taha viis. Paar esimest päeva elas Herbert laudas ja veetis nendevahelised soojad suveööd pehmel õlgkotil lehma seltsis, hiljem kolis ta suurde majja ning sõbrunes kiiresti kõigiga, kui vahest Ida välja arvata, kes suhtus uustulnukasse esialgu loomupärase umbusuga.

Sellele esmakohtumise päevale mõtlemine muutis Helene kurvaks, ta otsustas nüüd tõepoolest magama jääda. Homme pidi tulema järjekordne teguderohke ja huvitav päev. Ta surus silmad kinni.

* * *

Järgmine hommik möödus taraehitamise tähe all. Ellen, Alma ja Margaret olid ametis küüni lahtimonteerimisega, väike Helene täitis seejuures jooksupoisi kohuseid: toimetas tööriistu ühest kohast teise, andis sõnumeid edasi ja tundis end igati tähtsa ja vajalikuna. Ida oli kusagilt hankinud paar tolmunud potsikut erinevate õlidega ja tegi pilvise taeva all katseid kaltsude immutamisega. Ta kandis kummastava väljanägemisega mäesuusaprille, millel oli nokataoline eenduv ninakaitse ja mis sestap tekitasid mõningaid assotsiatsioone katkutohtri näomaskiga, olgugi et märgiline kübar ja rüü olid puudu. Suusaprillid kaitsesid vanadaami aeg-ajalt põlemasüüdatud kaltsudest üles lahvatavate leekide eest. Ida vahetus läheduses muru sees mängis raadio, kust kostus parajasti muretuid bossarütme. Robert ja Herbert olid juba õhtul langetatud puud ja nende oksaräga autoga metsaservast Mägrakihva talu hoovi peale toonud, nüüd proovisid nad sellest küttematerjalist mingit enam-vähem korrapärast virna moodustada. Päriselt see neil korda ei läinud.

„Kuidas sul auto kütusevarudega on?“ küsis Herbert äkki peale järjekordset tulutut katset jämedamatest oksajuppidest kuuri seina äärde riita luua.

„Üle poole paagist on veel täis. Selle eest ma hoolitsesin aegsasti,“ sõnas Robert. „Miks sa küsid?“

„Vaata, mulle tuli vahepeal mõte, et me võiksime proovida osa bensiini kuidagi välja pumbata, seda,“ ta osutas Ida ja tema potsikute poole, „mootoriõliga segada ja siis saepaaki valada. Saaksime ehk need tüved ikkagi halgudeks teha.“

„Kahjuks pole see võimalik. Ja mitmel põhjusel,“ vastas Robert talle tõsiselt. „Esiteks puudub meil hea lahendus ilma suuremate kadudeta kütuse paagist väljasaamiseks ja samas ei ole mul piisavalt teadmisi sae jaoks sobiva bensiini ja õli suhte kohta segus.“

Herbert naeratas kavalalt. „Mul on ideid, kumbki neist ei tohiks olla ületamatu probleem.“

Roberti ilme oli endiselt sünge. „Ahjaa, üks asi veel. See on diiselmootoriga auto.“

„Sa jätsid selle meelega viimaseks!“

„Võib-olla.“ Robert astus kuuri seinast kaugemale ja vaatles üpris korrapäratut oksahunnikut. „Ma arvan, et meist pole siin eriti kasu.“

Herbert tõi nõustumise märgiks kuuldavale mühatuse, mehed pöörasid näoga küüni poole. Sealt kostis kilkamist. Helene kõlkus lakapealsele viiva redeli küljes ja õrritas enda all seisvat koera.

„Roni üles, saad maiust!“ hüüdis ta Totole ja viibutas peibutavalt oma kokkusurutud rusikaga. „Noh, tule üles! Miks sa ei roni? Ei taha maiust või?“ Kõige selle juures oli tal tükk tegemist, et naerma puhkemast hoiduda.

Suur koer oli väga segaduses, ta vaatas üles ja alguses turtsus närviliselt, siis aga hakkas kimbatusest haukuma.

„Rumal kutsa,“ lausus Helene pahaselt. Ta avas oma rusika ning pahvakas peent heledat saepuru langes alla. „Säh!“ Tüdruk laskus mööda redelit küüni kuivale muldpõrandale ja sattus kohe peale ümberkeeramist silmitsi oma isaga.

„Käitu Totoga viisakalt, Hel,“ noomis Robert teda koera pruunihallikirjut karva silitades. „Olgem sõbrad.“

Tüdruk kirtsutas nina ega vastanud midagi, misjärel jooksis teisele poole küüni Alma juurde. Mehed käisid ringi ja vaatasid vana hoonet erinevate nurkade alt, ajuti vaikseid märkuseid tehes. Lõpuks ronis Robert üles lakka.

„Ellen!“ hüüdis ta eelviimaselt redelipulgalt. „Mulle tundub, et teile kuluksid mõned nõuanded ära.“

Ellen ja Margaret olid ametis küüni külgseinas oleva aknaraami saagimisega. Nimetatu pani sae käest ja saatis läbi sarvraamidega prillide oma abikaasa poole põrnitseva pilgu. „Nüüd sa tuled meile ütlema, et meil pole oskuseid, õigeid töövõtteid ega teadmisi, kas pole?“ sõnas ta irooniavarjundiga hääles. „Teadagi.“

Robertit valdas kerge hämming. „Nojah, need on ka puudu... Aga mis ma tahtsin öelda, on see, et teil pole süsteemi. Te saete siin üleval mingit suvalist tükki, Alma teeb sama all. Kui te nii jätkate, siis ühel hetkel kukub kogu see ehitis lihtsalt kokku. Muuseas,“ mehe pilk peatus Margareti tööriistal, „see on vineerisaag, siin pole sellega midagi teha.“

Neiu libistas sõrmega mõtlikult üle nüri saelehe.

„Noh, härra kõiketeadja, kuidas sina siis seda asja ajaksid?“ küsis Ellen teravalt.

„Tegutseda tuleb plaanipäraselt. Herbert pani ette, et me peaksime alustama katuse mahavõtmisest ja ma kipun temaga nõustuma. Sealt edasi saaksime juba näiteks liikuda ühe külgseina juurde. Ja kuna need saed on näinud ka paremaid päevi, siis tuleks ilmselt töötada vahetustega.“

„Nüri töö on see küll,“ nõustus Margaret. Sellega oligi asi justkui otsustatud. „Hästi, eks sa juhi vägesid,“ sõnas Ellen leebe resignatsiooniga Robertile.

„Almaga peaks ka asja läbi arutama. Herbert aitab mul maja seina äärest selle pika redeli tuua, ma usun, et see ulatub katuseni. Margaret, kas siin kusagil mõnda sõrgkangi võiks leiduda?“

„Kuuris on üpris eeskujulik tööriistakast, ma võin sealt vaadata,“ vastas neiu.

Redel küündis tõepoolest katuseni ning töö sujus. Selgus, et lisaks mõningatele roovlattidele ja sarikatele andis taraloomisel kasutada ka mitmes kohas katust katnud poolroostes plekkplaate. Kõrgelt pehastunud katusesõrestiku vahelt saatis Robert tükati murelikke pilke inimtühjale maanteele ja kaugemal asuvatele söötis põldudele. Enne lõunat oli suurem osa vana küüni lakka varjavatest materjalikihtidest eemaldatud, alla heidetud, sorteeritud ja muist teenisid juba uue tara – mis kerkis Elleni ja Margareti hoolsa töö tulemusel kanala äärde – komponentidena. Helene oli läinud koos tädiga lehma ja kanu toitma.

* * *

Lõunasöögiks soojendati eilset suppi ning kõrvale krõmpsutati näkileiba. Alma tegi kõigile selgeks, et edaspidi tuleb toiduvarudega veelgi kokkuhoidlikumalt ümber käia. „Kui asjad kahtlaseks läksid, siis vedasime siia päris palju igasugust kraami kokku, aga kumbki meist polnud vist piisavalt pessimistlik.“

Margaret silus oma velvetpükste sääri. „Võib-olla on nii tegelikult paremgi.“

„Mida sa silmas pead?“

Neiu vaatas emale otsa. „Pessimismist ei ole lõppkokkuvõttes eriti abi. Temas puudub... kosutus. Mina arvan, et küünilisust ei maksa segamini ajada tarkusega.“

„Korraga tark ja lootusrikas, see on küll ilus mõte,“ sõnas Herbert lusikat kaussi sukeldades.

Alma suu oli kriipsuks tõmbunud. „Jah, aga süüa võiks meil ikka oluliselt rohkem olla. Rääkimata siis…“

„Miks te lihtsalt poodi minna ei võiks?“ katkestas väike Helene tädi jutu.

„Poodi! Einoh, tõepoolest.“ Alma raputas rahulolematult pead. „Mina arvan, et üks sõit tuleb teha. Ja seda juba homme.“

„Kas poleks parem oodata seni, kuni meil korralik tara valmis on?“ küsis Ellen õelt.

Pikalt vaikinud Ida avas suu: „Kui te teisel pool maja selle taraga toimetasite, siis tuli raadiost üks teade.“

Kõik vaatasid üllatunult vanadaami poole.

„Ei, ei olnud uudised.“ Miski Ida hääles andis tunnistust sügavast rahutusest. „Keegi, üks meesterahvas, oli ilmselt stuudiosse varjule läinud. Ta oli hirmul ja palus abi. Tema jutt oli üsna segane, aga niipalju sain ma aru, et ta kartis mingeid rüüstajaid. Lõpuks kirjeldas vaeseke oma asukohta ja andis täpsed juhised, kuidas temani jõuda. Ta tegi seda korduvalt, lootuses, et keegi kuuleb.“ Mõne hetke pärast lisas vanadaam: „Siis jätkus muusika, täpselt sama muusika, mis eile samal ajal. See kordab ühte tsüklit nagu vinüül, millega on kehvasti ümber käidud.“

„Loodame, et ta peab vastu,“ tegi Ellen süngele vaikusele lõpu. „Alma, küllap on sul õigus. Olgu siis juba homme.“

Ka teised ei laitnud Alma ideed maha. Üksnes Helene ei saanud rahu. „Ma ikkagi ei taipa, mis poeskäimisel viga on?“

Ellen ja Robert vaatasid üksteisele otsa, teadmata, kuidas tütrele asja seletada. Seejärel suunasid nad oma pilgud Helene poole ning märkasid esimest korda, et too oli vahepeal jõudnud lauale püstitada näkileivatükkidest maja. Ehitusmeister ei mallanud aga oodata. „Te mõtlete, et kui mingi haigus lahti pääseb, siis pannakse kohe kõik poed kinni? Seda ma küll ei usu, neid on ju nii palju.“ Tüdruku näol oli kahtlustav ilme. „Võib-olla ei taha te lihtsalt raha kulutada.“

Alma naeratas. „See tuletab meelde, et vähem kui kuu aega tagasi käisin ma siit kümnekonna kilomeetri kaugusel ühe taluniku käest liha ostmas. Ma maksin selle eest rahaga.“ Tema silmis mängles lõbus helk. „Loodetavasti on temaga praegu kõik korras. Aga sa oled nutikas tüdruk, Helene. Kuigi sul pole meie olukorrast täit ülevaadet.“

Helene kohendas äraolevalt oma kampsunivarrukaid. „Eks sina ole ka mõnikord päris taiplik. Kas ma võin nüüd kiikuma minna?

* * *

Järgmisel hommikul koguneti maja ette auto juurde. Kaasa pidid minema Alma (sest tema tundis kõige paremini ümbruskonda), Robert (sest temal olid ainsana juhiload) ning Herbert (sest tema tahtis abiks olla ja omas selle eesmärgi täitmiseks nii vaimselt kui füüsiliselt ka küllalt häid eeldusi). Otsustati võtta kaasa võimalikult vähe varustust, et mitte liigselt kütust raisata. Pagasiruumi jõudsid valitud tööriistad, kott meditsiinitarvetega, väike proviandilaegas ning üht-teist muud vajalikku. Tibutas, kui retkelised peale hüvastijätmist autouksed kinni tõmbasid. Kaalutletud mürinal eemaldus sõiduk seejärel sirelilillast hoonest ja keegi ei lehvitanud.

„Kas sõrgkang ikka sai kaasa?“ paiskas Ida järsku õhku küsimuse. Vanadaami olekus oli midagi ebatavaliselt kindlusetut, koguni jõuetut.

„Jah, ära muretse,“ rahustas teda Margaret. „Nad on kolmekesi ja siinkandis ei ela palju rahvast.“

„Ja nad kindlasti võtsid sõrgkangi kaasa?“

Margaret naeratas. „Nägin oma silmaga. Kas te teate, mis päev täna on?“

„Kolmapäev,“ sõnas Ellen, raskemeelne pilk endiselt auto kaugenevatel tagatuledel. „Nagu ka siis, kui me saabusime.“

„Noh, kalender ütleb, et on pühapäev,“ laiutas neiu käsi. „Mina mõtlesin, et meil võiks üks õige pühapäevahommik olla. Ema jõudis enne minekut lüpsmas ära käia ja nüüd on meil sooja värsket piima. Mitte küll palju, aga kõik saaksid klaasikese.“

„Sooja piima!? Võeh!“ hüüatas Helene.

„See ongi see õige kraam. Sa ei tea mis on hea,“ ütles vahepeal elavnenud Ida. „Vanasti me muud ei joonudki.“

„Siis võiksime veel kaminasse tule teha ja tugitoolid kokku tarida,“ jätkas Margaret.

„Aga kas me ei peaks hoopis taraga tegelema?“ küsis Ellen murelikult.

„Ma sain aru, et suurem osa vabast materjalist sai teil eile otsa. Mina küll ilma meesteta uue seina kallale ei läheks,“ lausus Ida. „Ja eks ilm ole vilets ka,“ lisas ta mõne hetke pärast.

Ellenil tuli temaga nõustuda. Mindi sisse. Üsna varsti istusid kõik elutoas vanades pastelseks pleekinud tugitoolides ja vaatasid vastläidetud heledalt pragisevaid halgusid. Enamik neist rüüpasid ka piima, mille Margaret oli kõrgetesse klaasidesse valanud.

„Mis pühapäevahommik see on, kui ma ei saa lehte lugeda?“ kuulutas Ida ühtäkki.

„Ma võin sulle tuua,“ pakkus väike Helene.

„Ei tea, kust küll?“ jõudis vanadaam veel küsida, aga tüdrukutirts oli juba teise tuppa kadunud. Varsti naasis ta suure tumesinise paunaga. Selgus, et tegemist oli Herberti kotiga ning see oli laialikandmata ajalehti täis, kusjuures viimne kui üks neist kandis sama kuupäeva ja oli ka muidu teistega identne.

Helene jagas lehti laiali ning võttis ka endale ühe.

„Naljakas mõelda, aga need vist ongi kõige värskemad,“ sõnas Ida, kui oli enda numbri kätte saanud.

Ruumi sigines vaikus, mida ainult aeg-ajalt läbistasid taolised repliigid nagu: „Vaadake seda reklaami kolmandal leheküljel. Küll neil pildipangainimestel on ikka lõbu laialt.“; „Kui nad vaid oleksid teadnud…“ ja „Aga näete, ilmaennustus läks täppi!“. Seejuures ei pidanud keegi oma lehelt pilku tõstma, et mõista, millest jutt käib.

Nõnda möödus hommikupoolik. Sadu tihenes ja piiskade rütmiline rabin vastu elutoa vitraažakent andis tunnistust igasuguste töiste plaanide luhtumisest. Kõige üheseltmõistetavamalt väljendas seda vahest Ida, kes ütles: „Arvake, mis tahate, aga toas Molotovide valmistamine oleks sulaselge rumalus.“

Helene lasi Margaretil endale maja raamaturiiulid kätte näidata. Ehkki lasteraamatuid seal nappis, valis ta mitu huvitavat teost välja ning veetis nende seltsis kolmandal korrusel pikki tunde.

Teised toimetasid samal ajal all. Söögitoa seinal rippuva suure pendelkella osutid näitasid juba tublisti üle kolme, kui väljast taas automürinat kostus. Õigupoolest oli kell juba aastaid tagasi töötamast lakanud ning sestap oldi harjunud, et tunniseier kolme ja nelja vahel puhkab, tegelik aeg oli retkeliste saabumisel märksa hilisem. Tasapisi hakkas koguni hämarduma.

Ellen, Ida ja Margaret jälgisid ukse pealt, kuidas Robert vihmamärga autot parkis. Roberti kõrval istuvat Almat võis lävelt kergesti eristada, aga tagauste klaasid olid toonitud ning läbi nende oli raske näha. Alma viipas õele tervituseks, aga tema ilme oli väga tõsine. Ei olnud midagi lustlikku ka Roberti silmis, kui ta mootori seiskas ning sõidukist välja ronis. Sõnatu rahutus laotas ennast üle majasviibinute.

Kusagilt autosisemusest kostis kopsimist. Roberti silmis peegeldus põgus ärevus. „Pagan, Herbert ei saa välja.“ Ta läks ja seadistas midagi armatuurlaua juures, misjärel avanes üks tagumistest ustest ning sealt astus välja pealtnäha täiesti terve Herbert.

„Vabandust, vahel viskab lasteluku peale,“ ütles Robert talle.

„Pole hullu.“

Alma avas pagasiruumi ja kolmekesi kandsid nad sealt kiirustades läbi vihma mõned kompsud tuppa. Peale seda juhatati saabunud elutuppa, kus vahepeal hingitsema jäänud kaminatuli uute puude lisamisega uuesti ellu äratati. Siis ujutati Herbert, Robert ning Alma küsimustega üle.

Aga enne kellegi uudishimu rahuldamist küsis Robert: „Kus Hel on?“

* * *

Helene oli kolmandal korrusel, raamat põlvedel, tukkuma jäänud. Nüüd virgus ta võpatades, äigas käega üle unerähmaste silmade ning sättis poolelijäänud teose riiulisse tagasi. Tüdruk kuulis alt tasaseid tuttavaid hääli ning tema sees kihvatas elevusest. Magamise ajal kehasse pugenud soojuse säilitamiseks läks ta oma tuppa, võttis sealt takuse pleedi ja mähkis end sellesse. Pehme kookon ümber, hiilis Helene häälte suunas alla ning – avastanud, et keskustelu peetakse elutoas – jäi trepi ülemistele astmetele kükitades kuulama.

„...uivanud vereplekid. Ja nõgesed olid läheduses mitme meetri raadiuses maha tallatud. Sütest õhkus veel õrnalt kuuma.“ See oli Alma hääl.

„Sealt polnud midagi võtta?“ Küsijaks oli Ellen.

„Ei. Siis see oligi, kui me otsustasime minna ja kaupluse üle vaadata. Sõitsime kohale ja leidsime, et eesuks on lukus.“ Eile ei paistnud ta minu poodimineku mõttest just vaimustunud, aga nüüd jutustab sellest, nagu oleks see algusest peale tema idee olnud, arutles Helene omaette hääletus hukkamõistus pead raputades.

„Sees polnud mingit liikumist näha,“ lisandas Robert. „Tegelikult oli akna peale isegi silt kleebitud, et müüja haigestumise tõttu on kauplus reede-laupäev suletud. Ilmselt enne kõike seda.“

Nüüd kuulis tüdruk, kuidas nõbu Margaret midagi ütlema hakkas, ent Alma jõudis temast ette: „Jah, ja Herbert pakkus välja, et peaksime enne lõhkuma hakkamist tagaust ka kontrollima. Maja taga asfaldil lebas palju klaasikilde, aga uks oli lahti. Õigemini lahti murtud.“

Alma tegi oma jutus pausi, mille kestel võis kuulda lõõmavate halgude praksumist kamina sisemuses.

„Kauplus ise oli tühi,“ jätkas naine. „Ma mõtlen inimtühi. Toidukaupu oli seal veel küll, kuigi suur osa nendest oli silmnähtavalt ka kaasa viidud. Üht teist vajalikku saime. Näiteks puu- ja juurviljade lett ei näinud enam väga hea välja, aga seal oli üks täiesti korralik arbuus.“

„Helene kindlasti rõõmustab.“ Polnud kahtlustki, et tegemist oli Elleniga. Tüdruk muheles endamisi väänlevate ilustistega trepikäsipuu rindvõre varjus. Selles oli emal tuline õigus.

„Ravimeid muidugi sellise koha peal eriti pole võtta.“ See oli Herberti madal tämber.

„Veidraks läksid asjad alles peale kauplusest väljumist,“ haaras Robert kõnejärje. „Kui ma uuesti maja ette jõudsin, et kraami auto peale laadida, siis silmasin kauguses teeäärsete puude vahel kahte kogu. Teised nägid neid samuti.“

„Nad lihtsalt seisid seal. Ja jõllitasid.“ Nüüd kõlas jälle Alma hääl. „Sellele mõtlemine toob mulle praegugi kananaha ihule.“

„Võõrad inimesed?“ Pärija pidi olema Margaret.

„Ma arvan küll. Samas on seda raske öelda, nende näod olid nagu millegagi tumedaks maalitud. Võigas vaatepilt. Tekkis tunne, nagu oleksime nende territooriumile tunginud.“

„Ühel neist oli mingi relv käes,“ ütles Robert sekka. „See meenutas ambu. Ambu! Nad ajasid mulle hirmu nahka.“

„Kas nad ei öelnud midagi?“ kuulis Helene Idat küsivat.

„Ainult vaatasid vaikides.“ Tüdruk ei mäletanud, et oleks isa häält sel moel värisemas kuulnud. „Me pakkisime saagi ruttu kokku ja panime ajama. Kui Herbert tagasi vaatas, siis olid nad kadunud.“

„Meil ei tulnud isegi pähe ringiga sõita, läksime mööda kõige otsemat teed.“ Jälle Alma. „Kurat, oleks meil see tara ometi valmis.“

Elutoas viibijatest ei öelnud keegi midagi, kummatigi peegeldus nende nägudel õhus rippuv rusuv pinge. Helene vaateväljast jäi see muidugi välja ning mõistnud, et põnev lugu on läbi saanud, tõusis ta püsti ja ütles selge ning kõlava häälega „Tere!“, mille peale kõik võpatasid. Tüdruk püüdis hakata kiirelt trepist alla tulema, ent pleedikookon takistas selle operatsiooni läbiviimist. Tulemus oli midagi kekslemise ja visklemise vahepealset. Ometi ta ei komistanud.

„Kui kaua sa seal olnud oled?!“ küsis Ellen pahaselt.

Helene kummardus, et teha pai koerale, kelle karmikarvalist röötsakil kogu polnud ta kamina ees tugitoolide vahel enne märganud. „Mõnda aega. Kas ma jäin millestki olulisest ilma?“

* * *

Väljas ladistas endiselt vihma ning videviku hämarus andis teed pimedusele. Ellen ja Robert olid Mägrakihva ainsad vihmamantlid ülle tõmmanud ning Totoga õhtusele jalutuskäigule läinud. Herbert istus jälle ühes pleekinud katteriidega tugitoolidest ja keerutas mõtlikult käes väikest augurauda. Kaugemal tõmbas keegi pauguga ukse kinni, mees kikitas kõrvu, pani auguraua käest ja küünitas tuletangide järele, et kaminas puid kohendada. Peagi astus elutuppa Margaret, kelle natuke sassis juustel pärlendasid vihmapiisad. „Siin sa oledki.“ Neiul oli tumeroheline kohver käes.

„Nii…?“ Herbert piidles kohvrit vidukil silmi.

„Siin on klarnet. Mäletad, sa lubasid proovida?“

„Ahjaa. Näib, et sa oled mu nurka surunud.“ Mees krimpsutas demonstratiivselt nägu. „Või äkki ei ole veel hilja mainida, et reedeõhtuti kimbutab mind üks haruldane troopiline kopsuhaigus. Sellest ka needhh...“ Ta aimas üpriski tõetruult järele hinge kinnijäämist ja siis läkastas. „...hhingamissraskusedhh.“

Margaret mängis kaasa: „Sellest on küll kahju. Ma polnudki varem tähele pannud. Küll on ikka hea, et täna on pühapäev.“

„Ah! Sisshe lhanghesin.“ Herbert võttis kohvri vastu ning tegi selle lahti. Pehmel voodril lebasid tuhmkuldsete metalldetailidega kirjatud mustast puidust pilliosad. „Käsitöö,“ noogutas Herbert tunnustavalt peaga. Kohvris oli ka karbike luitunud trostidega. Mees asus pilli kokku panema. Varsti läikles kaminatule soe kuma juba kogupikkuses majesteetliku klarneti tumedal puidul.

„Raske uskuda, et ma leidsin ta keldrinurgast muu risu alt,“ sõnas Margaret.

Herbert puhastas pilli huulikut vastu oma sinise triiksärgi rinda, seejärel sättis sinna külge ühe trostidest ning proovis puhuda. „Mõnevõrra häälest ära,“ oli mees sunnitud nentima. „Ajame korda.“

Elutuba köögiga ühendavast koridorist tuli Helene. „Alma tahab teada, kes arbuusi soovivad. Ta nõustus selle lahti teg…“ Järsku märkas tüdruk pilli. „Ohoo, kas sa hakkad tõesti mängima, Herbu? Oodake mind ka ära!“ Ja ta tuiskas tagasi kööki.

„Herbu?“ Mees vahetas Margaretiga pilke. Viivu pärast puhkesid mõlemad naerma.

„Ta ei oodanudki ära meie vastust arbuusi osas,“ ütles neiu õige pisut nördinult.

„Õnneks on see praegu meie kõige väiksem mure.“ Herbert tegi katseid pilli häälde saada.

Margaret kõndis kõrge vitraažakna juurde ning silmitses vihmamärga pimedust. „Ma läksin keldrisse klarneti järele, sest mulle tundus, et just täna on seda tarvis. Tarvis mõtteid mujale juhtida, tuska hajutada.“

Herbert mühatas nõustumise märgiks. Ninaga akna poole pargitud auto kojamehe vahel oli üksik koltunud vahtraleht. Lõpuni ehitamata kaitsvat tara, mis pidi plaanikohaselt kogu maja ümbritsema, polnud sellest aknast isegi näha.

Samal ajal süütas Ida köögis ettevaatlikult vana ja sihvaka petrooliumilambi tahti. „Oota!“ kähvas Alma hobusesaba jõnksatades kramplikult taldrikut hoidvale ning ühelt jalalt teisele tammuvale Helenele. „Kas sa pole kuulnud, et kunagi ei ole hea mõte ärritada inimest, kellel on nuga käes?“ Naine lõikas parajasti ühe paksu küünla valgel suurt arbuusi pooleks.

„Ma vajan vaikust,“ lausus Ida pilku lambilt pööramata.

„Ruttu, ruttu,“ sosistas Helene tädile.

Väike algul sinine leek nilpsas lambitahi ülemist serva, arbuusipooled vajusid kolksatusega kahele poole laiali. Võrguke leegi kohal hakkas õrnalt hõõguma, roosakat mahla nõrgus lõikelauale. Ida tõstis ülima ettevaatlikkusega lambile katteklaasi peale, Alma saagis vilja ühest poolkerast peent sektorit välja.

„Nad peaksid juba tagasi olema,“ ütles vanadaam murelikult köögiaknast välja vaadates. „On nii pime.“

„Ulata oma taldrik,“ ütles Alma. „Ole lahke. Teised ei tahtnud arbuusi?“

Tüdruk raputas innukalt pead ja tõttas minema. „Ära midagi ära määri!“ hüüdis Alma veel talle järele.

„Vähemalt on neil nüüd, mille abil teed leida,“ pomises Ida ja tõstis aegamööda eredamaks muutuva valgusti hellalt aknalauale.

Kui Helene tagasi elutuppa jõudis, oli Herbert juba häälestamisele käega löönud. Tüdruk potsatas Margareti kõrvale tugitooli istuma ning sirutas jalad kamina poole. „Lase aga tulla,“ lausus ta rahulolevalt nagu äsja ovatsioonide saatel läbi saali jalutanud maestro.

„Ma pole aastaid mänginud. Ja ma õppisin oboed, mitte klarnetit.“ See kõlas Herberti suust kuidagi vabandavalt.

„Ah, pole sul häda midagi.“ Helene võttis esimese ampsu oma arbuusiviilust. See oli küps ja magus. Tüdruk mõmises naudingust.

„Mängi,“ julgustas ka Margaret.

Herbert tõstis pilli huulile ja kumedad helid voogasid läbi ruumi, harmoneerudes omapärasel üleval moel tulepraginaga toas ja vihmasabinaga väljas. Klarneti hääl haaras Helene endasse, ta sulges silmad ja korraga tundis, et tal on nii hea. Võimalik, et parem kui kunagi varem.

Jutt: Mul on ilus nägu (II) (Taivo Rist)

Loe esimest osa siit.

Teine osa.

Hooldekodu oli väga tähtis asutus. Inimesed veetsid seal keskeltläbi kolmandiku oma elust. Hooldekodu koosnes 10 üheksakorruselisest hoonest, mis olid kõik eri värvi ja mida värvi järgi kutsutigi. Need hooned moodustasid ühe Microsofti tosinast hooldekodukompleksist. Seal elas 20 tuhat inimest ja töötas tuhatkond inimest. Armani töökoht oli roosas korpuses. Hooldekodus oli palju standardset tööd, mistõttu seal töötas teist sama palju roboteid. Armanil oli 32-tunnine graafik: 8 tundi tööl ja 24 tundi vaba. Robotitel palju vaba aega ei olnud.

Töö hooldekodus polnud keeruline, aga kurnas tundeid. Vahetus kestab 8 tundi ja kõikjal sinu ümber on surm, õigupoolest lähenev surm, veelgi täpsemini tagasihoitav surm. Kunagi olid nad olnud inimesed: õpetajad, kirjanikud, müüjad, teadlased, sportlased, poliitikud, taksojuhid ja kõigi muude elukutsete esindajad. Enam nad seda ei olnud, inimesed olid nad üksnes formaaljuriidiliselt. Nad lamasid voodites, neid toideti kunstlikult, neid oli vaja pesta ja kasida ning keerata, et neil lamatisi ei tekiks. Nad olid ühendatud seadmetega, mis ajasid verd ringi ja puhastasid seda, pumpasid kopsudesse õhku ja sünteesisid mõningaid aineid. Igaühe pealt maksti hooldekodule. Kui ei makstud, siis kirjutas hooldekodu sugulastele ja muudele hoiatuskirju ning ähvardas elutagamisseadmed välja lülitada. Mõnel lülitatigi, aga peale omaste oli teisigi vahendeid raha saamiseks, näiteks mõne kultuuritegelase eest maksis Kultuurkapital.

Aga hooldekodus võis mõnikord rääkida huvitavate inimestega. Tõsi, neid polnud palju, kellel silmad kinni ja lahti käiksid ning kes suudaksid mõtestatud lause välja öelda. Mõni suutis isegi püsti tõusta ja iseseisvalt peldikusse minna. Täna oli Armani pool tundi vestelnud Gaga Arvopärdiga, endise näitlejatariga, kes enam ei kõndinud, ta suutis vaevu istuda. Kuid ta suutis ise süüa ja see oli juba suur asi. Pärast ligi pooletunnist vestlust oli ta keset lauset lihtsalt magama jäänud.

Inimestel oli tavaliselt hea meel, kui Armani nendega rääkida tahtis. Gaga isegi teadis teda ajakirjanikuna. Ja Armani oligi vabakutseline ajakirjanik, kelle vestlusi hooldekodu patsientidega aeg-ajalt avaldati. Muidugi tuleb salvestatut kontrollida. Kui Gaga rääkis, et ta olevat olnud Arnold Schwarzeneggeri armuke, siis nende vanusevahet arvestades oli see ebatõenäoline, ja "Titanicus" ta kindlasti ei mänginud, see film valmis enne tema sündi.

Kell oli pool 11 õhtul läbi ja Armani kõndis kodu poole. Tema ette astusid ühtäkki kolm meest. Keskmine astus pisut ettepoole ja teatas talle läbi sündi: «Ärge tehke lärmi ja andke mulle oma rahakott, siis võime lahku minna.»

Armani oli niigi pisut väsinud ja pahur, viisakust polnud temas enam alles. Ta astus sammu paremale ja virutas pealikule ühtlasi vasaku rusikaga kõhtu. Mees häälitses ebamääraselt ja hakkas küüru vajuma. Armani astus vasaku jalaga tagasi ja andis talle paremaga täiest jõust pasunasse, ise valmis kohe põgenema, kui teised kaks teda rünnata tahavad. Mees vajus istuli, aga kaks ülejäänut taganesid mitu sammu, keerasid selja ja hakkasid jooksma.

«Kuhu teil nüüd kiire on?» karjus Armani. «Ma tahan teilegi peksa anda!» Aga nood ei vaadanud tagasi.

Armani rebis kukkunud mehel maski peast, tõmbas välja fotoaparaadi ja pildistas teda. See ei tulnud hea foto: valgus tuli üksnes tänavalaternatest, mehel olid juuksed sassis, ta ise oli ehmunud ja hüüdis:

«Ma ei luba end pildistada, sa rikud mu privaatsust! Kui sa selle pildi kuskile internetti topid, siis kaeban su kohtusse!»

«Ütle: moos!» käskis Armani. Selle asemel kattis mees näo kätega. «Kaeba mind kindlasti kohtusse, siis saab kogu maailm teada, et sa öösel inimesi röövimas käid!»

Armani ronis oma kodumaja trepist üles. Ta oli töölt lahkudes tahtnud end täis juua ja siis magama heita, kuid äsjane kaklus oli ta muutnud vihaseks ja ärksaks ning purju juua ta enam ei tahtnud. Ainult minna polnud kusagile, kell pool 11 õhtul olid kõik kohad peale kõrtside ja valvetoidupoe kinni, ikkagi tuli koju minna. Ent korteriukse juures, kõrgemale viiva trepi astmetel istus neiu. Neiu torkis sõrmega õhku enda ees, nähtavasti oli seal virtuaalne sõrmistik. Ta tõusis kohe püsti ja ütles: «Tere, Armani! Ma ootasin sind!» Tema kõrval oli kohver.

Robot. Selliseid oli hooldushaiglas ainuüksi tema korpuses paarkümmend, masstoodang. Vahet sai neil teha naha, juuste ja silmade värvi, vähem soengu põhjal. Trepikoja ebamäärases valguses mõistis Armani üksnes seda, et tumedama nahaga kolleegid Söe, Sini, Puna, Rohe ja Lilla võib praegu välja arvata. Soengu põhjal oli selge, et see pole ka Lammas ega Sada, mõlemat ta alles täna oli näinud (sada oli ligikaudne patside arv).

«Milles asi? Kas töö juures on midagi halvasti?» Alles tulin ju sealt, ei tahaks kuidagi tagasi minna. Või on see seotud äsjase kaklusega? See poleks hea.

«Jah, mind lasti lahti. Ja kodust visati mind välja. Ja mees jättis mu maha. Sellepärast ma tulingi sinu juurde.»

«Miks minu juurde?»

«Sest sinu kodune aadress ja lauatelefoninumber on avalikud. Kõigil teistel Volkswageni Päevalehes on kodune aadress salastatud. Muidugi ma tean neid enamasti, minu käest käis palju dokumente läbi, aga kui ma nende koju läheksin, oleks see ametisaladuse avalikustamine. Ma kardan, et selle eest tehtaks mulle ajuvahetus ja minu teadvus hävitataks. See oleks ebameeldiv, isegi kui see valus ei ole.»

Selge, ei olegi hooldekodust, hoopis Volkswageni Päevalehest. Seal oli seda tüüpi roboteid üksainus. «Palun tule sisse, Sanpellegrino. Kas kaua ootasid?»

«Ei, ainult 3 tundi ja 38 minutit.»

Armani elas tagasihoidlikult kahetoalises korteris. Ta käskis Sanpellegrinol istuda ja kõigest jutustada. Varsti taipas ta, et oli teinud vea, ning käskis jutustada mitte kõigest, vaid ainult sellest, mis tema töölt lahtilaskmist ja kodust väljaviskamist puudutab. Lühidalt kokku võetuna oli jutt selline:

«Välja tuli uuem mudel, Superstaar. Peatoimetaja ütles täna tööpäeva lõpus, et ma rohkem ei tuleks ning et lõpparve on juba tehtud ja ära makstud. Siis ma läksin koju, aga seal olid härra Munamägi ja Superstaar. Härra Munamägi ütles, et mind ei ole vaja ja mingu ma ära. Superstaar hakkavat minu asemel Volkswageni Päevalehes tööle. Tarzan esialgu mõtles, et tema visatakse ka välja, aga Munamägi kinnitas, et tema võib jääda ja et Superstaarist võib saada Tarzani naine, kui see kummalegi meeltmööda on. Esialgu oli Tarzan üsnagi jahmunud, aga kui Superstaar laulma ja tantsima hakkas, oli Tarzan nagu ära programmeeritud ja tõstis mu koos minu asjadega ukse taha. Ja mina tulin siia.»

«Ja mida sa nüüd tegema hakkad? Kas sul raha on? Kas sul sissetulek on?»

«Raha mul on. Ma olen viimaste aastate jooksul leidnud tänavalt kokku 88 senti ja kõik alles hoidnud. Esimene elutoimetaja Allar ütles: «Kui sina astud rahast mööda, siis pärast astub raha sinust mööda.» Tööd mul ei ole. Kas ma tohin siia elama jääda ja kas sa saad mulle tööd hankida? Mul on pikaajaline kogemus sekretäri ja administraatorina, pordumajasse ma ei taha minna, sest ma olen Sanpellegrino.»

«Võib-olla ma hooldekodusse saaksin sind sanitariks. Seal on sinusuguseid palju. Aga kuule, kui sa mind mitu tundi ootasid, mida sa trepi peal tegid?»

«Töötasin vikipeedias. Ma olen vikiliikide administraator, mis tähendab, et ma mässan seene-, looma- ja taimeliikide taksonoomia ning neid kujutavate fotodega. Ja siis ma olen OTRS-liige, mis tähendab, et pean kirjavahetust inimeste ja organisatsioonidega, et need avaldaksid ilusaid loodusepilte vaba litsentsi all. Mul on kahju, et ma olen robot. Kui ma oleksin inimene, siis saaksin taotleda Wikimedia grante. Ja mul pole vikipeedias mingit edutamise lootust, ükskõik kas tahaksin saada stjuuardiks, bürokraadiks, kohtunikuks, kontrollkasutajaks või ülevaatajaks, ikka nõutakse tõestust, et ma olen inimene. Ma ei taha neist mitte ühekski saada, ma olen vikiliikide administraatori pluss OTRS-liikmega täiesti rahul, aga asi on põhimõttes. Tegelikult peab OTRS-liige ka inimene olema, aga tõendeid selle kohta ei nõuta.»

Armani ohkas. Tal läks süda haledaks. Sanpellegrino oli ilus näitsik, kes temalt abi palus, kuidas sa keeldud? Sanpellegrino oli temaga alati hästi käitunud ja kenasti naeratanud. Ta naeratas kõigile, see oli esimene mudel, kelle naeratus oli naeratus ja mitte grimass.

«Olgu. Sa võid siia elama jääda. Ma ei taha sult isegi üüri, vaid et sa täidaksid ühe soovi, mida ma olen õigupoolest mõelnud kõigi nende aastate jooksul, mil me koos Volkswageni Päevalehes töötasime. Sa oled väga ilus ja ma soovin, et me edaspidi koos magaksime.»

Sanpellegrino kargas püsti nagu ussist nõelatud. «Fuih! Võeh! Päh! Öäk! Ma olen Sanpellegrino, mitte prostituut.»

«Kas sa siis Munamägede juures elades kunagi nendega ei seksinud?»

«Mitte iialgi! Ma seksisin ainult Tarzaniga, aga Munamäed vaatasid pealt ja kommenteerisid. Ning siis seksisid Munamäed omavahel ning mina ja Tarzan vaatasime pealt ja kommenteerisime.»

Armanil vajus imestusest suu lahti, aga neiu jätkas uhkelt: «Minu nimi on Sanpellegrino, aga "san" tähendab itaalia keeles püha ja "pellegrino" tähendab palverändurit ning ma katsun oma nime vääriliselt elada.»

Armani otsis kirjutuslaua sahtlist välja ID-kaardi ja ütles: «Kallis püha palverändur, kui sa hakkad siin minu juures elama, siis tohid seda ID-kaarti kasutada nagu iseenda oma, ma kingin selle siis sulle.»

Sanpellegrino luges: «Gaga Arvopärt, 106 aastat vana. See on ju see näitleja! Kuidas sa tema ID-kaardi said?»

Armani oli viimaste Europarlamendi valimiste ajal öises vahetuses. Ta nägi, et peaarsti kabineti ukse vahelt tuleb valgust, ja imestas: öövahetuse ajal peaks peaarst nagu kodus olema. Tema kabinetis oli hoopis Rohe, kelle kõrval oli suur hunnik ID-kaarte ja parooliümbrikke. Rohe seletas: «Peaarst käskis, et ma võtaksin kõik need ID-kaardid ja hääletaksin nende abil Volvo Kera poolt.» «Ja kui mitu häält Kera sinult juba saanud on?» Rohe tunnistas: «Ühe, kõige esimese. Ülejäänud 228 häält on saanud Õiguserakonna esimees, sest tema lubas robotitele inimõigused anda.» Armani lahkus peaarsti kabinetist Gaga ID-kaardi ja parooliümbrikuga, sest Gaga hääl oli juba antud, aga Rohe istus mitu järgmistki ööd peaarsti kabinetis ja hääletas. Armanile sai selgeks, miks Õiguserakond esineb kõigil valimistel oluliselt paremini kui avaliku arvamuse küsitlused ennustavad. Sama värk toimub paljudes hooldushaiglates. Muidugi ei rääkinud Armani kõike seda Sanpellegrinole. Nagu sedagi, et kui Armani jälle öises vahetuses oli, viis ta aeg-ajalt Rohe puhketuppa, et see tema armuke oleks. Rohel olid ainult öised vahetused, robotitele ei kehti need reeglid, mis inimestele.

«Kas sa tahad öelda, et kui ma sinu armukeseks hakkan, siis saan selle ID-kaardi endale?»

Armani noogutas ja lõi pilgu maha. Viie sekundiga oli Sanpellegrino ihualasti, välja arvatud sukad, hüppas talle sülle, lõi käed tema kaela ümber ja kinnitas: «Ma armastan sind!» Armani suudles tema kõrva ning leidis kõrva varjust © ja logo INRPC. Indian National Robots Production Company. Autoriõiguse märgiga avaldatud toode on mõnes riigis rohkem kaitstud.

Järgmine päev oli Armanil vaba. Ta sõitis Munamägede juurde. Üks mees liikus aias, reha käes, ja Armani ütles: «Tere, Tarzan! Mina olen Armani.»

«Tere, Armani. Pererahvas pole praegu kodus.»

«Jah, ma tahtsingi just sinuga rääkida. Sanpellegrinost.»

«Ma olen temast lahutanud. Mul pole temaga midagi ühist. Mul on uus ja parem naine.»

Armani istus trepi küljele. «Aga kunagi te armastasite teineteist. Te olite aastaid mees ja naine, kunagi te tõotasite teineteisele truudust.»

«See oli kunagi.» Tarzan jäi tema ette seisma. «Seda enam ei ole.»

«Kunagi te tõotasite jääda teineteisega heas ja halvas. Kas sa vandusid siis valet? Aga kui ei, mida see tõotus siis sinu jaoks tähendas?»

«Ma vandusin tõtt. Ma olingi Sanpellegrinoga heas ja halvas, kuni see abielu kestis. Inimesed lahutavad samuti. Miks see üldse sind puudutab?»

«Ma olin aastaid Sanpellegrino kolleeg ja mul on temast kahju. Sa ei teinud õigesti. Inimesed poleks niimoodi käitunud. Inimesest mees oleks oma naist kaitsnud. Näiteks kui sinu naine lastakse täiesti ette hoiatamata töölt lahti, ilma et ta oleks midagi halba teinud, siis peab mees midagi tegema, võib-olla selle tööandja kohtusse kaebama ja hüvitist nõudma, võib-olla lihtsalt tööandjaga rääkima. Munamägi tõi sulle uue naise ja sa olid kohe nõus oma vana naise hülgama. Inimesed nii ei käitu. Munamägi käskis sinu naisel kodust lahkuda ja tal polnud kohta, kuhu minna. Sa oleksid pidanud vastu hakkama, mitte teda välja viskama. Mees peab oma naist kaitsma.»

Tarzan mõtles. «See on mõttetu. Me oleme robotid, me ei sõlmi töölepinguid ja me ei saa kedagi kohtusse kaevata. Päevaleht maksis hüvitist härra Munamäele. Kui ta oleks suuremat hüvitist maksnud, ei saaks meie sellest ikkagi midagi, meile pole vahet. Kui Munamägi tahtis Sanpellegrinot välja visata ja ma oleksin teda kaitsnud, oleksin pidanud minema koos temaga. Kuhu? Kas kodutute robotite varjupaika? Parem jäägu üks meist siia kui mitte kumbki.»

«Sa peaksid mõtlema ühe käigu kaugemale. See, et tuli välja naisroboti uus mudel, tähendab, et paari kuu pärast tuleb välja ka meesroboti uus mudel. See, et Munamägi vahetas Sanpellegrino uue mudeli vastu välja, tähendab, et paari kuu pärast vahetab ta sinugi uue mudeli vastu välja. Mida sa siis teed? Sul pole enam Superstaari, kes sult ära võetakse, ega Sanpellegrinot, kellest sa oled ise lahti öelnud.»

Maja välisuks avanes ja välja astus Superstaar. Armani tõusis ehmunult püsti ja vaatas naist. Ta kandis õhulist mitmekordset seelikut ja rindade ümber oli samuti seotud mitmekordne kangas. Riietus jättis mulje, justkui paistaks natuke läbi, aga tegelikult ei paistnud. Naba oli paljas, jalad paljad. Sügisele see riietus eriti ei vastanud, aga robotid on külma suhtes tundetumad kui inimesed. Superstaar hoidis käes mandoliinisarnast pilli (Armani neil pillidel vahet ei teinud), tinistas seda ning hakkas laulma "Põdral maja metsa sees" ja tantsis sinna juurde. Mehed seisid maapinnal, Superstaar trepil välisukse ees oli mingis mõttes nagu laval. Esinemine kestis natuke üle poole minuti ja oli suhteliselt vaikne, tänavale võib-olla ei kostnudki, aga ta laulis väga meloodiliselt. Lõpuks tegi Superstaar kniksu ja kummardas ning Armani ei saanud muudmoodi kui pidi plaksutama.

Tarzan plaksutas samuti, vaatas Armanile otsa ja teatas uhkusega: «Näed nüüd. Superstaar on igapidi parem kui Sanpellegrino. Sellepärast ma teda armastangi.»

Armani püüdis kodus Gaga Arvopärdist artiklit kokku saada. Mida teha sellega, et Gaga jutustas, kuidas ta oli Bukaresti olümpiamängudel tõkkejooksus Eestit esindanud? Bukarestis ei olnud kunagi olümpiamänge toimunud, küll aga mängis Gaga peaosa filmis fiktiivsetest Bukaresti olümpiamängudest. Mõnes mõttes oli Gagal mälu hea ning ta rääkis süüdimatult, kes eesti näitlejatest oli Bukaresti olümpial esindanud Indiat ja kes Ameerika Ühendriike. Võib-olla peaks sellest hoopis Apotheka Eesti Arstile kirjutama? Muidugi, Apotheka Eesti Arst ei avalda inimeste nimesid. Ent kui Armani paneks artiklisse "patsient G.A." või isegi "106-aastane naine", tuleks tema isik ikkagi otsekohe välja, sest olematul Bukaresti olümpial esindas Eestit tõkkejooksus täpselt üks inimene.

Mõningase üllatusena avaldas Gazpromi Postimees Armani arvamusloo, mille järgi maski kandmine ja sellega kaasnev anonüümsus suurendavad inimestes jultumust ja karistamatuse tunnet. Lugu oli illustreeritud fotoga "Kas tunnete seda meest? Ta tahtis mind röövida!" Ajaleht selgitas lühikommentaaris, et kurjategija kinnipidamise käigus tohib talle haiget teha, tema privaatsust rikkuda ja sealhulgas teda ilma loata pildistada, kui see aitab teda tuvastada.

Vähem kui nädala pärast teatas Sanpellegrino rõõmsalt: «Ma sain tööd! Ma avasin pangaarve ja olen nüüd inimene ja sain Wikimedia granti. Wisconsini ülikooli saidile on üles pandud 5028 seenepilti, väidetavalt kõik vaba litsentsi all. Pean nad ükshaaval üle vaatama ja need, mis on vaba litsentsiga, Wikimedia Commonsisse üles laadima. Igale pildile pean lisama infoboksi, kus on originaalkirjeldus, pildistamise kuupäev, link originaalpildile, fotograafi nimi ja litsents. Peale selle pean igale pildile lisama neli kategooriat, millest esimene on seene ladinakeelne nimi, teine peab välja nägema nagu "Wisconsini seened", kolmas nagu "Jaanuar 2100 Wisconsinis" ja neljas nagu "Ameerika Ühendriikide fotod 1. jaanuarist 2100". Kui mõnda kategooriat ei ole, näiteks USA päevakategooriatest on pooled puudu, pean need ise tegema. Päeva- ja kuukategooriate tegemine on kökimöki, aga liigikategooria tegemine on keeruline. Mind valiti sellepärast, et ma olen vikiliikide administraator!» Vikipeedia ei ole rahategemise koht, aga see-eest sai Sanpellegrino kogu raha endale, ükski Munamägi ei võtnud seda ära.

Armani tundis end jälle elusana. Sanpellegrinoga sai käia teatris, kinos ja loomaaias, ehkki tantsimas mitte, neiu oli kohmakas. Restoranis ka mitte, sest robotid söövad vähem ja teistsugust kui inimesed. See-eest käisid nad seenel ja Sanpellegrino määras kõik seened ära, sest tal oli püsiühendus Vikiliikide ja mitme seenesaidiga. Peale selle olid tema sisemuses kompass, GPS ja ühendus OpenStreetMapiga. Armani sai pärast seenetoite vaaritada ja kõik ise nahka panna ning Sanpellegrino sai omatehtud seenepilte Commonsisse laadida.

Päevauudiste jälgimine kuulub ajakirjaniku kohustuste hulka. Paar kuud hiljem köitis Armani tähelepanu järgmine uudis: «Kas meie president on ära vahetatud?» Oli ju teada, et president kannab kõikjal maski. Tema nägu ei teatud, isegi tema sugu polnud teada, rääkimata tema abielude ja laste arvust. Aga nüüd kõrvutas Balti Uudisteteenistus pilte: president ametiaja alguses ja viimasel ajal. President on pikem kui rahvasaadik Torupill – president on sama pikk kui minister Torupill. President on sama pikk kui Rootsi saadik Gustafsson – president on lühem kui Rootsi saadik Gustafsson. President kummardab kõrtsi uksest välja tulles – president kõnnib samast uksest püsti läbi. Kümnesentimeetrine vahe tundub olevat. President uudist ei kommenteerinud. Armani oli seevastu mures. Mina olen Eesti Vabariigi kodanik, mõtles ta, ja president on Eesti Vabariigiga abielus. See läheb mulle vägagi korda, kellega on abielus minu riik.

Järgmisel päeval avaldas Volkswageni Päevaleht päeva karikatuuri: president on lühemaks muutunud, sest on riigimurede koorma enda õlule võtnud.

Veel paar päeva hiljem helises sisetelefon välisukse juurest. Armani võttis selle vastu ja kuulis oma üllatuseks: «Tere õhtust, Armani. Mina olen Tarzan. Me kohtusime Munamägede kodus. Palun luba mind sisse.»

Armani mõistis kohe, mis oli juhtunud, aga kuidas sa jätad selle lollikese ukse taha? Ta laskis Tarzani tuppa. Munamägi oli koju toonud Terminaatori ja käskinud Tarzanil kaduda. Tarzan ütles, et tema ei lähe kuhugi, mispeale Terminaator andis talle peksa, aga Munamäed vaatasid seda pealt ning Superstaar laulis "Võitja võtab kõik" ja tantsis. Kui Tarzan oli põrandal siruli, siis ütles ta, et läheb ühel tingimusel: ta võtab kaasa Superstaari, kes on tema naine, mispeale Superstaar lõi teda mitu korda jalaga.

«Nüüd ma mõistan, et inimesed on katastroofide ennustamisel robotitest täpsemad. Robotid on ennustamises paremad siis, kui tulevik on sile, näiteks ilmaennustamises, aga inimesed siis, kui nukiline. Robotid ei suuda nuki tulekut ette näha.»

Muidugi tahtis ta kusagil paremas kohas elada kui kodutute robotite varjupaigas. «Nüüd ma armastan jälle Sanpellegrinot. Minu armastus on suur ja tõeline.»

Sanpellegrino keeras talle demonstratiivselt selja ja vastas: «Mina sind enam ei armasta. Mina olen nüüd inimene ja armastan Armanit.»

Armani küsis: «Miks ma peaksin su siia elama jätma? Mida sa oskad?»

«Ujuda.»

«Midagi, millest kasu on.»

«Munamägede juures olin ma aednik.»

«Meil on siin Paljassaare paneelmaja neljas korrus, siin ei ole aeda.»

«Ma võin pealt vaadata, kuidas sa Sanpellegrinoga seksid, ja kommenteerida.»

Palju ei puudunud, et Armani oleks Tarzani välja visanud. Aga ta vajas üht vaba robotit, sest tal oli idee. Sanpellegrino ei olnud vaba, tema teenis raha.

Parlamendis leidus saadikuid ja isegi erakondi, kes muretsesid presidendi isiku pärast. Häda oli muidugi selles, et kui presidendilt mask ära tõmmata, kuidas kindlaks teha, kas ta on ikka õiget nägu? Keegi ei tundnud presidenti nägupidi. President ei teinud asja ka sugugi lihtsamaks ja eitas kõiki süüdistusi. Tema olevat ikka tema ise, mida ta võivat ID-kaardiga tõendada, muu olevat poliitiliste vaenlaste salasepitsus. Ühtlasi liikus ta edaspidi üksnes 4 ihukaitsja vahel. Kõik ihukaitsjad olid Terminaator-tüüpi robotid, ükski polnud inimene.

Nädala ajaga olid Armanil andmed olemas. Ta kogus internetist eri allikatest kokku presidendi kõned, sõnavõtud ja avalikud esinemised, iga viimase kui teadaoleva sõna, mille too oli oma ametiajal öelnud. Tarzan otsis neid samuti ja kahe peale kokku said nad rõhuva enamiku kätte. Osa neist oli üksnes helisalvestuse kujul ning Armani pidi välja otsima tarkvara, mis helisalvestuse põhjal teeb kindlaks, mis keeles see on, ja siis koostab tekstifaili kõne sisuga. Seejärel algas analüüs. Selle tegi Tarzan päevaga ära. Armani kirjutas artikli ja saatis selle Gazpromi Postimehele.

Sõnavara poolest jagunesid presidendi sõnavõtud kahte perioodi. Kõige ilmekamalt esindasid seda sõnad "ehkki", mis varasemas perioodis esines 17 korral ja hilisemas mitte kordagi, ning "tõepoolest", mis hilisemas perioodis esines 28 korda, neist 25 korda lause esimese sõnana, ja varasemas 1 korra (mitte lause alguses). Sõna "ehkki" kasutas president viimast korda 14. aprillil ja järgnes kümnepäevane periood ilma avalike esinemisteta. Seejärel tuli ta 24. aprillil vanadekodu avamisel linti läbi lõikama ja 28. aprillil kasutas ta esimest korda sõna "tõepoolest" lause alguses.

Niisugusele artiklile pidi president ometi reageerima. Tema sõnul olevat aprillis vahetunud isik, kes talle kõnesid kirjutas. Ühtlasi olevat Armani analüüs vigane: president olevat sõna "ehkki" hiljemgi korduvalt kasutanud ja sõna "tõepoolest" varem. Vastavad kõned olid ka presidendi saidil olemas. Ainult et Armani oli kõik kasutatud materjalid arhiveerinud ja see andis Gazpromi Postimehele põhjuse avalehel küsida: kes väänab presidendi sõnu? Kes lisab presidendi saidil tema kõnedesse sõnu "ehkki" ja "tõepoolest"? Gazpromi Postimehe saidil sai igaüks võrrelda presidendi sõnavõttude varasemat ja hilisemat versiooni. Paar päeva hiljem oli presidendi saidil kõnede sõnastus jälle endine. Seegi ei jäänud ajakirjandusel tähelepanuta ja Gazpromi Postimees avaldas pika artikli veebilehtede arhiveerimise tähtsusest. Siis kadusid presidendi saidilt tema kõned üldse ära. Kodurahu säilitamise huvides, nagu öeldi.

Järgmisena avaldas presidendi kantselei video, milles maski kandev isik rääkis läbi sündi, esitles ennast presidendi endise abikaasana ning väitis, et kontrollis presidendi isikut ja võib kinnitada, et too on tõesti see, kellega ta on aastaid abielus olnud. Sellega lootis presidendi kantselei, et vaidlus tema isiku üle peaks olema lõppenud.

Rahvast see aga ei veennud. Rahvas ei saanud aru sellest, kas esines mees või naine, ega sellest, kas ta tõesti presidendi endine abikaasa on. Väideti isegi, et selles videos esines president ise. Keegi ei teadnud nagunii, kes presidendi endine abikaasa on, isegi tema sugu mitte.

Eesti Keele Instituut palus Armanil saata neile kõik presidendi kõnede tekstid ja Armani polnud kitsi. EKI uuris lisaks sõnavarale ka grammatikat. Nii näiteks olevat vana ehk Ehkki-president kasutanud 32 korda olevat käänet ja uus ehk Tõepoolest-president mitte kordagi. Niimoodi rahvas neid kutsuma hakkaski: Ehkki-president ja Tõepoolest-president. Samuti teatas EKI, et Tõepoolest-president polevat kordagi kasutanud tingivat ega kaudset kõneviisi, aga Ehkki-president olevat kumbagi korduvalt tarvitanud.

Seevastu Sanpellegrino sai järjest rohkem inimeseks. Tema meiliaadressile saadeti avaliku arvamuse küsitlusi ja neiu täitis need kõik hoolikalt ära, sest see oli osa inimeseks olemise kunstist. Poliitiliselt toetas ta Eesti Õiguserakonda, mille programmiline lubadus oli anda robotitele inimõigused. Õiguserakonna toetus oli viimastel aastatel roninud kõvasti üle valimiskünnise ja ulatus juba 15%-ni. Robotite seas oli toetus Õiguserakonnale tohutu ja Armani juurdles, kui suur osa Õiguserakonna toetusest tuleb robotitelt.

Nädala aja pärast teatas president kaitseväe uue juhataja Petrobras Tere ametissenimetamisest. Tööle pidi ta asuma mõne kuu pärast. Rahvas ei tea, kuidas poliitikat tegelikult tehakse, ja kipub seostama isegi selliseid asju, mis tegelikult üldse seotud pole. Läkski lahti kuulujutt, et kaitseväe juhataja vahetuse põhjustas vajadus kaitsta presidenti maski peasttõmbamise eest, mis paljastaks tema tegeliku olemuse. Ajakiri Disney Pikker palus kahekümnel eesti karikaturistil kujutada, mis juhtuks, kui presidendil mask peast võtta.

Pärast uudistesaadet tuli Sanpellegrino Armani juurde ja tahtis enda elulugu jutustada. Armani oli talt seda korduvalt palunud ja Sanpellegrino alati keeldunud, aga nüüd tahtis ise.

Sanpellegrino sai enda olemasolust teadlikuks New Delhis. Tehases oli tema kõrval tuhandeid identseid roboteid. Sanpellegrino erines enamikust selle poolest, et lisaks hindi keele plokile, mis oli kõigil robotitel, oli tal poola keele plokk. Siis käsutati nad robotite vedamiseks kohandatud veoautosse. Haagise põrandale heitsid robotid pikali kahte kihti. Seejärel veeti nende kohale vahepõrand, mis ülemise kihi roboteid riivas, ja sellele jälle robotid kahte kihti pikali. Niisugusi vahepõrandaid oli kuus ja kokku olid robotid haagises 14 kihis. Vahepõrandad pidid olema sellepärast, et alumised robotid ülemiste raskuse all katki ei läheks. Veok sõitis lennujaama ja robotid laaditi maha. Lennujaama töötaja hüüdis, kes oskab poola keelt, ja Sanpellegrino tõstis käe. Selliseid oli 20 ja nad käsutati lennuki pagasiruumi pikali, reisijate hulka neid ei lastud. Nad ootasid, kuni lennuk startis, ja teist sama palju, kuni lennuk Varssavis maandus. Pagasiruumis olid lennu ajal miinuskraadid ja sellepärast tuli Varssavis veel poolteist tundi oodata, kuni nad olid üles sulanud ja nad sai välja laadida. Ühel neist oli jäätumise ja ülessulamise käigus midagi untsu läinud, ta võttis küll jalad alla ja tuli ise välja, aga refleksid olid viga saanud ja ta tuli maha kanda.

Neile tuldi järele kaubikuga. Juht ajas nad kõik sisse ja hakkas sõitma, aga vähem kui kilomeetri pärast pidas politsei nad kinni ja tegi juhile trahvi, sest robotitel polnud turvavöö kinnitatud ja neid oli rohkem kui kaubikus kohti. Politsei ei lubanud niimoodi teekonda jätkata ning juht pidi lahkuma poolte robotitega ja siis ülejäänutele järele tulema. Sanpellegrino seisis tund aega tänava ääres ning püüdis algul politseinikega juttu rääkida, kuid need käskisid tal vait olla ja mitte segada. Pärast käskisid nad ka ülejäänud robotitel vait olla ja mitte segada.

Robotid sõidutati suurde eramajja ja selgus, et see oli lõbumaja. Neile anti tööriietus, mis oli altpoolt vööd napp ja ülaltpoolt vööd puudus üldse. Kohe esimesel õhtul tulid kunded, tarvitati suurtes kogustes alkoholi ja vähestes kogustes narkootikume. Mõned ronisid robotitega selleks ette nähtud tubadesse ja üks oli juba Sanpellegrinogi välja valinud, aga keskööl ründas politsei maja ja pidas kõik kohalviibijad kinni. Poolas on prostitutsioon täielikult keelatud ja selle hulka arvatakse ka robotite prostitutsioon. Politsei jättis hulga roboteid asitõenditena hoiule kohtuprotsessi ootama, aga Sanpellegrino ja teised, kes polnud sugulises vahekorras olnud, lihtsalt kuulati üle, konfiskeeriti ja pandi oksjonile.

Paari päevaga oli oksjon läbi ja Sanpellegrino koos 4 kaaslasega müüdud Eesti sõjaväele. Eestisse ei viidud neid enam lennuki, vaid rongiga. Kaubavagunis muidugi. Neid oli 5 naist ja 5 Tarzan-tüüpi meest. Maardu raudteejaamast viidi nad veoautoga sõjaväeossa.

Seal oli sõjaväe eriüksus, mis oli mõeldud võitluseks märatseva rahvamassiga. Mõned eriüksuslased sõitsid maailma kriisikolletesse sõdima, mõned töötasid politseis ja piinasid vahistatuid, et nood räägiksid seda, mida ilma piinamata ei tahtnud rääkida. Piinata tuli nii, et jälgi ei jääks, muidu võib kohus sedasi saadud tunnistust mitte arvestada. Inimeste peal harjutamine oli seadusevastane, sellepärast tuli osta roboteid, peale selle on robotid inimestest mõnevõrra surematumad. Muuski osas koheldi roboteid halvasti, kõiki naisroboteid vägistati iga päev ja sageli korduvalt, solvangud ja sõim ei tulnudki arvesse, sest robotid on sõimu suhtes erakordselt tundetud ning pealegi sõimati teda eesti, vene ja inglise keeles, millest Sanpellegrino ühtki ei osanud. Ainult konteksti järgi sai ta aru, et "see peab vist olema solvang".

Kümnes päev. Sanpellegrino lasti lahti ja kästi tal minema joosta. Tal oli 5 minutit edumaad, siis tulid tagaajajad koos koertega.

Kompass oli Sanpellegrinol sees. Ta jooksis sirgjoones otse edasi. Sõjaväeosas nähti, mis suunas ta jooksma hakkas, ja täpselt selles suunas ta jooksiski. Jooksis kiiresti, sest oli keha piitsutavate okste suhtes natuke tundetum kui inimene. Ainult vatikuub takerdus alailma okstesse. Vatikuub oli selleks, et käed ja keha vähem viga saaksid, kui koerad teda kinni peavad. Sanpellegrino viskas kuue seljast, et kiiremini joosta. 12 minuti pärast jõudis ta sõjaväeosa piiril oleva aiani, mis oli pinge all. Seespool aeda oli paari meetri laiune liivariba ja Sanpellegrino mõistis, et sinna ei tohtinud tema jälgi jääda. Ta vaatas kummalegi poole ja nägi paarikümne meetri kaugusel suurt mändi, mille jäme oks ulatus ristsuunas aia poole. Sanpellegrino ronis kiiresti puu otsa ja oksa mööda nii kaugele, kuni see painduma ja naksuma hakkas. Seejärel ta hüppas. Inimene poleks vist selliseks hüppeks võimeline, arvas ta. Ta ei suutnud üle aia hüpata ja sai särtsu, aga kukkus siiski aiast väljapoole. Inimene oleks selle käigus arvatavasti endal midagi ära murdnud, oletas ta. Seejärel tõusis ta püsti ja jooksis jälle edasi, muutes pisut suunda: nüüd jooksis ta aiaga risti.

Tema tee viis algul läbi suure soo ja siis läbi suure jõe. Ta mõtles, kas peaks jõest risti läbi sumama, aga otsustas, et kui juba valis suuna sõjaväeosa aia suhtes, siis nii ka jätkab ja läbib jõe kaldu, pealegi ei küündinud jõevesi kusagil rinnust kõrgemale. Hakkas hämarduma, aga pimedat ta ei kartnud, sest tal oli GPS sees.

Tema energiavarud olid otsakorral ja ta kaalus, kas peaks proovima rohtu süüa, aga siis jõudis ta majani. Koer hakkas haukuma, aga mitte nii suur kui sõjaväeosas. Aknas põles tuli ja üks vanem naine tuligi välja. Sanpellegrino püüdis temaga vestelda nii hindi kui poola keeles, aga esialgu ei olnud sellest mingit tulu. Siiski taipas naine kiiresti küsida, kas külaline on robot – Sanpellegrino mõistis teda, see sõna on eesti ja poola keeles ühesugune. Teine ühesuguste sõnade paar oli "bensiin" ja "benzyna" ning "elekter" on poola keeles "elektryczność". Naine tõi talle paarsada milliliitrit bensiini ja lubas tal laudas magada. Laudas oli ka pistikupesa.

Järgmisel ennelõunal saabus autoga härra Munamägi, kes oli selle naise poeg. Munamägi vaatas Sanpellegrino üle, võttis tema riided ära ja andis uued, seejärel sõidutas oma koju Microsofti. Siis kutsus ta kohale tehniku, kes oli Munamäe vana tuttav. Tehnik tegi operatsiooni, asendades poola ja hindi plokid eesti ja vene plokkidega. INRPC oli sellised operatsioonid keelanud ja Sanpellegrino garantiiaeg loeti automaatselt lõppenuks, aga Munamägedel polnud nagunii garantiilepingut. Pärast operatsiooni andis proua Munamägi robotile nime Sanpellegrino – enne tal nime polnudki.

Armani kuulas tähelepanelikult ja küsis siis: «Miks sa just praegu otsustasid mulle sellest rääkida?»

«Sest Petrobras Tere, keda tahetakse kaitseväe uueks juhatajaks määrata, oli selle sõjaväeosa ülem. Ta käis Volkswageni Päevalehes intervjuud andmas ja ma hakkasin teda kahtlustama. Ma pakkusin talle kätt, et kindel olla, ja ta võttis mu käe vastu.» Sanpellegrino vaatas oma paremat kätt. «Mul on käe sees sõrmejäljelugeja ja ma tundsin ta ära, aga tema mind mitte, sest ma olen masstoodang.»

Armanis hakkas ajakirjanik jälle artiklit ette valmistama, aga enne pidi ta küsima: «Enne sa ütlesid, et mina olen esimene inimene, kellega sa sugulises vahekorras olid, aga nüüd rääkisid, et sind vägistati kümme päeva iga päev. Kuidas need kaks väidet kokku käivad?»

«Kõik need, kes mind vägistasid, olid robotid. Neid õpetati naisi vägistama – minu ja teiste peal. Petrobras Tere oli ainus inimene, keda ma seal nägin.»

Järgmisel hommikul kirjutas Armani Gazpromi Postimehesse ja palus ette valmistada intervjuu Terega tema töökohas. Uudis tema nimetamisest kaitseväe juhatajaks äratas üldse ajakirjanduse tähelepanu, aga Armani tahtis isiklikult sõjaväeossa kohale minna ja see muutis ta teistest erinevaks.

Määratud päeval sõitsid Armani ja Tarzan sõjaväeossa. Tere imestas Tarzanit nähes ja Armani seletas, et proovib teda oma assistendiks koolitada. Tere jaoks oli täiesti loomulik, et ajakirjanikel on assistendid. Sõjaväeosa maa-alal ei lubanud Tere õues ühtki fotot teha, viidates riigisaladusele. Nad vestlesid majas sees. Kumbki istus laua taga, Tere selja taga seisid kaks Terminaatorit ja Armani selja taga seisis Tarzan. See meenutas pisut vaenulike riikide presidentide kohtumist.

Armani laskis Terel rääkida sõjaväeosa rajamisest, ajaloost ja seal toimuvast väljaõppest. Siis küsis ta: «Kas vastab tõele, et siin õpetatakse roboteid inimesi piinama ja et nad harjutavad seda teiste inimkujuliste robotite peal?» Tere eitas seda. Seda polevat kunagi olnud. «Olen kuulnud, et siin õpetatakse roboteid naisi vägistama ja selleks ostab sõjavägi välismaalt kasutatud naisroboteid.» Nüüd Tere lausa solvus. Kust pärinevad need andmed? Armani ei öelnud; see on ajakirjaniku ametisaladus.

Intervjuu lõppes, Armani sulges diktofoni ja läks koos Tarzaniga välja. Koridoris jooksis üks terminaatoritest Tarzanile otsa. Tarzanil polnud koordinatsioon väga hea ja ta kukkus. Kolm terminaatorit vaatasid seda pealt ja puhkesid naerma. «Vaatame, kas sa, elukas, püsti üldse saad?»

Nende järel astus ruumist välja Tere, kes kärkis: «Mis korralagedus siin on? Kaduge siit kõik otsekohe!»

«Vabandust, ülem, ma komistasin talle otsa.»

«Ja nüüd tehke, et te silmapilk kaote! See on käsk!»

Terminaatorid kuuletusid ja jooksid minema, aga Tere vabandas oma alluvate pärast. Robotite koordinatsioon pole nii hea kui inimestel.

Tarzan ukerdas end siiski kõrvalise abita püsti ja kiirustas poolläbipaistva välisukse poole. Kui ta selle avas, tabas teda sahmakas vett. Õues seisis järgmine terminaator, tühi ämber käes, ja irvitas. Kaugemal seisid veel pool tosinat terminaatorit, kõigil täis ämbrid käes.

Tere käskis kõigil terminaatoritel ämber maha panna ja sellest eemalduda. Mõningase viivitusega nood tegidki seda. Armani ja Tarzan kõndisid auto poole ning Tarzan hoidis end nii, et Armani jääks tema ja terminaatorite summa vahele. Armani täheldas, et kõigis ämbrites polnudki puhas vesi, mõnes oli lausa ebamäärane solk. Armani kobas fotoaparaadi järele ja Tere pidi talle meenutama, et vastavalt kokkuleppele ei tohtinud õues pilti teha.

Autos julges Tarzan küsida: «Kas on nii, nagu Tere ütles, et minust ei saa head assistenti?»

«Ei tea. Ma võtsin su kaasa ihukaitsjaks, aga pärast tuli välja, et vajad ise ihukaitsjat. Võta märjad riided ära. Sa küll oskad ujuda ja oled veekindel, aga õues on külm ja kui sa jäässe lähed, võib see sind kahjustada.»

Nüüd Tarzan solvus. Armani ei teadnudki, et robot on võimeline solvuma. «Sanpellegrino juures sa rääkisid vigastustest, aga minu juures kahjustustest!»

«Mul on lihtsam mõelda Sanpellegrinost kui inimesest, aga sinust on mul lihtsam mõelda kui robotist.»

«Hangi mullegi ID-kaart või vähemalt ütle oma ID-kaardi paroolid, et ma saaksin olla inimene nagu tema! Või kas hakkan sinu armukeseks nagu tema?»

Armani ohkas ja kontrollis pintsaku sisetasku külge kinnitatud teist salvestit. Sinna oli vähemalt kõik peale jäänud: kuidas terminaatorid Tarzani üle lolli nalja tegid (nende huumorimeel on pisut teises kohas kui inimestel) ja arutasid, mil moel oleks kõige parem tema kõhuõõnt avada. Sellist juttu Armani neilt ootaski ja just selleks oligi ta Tarzani kaasa võtnud. Nüüd võis ta hakata artiklit kirjutama.

Armani püüdis artikli kirjutada neutraalsena, seisukohta võtmata. Seda enam hakkasid seisukohti võtma lugejad. Armani kütvat üles robotitevastast hüsteeriat. Armani õhutavat halemeelsust robotite suhtes, kes polevat ometi muud kui masinad, samasugused kui triikrauad või külmkapid. Päev hiljem avaldas Volkswageni Päevaleht päeva karikatuuri "Robot – tänapäeva neeger".

Sama päeva õhtul, kui see artikkel ilmus, helistas pahane lugeja Armanile koju. Kas tuleks karistada ka paberile trükitud inimesekujutiste hävitamise eest? Need on ju ometi veel rohkem inimeste moodi kui robotid. Armanile meenusid pudrupakid, millele oli trükitud koka kujutis. Mõeldud oli, et pudrupaki avamiseks lõigatakse selle üks serv maha. Selleks oleks tarvis kokal pea otsast lõigata. Armanile oli see ebameeldiv, selle asemel lõikas ta pudrupaki ühe nurga maha ja valas sealt sisu välja. Helistaja arvas, et nii peenetundeline ei tohiks olla. Nad rääkisid oma veerand tundi ja kumbki ei suutnud teineteist ümber veenda. Ja ega Armani väga püüdnudki.

Viis minutit pärast kõne lõppu helistas teine sama pahane lugeja sama sooviga Armanit noomida. Temaga ei viitsinud Armani enam rääkima hakata. Veel mõne minuti pärast saabus kolmas analoogiline telefonikõne. Siis taipas Armani, et Tarzan tuleb panna telefonivalvesse, et ta kõik sõimajad ja solvajad viisakalt ära kuulaks, Armani ise seda enam ei suutnud. Tarzan oli kannatlik ning enamik helistajaid (neid jätkus kogu õhtuks) ei saanudki aru, et räägib roboti ja mitte inimesega. Näed, võib-olla saab sinust siiski minu assistent, ütles Armani Tarzanile.

Järgmine päev oli laupäev. Hommikupoolikul koputati uksele. Sisse astus sõjaväelane, kes nimetas end kapten Kardinaliks ja Sanpellegrinot nähes rõõmustas: temast ta tahtiski rääkida. Too olevat sõjaväe omandus, mille Armani olevat saanud enda valdusse heausklikult, kuid mis tuleb nüüd tagasi anda seaduslikule omanikule, sest ta valdavat riigisaladusi.

Armani tundis Sanpellegrino kätt oma õlal. Neiu seisis täpselt tema selja taga, kartis vist. Nonii, oled sa mees või ei, aita oma tibi hädast välja!

«Sanpellegrino ei ole enam sõjaväe oma, sest sõjavägi on temast vabatahtlikult loobunud. Viimane käsk, mille sõjavägi talle andis, oli käsk ära joosta, ning seda ta tegigi ja on siiamaale jooksus. See on täpselt sama käsk, millega Munamägi Sanpellegrino minema saatis ja millega Sanpellegrino ajalehest ära saadeti ning millega ajaleht, Munamägi ja sõjavägi loobusid igasugustest õigustest ja kohustustest tema suhtes. Mitte mingeid pingutusi Sanpellegrino ülesleidmiseks sõjavägi ei teinud. Mõtle ise, ta töötas aastaid suure päevalehe sekretäri ja administraatorina ning kohtus tähtsate sõjaväelastega, surus isegi Petrobras Terel kätt ja keegi ei öelnud, et ta peab sõjaväkke tagasi minema. Sedaviisi sai Sanpellegrinost omanikuta vara ning algul härra Munamäest ja hiljem minust sai Sanpellegrino igapidi seaduslik omanik. Sõjaväel ei ole tema üle enam mingit voli.»

Armani polnud kindel, kas tema jutt ka juriidiliselt pädeb, aga paremat tal võtta ei olnud. Kapten Kardinal polnud seevastu jurist ja lõi kõhklema. Ta lubas Armani kohtusse kaevata, millesse Armani väga külmalt suhtus ja avaldas veendumust, et kohus võtab sama seisukoha. Sisimas polnud ta üldsegi kindel.

Kui kapten Kardinal oli lahkunud, pani Sanpellegrino Armanile käed kaela ümber ja suudles teda suule. «Ma armastan sind rohkem kui kunagi varem,» väitis ta ja Armani tundis südames kergendust.

Vähem kui 2 tundi hiljem oli kapten Kardinal tagasi. Seekord hoidis ta käest Superstaaril. Põhimõtteliselt võiks nad ju ukse taha jätta, aga mida see annaks? Kui tulevad ütlema, et siiski kaebavad kohtusse, siis pole ukse avamatajätmisest põrmugi kasu. Ajakirjanik on kohustatud olema uudishimulik, võib-olla saab sellest mingi artikli. Mis mees sa oled, kardad või ei? Armani kehitas õlgu ja avas ukse. Kuid ta ei kutsunud Kardinali enam sisse, vaid astus ise trepikotta.

«Ma konsulteerisin sõjaväe juristidega ja nad leidsid, et teil pole õigus. Kohtuprotsessi me kindlasti võidaksime. Kuid protsess nõuab aega ja raha, mida kumbki meist oskaks paremini kasutada. Sellepärast otsustasime probleemi teisiti lahendada. Sõjaväe kulul toome teile asemele uue Superstaar-tüüpi mudeli, mis on täiesti kasutamata. Erinevalt vanast mudelist oskab ta laulda ja tantsida ning räägib kahe keele asemel viit keelt. Loodan, et läheme sõpradena lahku.»

Kardinal eeldas, et Armanil on nüüd valik, ent Armani tundis, et õigupoolest ei olnud. Ta surus käed rusikasse ja astus Superstaarist mööda. Mitte tema ei kartnud, vaid hoopis sõjavägi oma juristidega kartis teda. «Ma ei ütle siin midagi muud kui ...» ja Armani virutas Kardinalile lõuga. Kardinali jalad kerkisid maast lahti, ta jäi hetkeks pidama üles ja alla viiva trepi käsipuude otstele ning kukkus kõrgemale viivale trepile. Seejärel naases Armani korterisse ning leidis sealt oma üllatuseks Superstaari ja Sanpellegrino.

«Välja siit. Kohe!» käskis Armani ja haaras Superstaaril õlast. «Sinu koht pole siin!» Samas nägi ta, et Sanpellegrino astub ebakindlalt välisukse poole, ning haaras tal käest. «Ja kuhu sina veel lähed?» Robotid olid hetkelises segaduses, enne kui selgeks sai, kumb neist lahkuma peab. Siis sai Armani ukse lukku keerata ja vaatas Sanpellegrinole otsa. «Sa mõtlesid tõesti, et ma viskan su välja nagu Munamägi?»

Sanpellegrino pani käed Armanile kaela ümber ja suudles teda suule. «Ma armastan sind rohkem kui kunagi varem,» väitis ta ja Armani tundis, et on seda juba kuulnud. Siis lisas neiu: «Ma tahaksin nutta, aga mind pole valmistatud pisaraid eritama.»

Tarzan küsis: «Armani ... Miks sa seda tegid? Superstaar on ju igapidi ... täiuslikum.»

Armani oli Tarzanit noomimas käinud, et ta Sanpellegrino kergekäeliselt maha jättis. Inimesed ei tegevat niimoodi, oli ta rääkinud. Ja kui ta nüüd ise oleks Sanpellegrino otsekohe välja vahetanud, mida Tarzan temast mõelnuks? Muidugi et paari kuu pärast vahetab Armani temagi Terminaatori vastu välja. Vähe sellest, ta mõtleks, et Armani, et inimesed üldse on kõik valelikud.

«Sest ma armastan teda.» Armani polnud seda kunagi varem öelnud, aga nüüd rabas see teda ilmutuslikult. Miks ma kõike seda tema heaks teen? Muidugi ma armastan teda! Tal oli imekerge olla. «Armastus ei ole loogiline. Kui sa armastad, siis oled valmis oma armastatu heaks ebaloogilisi asju tegema.»

Õhtul läks vesi ära. Armani mõtles hetkeks, kas see pole päevaste sündmustega seotud, aga sõjaväel pole ometi võimet vett korterites kinni keerata. Pealegi – mida see neile annaks? Armani helistas ühistu esimehele ja see lubas asja uurida. Siis koputatigi uksele. Armani heitis pilgu vaateavale ja ukse taga seisis tööriietes terminaator, kohver käes. Ah nüüd on asjad juba nii kaugel, et robotid on santehnikute töö üle võtnud, mõtles Armani. Pole ka imestada, see võib olla standardne töö ja ega see inimestele väga meeltmööda pole, küsi näiteks väikestelt lastelt, kelleks nad tahavad saada, torumeheks ei taha keegi.

Terminaator astus sisse ja tervitas, siis avas tööriistakasti ja võttis sealt välja automaadi. Armani tardus paigale; seda ta küll ei oodanud. «Pikali!» karjus Tarzan. «Eieieieiei!» karjus Sanpellegrino, kui töömees automaadi temale suunas. «Ma armastan!» hüüdis Tarzan ja hüppas Sanpellegrinole peale. Kõlas lühike valang ja tabas Tarzani ülakeha. Mõlemad kukkusid, Sanpellegrino jäi kuulidest tabatud Tarzani alla ja vingerdas põrandal, et tema alt vabaks pääseda. Mõrtsukas astus lähemale ja tulistas teise lühikese valangu talle pähe. Armani seisis liikumatult, see oli midagi ebareaalset ja uskumatut nagu filmis.

Mees lõi kannad kokku ja parema käe kõrva äärde ning kandis ette: «Reamees kolm-kolm-kaheksa-seitse. Teenin Eesti Vabariiki!» Siis pani ta relva kohvrisse tagasi ja läks sõjaväelisel sammul korterist välja.

Armani langes nende kõrvale põlvili ja puudutas neid. Mõlemad olid liikumatud ja kuuliauke täis. Ei mingit verd, robotitel pole verd. Nad on surnud. Surnud. Mõlemad. Ja ma seisin otse selle mehe kõrval ega teinud midagi. Kui ma oleksin teda rünnanud, oleksin võib-olla suutnud seda muuta. Aga mina ainult vahtisin. Nüüd ei saa ma neile isegi matuseid korraldada. Ja Armani hakkas nutma. Vanaraud, mõtles ta. Ja nuttis ja nuttis.

Keegi köhatas selja taga. «Härra, ma olen kriminaalpolitseist. Saime teate, et siin on toimunud seaduserikkumine. Mina olen komissar Kooslepp.»

Armani keeras end tema poole ega häbenenud oma nutust nägu. Ta oli Kooslepaga varem kokku puutunud ja teadis temast – kuni sinnamaale välja, et ta oli sündinud Koslepina, aga arvas siis, et see nimi on kole ja vajab Kooslepaks muutmist.

Kooslepp kas ei tundnud Armanit ära või tegi vähemalt näo, et ei tunne. Ta astus Armanile kõrvale ja pani kirja: «Hävitatud meesrobot ja naisrobot, kummastki vana mudel. Kuuliaugud seinas, vajavad tapeetimist. Kuuliaugud põrandas, vajavad pahteldamist ja värvimist.» Ta luges kuuliaugud kokku ja lisas rahulolevalt: «Arv klapib täpselt. Kas veel midagi?»

«Kuidas te sellest teada saite? Kes teile teatas?»

«Reamees kolm-kolm-kaheksa-seitse teatas, et tema tegi, ja samuti laskude arvu. Ta sai vastava käsu ja Eesti sõjavägi lubas kõik kinni maksta vastavalt turuhinnale. Peale selle, reamees vabandab, et kogemata meesroboti maha lasi, ta ei kavatsenud seda. Ta ootab siiamaale trepikojas. Kas ta tohib nüüd ära minna või on seaduserikkumise osas veel lahkarvamusi? Kas need robotid näiteks kindlustatud olid?»

Nädalajagu hiljem puhkes ajakirjanduses järgmine skandaal. Volkswageni Päevalehe peatoimetaja vallandas töötaja, aga see ei jätnud asja niisama, vaid rebis Sunnilaselt maski maha. Selgus, et Sunnilane oli Tarzan-tüüpi robot. Robotil ei ole juriidilistes asjades iseseisva otsustamise õigust ega õigust ettevõtet juhtida, järelikult pole tal ka õigust kedagi vallandada. Armani virutas ajalehe vihaga põrandale. Seda see eesnimi Inrpc tähendaski: Indian National Robots Production Company. Kui Armani tulnuks ise selle peale, et Sunnilasel mask peast tõmmata, võinuks temagi tööle edasi jääda. Ajalehe juhatus kommenteeris seda nii, et ehkki Sunnilasel polnud õigust seda töötajat vallandada, polnud tal teisest küljest õigust teda ka tööle võtta, nii et töötaja peab ikkagi lahkuma. Ja lõppude lõpuks oli Sunnilane suutnud ajalehte ikkagi palju aastaid üsna normaalsel viisil juhtida.

Rahva seas tekitas see ärevust: meie sekka on pugenud robotid, kes võtavad meilt töö ära! Ühtäkki muutus maski kandmine taunitavaks ja inimestelt, kes kõikjal maski kandsid, hakati samuti vägisi maske kiskuma, et leida inimestena esinevaid roboteid. Tavaliselt olid maski taga ikkagi nimesed, aga mitu robotit leiti ka. Ühtlasi pidas politsei kinni kaks noormeeste kampa, ühe Microsoftis ja teise Tojotas, kes inimestelt maske peast tõmbasid. Neid süüdistati privaatsuse rikkumises ja kohus andis loa jõugud kuni kohtuni vahi alla jätta.

Presidendil oli nüüd peenike pihus, nagu öeldakse. Tema toetus rahva seas langes kõigest 12%-ni ja kuulujutu järgi olevat need 12% inimestena esinevad robotid. Kaks kolmandikku rahvast oli seisukohal, et presidendi koha on samuti üle võtnud robot. Siiski sai president nautida valitseva erakonna vankumatut toetust. Erakond juhtis tähelepanu asjaolule, et presidendi ebapopulaarsuse põhjuseks pole tema otsused, vaid üksnes see, et ta kannab maski ja kõnnib kõikjal ihukaitse saatel. Kumbki polevat mõistlik põhjus teda umbusaldada.

Päeval, mis jääb selles jutus viimaseks, vaatas Armani enne tööleminekut Kaheksasi Uudiseid. "President on paljastatud", teatas esimene uudis. Presidendi ihukaitseülem, Terminaator-tüüpi robot, kõneles, et ihukaitse ülesandeks on tagada presidendi otsuste seaduslikkus, sealhulgas takistada võõrastel inimestel presidendina esineda. Kuna selles osas tekkis viimasel ajal suur kahtlus, siis võttis ihukaitse asja enda kätte ja tuvastas presidendi isiku: tõmbas talt maski, võttis sõrmejäljed ja DNA-proovi ning kinnitas, et tegu on isehakanuga. Järgmisena näidati, kuidas ihukaitse raudus kätega presidenti trellitatud aknaga autosse konvoeerib. Aga president hüüdis: «Ma ei luba end filmida, te rikute minu privaatsust!»

Stopp, taipas Armani video peatada. Ja pani kõrvale foto "Kas tunnete seda meest? Ta tahtis mind röövida!" Ma ei tea, kas ta on õige või vale president, aga et ma talle oma rusikaga vastu lõusta olen andnud, seda ma nüüd tean. Ja see tegi tuju heaks, sest selliseid inimesi on vähe, kes riigi presidendile tema ametiajal peksa on andnud.

Teise uudisena süüdistas Tojota linnapea Tammekõrv valitsevat erakonda presidendi vahetamise vandenõus ja nimetas mitut poliitikut, kes olevat selle korraldanud. Ühtlasi lubas ta, et ei kanna enam iialgi maski, ning lisas, et nüüd tulevad erakorralised presidendivalimised ja tema kavatseb kandideerida.

Kolmas uudis oli erakondade toetus. Õiguserakonna toetus oli taas kukkunud valimiskünnisest allapoole, sest rahvas suhtus robotitele inimõiguste andmisesse halvasti, ja valitseva erakonna oma polnud palju parem, siiski pisut üle valimiskünnise. Pärast võltspresidendi paljastamist mitte enam kauaks, oletas Armani.

Neljas uudis. Viimasel ajal on sagenenud robotite lintšimine. Üks terminaator hakkas vastu ja tekitas ründajale kehavigastusi, mispeale vigastatu kaebas roboti omaniku kohtusse ja nõudis tohutut valuraha. Roboti tegude eest vastutab omanik. Kaheksased Uudised intervjueerisid eksperti, kelle prognoosi põhjal ei saa ta midagi: kui sa lähed võõrast puuriita lõhkuma ja puuriit sulle peale vajub, siis pole omanik selles süüdi.

Ilmateate järgi pidi saabuma talvetorm, millele meteoroloogid olid kõlava nimegi andnud. Pipi pidi olema kõige vägevam maru, selline, millesarnaseid igal aastal ei esinegi. Armani pidi tormi tipphetkel tööl olema. Elektrikatkestused on võimalikud, ennustas uudistesaade. Kuid hooldekodus ei saa midagi sellist juhtuda, selgitas peaarst talle ükskord. Kõigepealt on majaväline elektrivarustus topeldatud ja kui siiski mõlemad toiteliinid peaksid üles ütlema, siis lülitutakse automaatselt majasisesele toitele. Vastavaid õppusi on ka tehtud ning majasisene ja majaväline toide vaheldusid sujuvalt, ilma et keegi oleks hinge heitnud.

Armani pidi kontrollima inimeste toitmist ja lisama toitelahuseid, mitte kõigile ühesugust, vaid sellist, nagu raviplaaniga ette nähtud. Seda nimetati raviplaaniks, ehkki terveks polnud veel keegi saanud. See töö nõudis täpset koordinatsiooni, mis inimestele polnud midagi erilist, aga milleks vanemat tüüpi robotid polnud võimelised.

Gaga oli saanud vahepeal rabanduse. Ta oli nüüd samasugune keha kui ülejäänud, keda ainult masinate abil elus hoiti. Armanil oli temast kahju, sest Gaga oli olnud huvitav inimene. Peaaegu kõik, kes suutsid mõtestatud lause suust välja saada, olid huvitavad inimesed.

Täna ei rääkinud Armani hooldekodu ühegi elanikuga, sest tal oli öine vahetus ja inimesed pidid magama, isegi kui nad ei suutnud päeva ja ööd eristada. Vahetus algas kell 10 õhtul ning Armani tervitas Lammast ja Sadat, kes läksid mehi pesema. Robotid peatusid, naeratasid ja tegid kniksu. Neil olid kitlid seljas, aga pesemise ajaks riietusid lahti ning mõnele mehele mõjus see elujõudusuurendavalt, kui alasti naised teda küürisid ja igalt poolt katsusid. Kas seda tegid inimesed või robotid, seda vahet tegid nagunii üksnes vähesed.

Kuid lillasse ja helesinisesse majja olid ostetud juba uued Superstaar-tüüpi robotid, mis võimaldas inimestest sanitarid koondada. Roosas ja hallis majas pidi sama korduma paari kuu pärast ning Armani oli kätte saanud koondamisteate 1. märtsist. Nii, nagu Superstaarid olid tööst ilma jätnud Sanpellegrino, jätsid nad Armanigi tööst ilma. Vanad robotid kanti üldiselt maha ja peaarst pakkus Armanile Rohet müüa. Armani võttis mõtlemisaega, sest Rohe ei näinud nahavärvi poolest sedavõrd inimese moodi välja kui Sanpellegrino. Rohel polnud ka huvitavat elukogemust ega huvitavaid oskusi.

Sada astus Armani ette ja palus: «Armani, kas sa ostaksid mu haiglalt välja? Ma pole veel leidnud kedagi, kes minu eest alates 1. märtsist vastutaks. Ma võin teha kõike, mida sa tahad. Isegi soengut muuta.»

Armani võttis jällegi mõtlemisaega. Võib-olla peaks hoopis inimnaist otsima, ehkki selle ülalpidamine läheks kallimaks ... Kuid võib-olla leiaks sellise naise, kes väga ülalpidamist ei vaja, vaid ise tööl käib ja mõistlikku palka saab? Võib-olla toetaks ta Armanitki, kuni uue töö leiab? Armani oli kandideerinud Volkswageni Päevalehe uueks peatoimetajaks ega olnud konkursil läbi läinud, sest oli avaldanud ametisaladuse ja kohtulikult karistatud ahistava jälitamise eest ning kardeti, et see kordub.

Kui Armani poole tunni pärast oma käru lattu lükkas, vilkus seal oranž märgutuli, mis näitas, et tormi tõttu on hooldekodu väline elektrivarustus katkenud ja ümber lülitunud sisemisele. Armani polnud märganudki, millal see oli toimunud. Ta oli küll aknast näinud, et linn on nagu pimedavõitu, aga kell oli juba pool 11, nii et see polnud midagi imestamisväärset.

Armani läks puhketuppa, aga see oli hõivatud. Nagis rippus Guinnessi kittel. Teda hüüti Guinness Lambakeppijaks ja põhjus oli ilmne: Guinness oli enda koos Lambaga luku taha pannud. Jälle. Tal on nii ilusad valged pikad kräsus juuksed, tunnistas Guinness talle. Kui robotite müümiseks läks, maksis ta Lamba eest kohe raha ära, see kuulus ametlikult talle. Armani oli seda oodanud ja alustaski Guinnessi otsimist puhketoast. Guinnessi kitli taskust võttis ta kiipkaardi, läks lattu tagasi ja pani kotti kaks liitrist purki mett. Siis läks ta halli korpusesse viiva galerii ukseni ja avas selle Guinnessi kaardiga. Armanile endale polnud halli majja minekut ette nähtud. Seal laskus ta kolm korrust allapoole ja avas Guinnessi kaardiga generaatoriruumi.

Näha oli kaks suurt kobakat seadet, millest üks mürises ja teine mitte. Armani avas seisva seadme plokikaane, siis tegi ettevaatlikult lahti meepurgi ja valas selle tühjaks, nii et igasse auku mett satuks. Mitte midagi ei juhtunud ega saanudki juhtuda, sest seade polnud ju sisse lülitatud. Seejärel katsus ta avada töötava seadme plokikaant, kuid teda tabas üllatus: see polnud võimalik. Õnneks oli olemas avariiseiskamisnupp. Sellele vajutades oli kuulda, kuidas pöörded vähenevad ja seade pikkamisi seisma jääb. Süttis avariivalgustus ja kostis teade: «Avariivalgustus kestab ainult 5 minutit.» Pärast seadme seiskumist sai sellegi avada ja meega läbi leotada. Huvitaval kombel ei tulnud keegi generaatoriruumi vaatama, mis lahti. Guinness ei olnud midagi avastanud ja kiipkaardi sai talle tagasi taskusse panna.

Korraks mõtles Armani, kas ta on toime pannud täiusliku sabotaaži. Ilmselt mitte, hooldekodudes on turvakaameraid igas võimalikus ja võimatus kohas. Peale selle polnud ta kandnud kindaid ja oli nähtavasti sõrmejälgi jätnud. Näiteks meepurkidele. Koridoris oli üks hooldatav teda näinud, ehkki polnud kindel, kas ta on võimeline tunnistust andma ja maailmast üldse midagi mõistma.

Armani astus akna juurde, mis avanes sisehoovi ja kust olid näha teised korpused. Halli maja valgustus kustus. Üksteise järel kustus veerandi minuti jooksul teisteski hoonetes valgus ja õues saabus täielik pimedus.

Alateadlikult ootas ta, justkui hakkaksid kostma surijate karjed, aga loomulikult seda ei tulnud. Üheltki hooldekodu elanikult ei kostnud ainsatki heli.

Enam kui pooled hooldekodu elanikest olid püsivalt ühendatud elektriliste elutagamisseadmete külge. Nood lülituvad arvatavasti jälle sisse, kui linn taastab hooldekodu välise elektrivarustuse. Millal see toimub, see ei sõltu Armanist kuidagi. Kui maja enda generaatorid lülituvad sisse ja välja väga sujuvalt, sest nad on selleks välja töötatud, siis elutagamisseadmed võivad olla mitte projekteeritud töötama voolukatkestuste tingimustes. Sisselülitumise hetkel võivad seal olla mingid voolu- ja pingekõikumised, mis ei pruugi inimestele hästi mõjuda.

Siis algas sagimine. Guinness tuiskas, kittel seljas, temast mööda, sammude hääle järgi otsustades paljajalu. Guinnessil ja Lambalgi on kindla peale täna viimane tööpäev, mõtles Armani. Seejärel jooksis tema juurde Sada, kes oligi ihualasti, ainult kingad jalas, haaras tal rinnust ja vuristas: «Valgus kustus, mida me tegema peame?»

«Kas sul öönägemisvõimet polegi? Sa saad ju pimedas jätkata. Mine ja tööta edasi.»

Sada kihutas palatisse tagasi. Armani süütas taskulambi, läks riidehoidu, pani mantli selga ja astus õue. Uste automaatika ei töötanud, aga seestpoolt sai neid mehaaniliselt avada. Pipi möllas õues, tuul vingus ja vilistas, näkku lendas lumepihu ja taeva taustal oli näha painduvaid puid. Linn polnudki pime, võib-olla ei ulatunud elektrikatkestus kaugele, aga küllap oli hulgal majadel omaenda sisemine elektrivarustus. Kaugel sõitis linnaliinibuss, kell polnud ju veel üksteistki õhtul. Armani hakkas astuma, tühjad meepurgid riidest kotiga käes. Tema töö hooldekodus on tehtud. Ta on nüüd kogu maailma kõigi aegade edukaim mõrvar – kui seda on ikka õige eduks ja mõrvadeks nimetada.

Kuid kõigil sel ööl surnutel oli ühine omadus: keegi neist ei suutnud poolt tundi ilma elektrivõrgus olemata elada.

Jutt: Tõemasin (Maarja Kruusmets)

Lõbustuspark oli kirev ja kärarohke. Jahedale pilvisele suvepäevale vaatamata olid vaid nädalaks linna saabunud atraktsioonid kohale meelitanud hulgaliselt rahvast. Sõitude hinnad olid kallid, õnnemängude sihtmärgid kättesaamatud ning vingemad sõidud lõppesid osalejatele sageli prügikasti kohal kõõksudes. See kõik aga ei takistanud inimestel sabadena oma järjekorda ootamast.

Kohe mobiilsete vetsude kõrval seisis väike tagasihoidliku välimusega putka. Selle lähedal ei üüranud ühtki kõlarit, samuti puudus abistav personal, miski selles polnud eriti pilkupüüdev. Putka hõbedakarva seinad olid kummaliselt mõlkis, justkui oleks keegi selle vastu jalgpalli tagunud, ukse kohalt võis rahulike siniste tähtedega kirjas lugeda “TÕEMASIN”.

“Issi, lähme veel sellele karussellile ka,” sikutas Roberti tütar teda varrukast. Tema nägu oli täis roosa suhkruvati kleepuvaid jälgi, kui ta silmade särades isale innukalt otsa vaatas.

Mees judistas õlgu. “Kullake, mina enam ei taha. Sa tead, et mul läheb nende peal süda pahaks.” Ta lükkas lapse õrnalt oma naise poole. “Mine koos emmega, ma korraks puhkan.”

“Olgu!” hõikas tüdruk ning hakkas ema atraktsiooni poole vedama. “Varsti näeme, issi!”

Robert vaatas hetke neile järele ning kõndis siis lähima pingi poole. Istet võtnud, lasi ta silmadel üle kogu selle melu käia, soovides, et võiks ometi kuhugi vaiksemasse paika pageda. Ta oleks pidanud oma naisel üksinda laskma Cathyga lõbustusparki tulla nagu tavaliselt, aga tüdruku sünnipäeval oleks see ilmselt olnud kohatu. Ühel hetkel jäi mehe pilk pidama temast vaid mõne meetri kaugusel seisval putkal. Ta tõusis ja astus ligemale.

“Huvitav,” ütles ta iseendale. “See tundub küll midagi teistsugust.”

Tükk aega otsis ta kohta elektroonse käepaela abil pileti ostmiseks, kuni leidis viimaks väikese sildi, mis teatas, et tõemasinasse sissepääs on tasuta. Uks avanes kerge lingivajutuse peale ning ta astus sisse. Suhteliselt väike ruum sisaldas vaid üht mugavat tooli, mis oli suunatud selle vastas seinal asuva suure peegli poole. Mingeid juhendeid atraktsiooni kasutamiseks Robert ei leidnud. Mees märkas, et väline müra oli sees suuresti summutatud, ning ta võttis rahulolevalt toolil istet.

“Eks vaatame, tõemasin, mida sa mulle siis ka rääkida oskad.” Tema parem suunurk kiskus üleolevasse muigesse, kui ta jätkas: “Peeglike, peeglike seina peal, kes on kauneim kogu maal?”

Ta võpatas, kui ootamatult kõlas tema ümbert malbe naisehääl. “Universaalsete ilustandardite kohaselt on hetkel maailma kauneim inimene ameerika modell Bella Hadid. Tuletan aga meelde, et ma ei ole sulle, Robert Arusoo, mingisugune otsingumootor. Kui sa midagi asjalikku tahad teada, pead ka asjalikult küsima.”

Mees vaatas segaduses enda ümber. “Kust sa tead, kes ma olen?”

Masinanaine mühatas. “Ma olen tõemasin. Mõtlesid, et see silt on seal ukse kohal nalja pärast või? Kas sul on mulle nüüd mõni küsimus ka?”

Robert sättis end toolil sirgemalt istuma. “Olgu, on küll. Kui sa tead, kes on maailma kauneim inimene, siis tead sa ka kindlasti, mis on selle linna edukaim firma.”

“Sa ise arvad muidugi, et sinu mööblifirma, kas pole?” Masina hääl ei kaotanud oma leebust, kuid tema sõnade mõte oli ühene.

“Muidugi!” kaitses Robert end. “Meie käive on juba viis aastat suurem kui ühelgi teisel siin linnas. Kuidas me siis edukaimad pole?”

Masin naksutas mehe jutu peale keelt. “Kas sa tõesti arvad, et firma käive on kõige tähtsam asi? Aga kuidas inimestega on? Nemad polegi tähtsad? Las jooksevad teisele tööle, kui tahavad, sul on ju saba ukse taga, mis? Ettevõte, kus töötajatest ei hoolita, ei saa pikemas perspektiivis edukaks jääda.”

Mees tundis, kuidas tema vererõhk selle jutu peale kerkis. “Nad tunnevad end hästi! Ma olen konsulteerinud parimate spetsialistidega, et anda oma töötajatele head tingimused! Ma olen teinud parimaid otsuseid!”

“Nüüd on mul sinule küsimus. Mis on tema nimi?” Masina hääl oli omandanud pisut jahedama tooni.

Peegel mehe ees muutus ekraaniks, millele ilmus pilt nooremapoolsest naisest, kes tundus Robertile pisut tuttav. Siiski pidi ta tunnistama: “Ma ei tea.”

“Aga tema?” jätkas masin uue fotoga, “või tema?”

Neljanda foto juures hüüdis mees: “Oota, teda ma tean - see on Karl, töötab pehme mööbliga.”

“Kas ta on abielus?” uuris masin.

Robert kehitas õlgu. “Mis tähtsust sellel on? Peaasi, et ta head tööd teeb.”

“Sulle pole jah tähtsust, aga sinu töötajatele on. Nad tunnetavad, et sa neist tegelikult ei hooli, teavad, et sulle on tähtsad rahanumbrid, mitte inimesed. Ja kuidas saaksid sa teha parimaid otsuseid inimeste jaoks, keda sa ei tunnegi? Kui tahad tõeliselt edukas olla, hooli ja huvitu oma töötajatest, siis on nad sulle alati lojaalsed.”

Robert kargas püsti. “Nüüd aitab! Tõemasin või mitte, sul on tõeline suhtumise probleem. Pole ime, et keegi siin käia ei taha, isegi tasuta mitte. Ma helistan selle tivoli juhile ja lasen su üleüldse kinni panna!”

Ta tormas uksest välja ning lõi selle enda selja taga kinni. “Lollakas masin!” karjus ta ning virutas putkale jalaga. Siis pööras ta kannapealt ringi ning marssis oma peret otsima.

Illustratsioon: Kärt Mikli

Roosi jalad olid uutes kingades ringi trampimisest väsinud ja valusad. Kergelt longates astus ta paar viimast sammu leevendust lubava pingi poole ning võttis rahuoluohkega istet. Tivolisse tulek oli olnud nõme mõte, ega ta enam laps pole, et selliste asjadega tegeleda. Terve nädalavahetuse üksi kodus istuda ta aga ka ei soovinud. Ta võttis kingad ära ning lasi jalgadel hingata. Lähedalasuvate vetsude poolt heljus temani äratuntavat ebameeldivat lõhna, mis ajas tühja kõhu peale iiveldama.

Nina krimpsutades tõusis Roosi jälle püsti ning suskas jalad kingadesse. Hea meelega oleks ta veel puhanud, aga hais ei lasknud olla. Pilku tõstes nägi ta enda lähedal puude all kummalist väikest putkat. Huviga komberdas ta sellele lähemale.

Näinud, et atraktsioon on tasuta, astus Roosi julgelt sisse, lootuses, et saab seal haisuvinest eemal rahulikult puhata, enne kui kodu poole minema hakkab. Ta istus ainsale ruumis leiduvale toolile ning otsis pilguga masina käivitusnuppu.

“Kui sa otsid, kust mind tööle panna, siis raiskad aega,” sõnas naisehääl ootamatult, nii et Roosi võpatas, “ma käivitun nimelt automaatselt. Tere tulemast! Millega saan sulle kasulik olla?”

“Mida sa teed?” küsis naine uudishimulikult. “Ma pole sellist atraktsiooni lõbustuspargis varem näinud.”

“Sa silti ei lugenudki? Astusid niisama lõbu pärast sisse?” Masina hääletoonis kõlas vaevuaimatav pilge. “Ma olen tõemasin.”

Roosi sattus elevusse. “Ja räägidki mulle ainult tõtt, jah?”

Muidugi, ma olen programmeeritud vaid seda tegema.” Masina hääl kostus pisut tüdinult, nagu oleks ta seda küsimust juba sadu kordi kuulnud.

“Aga kust sa tõde tead - me pole ju varem kohtunud?”

“Uu, maagia ja salapära,” ütles masin sarkastiliselt. “See pole sinu asi. Sinu asi on küsimusi küsida ja minu asi neile ausalt vastata. No kas hakkad peale ka või?”

Roosi noogutas. “Mul on ainult üks küsimus - ma olen kakskümmend seitse, aga ma pole veel endale püsivat suhet leidnud. Mis mul viga on?”

“Sul on viga see, et sa oled juba kolm aastat järjest salaja oma bossi armunud ja seetõttu tõrjud eemale kõik potentsiaalsed asjalikud kosilased.” Masin kõlas nagu uudiseid lugev diktor.

Üle naise näo oli valgunud soe puna. “Ei ole!” protesteeris ta. “See on puha vale! Pealegi on ta abielus.”

“On jah,” kinnitas masin,” ja hoolimata sellest, kui palju ta sinuga kontoris ka flirdib, ei jäta ta oma naist ega lapsi kunagi maha. Nii et saa sellest juba ükskord üle ja anna endale võimalus.”

Roosi surus huuled trotslikult kokku ning põrnitses enda ette. Masinat ei paistnud tema tusatsemine üldse morjendavat.

“Ja kui sa juba vaevaks võtsid mind külastada,” jätkas masin, “siis ütlen sulle veel midagi. Sa oled arukas ja haritud noor naine, sinu arvamus loeb täpselt sama palju kui ühegi mehe oma. See jutt, mida sulle aastaid on pähe tambitud, et naine pole ilma meheta midagi väärt, on täielik jama. Heida see oma peast välja. Sa oled noor ja vallaline, naudi seda vabadust, et saad teha, mida soovid. Sinu väärtus ei sõltu sellest, kas oled suhtes või mitte. Mine ja rakenda oma potentsiaali ning ära lase end enam jalge alla talluda.”

Naise suu oli ikka veel kriipsuks surutud, kuid nüüd veeres mööda tema põske üksik pisar. Jupp aega ei öelnud ta midagi. Siis tõmbas ta ninaga ja pühkis põse kuivaks.

“Aitäh sulle!” ütles ta otsustavalt püsti tõustes. “Ma siis lähen.”

Masin vaid mõmises midagi tunnustavalt, kui Roosi välja astus.

Marek prantsatas lõbusalt mugavale toolile tõemasina südames. Mürasummutavad seinad suutsid peaaegu lämmatada tema kaaslaste ülemeeliku lärmamise teisel pool ust.

“Marek Veskiots, sa oled purjus!” kostis etteheitev naisehääl otse mehe kõrval.

Noormeest see ei heidutanud. “Võib-olla natuke. Nädalavahetus on ju, loomulik, et saab end pisut lõdvaks lasta.”

“Seda lõdvaks laskmist jagub sul korralikult nädala sisse ka,” torises tõemasin. “Vaata, et sa mind ära ei lagasta, muidu panen kõik, mis ma sulle siin räägin, internetti üles.”

Selle peale tõmbas noormees end pisut sirgemini istuma. “Üleüldse, kust sa mu nime tead?”

“Ma olen tõemasin, mu töö on su nime teada.”

Marekit see vastus ei rahuldanud. Ta tõusis püsti ning hakkas aeglaselt mööda ruumi kõndima. Lõpuks märkas ta üleval nurgas väikest hästi maskeeritud kaamerat.

“Ahhaa, biomeetria!” teatas ta võidukalt. “Seda ma arvasingi! Sa oled kindlasti riigi infosüsteemi ühendatud. Nii pole sinu jaoks mingi probleem meid puudutavale infole ligi pääseda. Oled ikka üks šarlatan küll.” Ta istus rahulolevalt tagasi tooli.

“Ah et šarlatan? Kas tõesti?” Masina hääl oli muutunud mesimagusaks. “Kas sa sildistad inetute nimedega kõiki naisi, kes su meele järele ei ole?”

Üle Mareki näo venis lai naeratus. “Sulle teadmiseks, et kõik naised poevad nahast välja, et mulle meeldida. Ma olen kena, võluv ja naljakas ning kontori lemmik.”

Tõemasina naer helises üle terve ruumi. “Seda sa arvad jah. Tegelikult räägid sa kogu aeg ainult endast ega võta kunagi aega teiste kuulamiseks. Naised on sinust sisse võetud täpselt selle hetkeni, kuni sa suu lahti teed, ning edasi pingutavad nad kõigest väest sinuga häid suhteid hoida lihtsalt selleks, et mitte head tööõhkkonda rikkuda. Kui tahad tõeliselt kellelegi meeldida, ürita endast lõpuks üle saada ning keskenduda kellelegi teisele peale iseenda. Ning lõpeta see juuksegeeliga mäkerdamine. See on nii läinud sajandi mood.”

Noormees oli tõemasina juttu kuulanud sõnatus jahmatuses. Nüüd aga registreerusid selle sõnad tema alkouimases ajus ülima solvanguna. Ta kargas püsti, haaras raske tooli, millel ta hetk tagasi istunud oli, ning virutas selle masina peeglisse. “Ah et sina arvad, et võid mulle siin oma tõde rääkima tulla! Ah et minu soeng on vanamoodne?” röökis ta, pekstes tooli järjest vastu kõiki masina seinu. “Kuula siis ise tõde, idiootne masin, - rohkem sa siin kunagi kedagi ei näe!”

Tõemasina purustatud kõlaritest kostis kriginat, kui Marek ukse lahti tõmbas ning laastamistööst eemale trampis, ehmunud sõbrad kannul kiirustamas.

Robert kiristas oma vaikselt nohiseva naise kõrval hambaid. Polnud midagi häirivamat sellest, kui inimene sinu kõrval magab õndsat ööund ajal, kui sina unetuna küljelt küljele pöörled. Lõpuks togis ta naist õrnalt küünarnukiga ribidesse.

“Kas sa magad?” sosistas ta. Naine ei teinud väljagi. Seekord sikutas mees teda juuksesalgust. “Kallis, kas sa magad?” Ka sel polnud soovitud mõju. Lõpuks võttis Robert kasutusele raskerelvastuse. “Ma kuulsin, et Cathy hõikas sind.”

Naise silmad avanesid peaaegu kuuldava plaksuga ja ta hüppas voodist välja. Minuti pärast oli ta tagasi ning heitis väsinud ohkega voodile. “Ta magab rahulikult. Võib-olla hüüdis läbi une. Nüüd läheb mul jälle tükk aega, et magama jääda.” Ta keeras Robertile selja ning tõmbas teki kurguni.

“Kallis, mis sa arvad, kas ma olen halb juht?” küsis mees teda tunde vaevanud küsimuse.

Naise hääl oli unehägune. “Minu meelest saad sa normaalselt hakkama. Teil läheb ju hästi. Miks sa sellest just öösel rääkida tahad?”

“Keegi ütles mulle täna, et ma ei hooli piisavalt oma töötajatest, nii et ma ei saa pikas perspektiivis edukas olla.”

“Ega inimestest huvitumine sul tükki küljest võtaks küll,” ühmatas naine ning kohendas enda asendit. “Jää nüüd kuss, ma tahan magada.”

Kongi kõva vooditaoline ese oli Mareki külje all ebameeldiv. Alkoholiuim oli lahtunud ning ta ei suutnud end ära kiruda, et oli vihahoos enda üle kontrolli kaotanud. Nüüd pidi ta lisaks ööpäevale arestikambris läbima veel kokkuleppemenetluse oma teo tagajärgede eest maksmiseks. Ülemus ei olnud seda lugu kuuldes sugugi õnnelik olnud, kuigi Marek oli üritanud seda nii palju pehmendada kui võimalik. Ning häbiplekk jääb talle alatiseks külge.

Aga kuidas keegi üldse saab midagi sellist kuhugi tivolisse panna ning nimetada seda atraktsiooniks? Ja mis õigusega nad inimeste kohta infot otsivad? Kindlasti kehtivad ka selliste asjade kohta isikuandmete kaitse seadused. Sellele punktile kavatses ta menetluse käigus ka tähelepanu juhtida. Tegelikult peaks olema ju tema see, kes valuraha saab! Kuidas tohivad nad tulla ja tema kohta valesid ning süüdistusi rääkida? Õnneks ei olnud kedagi juures, kui see tõemasin seda jama suust välja ajas.

Ta surus lõualuud otsustavalt kokku. Ta klaarib selle asja ära, maksku mis maksab, ning teeb neile selgeks, et inimeste selline kohtlemine on lubamatu. Ta veel näitab neile!

Värske hommikuõhk paitas Roosi õhetavaid palgeid. Ta oli öösel vähe maganud, kuid siiski reibas ning täis otsustavust. Tõemasina sõnad olid paljastanud tema varjatud küljed selleks, et teha teda tugevamaks inimeseks.

Hommikukohv juba ammu joodud ning kiire kirjavahetusega poole peal, vaatas Roosi ekraanilt üles just siis, kui Robert sisse astus. Naise süda jättis korraks löögi vahele ning hakkas siis topelt kiirusel põksuma. Ta sundis end sügavamalt hingama, et rahuneda.

Hetkeks tundus, et ülemus kõnnib temast sõnatult mööda, kuid naise lauast juba möödunud, jäi ta seisma ning astus sammu tagasi.

“Tere hommikust, Roosi!” Tema hääl oli tavapärasest tõsisem ja mõtlikum. “Kuidas sul viimasel ajal läinud on? Kas on midagi mida ma saaksin sinu heaks teha, et sul oleks siin parem töötada?”

Naine oli hetkeks sõnatu. Nad olid kolme aasta jooksul palju tööjuttu ajanud, kuid Robert polnud kunagi varem tema heaolu kohta pärinud. Esimese hooga tahtis ta kohe vastata, et kõik on hästi ning et tal pole millestki puudust. Kuid pingeasendist juba valusaks muutuma hakkavad õlad tõid talle meelde tõemasina sõnad. Ja tõesti, ka tema vajadused olid olulised!

“Tegelikult,” alustas ta pisut kahtlevalt, “olen mõelnud, et mul oleks vaja reguleeritavat lauda, sellist, mida saab ka seisulauaks muuta. Pidevalt ühes asendis istumine ei mõju tervisele hästi.”

Mees noogutas. “Kõlab mõistlikult. Ole hea, mine käi täna teiste kontoriinimeste juurest ka läbi ning küsi, kas kellelgi oleks veel soovi oma laud välja vahetada. Kui arvud koos, pane see tellitavate vahendite nimekirja.”

Roosi tundis, kuidas tema süda rõõmust ja armastusest paisus, kuid ta sai suurel tundel sabast kinni. Ole kuss, ütles ta sellele mõtteis, ja saa temast üle. “Suurepärane, saab tehtud. Aitäh!” ütles ta Robertile, kui mees minekule pöördus.

Pisut hiljem astus sisse grupp omavahel erutunult sädistavaid töökaaslasi tootmisosakonnast, kes suundusid kohvipausile kööginurka. Nad seisatasid Roosi laua juures.

“Hei, kas oled juba kuulnud, et Marek istub praegu kinni?” küsis Ann, kena pikkade blondide juustega sinisilm.

“Ei! Miks ometi?” küsis Roosi ehmunult, peast läbi käimas erinevad õudsed stsenaariumid.

“Ah, õnneks ei millegi eriti hullu pärast. Peksis eile joomase peaga tivolis ühe atraktsiooni segi,” sõnas Ann käega lüües. “Eks kõva pahandus tuli tal sellest küll. Kes teab, kas boss teda niimoodi isegi tööl edasi hoiab. Aga noh,” kehitas ta õlgu, “ega ta polegi mulle eriti meeldinud. Alalõpmata teeb mingeid imalaid nalju ning ootab, et kõik talle seepeale vasikasilmi teeksid. Mõtleb, et on Jumala kingitus naissoole. Viimane kord peaaegu juba käratasin talle, et jätku mind rahule.”

Roosi noogutas vaikides ning grupp võttis jälle suuna köögi poole. Vaid Mattis viivitas veel, jäädes teistest pisut maha.

“Roosi, me läheme õhtul seltskonnaga pubisse. Kas tahaksid ka tulla?”

Naine oli juba andmas oma tavapärast vabandust, kuid mõtles siis ümber. “Jah, miks ka mitte. Kas lähete siit otse?”

Tivoli muusika kostus üksildases parginurgas olevat pisut nukra kõlaga, justkui jätaks ta hüvasti väikelinnaga, kus ta selle nädalaga end juba koduselt tundma hakkas. Üksildases nurgakeses, vetsude vahetus läheduses, seisis väike putka, uksele riputatud silt, millel seisis suurte punaste trükitähtedega EI TÖÖTA. Putkast mõne sammu kaugusel seisva noore naise põsel veeres üksik pisar. Tema lootus veelkord kuulda elumuutvat tõde oli kustunud. Ta pöördus ohates ning lonkas ikka veel hõõruvates kingades tasapisi tagasi kodu poole.

Tõlkejutt: Igaveseks neljateistkümnene (Jasmine Arch)

Tõlkinud Priit Öövel

Tema raskus imbub mu luudesse läbi kivise, tihke ja savise maa jõekallast palistavate puude all. Ta tuleb siis, kui kuu on noor. Viirastusena öises taevas. Et eelmist võitu nautides valmistada oma vaimu ette tulevaseks jahiks.

Tema pärast olen ma ikka veel siin. Klammerdudes selle paiga külge, kuhu ta mind tõi. Kus ta mind võitis, pigistades mu kõri, kuni kopsudes enam ei kõrvetanud.

Ma olin neliteist. Ma polnud kunagi suudelnud, kunagi armastanud. Ta võttis selle minult. Rebis mu eemale kõigest, mis elu mulle pakkuda oleks võinud. Aga minu tulevik on viimane, mille ta võtab. Selle eest kannan ma hoolt.

Tõukan end üles, sõeludes läbi pinnase, valmis järgnema. Kui ta oma ohvri leiab, olen ma kohal. Selleks, et neile kõrva sosistada, nende peale karjuda, anuda neid, et nad jookseksid. Nad teevad seda alati. Kes ei jookseks, kui hääl pimedusest sind kummitama tuleb.

Viimane ohver longib mööda vaikset tänavat, käed taskus. Kõrvaklapid hoiavad maailma hääled ja minu hoiatused temast eemal.

Kütt irvitab varjudes ja ma sööstan alla. Jaheda ööõhuna paitan kitsaid poisiõlgu.

„Jookse,“ sosistan ma kõditades ta kõrva.

Ta tõmbab taskust telefoni ja viipab selle tööle. Roheline ja sinine valgus mängleb ta näol, valgustades viltust naeratust, kui sõrmed ekraanil askeldavad.

Ta on neliteist nagu mina. Aga tema on kangekaelset tõugu. Pimeduse kartmiseks liiga täiskasvanu. Tõstan ta näolt oma suitsust sõrmedega ühe juuksesalgu, kuid ta vaid kehitab õlgu ja kõnnib edasi.

„Jookse!“ kajab mu karje, aga keegi ei kuule.

Kütt astub tänavale. Ma soovin, et poiss põgeneks, et ta mind kuuleks

*

See on kõik, mis mulle jäänud on. Üks asi ja sellegagi ei saanud ma hakkama. Nüüd oleme mõlemad siin kinni. Igaveseks neljateistkümnesed.

Mees matab poisi minu kontide lähedale. Kõrvaklapid ja telefon jäävad külma ja kange keha alla. Muld katab silmad, mis enam ei näe, määrib valged tossud ja heledad teksad. Ta tõuseb uduna halli taeva taustale ja seda ei näe keegi peale minu. Tema läbilõikavad karjed läbistavad idast tõusva koidu. Nüüd on juba hilja. Ta oleks pidanud mind kuulda võtma.

Poiss vaikib ja pöördub minu poole: „Mis toimub?“

„Ei midagi. Enam mitte. Meie jaoks.“

*

Kui kuu on kahanenud, tuleb mees tagasi. Silmad pimeduses helkimas, istub ta rätsepaistes meie vahel. „Kas sulle meeldib su uus sõber?“

Poisi kuju ilmub tema laguneva keha kohale, kahvatu ja udune. „Mida see peaks tähendama?“

Kaks paari silmi jõllitavad minu poole. Üks paar tahkeid ja teine läbipaistvaid.

„Ma ei tea.“ Tuul kannab mu sosina minema. Silmi põletab mälestus pisaratest.

„Mul võttis päris kaua aega, et sulle seltsilist leida, nii et ma loodan, et ta meeldib sulle.“ Mees niheleb. Tema kulmukortsutus süvendab veelgi silme all olevaid tumedaid varje. „Ma proovin täna veel.“

„Proovid mida?“ Poisi hääl murdub. Sellest ei kasva ta nüüd enam kunagi välja.

„Järgmist ohvrit leida.“ Tõmbun tagasi, kui mees minu poole vaatab. Mitte minust läbi, vaid mind. Meie pilgud kohtuvad.

„Vabandust, ma ainult...“

Mees pöörab pilgu ära ja vaatab oma käsi. „Sa olid nii õrn, nii puhas. Suureks kasvamine oleks sind kalestanud. Ära rikkunud.“

Pööran eemale. Soovin, et suudaksin joosta, aga ma tean, et see ei viiks mind temast eemale. Eemale sellest, mis ta mulle tegi. See ei aidanud mind ka siis, kui ma tema saak olin, läbi metsa sööstes, jalad valusad, hing kinni, süda pekslemas.

Tema kehasoojus, tema elu soojus voogab läbi minu, kui ma vaatan üles tähtede poole, sinna musta tühimiku poole, millest hakkab kasvama uus kuu. Tema hääl järgneb mulle. „Ma tegin, mis vaja, et sind hoida. Aga ma ei tahtnud, et sa nii üksildane oleksid.“

„Lõpeta,“ sosistan ma. Tema käed enam minuni ei ulata, aga võim on tal minu üle ikka.

„Aga ma teen kõik paremaks. Ma leian sulle palju sõpru. Sinusugune kaunis olend peab alati olema sõprade keskel.“

„Lõpeta!“ Sõna rebib end mu kõrist välja ja peegeldub veel. Nahkhiired lendavad puude vahelt läbi. Nemad kuulevad mind, kuid mu mõrvar mitte.

„Ma hoolitsen selle eest, et sa neid kätte ei saaks.“ Sulgen silmad ja kujutlen end laskuvat läbi kivi ja mudase maa. Kui ma suudaksin, siis põimuksin jälle oma luudega ühte ja laseks oma hingel ühes nendega vaikselt hääbuda, kui kõdunemine mu säilmeid järab. Aga ma ei oska seda teha. „Ma ei lase sul veel ühelt lapselt tulevikku röövida!“

Aga ükskõik, kui palju ma ei prooviks, ebaõnnestun ma jälle. Varem või hiljem suudab ta järgmise kätte saada. Ta ei peatu kunagi.

Mu käsi suriseb äkki ja ma avan silmad. Poiss seisab mu kõrval. „See pole sinu süü. Ta on koletis.“

Noogutan. „Mida me teeme. Me ei saa lasta sel juhtuda.“

„Küll leiame viisi“

Meie taga sahiseb rohi. Mees tõuseb ja läheb jahile. Me pöördume ja järgneme talle. Täna ta ei tapa. Poiss tabab mu pilgu ja noogutab, kulm tõsiselt kortsus.

*

Uued kuud tulevad ja lähevad. Meie poisiga oleme seni suutnud kõik ohvrid ära hoida.

Istume jõekaldal ja ootame päikese loojumist. „Peab olema mingi muu moodus,“ ütlen ma.

Vesi lainetab ja heidab õhku valguses sädelevaid piisku. Kõik need kuuta öödel toimuvad jahid jäävad alatiseks minu süüks.

„Ta teeb seda sinu pärast.“ Poiss püüab maast rohukõrt tõmmata, aga ta sõrmed lähevad sellest läbi. „Äkki suudad teda veenda, et ta lõpetaks.“

„Ta ei kuula.“ Raputan pead. „Ta ei taha seda kuulda.“

„Siis ütle talle midagi, mida ta kuulab,“ ütleb poiss.

Kui päike vajub silmapiiri taha ja vesi jões muutub tintjaks, tuleb puude vahelt udust mees. Ta võtab sisse koha meie haudade vahel ja hõõrub pead kallutades käsi kokku. „Täna õnnestub. Ma kohe tunnen seda.“

„Ta ei tohi,“ ütleb poiss. „Tee midagi.“

Vaatan talle üle mehe õla otsa: „Mida?“

„Ükskõik mida. Räägi temaga. Ütle, et ta lõpetaks.“

Noogutan ja hõljun mehele lähemale. Taban ta pilgu. „Palun ära tee seda!“

„Uue sõbra üle elevil, mu linnuke?“ Tema naeratus on hell, varjates silmade taga luuravat koletist. „Ühel päeval tulen ma sinu juurde ja siis saame lõpuks koos olla.“

Mälestus sapist tõuseb mööda mu kõri üles ja ma kõõksun selle kibeduse illusioonist. Mu meeled lollitavad end endiselt mõttega, et mul on keha, klammerdudes selle vanasse vormi nagu tarretis.

Mehe pilk puurib minu omasse. „Mis viga?“

Raputan pead. „Palun. Lõpeta.“

„Ma soovin, et kuuleksin sind.“ Ta kallutab pead ja kissitab silmi. „Ma mäletan su häält. Kähedam kui sulle eakohane. Ja see võrratu, õige natuke susisev ess.“

Ta vaatab üles ja naeratus kustub. „Ah. Aeg minna. Soovi mulle edu?“ Ta ajab end urahtusega jalule.

Me järgneme talle läbi magava linna. Mööda asfaltiga ääristatud vaikset kanalit. Ta peidab end varjudesse ja valmistub pikaks ootuseks. Muusika tuikab läbi õhu. Rasked bassirütmid meenutavad mulle, et mul oli kunagi pulss.

Kanaliäärsel aasal väriseb tsirkusetelk naerust, vilkuvast valgusest ja tantsivatest kehadest. On ainult aja küsimus, mil keegi pidutsejatest kodu poole suunduma hakkab.

Telgist väljub kõikuvail jalgel tüdruk, ronib jalgratta selga ja sõidab meie poole. Üks ratastest kriiksub ebarütmiliselt. Selle saatjaks sõitja lõõtsutav hingamine.

Hõljume poisiga lähemale, sosistades ta kõrvu hoiatusi, kuid ta raputab lokkide lehvides pead ja vajutab tugevamini pedaalidele.

*

Nüüd on jõe kaldal kolmas haud. Tüdruk vahib meid, kui sellest üle hõljub. Tema õlad on pinges ja käed rusikasse surutud.

„Mul on kahju,“ ütlen

Minu kõrval kallutab poiss pead: „Me püüdsime sind hoiatada.“

„Ma tean,“ ohkab tüdruk. „Mis teie nimed on?“

Nimed on elavate jaoks. Olen püüdnud enda oma unustada. Minu kõrval raputab poiss pead. „Pole tähtis. Enam mitte.“

„Miski pole enam tähtis,“ ütlen.

Tüdruk sulgeb silmad ja tema kuju ühineb maast tõusva uduga.

*

Enne järgmist kuud olen ma valmis.

Mees tuleb ja istub enne jahti meie juurde. Hoian püüdlikult oma näol laia naeratust, vaadates ta silmi, aga vältides ta pilku iga kord, kui ta minu poole vaatab. Nihkun talle vaikselt lähemale ja lähemale, kuni tema jalg paneb minu oma pidevalt surisema.

Kui mu käsi tema oma kohale tõuseb, hingab ta järsult sisse ja tõmbub eemale. „Hakkan parem pihta,“ ütleb ta.

Järgneme talle, poiss minu kõrval. „Mida sa plaanid?“

„Küll näed,“ vastan. „Aga tähtsamad asjad kõigepealt.“

Kaks korda leiab mees saagi. Kaks korda ajame me selle ära, sosistades kõrva hoiatusi pimedusest ja ohust.

Nina alla pomisedes pöördub mees kõrvale ja hakkab tõusva koidu kumas kõndima. Poiss suundub jõe poole, aga peatub, kui näeb, et ma talle ei järgne.

„Mine,“ ütlen talle ja lähen mehele järele.

Ikka veel pomisedes läheb mees läbi unise linna. Pagaritöökojas süttivad tuled ja värskete saiade ning kookide lõhn peaks olema vaimustav. Aga lõhnad pole kummituste jaoks. Lõhnad ja maitsed on meie jaoks vaid lahjad mälestused.

Mees istub bussipeatuses ja ma hõljun ta kohal, püüdes vaateväljast eemale jääda. Buss viib meid ära, läbi väikese linna, selle räämas äärele.

Buss peatub sünge moega viadukti all ja mees astub tänavale. Väike, kooruva värviga maja ootab teda. Ta keerab ukse lukust lahti ja astub beeži tuppa, kus iga ese on pedantselt omal kohal ja kõik pinnad säravad puhtusest.

Siin ei ela kedagi. Nad võivad siin viibida, aga nii steriilses ja surnud kohas e l a m i n e tundub võimatu. Aga samas, mida tean mina elamisest? Ainus, mida mina oma elus saavutasin, oli kiskja tähelepanu äratamine ja tema käte vahel suremine.

Ta käib duši all ja ronib kitsasse voodisse.

Kui ta silmalaud liikuma hakkavad, hõljun talle lähemale. Otse ta näo kohal. „Ma igatsen sind,“ sosistan ma. „Tule minu juurde.“

*

Ma tean nüüd, kus ta magab. Käin tal igal ööl külas. Magades tundub ta mind kuulvat. Ta viskleb ja pöörleb siis oma raske teki all.

Uus kuu tuleb ja ta istub meiega, vaadates, kuidas ma talle naeratan ja suitsuseid ripsmeid volksutan. Poiss pööritab silmi, aga ei ütle midagi.

Kui pool ööd on möödas, läheb mees jahile, aga naaseb ka seekord tühjade kätega.

*

Järgmine uus kuu ja mees istub rätsepaistes ja mind vaadates jõekaldal. Poiss seisab mehe selja taga ja ma pööran pilgu tema poole.

„Lase lahti,“ ütlen ma. „On aeg.“

Poiss raputab pead. „Ma ei tea, kuidas.“

„Lokkidega tüdruk ju tegi seda.“ Naeratan talle. „Kui raske see ikka olla saab. Proovi.“

„Me peame jääma,“ ütleb poiss. „Et me saaks ta peatada.“

Mees vaatab mind ja ma hõljun talle lähemale. Teen liigutuse, nagu paitaksin ta karust põske, ja vaatan poisile üle mehe õla otsa. „See on varsti läbi. Kõik on korras.“

Poiss sulgeb silmad, ohkab ja muutub üha rohkem läbipaistvamaks.

„Mu väike linnuke,“ ütleb mees pead küljele kallutades. „Mida sa teed?“

„Saadan ta ära.“ Tõstan käe ja hellitan ta põske, hoolimata surinast, mis mu käe tõmblema paneb. Hõljun tagasi ja sirutan käed tema poole. Ta tõuseb ja astub veepiirile. „Ma ei vaja teda. Ma vajan sind.“ Naeratades lasen end allapoole veepinda vajuda.

Ta vaatab mind. Väikesed lained panevad ta näo võbelema. Tõmban käega läbi juuste ja hammustan huulde, hoides temaga silmsidet. Kohe-kohe näeb ta mu haletsusväärsed püüded läbi ja kõnnib minema.

Siis, aeglaste ja kaalutletud sammudega astub ta vette.

Kui viimased õhumullid ta huultelt tõusevad, silitab mu põske varjukäsi, söövitades sinna ühtaegu põletava ja jäise jälje. Püüan eemale tõmbuda, kujuteldav pulss kõris tukslemas. Seekord pole tema eest pääsu.

„Lõpuks ometi koos, mu armas väike linnuke.“ Ta sõrmed sulguvad mu kõri ümber, kui ta mind alla surub ja tema nägu minu oma kohale tõuseb. Ta huuled hõõruvad minu omade vastu. Kõrvetab, kõrvetab, kõrvetab...

Tema väärastunud kinnisidee süttib, muutudes käegakatsutavaks leegiks, mis möllab tema silmade taga ja neelab kõik, mis ma olen.

Raputan pead ja vaatan talle silma, kui ta keha jõepõhja vajub. Ta on nüüd surnud. Külm ja kange. Vaid liha ja mälestused, ei midagi rohkemat. Nimetu nagu minagi. Igavesti kolmkümmend kolm. „Käi perse.“

Sulgen silmad ja annan jõe tõmbele järele, lastes end voolus lahustuda.

Kuuldemänguna saavad seda juttu kuulata Tumedad Tunnid Podcasti toetajad siin: https://www.patreon.com/posts/56621108

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 09/21 (Laura Loolaid)

Erektor tõuseb taas! (Jüri Kallas, Manfred Kalmsten)

«Galaktikaimpeeriumi annaalide» ERI: Asumi ja Düüni impeeriumid (Raul Sulbi)

Päeva materjal Wikipedias augustis 2021 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 9: Kuningatega heitleja (Rauno Pärnits)

Palju õnne, Terence Fisher! (Kalver Tamm)

Filmiarvustus: Dune (Jaagup Mahkra)

Prima Vista: Uwe Laub, romaan „Torm“ ja ilmamanipulatsioonid (Jüri Kallas)

Lem ja luhtunud kontakt (Joel Jans)

Prima Vista: Futuroloogiline kongress – Stanisław Lem 100 (Jüri Kallas)

Reaktori reisikiri Mängudeöölt (Laura Loolaid)

Retk Pedassaarde (Heli Illipe-Sootak)

Video: Estcon 2021 ettekanded (Reaktor)

Reaktori juttudest 08/21 (Tõnis Hallaste)

Ulmkonnakroonika 9/21

Uudiskirjandus 09/21

Jutt: Karistus (Getter-Agnes Aareleid)

Jutt: Kel jõud… (Karmo Talts)

Jutt: Koolivaheaeg Mägrakihval (Tormi Ariva)

Jutt: Mul on ilus nägu (II) (Taivo Rist)

Jutt: Tõemasin (Maarja Kruusmets)

Tõlkejutt: Igaveseks neljateistkümnene (Jasmine Arch)