Peatoimetaja veerg 09/22 (Agur Tänav)

Ulmepõllul on olnud viljakas sügis ja selle maitsvaid vilju pakub oma lugejatele ka Reaktor. Jutusaak on käesolevas numbris eriti rohke. Tallinna Keskraamatukogu korraldas ulme ülilühijutu ja ulmekunsti võistluse ning selle võistluse võitjalugusid, nii noorema kui vanema kategooria esimest kolme kohta, saabki lugeda sellekuisest numbrist. Ulmestaariks on Joonas Piik, selle võistluse noorema jutukategooria võitja ja suurepäraseks esikaaneks on noorema kategooria illustratsioonide võistluse võitja Marie Sinivee looming. Lisaks jutuvõistluse lugudele on jutte aga veel rohkem ja küll. Palun nautida :)

Laura Loolaid annab meeleoluka ülevaate ulmepäevast Tallinnas, kus võistluse auhinnad kätte jagati. Laura käis ühe soojaga ka MängudeÖÖl ning ei hoia vaka all oma muljeid sealgi toimunust. Lisaks sellele on numbris veel suvisest Estconist Jaagup Mahkra põnev ning rohke videomaterjaliga illustreeritud ettekanne koloniaalulmest. Marko Kivimäe on võtnud tõsiselt ette arvustamise ja räägib ka Stephen Kingi raamatutest üldisemalt ja põhjalikumalt. Teda toetab Jüri Kallas samal teemal põhjaliku artikliga. Loodan, et oma maitsva ampsu saab sellest numbrist kätte ka kõige nõudlikum ulmesõber.

Ulmeloomingukonkursi tulemused! (Tea Roosvald)

Tallinna Keskraamatukogu ulmeloomingukonkursile laekus ühtekokku 46 teost, mille saatjateks 29 erinevat autorit. Ulmežanris kunstiteoseid oli 9, neist nooremas vanusegrupis 4 ja vanemas 5 taiest. Ülilühijutte (flash fiction) saabus 37, nooremasse vanusegruppi 19 ja vanemasse 18 kirjatööd. Võistlustulle astus nii juba tuntud, avaldatud autoreid kui uusi, värskeid nimesid, kelle jõudmise üle ulmeautorite ridadesse on korraldajatel iseäranis hea meel – žanri elujõud vajab ometigi nii juba tugevaid tegijaid kui värskeid uustulnukaid!

Parimaid autasustati 17. septembril toimunud ulmekirjanduse päeval, kus muljete jagamiseks ja kommentaarideks said sõna ka žüriiliikmed. Ulmeloomingukonkursi žüriisse kuulusid Mairi Laurik, Joel Jans, Maniakkide Tänav, Eliina Uibu ja Eva-Liisa Lõbu. Võistlustööd olid žürii jaoks anonümiseeritud. Võidutöid saate lugeda juba selles Reaktori numbris. Žürii leidis lisaks numbrilise koha pälvinud töödele aga veel mitmeid avaldamist väärt tekste, mille autoritega  võetakse peagi ühendust.

Ulmeloomingukonkursi auhinnalised kohad

Kunstiteose kategooria noorem vanuserühm

I koht - Marie Sinivee teosega “Kaks astronoomilist ühikut koduni”

II koht - Elin Matikainen teosega “Sisask”

III koht - Microphone teosega “Tähe kutsumine”

Kunstiteose kategooria vanem rühm

I koht - Tarmo Arm teosega “Eksoplaneet X347A esimene kontakt”

II koht - HeWa teosega “Rõõm”

III koht - Tarmo Arm teosega “Viimne väljalend”

Ülilühijutu kategooria noorem vanuserühm

I koht - Joonas Piik teosega “Viimane päevik”

II koht - Kairit Kolk teosega “Nikerdis”

III koht - Kristian-Joel Paas teosega “Säde”.

Ülilühijutu kategooria vanem vanuserühm

I koht - Maarja Kruusmets teosega “Ajumudija”

II koht - Heinrich Weinberg teosega “Oodates”

III koht - Tim Hornet teosega “Laevakargaja”.

Programmi toetasid: Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapital, Raamatukogude aasta 2022, Eesti Ulmeühing, kirjastus Lummur, ulmeajakiri Reaktor.

Foto: Tea Roosvald

Koloniaalulme: asumaade hämar õudus (Jaagup Mahkra)

Antud ettekande tekst sai esmaesitletud 2022. aasta Estconil. Alljärgnevalt avaldame selle muutumata kujul.

Pilt Jüri Kallas

Oma tänases ettekandes üritan ma anda ülevaadet koloniaalulmest, ehk ulmest, mis on kirjutatud kolonialistlikul perioodil ning mille sisu on otseselt seostatav kolonialistlike olude või mõttemaailmaga. Mul on plaanis rääkida mõnedest tähtsamatest autoritest, teostest ja troopidest, aga et mitte liiga akadeemiliseks minna, kavatsen ma oma juttu illustreerida klippidega erinevatest koloniaalulmeteoste põhjal tehtud filmidest. Esmalt peab aga kokku leppima, millistest kolooniatest ja millisest ulme määratlusest me räägime.

Wikipeedia järgi on kolonialism poliitika, mille eesmärk on laiendada riigi võimu väljapoole oma piire. Emamaast väljapoole jäävaid alasid nimetatakse kolooniateks. Kolooniaid on rajatud juba iidsetest aegadest peale, sellega tegelesid foiniiklased ja vanad kreeklased ja näiteks Vahemerel tegeldi sellega läbi kogu antiik- ja keskaja. Koloniaalajaks nimetan ma antud juhul aga Euroopa kolonialismi perioodi, mis algas koos suurte maadeavastustega 15. sajandil ning lõppes 20. sajandil, kui Inglise, Prantsuse ja teiste maade kolooniad üksteise järel iseseisvusid.

Ulme defineerimisega tõmban ma seda ajaakent koomale ja võtan aluseks levinud arvamuse, et ulmekirjandus algas 1818. aastal Frankensteiniga. Ehk siis paljud muistsed teosed nagu näiteks “Ilias”, mis küll toimub ka kolonialistlikus maailmas ja seal juhtub üleloomulikke asju, ei ole minu nägemuses ulme.

Koloniaalulme on kasvanud välja seikluskirjandusest. Euroopa kolooniates toimuvaid või muidu selle teemaga seotud seiklusraamatuid on kirjutatud muidugi palju ja väga erinevaid, alates robinsonaadidest ja lõpetades piraadilugude ning James Fenimore Cooperi “Nahksuka juttudega”. Üheks seiklusloo alamžanriks on niiöelda “fantastilised retked” ja paljud koloniaalulmelood langevad samuti sinna alla, sealhulgas ka kõige esimesed.

Esimeseks koloniaalulmeautoriks tuleb pidada Jules Verne’i. Verne alustas näitekirjanikuna ja avaldas ka luulet ning mitteulmelist ilukirjandust. Verne’i varajased eeskujud olid Poe ja James Fenimoore Cooper. Verne veetis palju aega Prantsuse rahvusraamatukogudes tehes uurimistööd oma lugude jaoks. Teda huvitasid värsked teadussaavutused, eriti geograafia vallas. Selle käigus tekkis tal idee teadusliku romaani kirjutamisest ja ta arutas seda Alexandre Dumas’ga, kes seda mõtet igati toetas.

Verne’i idee jõudis teostuseni, kui ta avaldas 1863. aastal romaani “Viis nädalat õhupalliga”, kus kolm inglast lendavad täiustatud õhupalliga üle Aafrika. Selle järel hakkas ta regulaarselt romaane avaldama, iga aasta üks või kaks, kuigi kõik neist polnud ulmelised. 1864. aastal ilmus tema esimene tõeliselt ulmeline teos “Reis maakera südamesse, aasta hiljem “Reis kuule”, 1870. aastal “20000 ljööd vee all”, 1875. aastal “Saladuslik saar”, 1886. aastal “Robur vallutaja” ja nii edasi. Verne’i huvitasid erinevad transpordiviisid ja nende kasutusvõimalused maailma allutamiseks. Euroopa koloniseeris maailma laevade abil, taevas lendasid õhupallid ja maad mööda sai liikuda raudteedel, nii et Verne’i inspiratsioon pärineb ilmselt sealt. Ta kirjutab ka paljudest muudest leiutistest ja mõtleb välja nende võimendatud kasutusviise.

Verne’i teoste põhjal on vändatud suurel hulgal filme. Enamus neist ei ole küll algmaterjalile truud, vaid käivad sellega vabalt või väga vabalt ümber, mõeldes välja uusi süžeeliine ja lisades, kaotades ja sulandades ühte raamatust tuttavaid tegelasi (sageli lisatakse filmidesse just naistegelasi, sest neid muidu Verne’i loomingus palju ei kohta). Võimalik, et lisaks filmitegijate kunstilistele ambitsioonidele on üheks nende omavoli põhjuseks ka ingliskeelses ruumis saadaolevate Verne’i tõlgete halb kvaliteet. Muide, Nõukogude adaptsioonid, mida on ka üksjagu, on märksa originaalitruumad kui Lääne omad.

Näitan siinkohal üht klippi ikoonilisest 1954. aasta filmist “20000 ljööd vee all”, kus “Nautiluse” pardalt maale läinud Ned Land ja Conseil on sunnitud kultuurilise arusaamatuse tõttu sinna tagasi põgenema.

Kahjuks ei luba Disney seda klippi võrku riputada mistõttu peate leppima mõnede meeleolukate kaadritega.

Pärismaalased, kes oma palmisaarel täies relvis ainult seda ootavadki, et saaks möödajuhtuvaid valgeid maha lüüa, on koloniaalseiklustes loomulikult väga levinud. Ühelt poolt oli selle taga kindlasti eurooplaste hirm võõraste ees, ent samas on sel, nagu mitmetel teistel troopidel, ka mingi tõepõhi all. Kindlasti toimus kontakte valgete ja pärismaalaste vahel, mis läksid kohe alguses viltu, ja tänapäevalgi on India ookeanis saari, kus paadilt maha astuvat valget võib just säärane saatus tabada. Video demonstreerib samas ka teist olulist elementi koloniaalkirjanduses: valge inimese, või antud juhul vähemalt kapten Nemo totaalset tehnoloogilist üleolekut pärismaalastest, mis on nii suur, et ta ei pea neid isegi tapma. Enamikes juttudes, nagu ka reaalses elus, lahendati säärased olukorrad siiski pigem püssidega.

Kuid koloniaalkangelased ei võitle mitte ainult pruunide inimestega, vaid ka loodusega, mille keskele nad satuvad. Valge inimene on metsloomale kas vastupandamatult isuäratav saak või võõrobjekt, mis tuleb iga hinna eest hävitada. Seiklusjutud on täis stseene, kus vaprad maadeavastajad peavad näiteks lõvide või elevantidega elu ja surma peale võitlema. Jules Verne’i lugude tegelased on pistnud rinda haide, kaheksajalgade, kondorite, jaaguaride ja krabidega, ning see on nimekiri, mis mulle üksnes esimese paarikümne sekundiga pähe tuli.

Filmifriik minus rõõmustab, et režissööridele üldiselt Verne’i kirjapandust ei piisa, vaid nad tunnevad vajadust ekraniseeringutele lisada ka üsna arbitraarseid võitlusstseene erinevate loomadega, kelle kasutamist nende eelarve võimaldab. Näiteks 1961. aasta “Saladusliku saare” filmis kohtavad tegelased legendaarse efektimeistri Harryhauseni loodud hiidkrabi, lennuvõimetut lindu ja hiidmesilast, kelle olemasolu õigustamiseks kapten Nemo kogu olemus ümber kirjutati. Üks Verne’i jaburama süžeega jutte “Komeedil minema” sai 1970. aastal Tšehhoslovakkia ekraniseeringu, mis on algmaterjalist veelgi ekstravagantsem. Komeet tabab Maad, ent üksnes riivab seda ja lendab minema, viies kaasa tüki Prantsuse kolooniat Põhja-Aafrikas ja ühtlasi ka seal viibinud prantsuse sõdurid ning nende vastast võitlust pidavad araablased. Vaprad prantslased avastavad peagi, et komeedil elas enne inimesi veel keegi.

Saurused ja muud väljasurnud loomad olid koloniaalulmes olemas algusest peale, figureerides juba Verne’i “Reisis maakera südamesse”. Seni, kuni leidus veel läbiuurimata maailmanurki, ei tundunud sugugi välistatud, et kusagil kauges paigas leidub mujal kadunuks peetud faunat. 19. sajandi teine pool oli aeg, mil fossiilide otsimine ja uurimine sai hoo sisse. Ameerika Ühendriikides toimusid kahe paleontoloogi Cope’i ja Marsh’i vahelised nn “Luusõjad”, mille käigus kirjeldati kümneid uusi dinosauruseliike ning mis köitsid publiku meeli.

Liigume vahelduseks ajas edasi ja räägime, et dinosauruste teema võeti aktiivselt üles hiljem “Kadunud maailmaks” kutsutavas ulme alamžanris, mis sai oma nime samanimeliselt 1912. aastal ilmunud Arthur Conan Doyle’i romaanilt. Seal suundub salk uurijaid Lõuna-Ameerikasse, kus olevat nähtud väljasurnud elukaid. Uurijad teevad retke läbi traditsioonilisi vaenulikke hõime täis alade, kuni jõuavad platoole, kust nad leiavadki mitte ainult dinosaurused, vaid ka nendega sõjajalal oleva ahvinimeste suguharu.

Kaks aastat hiljem, 1914. aastal hakkas Edgar Rice Burroughsi sulest ilmuma Pellucidari sari. Pellucidar on maakoore siseküljel asuv maailm, kus elavad erinevad primitiivsed rassid ning samuti Maakera välisküljelt ammu kadunud loomad paljudest geoloogilistest ajastutest. Sellega aga Burroughs’i sauruselembus ei piirdunud, vaid leidis väljundi ka Caspaki-triloogias. Caspak on saar Antarktika lähistel, mida ääristavad kõrged mäed ning mille sisemaa on troopilise kliimaga tänu seda soojendavale kuumaveeallikatele. 1918. aasta raamatus ning sellest 1974. aastal tehtud filmis “The Land that Time Forgot” leiab Esimese maailmasõja aegne Saksa allveelaev antarktilistest vetest veealuse tunneli, mis viib Caspaki troopilisse maailma. Siin on klipp, mis näitab uskumatu avastuse teinud allveelaevnike.

Kadunud maailmadest, mis sisaldavad dinosaurusi ja teisi väljasurnud loomi, võiks mainida veel 1924. aastal ilmunud Nõukogude autori Obrutševi “Plutooniat” ja “Sannikovi maad” ning samuti 1933. aasta hittfilmi “King Kong” ja selle käsikirja romaniseeringut, mille autoriks märgitakse sageli Edgar Wallace, kes oma surma tõttu selle juures küll väga vähe teha jõudis.

Kuid kadunud maailmad ei tegelnud üksnes kadunud faunaga. Päevakorral olid ka kadunud linnad ja tsivilisatsioonid. Nii nagu enne mainitud paleontoloogilised avastused, olid ka arheoloogia ja antropoloogia laiendanud inimeste teadmisi oma tõu minevikust ning pakkusid paeluvaid mõttekäike sellest, mis veel leidmata võib olla.

Kadunud maailma žanri tekkimise ajaks olid “fantastilised retked” juba võimatuks muutumas. 19. sajandi teiseks pooleks polnud enam järel suuri avastamata maamassiive, mida kangelased võiksid leida. Uskumatute seikluste võimalikeks toimumispaikadeks olid jäänud vaid kõige ligipääsmatumad kohad nagu kõrgmäed, ürgmetsad või polaaralad, aga ka täesti fantastilised kohad nagu Maakera sisemus ja meresügavused. Samuti oli tänu teadvuse arengule inimestele üha raskem maha müüa “Gulliveri reiside” taolisi lugusid. Seoses erinevate teaduste arenguga üritasid kadunud maailma lood olla teaduslikuma käsitlusega kui fantastilsied retked. Sageli ei osanud või ei tahtnud autorid muidugi eristada “päris” teadust pseudoteadustest ning kadundu maailmade teaduslik tõsiseltvõetavus on sellegipoolest mitte eriti kõrge. Siin on klipp filmist 1961. aasta filmist “Saladuslik saar”, kus kapten Nemo leiab hoolimata kohe algavast vulkaanipurskest aega korraldada oma külalistele hariv ringkäik merepõhjas.

Üks varasemaid näiteid kadunud tsivilisatsioonidest, ja üks žanri kurioossemaid esindajaid on Edward Bulwer Lyttoni “Tuleviku rass”. See on utoopiline lugu maa all elavast arenenud inimtõust, kelle edu saladuseks on vril-jõud, millega nad teevad absoluutselt kõike: käivitavad masinaid, muudavad ilma ja suhtlevad telepaatiliselt. “Tuleviku rass” oli omal ajal väga populaarne lugu. Vril-jõu idee leidis omale koha esoteerikas ning isegi kõnekeeles, omandades elueliksiiri tähenduse. Näiteks 1886. aastal nimetati mingi Inglise lehmaekstrakt ümber Bovriliks (bovine - vril). Seda toodetakse tänaseni, nii et ehk on Vril-vägi aidanud sel nii kaua populaarne olla. Shackleton, Scott ja Edmund Hillary võtsid Bovrili oma ekspeditsioonidele kaasa.

Kadunud maailma žanri kõige tähtsamaks autoriks võib aga vist pidada inglast Henry Rider Haggardit. Haggard töötas 1875-1881 Lõuna-aafrikas Briti koloniaalteenistuses ja sealt pärineb suur hulk tema lugude inspiratsioonist. Ta sai äärmiselt menukaks ja löödi ka 1912. a rüütliks. Haggardit vaimustasid muistsed tsivilisatsioonid ja nende varemed ning primitiivsete rahvaste kombed. Tema kaks tuntuimat teost on 1885 ilmunud “Kuningas Saalomoni kaevandused” ning 1887 ilmunud “Käskijanna”. Mõlemad toimuvad Aafrikas ja mõlemas satuvad Euroopast pärit tegelased Aafrika sisemaale isolatsioonis elavate rahvaste juurde. Näitan siinkohal dramaatilist stseeni “Käskijanna” 1925. adaptsioonist.

“Käskijanna” populaarsusest ja tähtsust räägib kasvõi see, et enne käesolevat filmi oli selle ainetelt tehtud juba vähemalt 5 lühemat tummfilmi. Käesolevat filmi peetakse aga kõigist adaptsioonidest, ka hilisematest kõige paremaks ja originaalitruumaks. Just “Käskijannast” loost on väidetavalt pärit kangelast võrgutava kauni valge kuninganna motiiv. Äsjases klipis sai näha ka teisi asju, mis Haggardi meeli kõditasid - kummaliste rahvaste kummalised rituaalid ja tantsud (neid oli vanades seiklusfilmides rohkesti, ent tänaseks on nad paraku kadunud), inimohvrid ning muidugi kangelased, kes üksinda terve võõra tsivilisatsiooni vastu astuvad.

Haggardi loomingus tervikuna on nähtud mineviku poole vaatamist ja nostalgitsemist lihtsama aja suhtes, isegi kui sellist aega võibolla kunagi olemas polnud. Samuti on teada, et tema ja ta sõber Rudyard Kipling jagasid tunnet, et Briti impeerium on languses. Imperiaalse korra haprust ja nõrkust ei tajunud muidugi ainult nemad, vaid selleteemalisi meeleolusid ära kasutav kirjandus oli populaarne kogu 20. sajandi alguse.

Üks sellest tulenev idee ja kirjanduslik vool, mida meil sajand hiljem on võibolla kõige raskem vastu võtta, on nn “kollane oht”. Ilmselt kasutas seda terminit esimest korda keiser Wilhelm II 1895. aastal, ning juba kolm aastat hiljem oli kirjanduses olemas samanimeline alažanr. “Kollane oht” tähendas hirmu, et hiinlased ja teised asiaadid kuulutavad ühel päeval valgele rassile sõja ja sõidavad neist niiöelda massiga üle. Olukorras, kus tajuti Euroopa impeeriumide nõrgenemist, ei olnud see kolonialistlikult mõtlema harjunud rahvale üldsegi absurdne mõte. Mitme erineva ulmeraamatu lehekülgedel peeti maha ka USA ja Jaapani vahelised sõjad.

Tuntumatest autoritest, kes on kirjutanud “kollasest ohust”, võiks mainida Jack Londonit ja tema 1910. aasta lugu “Võrreldamatu invasioon” ning Robert Chambersi 1920. aasta lugu “Hingede tapja”. Kõige kuulsam ja kestvam “kollase ohu” esindaja ulmes on aga ilmselt Sax Rohmeri 1913. aastal loodud dr. Fu Manchu - kuri geenius, hull teadlane ning üks esimesi nn “superkurjategijaid”. Ilmselt on tema olemust kõige parem selgitada klipi abil 1932. aasta filmist “The Mask of Fu Manchu”, kus nimitegelane oma alamatele (kelleks paistavad olema kõik Aasia rahvad) oma suurt plaani selgitab.

Koloniaalulmes ei olnud kangelaste vaenlasteks muidugi üksnes kollasest rassist kurjategijad, kadunud tsivilisatsioonide esindajad ega vaenulikud pärismaalased. Isegi lugudes, kus oli olemas üks või enam eelmainitud vastastest, leidus sageli ka mõni eurooplasest kurjam. Kuid täna käsitletud autorite seas, kellest enamik on kas inglased või prantslased, joonistub enim välja kujutlus just sakslasest kui vaenlasest. See on muidugimõista seotud toonaste rahvusvaheliste suhetega. Prantsusmaa ja Inglismaa lähenesid 19. sajandi teises pooles ja 20. sajandi alguses teineteisele, samas kui ühinenud ja tugevnevast Saksamaast sai mõlema rivaal. Sõda Saksamaaga nägi ette juba inglase Chesney 1871. aasta jutt “Dorkingi lahing”, kus kirjeldatakse Kuningliku mereväe hävitamist saksa imerelvaga ja Briti impeeriumi hävingud. Veidi ülepingutatud ja koomilist, kuid üldjoontes koloniaalajale sarnast kuvandit sakslasest pakub “Kuningas Saalomoni kaevanduste” 1985. aasta versioon.

Oma ettekande lõpetuseks tutvustan veel mõnd troopi, mis mulle koloniaalulmet lugedes ning vaadates silma on jäänud.

Vaenulikke pärismaalasi ma juba näitasin, aga mitte seda, mis nende kätte sattudes valget inimest ootas. Ohvrinuga tuli mängu pigem kõrgema arengutasemega ja tsiviliseeritumate kultuuride puhul, lihtsatel metslastel oli kangelasele pakkuda tavalist kokanuga. Kuna valge inimese liha džunglis iga päev ei saanud, viis vangivõetud kangelase tee tavaliselt supipoti suunas, mis teinekord oli päris suur.

Vahel aga ei söödudki ega ohverdatud valget ära, vaid ta tehti hoopis pealikuks või suisa kuningaks. Viimasele eelneb sageli pealiku tütrega mehkeldamine ja siis äia surm. Seda on ka päris elus juhtunud. Carl Emil Pettersson oli Rootsi meremees, kes sattus 1904. aastal Paapua Uus-Guinea rannikul merehätta. Pärismaalased imetlesid tema füüsilist jõudu ja võtsid ta endi sekka elama. Peagi armus temasse kohaliku kuninga tütar ja peale tolle surma sai Petterssonist uus kuningas, kes rajas oma valdustesse üsna tulutoova istanduse. Ta inspireeris Astrid Lindgreni looma Pipi Pikksukale neegrikuningast isa. Rudyard Kiplingi 1888. aasta loos “Valge kuningas” lähevad valged avantüristid hoopis ise välja eesmärgiga saada kuningateks - ja saavadki, nagu võib näha loo 1975. aasta filmiadaptsioonis.

Kuid eurooplase kohalolul on teinekord ümbritsevale veel suurem mõju kui ühelgi kuningal. Nimelt on palju koloniaalulmet lugedes võimatu jätta jõudmata järeldusele, et valge inimene põhjustab seismilise aktiivsuse kasvu. Teisisõnu, vulkaanid hakkavad purskama, kui valge inimese jalg nende lähedusse astub. Lincolni saare vulkaan “Saladuslikus saares” oli pigem erand, kuna seal läks purskeni neli aastat aega - tavaliselt jõuab katastroof kätte märksa varem. Järgmises klipis on näha, et ehkki vulkaan on võimas asi, ei ole see siiski mingi vastane eurooplase mõistusele, kes isegi vägeva loodusnähtuse enda huvides ära suudab kasutada. Klipp on pärit “Reis maakera südamesse” 1959. aasta adaptsioonist.

Viimaks ka väike in memoriam tegelaskujule, kelle 19. sajandi arengud ja eriti kolonialism lõplikult välja sõid. Antud tegelaseks on nn “õilis metslane” ehk romantiline primitiiv, kelle lõplik mahajäämus tsiviliseeritud rahvastele selgeks sai ja kes suure õhinaga suundusid taolistest metslastest inimesi kasvatama - vahelduva eduga. Burroughs’i Tarzan on selle stereotüübi üks väheseid 20. sajandi alguseks säilinud esindajaid, ent temagi pole päris “puhas”. Näitan siinkohal hoopis klippi 1916. aasta filmist “20000 ljööd vee all”, mis on Verne’i loomingu üks vabamaid adaptsioone ja kus Saladuslikul saarel elab üks tõeline “õilis metslane”. Filmi lõpuks tehakse temast muidugi tsiviliseeritud inimene.

Ja siin jõuabki kätte minu ettekande lõpp. Tänan kuulamast, ja et lõpetada positiivse noodiga, siis siin on veel üks kaader Haggardi “Käskijanna” filmist - täpsemalt selle lõpp. Niimoodi, kamina ees mugavas tugitoolis istudes ja muljetades peavadki kolonialistlikud kangelased oma seiklusrohke päeva lõpetama.

1940–49 – ulmekirjanduse kuldaeg (Jüri Kallas)

Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Hakkasime arutama, et mis on ilmunud ja kas teoseid jagub... pakkusin, et panen nimekirjad kokku, mis bibliograafia pealt pole ju keeruline. Lugemise väljakutse grupi algataja ja vedaja Tiina Liinak oli nõus. Aastakümnete idee autor Mart Pechter arvas, et võib-olla teha ka mingi saatetekst ja allpool see ongi. Ka Tiina Sulg andis seal asjalikke näpunäiteid ja aitas kaasa mõelda. Neid kolme tahan ma ka tänada.

Lühidalt: iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi kohta mu kirjatükk ja ka abistav peaaegu täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis oktoobris on teemaks aastad 1940–1949.

*

Ilmselt pole 1940ndate kohta midagi muud öelda, kui et ulme kuldaeg?

Jah, küünikud ja irvhambad ütlevad, et ulme kuldaeg on siis, kui lugeja on teismeline, sest siis on veel kõik uus ja värske, lugemiskogemus kah väike ning maitse välja kujunemata – lühidalt: iga teos on hea!

Jah, küünikud ja irvhambad võivad ju lõõpida, aga on olemas ka objektiivne reaalsus, kuivõrd selline on kirjandusetaolise ebaobjektiivse objekti puhul üldse võimalik? Aga kui vaadata ulmekirjanduse arengut, siis 1940ndad ja just USAs oli see kümme, mil suur hulk kuulsaid ja mõjuavaldanud autoreid olid noored, täis loomejõus ning nad kirjutasid suure hulga teoseid, millele hilisem ulmekirjandus toetub.

Ja siin tuleb nüüd mängu teatav paradoks. Ilmus palju tekste, aga raamatuiks ehk romaanideks ja kogumikeks said need alles järgmisel kümnendil, sest alles 1950ndail sai ulmeraamatute kirjastamine USAs ja mujal sisse suurema hoo, paisudes kiirelt buumiks.

Kuigi allolev nimekiri on üsna kõhnuke, võib sinna mõttes lisada Isaac Asimovi klassikalise Asumi-triloogia, Ray Bardbury „Marsi kroonikad“, Robert A. Heinleini „Taeva orvud“ ja Clifford D. Simaki „Linna“ – lõviosa neid köiteid moodustavatest juttudest-lühiromaanidest ilmus ju 1940ndatel.

Ja siiski pole ulme vaid anglomaailm. Piisab kui vaadata siin nimekirjas olevat aregntiinlast Borgest, rootslana Boyet, sakslast Hesset jne. Kuigi nad alati ei sobitu USA pulpajakirjadest võrsunud žanriulme kaanonisse, oleks ulmekirjandus kindlasti vaesem, kui meil poleks selliste autorite ulmetekste.

*

Aastail 1940–49 ilmunud ja eesti keelde tõlgitud ulme

Jorge Luis Borges - Hargnevate teede aed (1941) kogumik

Karin Boye - Kallokaiin (1940)

Arthur C. Clarke - Comarre'i lõvi (1949) lühiromaan

Edmond Hamilton - Tähekuningad (1947)

Hermann Hesse - Klaaspärlimäng (1943)

L. Ron Hubbard - Hirm (1940)

L. Ron Hubbard - Lõplik pimestus (1940)

Ivan Jefremov - Viis rumbi (1944) kogumik

Ivan Jefremov - Oikumeeni äärel (1949)

C. S. Lewis - Pahareti kirjapaun (1942)

H. P. Lovecraft - Charles Dexter Wardi juhtum (1941)

Vadim Ohhotnikov - Võimalikkuse piiril (1947) kogumik

George Orwell - Loomade farm (1945) lühiromaan

George Orwell - 1984 (1949)

Antoine de Saint-Exupéry - Väike prints (1943) lühiromaan

J. R. R. Tolkien - Leht ja puu (kogumik)

Artikkel: Stephen King – esmakohtumised minu ja eesti lugejaga (Jüri Kallas)

Minu tutvus Stephen Kingi loominguga sai alguse eelmise sajandil umbes eelviimase kümnendi keskpaiku. Aastat enam ei mäleta, aga on enam kui kindel, et tegu oli vene tõlkega „Мёртвая зона“ (The Dead Zone; 1979). Ka on kindel, et ma lugesin romaani ajakirja „Inostrannaja literatura“ järjejutuna. Kuna romaan ilmus 1984. aasta kolmes esimeses numbris, siis võis lugemine toimuda aastal 1985, aga tõenäoliselt ikkagi 1986. aastal. Lugesin üsna pimesi, sest Stephen Kingi nimi oli mulle sel hetkel täiesti tundmatu ning lugesin soovituse peale. Öeldi, et päris ulme see pole, aga midagi sinnakanti. Tagantjärele targana võin öelda, et tegu oli ülemeelelise põnevusromaaniga, kus oli ka õudsaid hetki, aga mitte niipalju, et romaani õuduslooks nimetada. Pisut pentsikuks tegi lugemise ka ilmumiskoht, sest enam kui raske oleks ette kujutada, et Stepehen King ilmuks eesti keeles ajakirjades „Looming“ või „Vikerkaar“.

Õudus oli Nõukogude Liidus põlu, kui mitte suisa keelatud ning seetõttu olid esimesed vene keelde tõlgitud Kingi tekstid, kas fantastiliside põnevuslood, kus USA ühiskonda kritiseeriti, või suisa realistlikud lühilood. Lühemad tekstid siis kogumikust „Öine vahetus“ (Night Shift; 1978, ek 2019). Üks selliseid jutte oli „Lahinguväli“ (Battleground; 1972) ning selle jutu põhjal 1986. aastal stuudios Kievnautšfilm valminud kümneminutiline multifilm „Heitlus“ (Сражение) oli minu esimene filmiKing. Tuleb tunnistada, et mainitud animatsioon pani lati ikka üsna kõrgele ning teised tol ajal või pisut hiljem nähtud filmid olid ikka paras saast. Erandi teeksin vast antoloogiafilmile „Kassi silm“ (Cat’s Eye; 1985), mis polnud küll filmikunstialane suursaavutus, aga vähemasti ei kahjustanud Stephen Kingi loomingut nii, nagu tegid enamus teisi nähtud filme.

Esimene loetud õudusKing oli aga 1988. aastal ajakirjas „Vokrug sveta“ ilmunud „Udu“ (The Mist; 1980, ek 2008), aga eks seegi romaan ole SF-i ja õuduse segu, sest kollid päästis ju valla sõjandus-teaduslik eksperiment. Ja ilmumiskoht oli taaskord enam kui kummaline – irvhambad ütlesid selle ajakirja kohta ju nõukogude „National Geographic“, mis polnudki tegelikult nii vale hinnang.

Nõukogude Eestis oli Stephen Kingi looming praktiliselt tundmatu. Oletan, et inglise ja soome keeles muidugi loeti ja eks minu kombel ka vene keeles, aga ei tõlgitud ja ajakirjanduses ei kirjutatud. Ainus erand oli venekeelsest noorteajakirjast „Rovesnik“ kaudtõlgitud „Korporatsioon „Jätke suitsetamine““ (Quitters, Inc.; 1978, ek 2019), mis loeti ette Vikerraadio Keskööprogrammi „Jututoas“ ning nüüd originaalist tõlgituna kannab pealkirja „Ühinenud Mahajätjad“.

Nõukogude aeg sai otsa, piirid läksid lahti ja raamatuid hakkas liikuma, ka ingliskeelset Kingi. Esimene, mille ma ostsin, oli 12 rubla maksnud hallipildiline pehmekaaneline „The Shining“ ning sellest sai ka minu esimene originaalis loetud Stephen Kingi raamat.

Uue vabariigi alguses hakkas Eesti ajakirjanduses ilmuma kirjatükke Stephen Kingi loomingust. Ma ei julge väita, milline oli esimene – kas oli selleks Urmas Alase „Steven King“ ööajakirja „Mardus“ 1991. aasta kolmandas numbris, või oli selleks mõni lugu mõnes värskelt ilmuma hakanud eralehes. Kindel on see, et 1992. aastal avaldasin ma ise nädalalehes „Liivimaa Kroonika“ artikli „Stephen King kardab pimedust“. Tagantjärgi pole ehk millegi üle uhkust tunda, sest tegu oli püüdliku kirjatükiga, kus ma suure osa faktidest ammutasin ajakirjas „Rovesnik“ ilmunud sõgeda prantslase tõlkeartiklist ning segasin seda enda lugemis- ja vaatamiskogemustega. Oli kuidas oli, aga artiklit loeti, selle üle viriseti ja ka kiideti ning kuna maakeeles suurt muud polnud, siis kasutasid ka tudengid artiklit oma kursusetöödes.

Järgmisel, 1993. aastal ilmus „Hommikulehes“ järjejutuna „Jeerusalemm“ (Jerusalem’s Lot; 1978), olles niimoodi esimene maakeeles trükituna ilmunud Stephen Kingi tekst ja ühtlasi ka esimene Cthulhu-teemalise ühisilma tekst.

Aastail 1993–94 ilmus ajakirjas „Noorus“ kolm Stephen Kingi mitteulmelist juttu ning selsamal 1994. aastal ilmus ööajakirjas „Mardus“ jutt „Lahing“, mis uuemas tõlkes tuntud kui „Lahinguväli“. Eks taoline lühijuttude ilmumine ajakirjanduses sai suuresti võimalikuks noore riigi autoriõiguste alase segadusega, sest praegusel ajal oleks Stephen Kingi üksiku jutu avaldamine Eesti ajakirjanduses enam kui võimatu, rääkimata sellest, et ega neid väljaandeid ka enam pole, kes jutte avaldaks.

1994. aasta suvel-sügisel ilmus eesti keeles esimene Stephen Kingi romaanitõlge – kaheköiteline „Surmahotell“ (The Shining; 1977) kirjastuse Katherine vahendatuna. Edasi haaras teatepulga kirjastus Kupar, avaldades vene keelest kaudtõlgituna romaanid „Raamatukogupolitseinik“ (The Library Policeman; 1990, ek 1995) ja „Salaaken, salaaed“ (Secret Window, Secret Garden; 1990, ek 1996). Seejärel jälle Katherine, millest vahepeal Katariina oli saanud, ilmutades Kingi esikromaani „Carrie“ (Carrie; 1974, ek 1997).

Järgmisel, 1998. aastal ilmus kirjastuses Elmatar maakeelsena mitteulmeline „Misery“ (Misery; 1987). Ja siis tuli avaldamispaus ning aastail 1999–2002 ei ilmunud eesti keeles mitte ühtegi Stephen Kingi teksti. Kummaline, aga nii on. Teiste kohta ei oska rääkida, aga isiklikult mina püüdsin, küsides Elmatari tarbeks romaani „Udu“ avaldamisõigust. Moskva allagent oleks need õigused ka müünud, aga ta ütles, et ta ei tohi seda teha, et ainult koos kogumikuga, sest kogumik on tervik. (Hiljem tehti film ja siis järsku ei olnud kogumik enam tervik!) Küll, aga sai võetud ligi romaani „Christine“ (Christine; 1983) avaldamisõigus, aga erinevatel põhjustel see üritus raamatuks ei realiseerunud.

2003. aastal avaldas kirjastus Pegasus aga jutukogu „Kõik on mõeldav“ (Everything's Eventual; 2002) ning sellest ajast alates on pea iga aasta maakeeles ilmunud üks-kaks Stephen Kingi raamatut, küll kordustrükke, küll värsket kraami...

*

Eesti ulme bibliograafia: Stephen King

Artikkel: Stephen Kingi looming, mida pole eesti keelde tõlgitud. Aga võiks. (Marko Kivimäe)

Kui vaadata Wikipeediasse, siis on Stephen King kirjutanud raamatuid kaheksakümne tuuri. Mõtlen siin romaane, jutukogusid ning mitteilukirjandust, kõiki kokku. Kõikidesse mu järgnevas jutus olevatesse kogustesse tasub suhtuda kui illustreerivasse materjali, kuna nii mõnigi lühiromaan on ühes ja teises keeles antud välja eraldi köitena või lausa poolekslööduna (Eesti keeles näiteks algne “Surmahotell”, “The Shining”) ning saab erinevad tulemused, kui lugeda kokku füüsilisi köiteid või siis teoseid. “Bachman books” omnibuss koosneb ju neljast romaanist, kõik ilmunud ka eraldi, mis kokku annavad sellise “tavalise” vanema Kingi tellise. Veel on osad raamatud kahasse kirjutatud. Mõned lühiromaanid on ka algselt ilmunud üksikuna. No igal juhul, see pole täppisteadus, täpse värgi ja detailse ülevaate eesti keeles ilmunud Kingi bibliograafiast saate Jüri Kallaselt.

Natukene taustaks mu kingilugemuse kohta.

Esimest korda kohtusin ma Kingiga ilmselt läbi “Raamatukogupolitseiniku”, mis ilmus aasta 1995, ning mida lugesin omal ajal keskkoolis olles. Eks see mälu on natuke ebausaldusväärne allikas, just selles osas, et mis oli nüüd essa, mis tessa või kossa - küll aga mäletan kindlalt, et “Raamatukogupolitseinik” oli mu jaoks üsna õlgukehitamapanev. Sarnasel ajal loetud “Carriega” oli samamoodi - no ei haakinud minuga. Küll aga paar aastat hiljem loetud “Misery” jättis tollase 19-aastase Marko südamesse kustumatu jälje kui erakordselt õudne raamat, mis tekitas huvi Kingi kui sellise vastu.

Edasi lugesin Kingi kuidas kunagi. Ainult eesti keeles, mingi hetk läbisin vaimustusenohinal “Tumeda torni” sarja ning siit ja sealt mõne veel. Oli lugemises tõuse ja mõõnasid, mingi osa täiskasvanuelust ei lugenud ma üldse mitte midagi, ikka pea 5 aastat oli karmi mõõna ja lugemispausi. Aga nüüd keerame kalendrit edasi aastasse 2019, siis tuli lugemishuvi tagasi, ning praeguseks hetkeks, aasta 2022. september, olen Kingi raamatuid lugenud läbi 49 tükki. Vist kõik eestikeelsed füüsilised raamatud (kuna neid on paras kogus, siis vahel kipun kahtlema), mingil määral ka omal ajal “Marduses” ilmunut lühiproosa-maailmast.

—----------

Asja juurde.

Eesti keeles ilmunud raamatud jätan hetkel kõrvale, neid on kokku 35. Mängu ilu mõttes umbkaudu 30, eriti kuna nende seas on ka kordustrükke. Seega, kui jälle üldistada, siis olen lisaks lugenud ka paarkümmend ingliskeelset Kingi viimase nelja aastaga. Neid on paremaid ja halvemaid, eks igal vähegi rohkem kirjutanud kirjanikul on erinevaid loomeperioode, lisaks veel lugeja peakuju ja maitsemeel. Lisaks on mul pagana hea meel, et seda kirjanikku on niigi üsna palju eesti keelde tõlgitud. Samas, veel rohkem on tõlkimata ning kui ma vaatan tolle ingliskeelse paarikümnese raamatuhunniku suunas, siis on mul tekkinud mõned mõtted.

Üks mu suuri lemmikuid on "Needful Things" (“Vajalikud asjad”), mis räägib sellest, kuidas ühte väikelinna tulev omalaadne Taruk (Leland Gaunt) pakub inimestele väga nipsasjakesi, mis on ju äärmiselt vajalikud, ning küsib vastu pisiteeneid. Mis kokkuvõttes viib linnakese ühel hetkel hullumise piirimaile ja päästab tõelise põrgu valla. Siinkohas mainiksingi seda, mis teeb minu jaoks kirjanikust Kirjaniku ning miks King mulle meeldib. Tal on enamasti mitu lugu jutustada ning kuigi ta leivanumber on õudus, siis selle alla või kõrval on veel kihte. Seega uinuvas Castle Rockis võib olla küll põhiveduriks horror, kuid rohkemgi on raamatus sellest, kuidas on asjad me elus olulised ning mismoodi klaashelmete eest iseend odavalt müüme.

"Christine", seda teatakse just tänu filmile kui autofilmi, kus masin inimesi tapab. Noh, faktiliselt ju õige. Romaan on aga rohkemgi poisi (vara)täiskasvanuks sirgumisest, sellest, kuidas on läbisaamine vanematega ning taustal 70nendate elu-olu Ameerikas. Lisaks saavad melomaanid veel eraldi mõnusa ampsu raamatust mööda peatükialguseid laulusalmidel jalutades.

Kui minna veel mööda eesti keeles ilmumata raamatute rada, siis "11/22/63" on mu silmis üks ilusamaid armastusromaane. Mitte armastusromaan Kingi loomingust vaid üleüldse. Tegu on alternatiivajalooga, ehk siis "mis oleks juhtunud, kui 22. novembril 1963 aastal ei oleks president Kennedyt tapetud?" Õudust siin (sisuliselt) pole. Raamatu peamine liin on taaskord tõesti sellest, kuidas üks mees leiab võimaluse minna minevikku ning siis otsustab JFK atendaati sekkuda. See on aga ma ütleks isegi, et vähetähtis, kuna suurem osa raamatust on ood viiekümnendate Ameerikale; räägib sellest, kuidas mõjub meieaegne mees eelmise sajandi viiekümnendates aastates, mis on just naistele tohutu šokk. Kogu see mõnusalt ülesjoonestatud detailne maailm ja olme, kus on igal sammul tunda tohutut taustatööd… teate, see on äärmiselt lummav ja mõnus.

Kui millegagi punkt panna, siis “It” (“See”) on täiesti omaette nähtus, mis lööb massiga, olles Kingi peaaegu kõige kopsakam romaan (üle tuhande lehekülje, olenevalt küljendusest 1300 lehekülge kopikatega). Räägib sama lugu mitme inimese vaatenurgast ja mitmes ajahetkes, lähtepunktiks on ajatu kurjus. Minu arvates on väga muljetavaldav, kuidas on võimalik lugu nii pikalt kerida ning samal ajal jääda huvitavaks ning tõesti õudseks. Eks King kipub vahepeal lobisema ning selle üle on palju piike murtud, ons siis nüüd toimetajakäärid ikka piisavalt vahedad ta raamatutel olnud. Kuningas muidugi ainult muigab selle peale ning lööb kritiseerija järjekordse tellisega oimetuks.

Ilmselgelt on siit nii mõnigi raamat puudu ning ega ma pole ju ka kõiki läbi lugenud. Mu loetutest ja tuntumatest on “The Stand” (“Vastupanukolle”) näiteks üks, mida hetkel ei maininud, mõnest rohelisemast miilist rääkimata. Ma ei taha oma juttu liiga pikaks ajada ning mu isikliku arvamuse kohaselt on suurem osa Kingi üldsegi selline, mida võiks eesti keelde tõlkida küll. Praeguse artikli mahu puhul tõmbasin lihtsalt kuhugi piiri, natuke teistsuguse meeleoluga oleksin võib-olla hoopis teisi raamatuid maininud. King on kunn õuduse vallas, kuid päeva lõpuks on ta ikkagi hea kirjanik, kes valdab kirjutamise kunsti ning kelle raamatutes on alati mitmeid kihte, millest üks kipub olema tõesti õudus.

Mul on natuke isegi kahju, et eesti keelde pole (veel) paljusid ta raamatuid tõlgitud, kuna ta ampluaa on lai. Kasvõi "Dolores Claiborne", mis annab hea ülevaate elust 'Meerika kolkas, peamiselt eelmise sajandi teises ja kolmandas veerandis tolle aja naise silme läbi. Juba tehniliselt mitmes mõttes Kingi raamatutest eriline tükk, kuna terve raamat on ühes “jorus”, ilma peatükkidesse liigendamata. Samal ajal on kõnekas fakt, et “Dolores Claiborne” oli ilmumisaastal (1992) Ameerika enimmüüdud romaan. Mitte enimmüüdud King. Mitte enimmüüdud õudus. Ei, enimmüüdud romaan, üldse, seljatades kasvõi John Grishami “Pelikani memorandumi”.

—----------

Kui ma saaksin valida oma isikliku maitse järgi ühe raamatu, mille võiks Kingilt eesti keelde tõlkida - selleks võiks olla “Needful Things”. Tõesti mõnus ja tuumakas raamat, mis kõnetab erinevaid lugejaid.

Kui ma mõtlen aga müügile, tuntusele, taustale, ostjale - “It” äkki? Tänu miniseeriale ja filmidele eestlastele tuttav ka. Ma täiesti eelistaks kahte köidet, vast kannataks raamatu mõistlikult pooleks lõigata küll, kuna üks jagunemine on seal enamvähem poole peal. Mul on mitmed Kingid suureformaadilis-kõvakaanelistena, “Nightmares & Dreamscapes” jutukogu kaalub näiteks 1200 grammi, puht füüsiliselt on raske seda lugeda. Seega kas peaks eesti lugejat piinama üheköitelise raamatuga, mis praegu levinud suure šrifti puhul oleks ilmselt julgelt 1500 lehekülge?

“The Green Mile” on läbi filmi ka siinkandis tuttav. Kuigi selle raamatu puhul on see võlu ja valu, et filmi ja raamat on pääääris sarnased. Mis pole isegi halb, aga kui olla filmi näinud, siis raamatu lugemine võib olla natuke üllatustevaene.

Või hoopis minna “The Langoliers” (“Langoljeerid”) rada mööda, muuhulgas ka “The Sun Dog” (“Päikesekoer”) avaldada, saaks terve “Four Past Midnight” lühiromaanikoguga eesti keeles joone alla. Selle erakordselt halva CGI ja meeletult lummava õhustikuga ajahammaste miniseriaali peal võiks lugejahuvi olla ju küll?

—-------------

Kes tahab mu Kingi lugemisest täpsemat ülevaadet saada, siis tegin millalgi iseenda jaoks sellise tabeli, mis on elav värk ning mida jooksvalt täiendan. Asub siin: Marko loeb Stephen Kingi.

Arvustus: Lew R. Berg „ Must kaardivägi“ (Marko Kivimäe)

Lew R. Berg

"Must kaardivägi"

Eesti Raamat

2005

504 lk

-----------------

Üks nendest raamatutest, mida olen kunagi lugenud, meeldis väga. Paar aastat tagasi soetasin ka omale riiulisse, tükk aega mõtlen, et loeks üle. Aga ei ole seda teinud, sest on ju vaja vähendada lõputut lugemata raamatute hunnikut. Nüüd aga ütlesin enda ette "kuradile!" ning olen mitmeid raamatuid mõnuga üle lugenud, mitte lähenenud "kohustuslikule" lugemata raamatute hunnikule.

Bergi raamatu esmakordsest lugemisest on möödas üheksa aastat. Kes ei tea, siis tegu on kodumaise autoriga, kes lahkus me seast noorelt. Kirjutas ta eranditult ulmet: kaks romaani, kolm osaliselt kattuva sisuga jutukogu, pea nelikümmend lühijuttu, mida omal ajal kohtas siin ja seal, näiteks Põhjanaelas. Bergi looming oli enamasti üsna toores, militaristlik, higi- ja püssirohulõhnaline. Samas just see romaan siin, tema viimane, on mõnevõrra erandlik.

"Tööstusrajoonid jäid peatänava äärest kaugemale, neid koloniaalkorpuse eelluurerühm ei näinud ja ei saanud ka esialgu aimu nende seisukorrast. Kaardi järgi otsustades jäid tehasekompleksid ja ladudega hoonestatud krundid peatänavast paari kilomeetri kaugusele, kuhu viis läbi elamukvartalite hästi planeeritud teedevõrk. Millisel määral see praegu funktsioneeris, võis ainult oletada, sest kaardid pärinesid sõjaeelsest ajast ja loomulikult polnud sinna märgitud terrorirünnakute järgseid purustusi. Selle mõttes oli läbi linna sõitmine nagu tundmatu maa avastamine.

Kesklinnale lähemale jõudes ümbrus muutus, kuigi majad jäid üsna ühetaolisteks, kohati ilmnesid märgid remonditöödest ja hooned mõjusid hooldatuna. Tänavale ilmus rohkem sõidukeid ja inimesi, samuti korravalvepatrulle, kes nüüd suhtusid soomusmasinate kolonni juba ilmse kahtlustusega. Üks patrullidest üritas koguni eelluurerühma peatada, kuid loobus sellest, kui juhtmasin temast nagu tühisest takistusest lihtsalt mööda sõitis."

Endiselt on tegelased teineteisest raskemini eristatavad, endiselt on see (teatud) meestest rääkiv lugu, endiselt on tegevus karm - teisalt on aines pärit autori kogemustest, lugu on autobiograafiline, olemus on märksa süngem ning pika raamatu peale koorub välja... kuidas ma seda nüüd ütlengi. Summa on suurem, kui liidetavad kokku annavad. Umbes nagu technomuusika, mis võib teinekord esmapilgul tunduda lihtsalt tuim tagumine, lähemal vaatamisel aga avastad väikseid huvitavaid detaile, mis järjest kulgedes annavad hunnitult ilusa helipildi. Kuna sõda, rahuvalvamine, militarism on praegu maailmas märksa olulisemaks muutunud, siis lugesin raamatut mõnevõrra teistmoodi, kui kümmekond aastat tagasi.

"Must kaardivägi" on pikk lugu, korralik tellis. Keskmes on tulnukatega (zooridega) sõja maha pidanud noor veteran Lex (vanuselt kahekümnendates), kes ei oska erru minnes enda eluga suurt midagi peale hakata. Tüüpiliselt Bergile on tegu rusikakangelasest möllumehega, üks kadunud põlvkonna esindaja, kes sõjaväes on vägagi hinnatud tegelinski, rahu ajal on aga kõigil risuks jalus. Töötab mingis suvalises tehases, on abielus modellitüüpi ja -mõõtu Ereniga, vaba aja veedab baarides kakeldes ja autodega kihutades.

Ühel hetkel leiab pakkumise, kus otsitakse inimesi missioonile võõrale planeedile (Talisium), kus sõda zooridega tõsist kahju tegi. Planeedi kunagi hõivanud inimkond sai zooridelt korraliku keretäie ja nüüd oleks vaja minna seda jumalast hüljatud kanti turvama. Selleks aetaksegi kokku punt endisi sõjaväelasi ning mitmeid hämara taustaga selle.

Raamat on suuremas osas Lex Rogani kolmeaastase teenistusaja ümberjutustus. Talisiumil on vaja teha märksa rohkem, kui lihtsalt korda valvata - stoori arenedes selgub, et sõda zooridega ei pruugi läbi olla. Samuti ei suhtu kohalik elanikkond "vabastajatesse" tingimata hästi ning konfliktid on kerged tulema. Üks raamatu pidepunkte ongi palgasõdurite moraal ja eetika - kuidas käituvad inimesed kriisiolukordades, kui nende üle kontroll praktiliselt puudub (st kui jätta välja kohapealne sõjaväeline käsuliin). Pilt on üsna õõvastav ja nukker - võim hakkab kiirelt pähe ning kõva käe praktika tapab mõistuse hääle. Minu jaoks on see romaani tugevaim osa - kuidas inimesed kujunevad halastamatuteks jõhkarditeks ning väikeste sammude haaval on järjest vähem vaja põhjust vägivallaks. Vabastamise tähe all saadetakse korda järjest julmemaid tegusid, sarnasus näiteks Saksamaal kolmekümnendatel lõkkele löönud fašismiga on ilmselged, rääkimata praegusest sõjast Ukrainast. Nii tavalised kui ka tavaelus kergelt jõhkrusele kalduvad indiviidid muutuvad pidurite kadumisel ning kambakesi teineteist tagant õhutades hoopis teisteks inimesteks.

"„Mida sina, Rogan, sõjast tead," lausus Hulot Lexile ülalt alla vaadates. „Sa pole isegi inimest tapnud."

Oskamata kaptenile midagi tabavat vastata, pidas Lex paremaks vaikida. Ka keegi teine ei öelnud midagi ja suitsupaus möödus üldises vaikuses. Sigareti lõpuni tõmmanud, silmitses Hulot mõtlikult selle hõõguvat otsa ning vajutas koni kustutamiseks vastu lavatsile seotud kinnipeetu laupa. Seni vait püsinud mees tõi kuuldavale uue karje, kuid tugevuselt ja ahastuselt jäi see varasematele tunduvalt alla. „Hakkame siis uuesti peale," ütles Hulot ja lisas irvitades. „See oli alles soojendus.""

Teine liin on loomulikult militaarne - Berg valdab perfektselt sõjaväe hingeelu, erinevate positsioonide omavahelist suhtlust ning sõjastseenid on tippklass. Lahingute ülesehitus, relvade kasutamine, kiire karjäär kriisitingimustes - äärmiselt, äärmiselt nauditav. Ei puudu ka erinevad noa selgalöömised (nii otseses kui ülekantud mõttes) ja intriigid sest võidavad tugevamad. Või need, kes annavad esimese hoobi.

Nõrkade kohtadena ei saa üle ega ümber sellest, et erinevatel meeskodanikel ei suutnud mina vahet teha - võta üks ja viska teist. Või noh, ma orienteerusin nende seas peamiselt auastmete järgi, aga kui ikka algul oli hunnik seersante, siis lipnikke, ühel hetkel jõuti nooremseersantideni... no ürita nüüd sellest kambast mingit pilti ette saada! Hullumaja! Naistegelastega oli olukord lihtsam, kuna vähe rohkem lavapinda said üksikud, paljude osalus piirdus kahjuks "joodame täis,  maha ja taha" rolliga.

Kõlab häirivalt? Madalalt? Nõmedalt? Võtan’d kinni - ühtepidi on tegu jah "meestekaga". Samas ma tean mitmeid naisi, kes on selle raamatu läbi lugenud. Ja on rahul, kiidavad. Tegu on masendava raamatuga, marodööritsev must kaardivägi unustab kiirelt ära enda algse eesmärgi ning rahu valvamise asemel otsitakse ise konflikte. Berg ei võta kogu selle madina sees ise otseselt positsiooni, moraaliga tegelemisse ta ei lasku. Küll on aga ridade vahelt tunda nii autori kui peategelase sisemist valu - sest kas see ongi nüüd elu? Vangide piinamine, väiksegi eksimuse peale mahalaskmine, küüniline nihilism... üsna hirmus pilt.

"Astu edasi, rotipoju," tähendas Florek ning tõukas oma sõnade suurema mõjujõu andmiseks noorukile karabiinirauaga selga. To vankus mõne sammu ettepoole, Dalron haaras tal õlast kinni, libistas rihmast seotud silmuse noorukil üle pea ning tõmbas selle osava liigutusega kaela ümber kokku. Ehmunud nooruk püsis liikumatult soomusmasina kõrval, kuhu Dalron ta tõukas, too aga mässis välja sirutades rihma teise otsa nooruki pea kohale jääva laserkahuri toru ümber. Kinnituse vastupidavust kontrollides rihma korra sikutanud, pöördus Dalron Batesi poole.

„Kui märku annan, siis tõstad vähehaaval kahurit," ütles ta. „Saab tehtud," irvitas too, taibates Dalroni kavatsust. Sellest sai aru ka Lex, kes igas teises olukorras oleks taolist julmutsemist tagasi hoidnud. Praegu aga valdas teda vangide suhtes pime viha, mis täitis kogu ta olemuse, jätmata ruumi mingitele leebematele tunnetele. Need lontrused olid rünnanud tema vastutusel olevat konvoid, selle praktiliselt hävitanud ning tapnud hulgaliselt tema kaaslasi, mehi, kellega ta juba kuid koos teenis. Ainuüksi mundrist tingitud ühtekuuluvustunne kutsus üles kätte maksma ja äkitselt pani Lex imeks, et vangid veel üldse elus on, et keegi polnud neid isegi olulisel määral peksnud. Võib-olla oli aga nii parem, kiire hukkamine oleks rahuldanud ainult koloniaalkorpuse sõdurite kättemaksujanu relvavendade hukkamise eest, nüüd aga võis õnnestuda vangidelt ka mõningast informatsiooni hankida."

Samas pole tegu patsifistliku raamatuga - Berg ilmselgelt naudib seda mida kirjutab ning sõjavägi on talle meeltmööda. Või noh, keeruline lugu. Mõnes mõttes on tegu hoiatusromaaniga - sest tegelikult on jutt sellest, mida tegid hispaanlased Ameerikat "avastades". Mis toimus Afganistanis. Või mida ka praegu tehakse piirkondades, kuhu tehnoloogiliselt kõrgemalt arenenud rahvus läheb "rahu viima". Või kus minnakse erioperatsiooni käigus denatsifiseerima.

Selliseid raamatuid ON vaja. Isegi kui kohati on vorm nõrk - Berg ei jäta sisuliselt midagi lugejale, vaid kipub äärmiselt detailselt seletama, kasvõi lihtsaid vanasõnu - siis loeb see, mida autor ei ütle. "Must kaardivägi" võib ju pealiskaudsel hinnangul tunduda lihtsalt ühe karmide meeste naturalistliku relvapaugutamisena - aga ridade vahel küsib autor, kas me ikka tahame kogu seda jama enda südametunnistusele? Õilsad mõtted võivad kergelt lörri minna ning iga ideed pole vaja ellu rakendada. Eriti kui see tähendab teiste inimeste mõttemaailma muutmist. Relvaga. Ilma mingi kahetsuse ja kõhkluseta.

"Kus su laager ja sõbrad on?" röögatas Lebcht talle näkku, tõugates vangi pea eemale, nii et see vastu mootorikatet kolksatas. Seda ühepoolset vestlust mõne sammu kauguselt jälgiv Lex adus äkki iseendalegi ootamatult, et tegelikult ei huvitanud neist kedagi laagri asukoht. Vangi piinamine oli tingitud vaid mehe soovimatusest koloniaalkorpuse sõdurite küsimustele vastata. Kõike endale allutama harjunud võitjatena ei kannatanud sõdurid juhuslikult nende teele sattunud inimeste poolt vähimatki sõnakuulmatust. Mitte ainult lahingutes kaotusi põhjustanud Talisiumi Vabastamise liikmeskonna näol esinevate avalike vaenlaste, vaid ka kõigi vähegi vastumeelsete inimeste kimbutamine ja hirmutamine oli koloniaalkorpuse võitlejate jaoks muutunud igapäevaseks tegevuseks, millest enamik neist sadistlikku naudingut leidis. Järgides Huloti juhtnööri, et "hirm sisendab austuse", ei vaevunud suurem osa sõduritest mõtlema, et vahel oleks veidigi suuremeelsem käitumine lugupidamist koloniaalkorpuse vastu hoopis tõstnud."

Ahjaa - tegu on  tõepoolest küll ulmega, kuid see on pigem kerge garneering, rõhk on hoopis mujal. Samas ulmekomponenti täitsa minema ka ei saaks visata - noh, sama nagu toidutegemisega, kus maitseainet on vaid murdosa, kuid toidu mekk sõltub sellest väga palju.

Weikke finess: kohati on Bergil lahedaid vandesõnu. Eks suures osas on see pigem tavaline ja turvaline, ega otsest ropendamist vist polegi. Küll aga viskab vahel sisse väljendeid stiilis "sindrima türakad", mis on päris lahedad.

Ulme kohapealt veel - raamatut teist korda üle lugedes jäin mõtlema, et mis tol aastal küll Stalkeri sai. "Must kaardivägi" seda ei saanud, sai hoopis Hargla "French ja Koulu", mis on mu silmis vähe kummaline otsus, kuna Maavalla veiderdamine on mu arvates lihtsalt piinlik. Samas pole ka imestada lugeja valiku üle, kuna Hargla oli juba tollal eesti ulme käilakuju ning kartulipissa-raamatul on palju fänne, ilmselt rohkem kui Bergi mornil sõjalool.

Kokkuvõtvalt: nende kaante vahel on testosterooni rohkem, kui Twisted Sisteri 1982 aasta kontserdis.  Mulle selline militaarne pikk lugu meeldis hästi kümmekond aastat tagasi, meeldis ka praegu üle lugedes. Kahju, et Berg üsna varsti Liiva-Annuse juurde läks, samas teistpidi ongi ta looming hea kompaktne. Soovitan soojalt, kui massiivne karm sõjaromaan huvi pakub. Sest kui ka algul võib raamat tunduda isegi ehk mõttetu, siis loo kulgedes hakkab ridade ja karmi tegevuse vahelt välja kooruma hoopis muu lugu. Täpselt sellised asjad juhtuvad ka praegu päriselus.

Goodreads 5/5 ("loeme ja oleme hoiatatud)

Arvustus: Joe Hill „The Black Phone and Other Stories“ (Marko Kivimäe)

"The Black Phone and Other Stories"

Joe Hill

Gollancz

2022

384 lk

---------------

Raamat pole eesti keeles ilmunud, tõlgituna on pealkiri "Must telefon ja teised jutud". Tegu on jutukoguga, mis algselt ilmus nime all "20th Century Ghosts". Kui aastal 2021. tehti "The Black Phone" jutust samanimeline film, siis anti raamat uuesti välja, teise nimega, ning filmist pärit kaanega. Vaatasin, et raamatut on päris mitmesse keelde tõlgitud: prantsuse, poola, soome, hispaania, kreeka, portugali jäid silma.

Kes ei tea, siis Joe Hilli pärisnimi on Joseph Hillström King, ta on Stephen Kingi poeg. Aeg lendab, Joe Hill pidas hiljuti oma viiekümnendat sünnipäeva.

Nende kaante vahel on mitmeid lugusid, aga ega käbi kännust kaugele kuku, Joe Hill on peamiselt samuti ulmekirjanik, kelle pagasist leiab kõike ulme kolme vaala vallast, peamiselt õudust. Olen talt varem lugenud õudukast debüütromaani "Südamekujuline karp", mis mekkis väga hästi.

Ahjaa, osade juttude kohapealt on mu kommentaar väga napp. Võtan need veel eraldi lõpupoole kokku.

Üks asi, mida ikka raamatute algusest või lõpust leiab, on tänuavaldused, mida ei loe ilmselt keegi peale kirjaniku ja mõne ta sugulase. Või siis otsivad osad sealt oma nime ning ohkavad õndsalt, kui leiavad end nimeliselt äramainituna. Gene Wolfe ja Neil Gaiman on varasemalt peitnud lühijutu sissejuhatusse, aga kui palju on juhuseid, kus leiab täiesti asjaliku jutulaastu tänuavaldustest? Joe Hilli oma võibki olla esimene.

-------------

Seega raamatu avab tänusõnade sees lühi-lühijutuke "Scheherazade's Typewriter", "Scheherazade kirjutusmasin". Räägib sellest, kuidas peale kirjaniku surma hakkab ta töötoas olev kirjutusmasin tööle, sealt tuleb mitmeid häid lugusid hauatagusest elust ning surmast. Kirjaniku abikaasa mõtlebki, et no on ikka vägev värk, nüüd saabki kadunud kirjanik eriti hästi kirjutada sellest, mis teda ümbritseb ehk siis teispoolsusest. Lugu on vaid mõni lehekülg, aga juba siin on tunda, et Joe Hill valdab hästi ka lühivormi ning suudab nappide vahenditega mõnusa õõvameeleolu luua. 5/5

Esimene "päris" lühilugu on "Best New horror", "Parim uus õudus", mis on mõnus mitut lugu ühendav... lugu. Peamine joon on siis Eddie Carollist, kes annab välja õudusjuttude antoloogiat nimega "Parim uus õudus", ning ühel hetkel avastab äärmiselt muljetavaldava jutu "Nööbipoiss: armastuslugu" inimeselt nimega Peter Kilrue. Hill on andnud Kilrue loo edasi lühendatud vormis, samas need neli lehekülge on väga võimsad, mul on jubedalt kahju, et seda lugu loos pole pikemalt olemas. Samas on nööbipoisi-pala äärmiselt jõhker ning ka vastuoluline, mis on ka üheks põhjuseks, miks on olnud pinnuks silmas feministidel. No see selleks.

Veel mainitakse loos Kilrue lühipala "Notsud", mille sisu võetakse kiiremalt kokku, ning mis on veel toorem. Selle puhul isegi ei tea, kas on hea, et pikemat versiooni ei ole...

"Parim uus õudus" on aga siis sellest, kuidas antoloogiate kokkupanija kirjanikku taga otsib, kokkuvõttes leiavad Muhamed ja mägi teineteist. Kuna siin on vähemalt kaks lugu koos, siis ongi raske üheselt kompotti hinnata. Kindel on see, et kokkuvõttes meeldis mulle väga, kuigi loo lõpu üle saab... Mitte isegi viriseda, aga see meenutab tehniliselt... No näiteks, kes on lugenud, siis Stephen Kingi "Mobla" lõppu. No vot, ma näen, et osad saalis juba muigavad teadjalt. Igal juhul olen ühele lühiloole juba tavatult palju aega kulutanud, ütlen lühidalt, et mekkis hästi, isegi kui sabaots tekitas vastandlikke tundeid. 5/5

"20th Century Ghosts", "20. sajandi vaimud" nimi viitab "20th Century" nimega filmistuudiole, millel on mitmeid teisi nimesid ka olnud. Tegevus käib ümber vanakooli tolmuse Rosebudi kino, kus üks ammusurnud tüdruk käib vahel kummitamas. Vabandust, mitte kummitamas, vaid filme vaatamas ning vahel suhtleb mõne külastajaga. Hästi mõnusa meeleoluga lugu, selline läbinisti positiivne nostalgiline õudus, mis kõlab sutsu oksüümoronselt. Igal juhul kindel "5" mu poolt. 5/5

"Pop Art", "Popkunst" on otsetõlge, kuid asjad ei ole nii lihtsad. Siin on juttu kahe teiste poolt kõrvaletõrjutud poisi elust, kellest üks on täispuhutav. Ei, see pole sellest, kuidas poisi parim sõber on poisikujuline täispuhutav nukk. Üks tegelastest, Arthur Roth, lühemalt Art, ongi plastmassist täispuhutav poiss, kellel on täitsa luust ja lihast vanemad, küll on Arti vanavanemate seas olnud samamoodi mõnevõrra ebaharilikke eluvorme, kes kardavad teravaid asju ja kannavad kaasas jalgrattarehvi paranduskomplektist pärit lappi ja liimi. Seega kuna "pop" tähendab inglise keeles ka muuhulgas "plaksatama", näiteks kui õhupall katki teha, siis on pealkirjal vaata, et viiskümmend erinevat halli tähendusvarjundit.

2008. aastal on lühijutu järgi tehtud ka samanimeline lühifilm.

Sümpaatne ulmevormis sõbralugu, kus räägitakse sellest, kui raske on teistsuguste elu normaalses maailmas. Ikka ja jälle ei saa ma jätta mainimata, et hea kirjandus on hea kirjandus ja kõnetab tegelikult kõiki, sest kui ka vahel võib vorm olla üllatav, siis selle all on jutuks ikka needsamad pärismaailmaprobleemid. 5/5

"You Will Hear The Locust Sing" - "Sa kuuled ritsikaid laulmas" - jälle, pealkirja taga on rohkem peidus, on viiteid Johannese ilmutustele, näiteks 9:3: "Suitsust tulid ilmamaa peale rohutirtsud, ja neile anti meelevald, nagu skorpionidel on meelevald ilmamaa peal."

Lugu ise on Hillilikult sirgjoonelise algusega, kus kohe esimese lausega on suund paigas, ei mingit jokutamist. Poiss Francis Kay ärkab üles ja avastab, et on muutunud suureks putukaks. Just, nii see on. Edasine ongi siis lugu putukpoisist, ühes suunas sirgjooneline pala, kus on taustal juttu sellest, kuidas Francist on koolis kiusatud ning kuidas ta täiesti uudses vormis hakkama saab. Lisaks on veel taustalugu, sest mingil põhjusel Francisest ju putukas sai.

Selline hea ja mõnus pala, jälle meeldis väga. 4/5

"Abraham's Boys", "Abrahami poisid" - see lugu ei haakinud üldse. Räägib sellest, kuidas Van Helsing elab Ameerikas oma elu ja õpetab poegadele, kuidas vampiiridega hakkama saada. Jäi üldse pooleli, pastišš ei töötanud mu jaoks üldsegi mitte.

"Better Than Home" - ah?

"The Black Phone", "Must telefon", ongi lugu, miks ma üldse selle kogumiku ostsin, sest samanimeline film meeldis mulle väga. Kui rääkida jutust, kuid samal ajal mõtelda filmile, siis on jutus olemas kogu algmaterjal. Ehk siis lugu sellest, kuidas üks sarimõrvar röövib järjekordse lapse, Finney, ning teda keldris kinni hoiab. Keldris on seinal must telefon, mis pole võrku ühendatud, kuid vahel siiski heliseb. Ühel hetkel selgubki, et läbi telefoni võtavad Finneyga ühendust sarimõrvari eelmised ohvrid.

Lugu ise on ok, normaalne, pole viga. Antud juhul on natukene tagurpidi olukord, st film on mu silmis märksa parem kui lühilugu. Ning see ei muuda isegi lugu halvaks, musta telefoni pala on konkreetne ja tugev tükk. Lihtsalt, et kui panna kõrvale film, siis film on pikem, põhjalikum, sügavam. Jutus on mõni stseen, film arendab seda kõike kõvasti edasi ning on märksa tuumakam ning sisukam. Ma ei tahaks tegelikult isegi neid kahte võrrelda, erinevad kunstivormid siiski. Pigem on hea märk filmiloojatele, kuna väärt algmaterjali põhjal on loodud veel parem kinoteos. Ma isegi soovitaks pigem algul lugeda juttu ja siis vaadata filmi, nii võib elamus olla võimsam. 4/5

"In The Rundown" - lugu sellest, kuidas ühe videopoe (teate küll, kus kunagi algul videokassette, hiljem DVD'sid, siis mingi üürikese hetke blu-ray'sid müüdi ja renditi) müüja satub jõhkra kuriteo keskele. Tekitas minus jubedalt segaseid tundeid, kuna esimene pool, kus ühe segaduses hinge sisemusse kaeti, oli tipp-topp, võimas ja huvitav lugu. Aga siis edasi, kui verd hakkas pritsima, lagunes lugu mu jaoks täiesti koost, seega numbriliselt oli algus igati "viieline", lõpupoole jooksis sirge seljaga lati alt läbi. Jube kahju.

"The Cape" - "Keep", räägin poisist, kes avastab, et ta suudab lennata, aga mitte eriti kõrgelt. Selline tipp-topp normaalne lugu, kerge nõksuga. Mõnus. 3/5

"Last Breath" - “Viimane hingetõmme”. Super! Räägib omamoodi muuseumist, kuhu on kogutud inimeste viimased hingetõmbed, kogu mis koosneb vaikusest, mida saab "surmaskoobiga" kuulata. Mulle jubedalt meeldis see lugu, hoolimata etteaimatavast lõpust. 4/5

"The Widow's Breakfast" - "Lese hommikusöök". Lugu rullub lahti eelmise sajandi kolmekümnendatel Ameerikas, majandussurutise ajal. Räägib sellest, kuidas üks näljane ja lonkav hulkur satub oma eksiteel natuke kummalise võõrustaja juurde. Mu jaoks oli lugu natuke nii ja naa, nagu lubas ja lubas, lõpus oli ka üsna okei "miski" - aga jäi kuidagi lahjaks. "Kiirestiununev" on lühikokkuvõte, samas ei kahetse ka. 2/5

"Bobby Conroy Comes Back From The Dead" - möh?

"My Father's Mask" - "Mu isa mask" - siuke ummamuudu. 13-aastane poiss läheb koos isa-emaga maamajakesse, kus mängitakse veidrat mängu ja kantakse maske. Lisaks on kogu perekond kuidagi napakad, metsas on veel veidramaid tegelasi. Kõik kokku oli mu jaoks mitte-väga-huvitav lugu, millel oli küll võluv kummasus, aga ta väga ei sümpatiseerinud ka. Just tegelased olid ebasümpaatsed, see oli peamine jäme miinus. 2/5

"Voluntary committal" - raamatu võtab kokku lühiromaani mõõtu mõnus lugu poistest, minategelane Nolan ja ta vend Morris. Morris on mõnevõrra autistlik kuldsete kätega poiss, kes oskab papist kastidest ehitada huvitavaid moodustisi ning avada väravaid teistesse maailmadesse. Kuidagi väga hästi klappiva olemuse ja minemisega pala, meeldis mulle jubedal kombel. Eks oma osa oli ka selles, et mitmed lühijutud enne seda olid lahjavõitu või keskmikud.

Sarnasel teemal on ka film "Dave Made A Maze" aastast 2017. Hea küsimus, kas filmitegijad lugesid kümmekond aastat varem ilmunud lühiromaani või mitte. Lühiromaan ja film on piisavalt erinevad, plagiaat kindlasti pole.

5/5

-------------

Osasid lugusid ma sisuliselt ei kommenteerinud, sest lood jätsid siiralt ükskõikseks. Loed, on midagi, aga ei haagi, ei saa hästi arugi, miks on lugu kirjutatud. Ma ei taha isegi ei lugusid ega kirjanikku maha teha, rohkem tahan ütelda, et siin kogumikus oli päris mitu rada, mis jäid minust jäämäe teisele servale, kaugele-kaugele.

Kokkuvõtvalt: minu jaoks on Joe Hilli jutukogu nagu ameerika mäed. Siin on erakordselt häid lugusid, on lausa ahhetamapanevaid tippe. Samal ajal on minu silmis täiesti arusaamatuid palasid, mille puhul sügasingi kukalt, et kas olen nüüd mina imelik või mis. Samas kui vaadata saadud auhindu, siis ongi needsamad tipud saanud äramärkimisi. See, et terve jutukogu on ka püünele kergitatud vahel - ausalt, minu jaoks on see üllatav.

Aga ma ei taha kriitikuid kritiseerida, las see olla. Raamat ise on selline, et ca pooli lugusid soovitan soojalt, on tõesti erakordselt võimsad või "lihtsalt" mõnusad. Samas päris mitmed langevad kategooriasse, et "kui ikka ei haagi, siis parem jäta pooleli". Lugemist ei kahetse, siin on ikka korralikke pärleid. Ning palju neid ülihäid ja stabiilselt kõva tasemega jutukogusid ikka on? No mõni on jah..., aga ikka võistlevad lood omavahel. C'est la vie.

Goodreads 3/5 ("saatan on detailides")

Arvustus: Heinrich Weinberg “Puruks ja pool ringi tagasi” (Elar Haljas)

Kogumik “Puruks ja pool ringi tagasi” koondab endas lugejale juba tuttava Gildi võrgustiku maailma kuut väga eripalgelist lugu. Teoses on nii päris esimene “Reaktoris” avaldatud lühijutt kui ka täiesti värske kraam – ulmesõber on suure tõenäosusega mõnda neist lugudest juba nautida saanud. Eelnevalt on mulle need sajandeid ja tähesüsteeme hõlmavad jutustused pakkunud korralikku maailmaloomet, seiklusi ning mürglit: selle järgi tulin ka seekord. Üldiselt võib öelda, et vanad jutud pakatavad mulle väga hästi sobivast seikluslikkusest, aga uuemate juttude puhul on autoril tõsine kalduvus asju liialt keeruliseks ajada, komplitseerides nii jutustamise mustreid kui ka lugude sisu. Nüüd aga lugudest endist lähemalt.

Loomulik kadu

Lähitulevikus toimuv kodumaine tragöödia, mis vägisi meenutas mulle Hargla “Suvitusromaani”. Laipade maandumine vasakule ja paremale on Weinbergi kirjutatud seikluste puhul tavaline, aga siin oli väga vahetult tunda ka tegelaste poolt kogetavat sotsiaalset pinget ja vastasseisu: inimese suurim vaenlane on teine inimene, või veel parem – ta naaber. Autor proovis küll lugejat veidi ninapidi vedada ja tegi jänesehaake, et loo kandev tegevusliin huvitavam oleks, kuid minu arvates jäi see veidi lahjaks. Kurvid olid kohati liiga lauged: lugeja sai väikeste vihjete abil liiga vara teada, kust suunast tuld antakse. Samuti ei saa ma kuidagi leppida, et peategelane nii kergekäeliselt end petta lasi ja siis loo lõpus selle põhimõtteliselt niisama andestas ja minna lasi. Mingi emotsionaalse pahvaku pidanuks ta ikka kas või sisemonoloogina eetrisse paiskama. Ulmet on lühiromaanis parasjagu ja detailid on vägagi realistlikud, kuna aga tegemist on ikkagi n-ö eellooga, siis mingid sügavamad seosed hilisemate lugudega puuduvad. Teisalt on loo tempo ja sisukus igati ootuspärane ning kulgemine ladus – mida ei olegi nii vähe.

Järgmisel suvel on meil hobuseid tarvis

Autori päris esimene avaldatud lugu suudab küll ise püsti seista ja liikuda, aga tegu on ikkagi esimeste sammudega. Ka siin on seoseid hilisemate kosmoseseiklustega vähe ning tegu on pigem meeleolu eel-häälestava lühilooga tuleviku-Ameerikast, kus tänane majandusmudel on maakerale oma ökoloogilise ja ökonoomilise kontsajälje jätnud. Vastused küsimustele miks ja kuidas on tegelikult suuresti just eelmises loos.

Lõpp ei tule enne, kui Paks Daam laulab

Korra olin seda lugu juba “Täheajast” lugenud ning tookord see mingit väga säravat emotsiooni ei tekitanud, olgugi et midagi väga ette ka heita ei ole. Väike susserdaja Mike Suoar satub planeetidevahelise kullerina kogemata suurema portsu otsa ning peab siis veidi keerutades ja nihverdades ennast läbi paksu ja vedela sammudes puhtaks pesema. Jutu lõppu tuleb ka üks korralik pööre, mis osutub kogu järgnevale ajaloole väga tähtsaks, aga on käesoleva jutu kontekstis lihtsalt asjade väga õnnelik kokkulangemine.

Igal pool on parem kui kusagil mujal

Ka selle loo keskmes on meile juba tuttav Mihkel, kes on end jälle nullist üles töötanud. Õnn ei naerata eriti talle ka seekord, vaid lükkab kuti kiiresti sündmuste tulipunkti. Seiklused tõid mulle silme ette “Expanse” seeria ning Miku vaste on justkui James Holden, kes ka kuidagi ei suutnud sekeldustest hoiduda, pigem järgnesid need talle igal võimalikul sammul. Tohutut tegelaste arengut loo käigus ei toimu, aga see-eest maailmaloomet ja märulit on lühiromaanis küllaga.

Puruks ja pool ringi tagasi

Jällegi üks täitsa korralik lühiromaani mõõtu seiklus planeedil Yellowstone. Veidi tuleb kasuks autori teiste teoste lugemine, kus ta tutvustab omapärase ökosüsteemiga planeeti, kuid põhitõed ja -teesid saavad ka selle loo käigus selgeks. Sellel juhul on jutu peategelaseks ajakirjanik Haller, kes kohati jätab küll veidi nõrgukese mulje, uurides kohalikke veeärisid. Tänu sitkusele ja jäärapäisusele tuleb ta siiski igasugusest jamast peaaegu et puhtalt välja. Loo käik on suhteliselt keeruline ja mitmeti lõimuvad tegevusliinid võivad pea parasjagu sassi ajada, aga aeglase tempo ja igavuse üle kurta ei saa. Loo lõpus jäetakse otsi lausa tosina kaupa lahti: oli tunda, et samade tegelastega tuleb mõni lugu veel.

Puhtalt pääsenud

Lõpuakord kogumikule soovib/proovib kõik eelnevad lood ühtsesse tervikusse siduda ja see mingil viisil isegi õnnestub, aga kahjuks mitte eriti rahuldavalt. Esiteks kasutatakse jälle mulle juba tülgastavaks muutunud jutustusstiili, kus tegelased “tunnistajapingis” räägivad minevikus toimunud sündmustest ning sellega keeratakse kogu ajaliin ja sündmustest arusaamine täiesti pea peale. Teiseks proovitakse siduda erinevad eelnevad lood liiga tehislikult ühtseks tervikuks ning selle teostus on justkui mõnel Marveli kassahitil, kus iga superkangelane saab viis minutit isiklikku eetriaega ja umbes kümmekond karjas madistamiseks – fookus kaob ning ei teki kohe üldse õiget tunnet. Tegelased aga on loos igati sümpaatsed – kui vaid loo jutustamine lahendatuks kuidagi paremal viisil.

17. septembri reisikirjad. Vol1: Ulmepäev raamatukogus (Laura Loolaid)

Siis, kui ma rongi pealt raamatukogusse jõudsin, oli Veiko ettekanne juba peale hakanud.

Parajasti käis jutt südamelähedastel teemadel: ulme määratlemine ja žanrimahutavus - ehk kuidas tõsisele kirjandushuvilisele mõne käiguga selgeks teha, et “lind on ka loom” ja et tegelikult on ta hoopis ammune ulmelugeja. Seejärel kõneles Veiko ulmeühingust, mitte niisama üld-tavatutvustusena, vaid rohkem ajaloolises mõõtmes. Et kuidas tema mäletab neid õrnu algusaegasid, esimesi ettevõtmisi, väljaandeid, traditsioonide käivitamist. Tuttavad teemad, aga vähemalt mina kuulsin rohkelt nüansse, mida varem ei olnud teadvustanud.

Ettekande lõpuks sai eel-eelteatena maha hõigatud ta tuleva aasta jutuvõistlus.

Teise ennelõunase ettekande pidas omaküla Maniakkide Tänav rollimäng-kirjandusest, alustades žanri olemasolu õigustustest ja sellest, kui raske on nii kiirelt arenevast valdkonnast üldistavat kokkuvõtet teha. Üks kasulik üldistus siiski koorus: “sarnane tunne, nagu siis kui mängid, ainult et sa loed”.

(ManT on litRPG-d põgusalt tutvustanud ka varem ja järgmisest Reaktori numbrist saab lugeda ettekande kirjalikku kokkuvõtet. Aga igaks juhuks kirjutasin olulisemaid mõtteid-märksõnu ise samuti üles.)

Muust ulmest eristab sedasorti kirjandust 1) tegelase selge üleminek oma pärismaailmast mängumaailma ja 2) tegelase arengu statistika lugejale esitamine - rohkelt numbreid! LitRPG-l on veel “leebem kaksikvend” Gamelit - lootüüp, kus tegelane selgelt tegutseb ja areneb mängumaailma sees, aga lugejale statsi ette ei visata ja levelite lisandumist ei markeerita.

Kokku on tegu tohutult areneva ja viljaka žanripöörisega, mis sisaldab omakorda rohkelt variatsioone ja alamžanre. Mõned alamžanride märksõnad: Base Building, Dungeon Core, apokalüptika ja/või post-apokalüptika, haarem, superkangelased, Tower Ascencion ja (GameLit poole pealt) Slice of Fantasy, Progression & Cultivation. Uusi alamžanre tekib ja muteerub pidevalt, sest autorid muudkui avastavad uusi viise mängumehaanikaid looks kirjutada.

Lõpuks sai puudutatud põhjuseid, miks litRPG-d loetakse: 1) kiire märul, ei ole ilulemist ega nämmutamist; 2) loetud tekstist saab sama tüüpi põnevust, mida mängust; saad kogeda mänge, mida tahaksid mängida, aga mida ei ole olemas; 3) ajafaktor - nühkatamine, mis mängus võtaks tunde, möödub lugedes ühe lausega (stiilis “kaevandasin koopast 1000 kristalli”); 4) unistuste kättesaadavus - “satun virtuaalkeskkonda” tundub realistlikum põhimõte kui “satun kosmoselaeva”.

Hommikupoolsete ettekannete järel jõudis kätte päeva põnevaim hetk: teatavaks tehti ulmekonkursi võidutööd! Paremusjärjestust ja osalejate statistikat vaata eraldi postitusest.

Palju õnne võitjatele ja aitäh kõigile osalejatele!

Korraldustoimkond kruvib pinget

Peale lõunat astus saali ette Mairi Laurik tuleviku raamatukogule pühendatud ettekandega. Tema arutluse lähtepunktiks oli arusaam, et raamatukogu on juba iseenesest üpris ulmeline paik. Raamatukogu (ja raamatute) roll ulme alamžanrides avaldub aga väga mitmekesiselt. Kui maagilise kallakuga žanrides leidub (tavapäraseid) raamatukogusid sageli, siis teadusulmes on neid raskem leida - või siis raskem ära tunda ja defineerida.

Käesolev raamatukogude aasta andis Mairile tõuke Reaktorisse igal kuul üks temaatiline jutt kirjutada. Osa väljakutsest seisneb püüdes kirjutada lisaks võimalikult paljudes alamžanrides. Lõpuks sai teadusulmeliste raamatukogulugude kirjutamisel sobivaks võtmeks lugeja õiguste tõlgendamine: kuigi tehnilised lahenduskäigud võivad muutuda, on inimeste baasvajadused ja baaseesmärgid ajas püsivamad. Märksõnad: ligipääs teabele, autori töö kompenseerimine, kultuuri kandmine, õpikeskused, laenutuskeskused. Korduvalt põimus teemasse ka maagilise raamatukoguhoidja tegelaskuju.

Päeva lõpetas akadeemiline magustoit: Andrus Org & Jaak Tomberg küberpungilise analüüsiga. Publikule anti temaatiliste elementide lahkamise abimaterjaliks lugeda/kuulata katkend Stephensoni Lumevaringust. Analüüsi märksõnad: (omaaegne) kõrgtehnoloogia, numbrite rägastik küberruumi tohutu mõõtkava edastamiseks, metafoorid, ülekiirendatus, pinge/kontrast kahe maailma vahel, ilmetu tavamaaim ja küberruumi kirevus, võim ja “küberkauboid”, infohulgad, info lahtipakkimine (sealhulgas “raamatukohuhoidja” osavõtul), kuritegelik ilm, tegelaste kehv elukvaliteet, kuri tehnokraatia, “vabaduselubadused”, utopism, mütologiseerimine avatarid.

Mõlemad esinejad leidsid, et varajasele küberpungile on iseloomulikud küberruumi romantiseerivad kujutelmad; inimkeha materiaalsust loodetakse ületada või vähemalt parandada, reaalsustajule esitatakse väljakutseid. Kui aga omaaegsed romantilised küberulmad asetada kohakuti sajandivahetuse “päristuleviku” ja interneti kättetulemisega, siis vabaduselubadused kommodifitseeritakse, võrkulaetud teadvuste asemel leiame pealetunginud kommertsinterneti, kus virtuaalväljundid mitte ei päästa meid materiaalsest maailmast, vaid hoopis dikteerivad seda, ning informatsiooni vaba vohamise asemel on tekkinud kõrvuasetsevad eraldatud kõlakambrid. (Minu isiklik lugeja-tähelepanek selle koha peal on, et omaaegsed romantiseeritud düstoopiad tunduvad meie praeguste argitrendide valguses tihti sellised nunnud, noh, umbes samamoodi süüta suvelapse moodi, nagu viimase pandeemia eelsed nakkuseleviku-lood.)

Siiski, ka tänapäeva olmestatud ja tarbekaubastatud võrguelu sisaldab mõningaid vanade unistuste motiive: virtuaalsed kaubad, spekulatsioonid, virtuaalstaarid (ka “reaalsete” popstaaride virtuaalversioonid) ja “taustal luuravad vastasseisus transhumanism ja posthumanism.”

Ja siis äkki oli ulmepäev läbi, internet võeti ära ja toimekam rahvas juhatati mööda salakäiku teabetemplist ära kõrtsi.

Suur tänu kartmatutele korraldajatele: Birgit Teemäe, Tea Roosvald, Eva-Liisa Lõbu ja veel paljud abilised-kolleegid Tallina keskraamatukogust!

Tervet ulmepäeva saab järelvaadata keskraamatukogu kanalil https://youtu.be/HgHp1GWz64U

17 septembri reisikirjad. Vol2: Mängudeöö (Laura Loolaid)

(Päeva esimesest poolest ulmeraamatukogus loe eelmisest postitusest.)

Õhtusele programmile õnnestus mul saabuda juba stiilsema hilinemisega - mõneteise minuti asemel oma pool tundi. Mis teha, vahepeal oli tarvis õlut juua ja mõned väikesed põrgulised perra kaeda, seekord siis avaetenduse arvelt.

Asjaolu, et Ülemiste Apollo on eelmisest sügisMÖÖ-st juba tuttav, osutus petteboonuseks. Nimelt sai mullu suurem osa aega veedetud kindlas nurgakeses kino teisel korrusel. Mis tähendas seda, et keskkond on justnagu omane ja rajad teada, aga neist saalidest, kuhu ma tegelikult tahtsin jõuda, puudus igasugune arusaam. Oli küll ilusti kaart ees ja tehniliselt võttes ma tean, et trepp viib ühelt korruselt teisele, aga mingi mööbiuslik moment saalide paigutuses jooksutab mul seal aju kokku.

Õnneks ettekande algus viibis veidi, nii et jõudsin just õigeks ajaks, et kuulda kogu tõde veebikoomiksist Arcade Rage.

Koomiksi autor Mart Virkus annab aru, teda pinnib Level-ükslane Sten Kohlmann.

Muuhulgas saime teada, et kunstniku iseloomulik käekiri avaldus juba viie-või-midagi-aastaselt (siis sai joonistuste eest vanematelt kiita) ja jäi üsna samasuguseks täiskasvanueas (siis enam vanematelt kiita ei saanud); et netis tuntuse saavutamine on suuresti õnneasi (mõtlesin oma peaga juurde, et selgelt meemitav ja kerge vaevaga edastatav sisu on ilmselt muidugi ka abiks) ja et koomiksit teeb Virkus tõesti täpselt niipalju ja siis, kui endale meeldib ja palgatöö kõrvalt tahtmist on.

Provokatiivse küsimuse peale 2020 aastavahetuse koomiksi kohta hakkas autor muidugi keerutama, et tulevikunägemise võimed temal puuduvad ja tegelikult see koomiks sündis kogemata ja muud sellesarnast. Teadagi!

Kuna teine huvi pakkunud kavapunkt ehk D&D demomäng Kvest.ee kaaskonnalt toimus samuti saalis nr.2, ei olnud õnneks vaja õllese peaga kuhugi kooserdama minna.

Kui eelmisel aastal madistati lohedega, siis seekord võeti ette uljas piraadiretk. Suurel ekraanil näidati esiotsa tegelaste statse ja värvikaid minifiguure, seejärel mängulaua lähivaateid (mitme kaameraga!).

Mäletan, et kogu aeg oli väga lõbus, aga miskipärast kippusid peenemad detailid kaotsi minema. Kui siis ühel hetkel märkasin, et jälle kadus tegelase pool repliiki nagu kotti, sain lõpuks aru, et varajane tõusmine ja õllega maiustamine ühismõjus pehme kinotooli ja merelainelise meeleoluga on avaldanud laastavat mõju ärkvelolule. Ülearu muret see arusaamine ei toonud, sest ilmselt tekib ka sel aastal küllaldaselt võimalusi kohapeal toimunut järele vaadata. Ja vähemalt jäi meelde õhtu olulisim repliik: “Onuaril jalad märjad”!

Pärast piraadiunelmaid võtsin nõuks pisut ümbrust uurida, nagu virgutusmeetmena või nii. Arvasin, et suure saali cosplay etteasteid nagunii enam näha ei jõua ja küllap on lootust kunagi kuskilt järelvaadata, sellepärast tegin niisama mõned uudistamistiirud. (Ärge küsige, mis korrustel, kohe saalist välja astudes jooksutas la-la-režiimil aju vahepeal mõtestatud ruumimudeli jälle kortsu.)

Küll õnnestus üles leida eesti mängude demonurgake. Uudistasin seal natuke, aga iga vaba laua juures leidsin mingi vabanduse, miks mitte kätt külge panna: Broken Alliance’i demo sai juba kevadel proovitud, Into The Radius käib virtuaalprillidega, mida nii higises kontekstis parem ei näpiks, Haiku The Robot on sedasorti platvormikas, milles ma pudrunäpp olen, Blastronaudi demo on kodus juba olemas… Ühesõnaga jäin eemalt imetlemise juurde ja õige pea tegin palavast toast vehkat.

Õnneks parandas jahedam koridoriõhk otsekohe mu kaardilugemise oskust: leidsin üles puhveti, kus kostitasin ennast Mängudeöö nimelise IPA-ga. Koos värskeõlle-julgestusega põikasin korraks kiirläbijate saali (mängijad hakkasid lõpetama, aga selle saali ülekannet saab juba Level1 YT-kanalist vaadata: https://youtu.be/4PnNEBvuWqQ) ning leidsin mänglevalt üles ka peasaali, kus kestis veel cosplay auhinnavoor. (Cosplay osalejatest leiab uhkeid pilte näiteks siit albumist: https://level1.ee/2022/09/galerii-mangudeoo-sugis-2022-indrek-pajuste/)

Kuna kell oli juba palju ja soovitud asjad vaadatud, otsustasin järelejäänud öötunnid sealsamas mööda veeretada. Tunnistan ausalt, et turniiride sisu mind niivõrd ei huvitanud (minu suhe FIFAsse on kokku võetav umbes sõnadega “näe, pall!” ja noh, pole ka ulme), otsisin lihtsalt mõnusat pesakest, kus hommikubussini aega parajaks teha. Aga võitjate üle on ikka hea rõõmustada. Ka kasutasin hetke ja tegin lavaesise valgusefektidest amatöörselt qunstipäraseid pilte.

Kuna tegevusi ja sisu oli MÖÖl palju rohkem, kui ühekorraga jõuaks ära näha, siis tasub albumite, kajastuste ja videote osas jälgida Level1.ee vastavat teemanurka:

https://level1.ee/tag/mangudeoo-sugis-2022/

Nii ta külastaja jaoks lõppes. Ma võin eksida, aga see inimpundar all vasakus nurgas tähendab vist seda, et Mängudeöö süda ja mootor Andri Allas saab kätte oma raske higiga väljateenitud kaisutused.

Videointervjuu: T. Ellery Hodges (Maarja Kruusmets)

Jagame korraldajate loal vastset Ajajooksikute raamatuklubi salvestust. Külas on T. Ellery Hodges, temaga vestleb Maarja Kruusmets. Eestikeelne tekst on kohati kärbitud ja lihtsustatud.

Intervjuule lisaks pakume lugemiseks tõlkekatkendit raamatust The Never Hero.

Videot saab vaadata ka siin: https://youtu.be/pr-a_e9CQ_Q

Maarja: Tervitused Eestist! Kus maailma otsas sina asud?

T. Ellery Hodges: Tere! Olen Washingtoni osariigis USA läänerannikul.

M: Alustan tavaliselt küsimusega, missugune lugeja autor ise on. Kuidas sina lugema õppisid? Mis on su esimesed meeldejäänud lugemiskogemused?

TEH: Päris esimesi lastesõimeraamatuid ei mäleta, küll aga on meeles esimene raamat, mis päriselt meeldis. Kääbik - eksole. Nali on selles, et kääbikut lugesin süvitsi ja huviga. Ma ei taibanud, et olen Sõrmuste Isanda lugemiseks veel liiga noor, nii et järgmiseks püüdsin seda lugeda ja nii sajandal leheküljel leidsin, et ei lähe.

M: Kui vana sa siis olid?

TEH: Täpselt ei mäleta. Veetsin suve vanaema juures, sõpru mul seal ei olnud ja vanaema otsis mulle lugemisvara. Raamatupoodnik pakus Kääbikut ja nii see mulle ette sattus. Esialgu ei jätnud erilist muljet, aga lõpuks lugesin nädalaga läbi, minu kohta ülikiiresti. Selle peale läksin ise raamatupoodi, otsisin üles Sõrmuste isanda - ja ei suutnud seda läbi lugeda.

M: Ikka juhtub. Erinevad raamatud nõuavad lugemiseks teatud vanust ja kogemust. Isegi praegu, mäletan, et Never Hero uuesti lugemisel avastasin sealt uut, mida esimesel lugemisel ei märganud. Aga mis sind lugemise - ja kirjutamise - juurde tõmbab? Tänapäeval on ju nii palju erinevat meelelahutust.

TEH: Tõsi ta ju on. Vahel mõtlen isegi, et mine tea, kas kümne aasta pärast veel elab kirjanikuna ära. Aga tõsisemalt, kirjutada on mulle alati meeldinud. Lihtsalt koolis-ülikoolis ei tulnud veel selle peale, et nii võib ka ära elada. Siis muidugi ei olnud veel Kindle’i isekirjastamisvõimalusi.

Ainuüksi ettekujutus sellest, kuidas ma peaksin käsikirju laiali saatma ja siis, vastuseks äraütlemised (või lihtsalt vaikus) tõmbas mulle kohe piduri peale, ma ei suuda bürokraatias ja paberimajanduses üldse orienteeruda.

Teadmine, et on võimalik lihtsalt raamatuid kirjutada ja need müügile panna, saabus samal ajal, kui mul suurfirmade heaks töötamisest mõõt täis sai. Kirjutamisoskus oli mul olemas, aga siiani ei olnud ma raamatute kirjutamist ette võtnud, sest tundus, et nii peret ei toida. Aga kui ma siis Kindle’i võimalustest teadlikuks sain, pühendasin jõu raamatutele. Mõnda aega käisin kirjutamise kõrvalt tööl ka. Raamatud müüsid juba hästi, aga uuelt töökohalt oli imelik kohe jalga lasta, nii et töötasin seal kohusetundest veel aastakese, kuigi tegelikult oleks vaja olnud hoopis raamatule järge kirjutada. Ei tea, kas õnnestus päris su küsimusele vastata…

M: Sinu lugudest saaks head filmid või sarjad, vaat siis teeniks hästi!

TEH: Oo jaa!

M: Aga arvan, et raamatulugejad jäävad ikka alles. Lugemise vahendid ja viisid võivad muutuda, aga lugemine ise jääb.

TEH: Jah, näiteks lugemine audio vahendusel, vaevalt, et see kuhugi kaob.

M: Esimese romaani ja kirjutamist juba puudutasid, aga mismoodi sa üleüldse kirjutama hakkasid? Ma mõtlen enne reomaani.

TEH: Keskkooli ajal sai käidud loovkirjutamise kursustel, kus anti muidugi ka kirjutamisülesandeid. Mitte midagi nii mahukat ega keerukat, nagu ulmeromaan, eriti veel ajarännu teemadel, kus tuleb järge pidada, mida keegi millal teab ja nõnda edasi. Järjed ka veel … Aga esimene kord, kui ma päriselt tahtsin raamatut kirjutada, on samuti seotud vanavanematega. Olin isapoolsete vanavanemate juures hoiul ja võtsin sinna aja viitmiseks kaasa kirjutusmasina - otsustasin, et nüüd on tarvis raamat kirjutada! Ei mäleta, kui vana ma olin ja kirja sai vast pool lehekülge, aga meelde see jäi.

M: Kes sind kirjanikuks saamise teel toetanud on?

TEH: Muidugi minu abikaasa - naine suutis ära kannatada selle, kuidas ma tulen pikalt päevatöölt ja siis kaon veel mitmeks tunniks ära kirjutama. Teiseks tuleks nimetada abivalmis autoreid nagu Nathan Van Coops [link tema intervjuule], Lucy Score ja Alan Janney - nendega vestlen vahel päev otsa. Võin neilt iga kell nõu küsida, näiteks kas mõni stseen toimib, või mõne turundusvõtte kohta ja muud sellist. Need neli on mulle toeks.

M: Minul jällegi aitab poeg intervjuusid teha! Järgmised küsimused tulevad temalt. Kes oli lapsepõlves sinu lemmik-kirjanduskangelane?

TEH: Kas koomiksid loevad?

M: Ikka. Sa ju loed neid.

TEH: Lapsena seostasin ennast üliväga Ämblikmehega. Ilmselt on seda ka minu tekstidest välja paista. Mulle meeldib kirjutada tegelasi, kes soovivad parimat ja annavad oma parima, aga ikka läheb midagi viltu. “Ma ju tahtsin ainult maailma päästa, Mary Jane, ega ma meelega kohtingule hiljaks ei jäänud!” Minu raamatutes kipuvad asjad samamoodi minema.

M: Kes on enda loodud tegelastest su lemmik?

TEH: Ilmselt Hayden ja Collin. Neid on kõige vahvam kirjutada, sest nendega seostan ma ennast kõige rohkem. Vahel öeldakse arvustustes, et need kaks räägivad nii, nagu ükski inimene tegelikult ei räägi! Aga ma vaidlen vastu, et nende jutt kõlab täpselt nagu k]ige tüüpilisem tudengijutt, mida olen sattunud kuulma.

Uskuge mind, ülikooli kontekstis ei ole need kaks sugugi imelikud. Nende tegelaste veidrus avaldub nende loodavas koomiksis, aga nende jutuajamised on vägagi tavalised.

M: Kui sa ise saaksid olla ükskõik milline raamatutegelane, siis kes sa tahaksid olla?

TEH: See on nii raske küsimus! Sest kas jutt käib sellest, mis võimeid ma endale tahaksin või…

M: Ükskõik, missugune tegelane, ükskõik mis raamatust.

TEH: Niipidi mõeldes tuleb pähe ainult Mat Ajaratta sarjast. Selle põhjendusega, et raamatus pole tal traagilist taustalugu, küll aga on tal hulk lahedaid võimeid. Temaks olemine ei oleks hirmus ja peale selle on tal hea naljasoon. Nagu öeldakse, teda ei oota laibad külmikus.

M: Ja ometi enda raamatut alustasid sa peategelase traagilise taustalooga ja see töötas väga hästi …

TEH: Nojah, küsimus oli, milline tegelane ma ise sooviksin olla. See, kellega ma ennast rohkem seostan, ei ole ilmtingimata seesama, kes ma olla tahaksin. Ma mõtlen niipidi, et kelle nahas ei oleks liiga närune olla - Ja Jonathani nahas on ikka väga närune, eriti raamatute tegevuse ajal.

M: Kolmas pojaküsimus: Kes on su lemmikautor? Ja omalt poolt küsin lisan küsimuse lemmikžanride kohta.

TEH: Hetkel on mu lemmik Patrick Rothfuss. Teda lugedes tunned end nii väiksena, tema loodud maailm on nõnda sügav ja usutav. Olen tema peamiseid teoseid mitu korda lugenud ja ikka ei ole suutnud kõiki detaile tabada. See on nii uskumatu kogemus, mis paneb ennast paika, eriti kui püüad ise võluvik-maailma kokku kirjutada. Lugemisest veel - ma ei loe eriti teadusulmet, vaatan sarju-filme, aga loen vähe. Kui tahan midagi enda lõbuks lugeda, siis pigem haaran Dresdeni või muu linnafantaasia järele. Spioonipõnevikke ja midagi väga elulähedast pigem ei loe, ikka tahan, et ulmelisi elemente sees oleks.

M: Mina ka väldin lugejana realismi - samahästi võiks tänavapilti või telekat vaadata. Ja praegusest hullumeelsest maailmast tahaks vähemalt raamatu kaudu eemale pageda.

TEH: Tegelikult on veel üks tüüp raamatuid, mis mind tõmbab. Autorid nagu … Palahniuk ja Vonnegut. Nende tekstidesse on mõnus sukelduda nende huumori ja vaatlusoskuse pärast.

M: Sinu Never Hero sarjast tuli juba põgusalt juttu - räägime nüüd pikemalt. Mis seda sarja inspireeris? Tavaliselt on superkangelaste puhul tüüpiline see, et nende maailmas tuntakse ja kiidetakse neid, hüütakse neid appi. Aga Jonathani ei tunne keegi, ei kiida keegi, tema ohvrimeelsust ei märgata. Millest selline lugu tekkis?

TEH: Kui ma trenažööril jooksen, kuulan ma alati ilma laulusõnadeta muusikat, sest siis ei lähe mõtted lauluga kaasa, vaid saavad ise kujuneda - jah, varsti jõuan ümber nurga päris küsimuseni ka. Niisiis ükskord sellise trenni ajal hakkasin endamisi arutlema, et päriselt isetuid inimesi, isetuid tegusid ei ole olemas. Isegi kui sa teed midagi täiesti isetut, siis see teadmine isetust teost pakub sulle ikkagi rahuldust. Edasi mõtlesin, et kuidas teha võimalikult Supermani laadne tegelane, kes oleks tõeliselt isetu. Ja jällegi, päriselt seda saavutada on võimatu; ka Jonathan päästab lõppude lõpuks maailma, isegi kui keegi sellest teada ei saa. Aga isegi kui ta teod pole päriselt isetud, ei tule keegi teda tema tegude eest tänama. Ja mulle tundus, et sellise põhimõttega jõuan päris lähedale ideele kangelasest, kes ei saavuta mingit tuntust ega tänu ja tegutseb ainult õige eesmärgi enda nimel.

M: Sellele küsimusele mõeldes tulid mul samuti pähe tänapäevased “kangelased”, kes peavad iga heateo kohe Facebooki postitama. See vastuolu sinu lugudega.

TEH: Kas sa järgesid oled lugenud? Ei? Siis ma ei ütle ühte asja.

M: Jah, ärme ette räägi, küllap on raamatuklubis veel neid, kes ei ole lugenud. Omaette huvitav lugu on veel nende tegelastega, kes teevad koomiksit Jeesus-superkangelasest. Siin tekkis oht osad lugejad närvi ajada - miks sa ikkagi selle tegevusliini sisse jätsid ja kust selline mõte tekkis?

TEH: Vastuseid on tegelikult mitusada. Aga üks olulisem punkt on, et see koomiks pakub lugejale eelaimust ja vastupeegeldust peategelase Jonathani tegude kohta. See mida peategelane koomiksist loeb, mõjutab tema mõtlemist - lugejale ei öelda seda kohe välja, aga lõpuks peaks see seos tekkima. Põhjustest veel … See raamat sisaldab palju kultuurilisi viiteid, mis ilmselt ei säili väga hästi. Juba paarikümne aasta pärast ei ütle näiteks paljud filmipealkirjad lugejale enam midagi, eriti veel, kui on tegu halbade filmidega. Aga Jeesus - üsna tõenäoliselt teatakse teda mõnda aega kauem. Ja veel üks aspekt on see, et oma lugu jutustades tahan ma märku anda, et ükski tekst, ükski viide ei ole liiga püha. “Iga lugu on lugu.” Nagu sai öeldud, kangelaste lood kipuvad kõik samamoodi kulgema. Ja kui võtad piibli ette, siis Jeesuse lugu järgib ka üsna tüüpilisi kangelasloo kurve. Raamatu - või vähemalt sarja - lõpuks peaks kõik selgeks saama.

M: Mulle väga meeldis stseen, kus Jonathan läheb esimest korda spordiklubisse - ilmselt said paljud lugejad ennast sellega seostada. Siit küsimus, kui palju kirjutasid sa raamatusse sisse oma isiklikke kogemusi?

TEH: Jah, pärast kooli töötasin spordiklubis. Kogu sarja ainus päriselust võetud tegelane põhineb sealsel samanimelisel kolleegil. Töötades oli tal mitu nalja, mis mulle väga meeldisid ja mida ma väga tahtsin raamatusse sisse panna, aga omast hetkest väljas need ei hakka kahjuks tööle. Ma töötasin seal aasta otsa ja spordisaali osa oli tõesti lihtne kirjutada.

M: Raamatu kohta veel. Sinu sarjas on pahalased, kellega Jonathan võitleb, aga on ka väga realistlik põhipaha, tema on selline, kellega võib ka päriselus negatiivselt kokku puutuda. Kuidas see tegelane tekkis?

TEH: See tegelane põhineb lollidel mõtetel, mis võivad igal mehel pähe tulla, aga enamus mehi arvaks kohe ise, et ei, see on ikka loll mõte küll. Või siis et ei ei, see on lausa kuri mõte. Aga tema lihtsalt laseb tulla ja eeldab, et tal on alati õigus. Kurjade tegelastega peab selles mõttes ettevaatlik olema, et kirjutamiseks pead sa olema ise ka need mõtted peast läbi lasnud. Aga samas, ega me ju ei kontrolli seda, mis pähe tuleb, kontrollime ainult seda, kuidas edasi käituda. Ja see ongi kokkuvõttes selle kurilase olemus - hunnik halbu instinkte, millega ta kaasa läheb. Teine raamat avab rohkem tema tausta ka.

M: Kui palju sa oma lugejatega suhtled?

TEH: Pidevalt. Saan neil kirju, lisaks Facebook, mis tundub minuealisena kõige mugavam seltsiplatvorm, Twitter ka. Ma näiteks ei kujuta ette, kuidas autorisuhtlus Instagrammis välja peaks nägema. Pikemateks juttudeks on muidugi juba parem kiri saata.

M: On sul ka oma uudiskirja-list?

TEH: List ja blogi on olemas, aga ma ei kasuta neid eriti hästi. Emb-kumb, ma kas süvenen turundamisse või süvenen kirjutamisse, lülitun vajadusel ümber. Praegu on mul raamat lõpetada ja uudiskirjad-postitused jäävad sellepärast napiks. Aga nad on mul olemas ja uudiskirja listi saab ennast lisada mu kodulehel:

https://telleryhodges.com/

M: Fännid leiavad sind siis sealt ja Facebookist üles. Aitäh ja kõike paremat!

Tolmunud topeltettur 21: Oled sa mees või ei ole? (Rauno Pärnits)

Irvhambad ütlevad, et kui kaks mängivad malet, siis alati ilmub kohale ka kolmas. See kolmas on kiibits, kes sageli lisaks nõuannete jagamisele jõuab ka mängijate arukusele hävitava hinnangu anda.

Ulmevallas seda kolmandat sageli otsima ei peagi, sest tavaliselt otsustab tugevam pool, kas vastane üldse on mõistusega olend või mitte. Pro: kas oskab malet mängida või mitte. Kusjuures selline süžeekäänak pole üldsegi mitte kaasaegse ulme leiutis, vaid esineb näiteks juba nii vanas kirjatükis nagu „1001 öö muinasjutud“, kus ühes Šeherezade jutustatud loos tuleb ahviks moondatud printsil oma arukust malemängu abil tõestada.

Tõsi, ulmes jääb tavamale oskamisest inimkonna kui galaktilises mastaabis märkimisväärse arukusega rassi tõestamiseks tavaliselt väheks. Isegi 3D-male tundmine ei ole mingi näitaja. Aga 4D-male on midagi, mis juba näitab ühtteist. Paraku ei ole inimestel selle malevariandiga eriti õnnestunud sina peale saada, isegi mitte ulmes.

Ruth Bermani jutus Laud teise suunda / A board in the Other Direction on maailmas täpselt üks mees, kes midagigi mängust mõikab, kuna aastate eest ta selle ise leiutas. Vanadekodus viimaseid elupäevi veetev mees topitakse erguteid täis ja viiakse tulnukate delegatsiooni ette malet mängima, kusjuures mängu tulemusest sõltub inimkonna staatus galaktilises mastaabis. Aleksandr Bagrov kirjeldab oma jutus Kahevõitlus / Pojedinok aga päris absurdset olukorda, kus kogu Universumi kõige arenenum rass on nn malekad – malehaiged tulnukad, kes on teistest tsivilisatsioonidest nii palju üle, et lõbustavad end nende arengutaseme hindamisega malemängu abil. Tulemuseks on see, et kosmosesse lubatakse ainult suurmeistri tasemel malemängureid. Vähemalt Maa valitsuse korraldusel. Oh ajad, oh kombed...

Päeva materjal Wikipedias augustis 2022 (Taivo Rist)

KUU MAAL: "Maailm enne veeuputust" (4. august)

William Etty maalis 1828. aastal stseeni John Miltoni värssromaanist "Kaotatud paradiis", milles kujutab ühiskonda vahetult enne suurt veeuputust, milles hukkus kogu inimkond peale Noa ja tema pere. Jumal saatis veeuputuse pattude pärast, aga Etty maalil ei ole patusust väga näha, nagu Miltongi ei keskendu sellele. Etty jutustab, et kui mehed ja naised jõudsid abieluikka, siis naised tantsisid, aga mehed vaatasid pealt ja pärast abiellusid endale meeldima hakanud naisega. Maalil on 6 meest (neist 1 neeger) ja 8 naist, kes ei pane tähele, et piksepilv, läheneva veeuputuse ettekuulutaja, on juba tulekul. Maal oli väljas Kuningliku Akadeemia suvenäitusel ja tekitas polariseerunud arvamusi: kriitikud pigem nimetasid seda meistriteoseks, kunstivõhikud sündsusetuks. Maalist on säilinud mõneti erinev visand ja mõlemad asuvad tänapäeval Briti muuseumides. Omandatud on nad üllatavalt odava summa eest ajal, mil Etty oli moest väljas.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_World_Before_the_Flood

KUU ARVUTIMÄNG: "Wipeout 2048" (12. august)

"Wipeout 2048" on 2012. aasta mäng, mille tootis Studio Liverpool ja avaldas Sony. Wipeouti-seerias on see 9. mäng ja viimane, mille Liverpool tegi enne oma sulgemist juba samal aastal. See on võidusõidumäng, milles mängijad juhivad antigravitatsiooniga töötavaid laevu. Tegevus toimub aastal 2048. Sõidetakse linnatänavatel ja laevad pole suured, jäädes üldiselt vormeliauto mõõtmeisse. Kui sõita üle värviliselt tähistatud alade, ilmuvad laeva relvad: kollased alad annavad ründerelvi ja rohelised kaitserelvi. Nii et võistlejad saavad üksteist tulistada. Kriitikud kiitsid mängu visuaali, kõige suurem laitus käib pika laadimisaja kohta (pool minutit kuni minut). Eksisteerib ka mitmemängijamood üle interneti. Mängule on valminud 3 järge, neist viimane mullu, aga need pole vist tuntuks saanud, kahe kohta neist järgedest pole vikipeedias üldse artiklit.

https://en.wikipedia.org/wiki/Wipeout_2048

KUU FÜÜSIKA: valguse kiirus (16. august)

Empedokles teoretiseeris esimesena valguse kohta. Valgus olevat midagi liikuvat ja iga liikumine võtab aega. Aristoteles arvas, et kuna valgus ei ole midagi liikuvat, on selle kiirus lõpmatu. Heron Aleksandriast, aurumasina ja tuuleveski leiutaja, väitis, et valgust kiirgavad inimese silmad ja kuna silmade avamise järel on väga kauged objektid nagu tähed otsekohe näha, peab valguse kiirus olema lõputu. Aastal 1021 tõestas araablane Alhazen, et silmad ei kiirga valgust, vaid võtavad seda vastu, ja järeldas, et selle kiirus on lõplik. Usbekistanist pärit pärslane Al-Biruni tõestas, et valguse kiirus on palju suurem heli kiirusest. Siiski uskusid Kepler ja Descartes valguse kiiruse olevat lõputu. Esimesena püüdis valguse kiirust mõõta Galilei, ent vahemaa oli selleks liiga väike (asus Maa peal). 1675 mõõtsid Ole Rømer ja Christiaan Huygens esimestena valguse kiirust Jupiteri kuude varjutuse abil ja said 220 000 km/s. 1729 sai James Bradley juba üsna täpse tulemuse, kasutades iseenese avastatud valguse aberratsiooni. Aastal 1983 defineeriti meeter valguse kiiruse kaudu ja valguse kiiruseks määrati 299 792 458 m/s.

https://en.wikipedia.org/wiki/Speed_of_light

KUU ROMAAN: "Doktor No" (20. august)

"Doktor No" pole küll ulme, aga jutustan sellestki. See on Ian Flemingi 6. romaan, milles seikleb James Bond. Romaan avaldati 1958. Selles saadetakse Bond Jamaikale uurima salateenistuse kohaliku juhi kadumist (Jamaika oli tollal Suurbritannia asumaa). Ta kohtub seal algul oma kontaktisiku Quarreliga, kes peatselt tapetakse, siis Honeychile Rideriga ja lõpuks doktor Noga, kes püüab Bondi ja Riderit tappa, aga ebaõnnestub. Rider visatakse krabidele söödaks, aga need ei tee naisest üldse välja ja ta pääseb. Lõpuks Bond tapab No, mattes ta elusalt pasahunniku alla. Kriitika oli esialgu materdav, midagi head ei nähtud. Ühe arvustuse pealkiri oli "Seks, snobism ja sadism". Lugejad olid teistsugusel arvamusel, raamatut müüdi sadu tuhandeid ja juba samal aastal valmis koomiks. 1962 tehti selle romaani põhjal esimene Bondi-film Sean Conneryga peaosas. 7 kuu jooksul pärast filmi valmimist müüdi raamatut juba 1½ miljonit eksemplari.

https://en.wikipedia.org/wiki/Dr._No_(novel)

ESIMENE PROMINENT: Oscar Isaac (22. august)

Óscar Isaac Hernández Estrada sündis 1979 Guatemaalas guatemaalalasest ema ja kuubalasest isa pojana. 4-aastaselt kolis ta vanematega Miamisse. Koolist visati ta välja, kuid pisikesest peale tundis tõmmet näitlemise vastu ja 2005 saigi näitlejaks. On pälvinud "Kuldgloobuse" ning nimetatud "Emmy" ja "Saturni" kandidaadiks. 2004. aasta filmis "Imekoer Lenny" mängis ta kõrvalosa, 2010. aasta filmis "Robin Hood" juba kuningas Johni – vaatasin seda ega meeldinud. "Tähesõdades" mängis ta hävituslendurit Poe Dameroni (2 filmi, telesari ja 2 videomängu). 2016. aasta filmis "X-mehed: Apocalypse" mängis ta nimiosalisest peapahalast, kes püüdis tsivilisatsiooni hävitada, 2018. aasta filmis "Annihilation" peategelase Lena meest Kane'i, kahes Ämblikmehe-filmis Ämblikmeest 2099, kahes filmis Addamsite perekonna pead Gomezit ja mullu "Düünis" Leto Atreidest, telesarjas "Kuu rüütel" peaosa.

https://en.wikipedia.org/wiki/Oscar_Isaac

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: kelenken (27. august)

Kelenken elas 16 miljonit aastat tagasi kesk-miotseenis tänapäeva Patagoonias ja kuulus serieemaliste seltsi terrorlindude sugukonda. Serieemad elavad tänapäevalgi Lõuna-Ameerikas ja on kuni 90 cm kõrged. Kelenken oli palju suurem: kuni 3 m kõrge ja kaalus üle 100 kg. Lennata sihuke muidugi ei suutnud. Tema pealuu oli 72 cm pikk ja ühtki teist nõnda suure koljuga lindu pole teada. Kelenken oli tõeline terrorlind. Ta ajas taga umbes metskitsesuurust saaki ja peksis teda jalgadega, kuni saak hinge heitis. Raipeid sõi ka. Üks teadlane püüdis kelenkeni kiirust luude põhjal välja arvutada, sai 100 km/h ja otsustas, et arutluses peab olema viga: kolmemeetrine elukas ei saa nii kiire olla. Uurijad on täheldanud kelenkeni sarnasust türannosaurusega nii välimuse kui eluviisi poolest. Looduslikke vaenlasi sellel jõletisel olla ei saanud, kuid tibusid ja mune võisid süüa kukrulised kiskjad sparassodondid, kelle keha oli 1,5–1,8 m pikk.

https://en.wikipedia.org/wiki/Kelenken

TEINE PROMINENT: Judith Resnik (30. august)

Judith Resnik (1949–1986) oli astronaut, kes hukkus "Challengeri" katastroofis. Ta oli neljas naine, teine ameerika naine ja teine juut kosmoses (esimene olevat olnud Valeri Bõkovski 1963). Kolledži sisseastumiseksamil SAT saavutas ta maksimaalse skoori ainsa tüdrukuna USA-s sellel aastal ja 16. tüdrukuna USA ajaloos. Ülikooli lõpetas ta elektriinsenerina. 1970 abiellus ta ülikoolikaaslasega, kuid lahutas 1975 – mees tahtis lapsi ja naine ei tahtnud. Seejärel soovis ta saada astronaudiks ja et tema taotlus tõsiseltvõetavam oleks, omandas 1977 lendurilitsentsi. 1978 võetigi ta astronautide rühma – esimesse, mis naisi sisaldas. Esimeseks naisastronaudiks valiti siiski Sally Ride, keda peeti avalikkusega suhtlemisel paremaks. Resnik sai kosmosesse 30. augustil 1984 ja see oli süstiku "Discovery" avalend. Alles neljas start õnnestus. Lend kestis 6 päeva. Resnikil oli palju juukseid, kaalutuses lehvisid need ringi ja ummistasid ühe filmikaamera – õnneks kääride abil Resnik päästeti ja isegi kaamera sai töökorda. Resniku teine lend oli "Challengeri" viimane. Seda ei loeta kosmoselennuks, sest "Challenger" ei tõusnud piisavalt kõrgele.

https://en.wikipedia.org/wiki/Judith_Resnik

KUU AJAKIRI: "Fantastic" (15. veebruar)

"Fantastic" oli ameerika ulmeajakiri, mis ilmus 1952–1980 ajakirja "Amazing Stories" kõrvalväljaandena. Esialgu oli teinegi kõrvalväljaanne, 1939–1953 ilmunud teadusulmeline "Fantastic Adventures", kuid "Fantastic" käivitus nii edukalt, et "Fantastic Adventures" liideti temaga juba järgmisel aastal. Kõrvalväljaandena polnud "Fantasticu" eelarve suur, kuid aeg-ajalt ilmus seal häid jutte, mis parematesse ajakirjadesse ei mahtunud. Kordustrükkide osakaal kõikus ja olenes toimetajast, ajuti koosnes mitu numbrit järjest ainult kordustrükkidest. Kõige kauem toimetasid ajakirja Cele Goldsmith (naine, 1958–1965) ja Ted White (1969–1979), aasta aega toimetas ka Harry Harrison. Kokku ilmus 206 numbrit, mille tiraaž ületas parematel aastatel 40 000 ja viimastel aastatel kukkus alla 20 000. Sellest ainult tuhatkond hõlmas ettetellimine ja ülejäänu müüdi ajakirjalettide kaudu jaemüügis. Toimetajad pöörasid tähelepanu kaanepiltidele, kaanepiltidest 113 on Commonsis vaatamiseks väljas ja need jätavad mulje, et tegu on pornoajakirjaga.

https://en.wikipedia.org/wiki/Fantastic_(magazine)

KUU ASTRONOOMIAPILT: Oomega udukogu (17. august)

Oomega udukogu asub Amburi tähtkujus 5000–6000 valgusaasta kaugusel Maast ja selle läbimõõt on 15 valgusaastat. See on üks kõige eredamatest ja massiivsematest tähetekkepiirkondadest meie galaktikas. Ta sarnaneb Orioni udukoguga, erinevus on selles, et Orioni udukogu näeme risti ja Oomega udukogu serviti. Oomega suhteline heledus on 6 magnituudi, mis tähendab, et ta loetakse palja silmaga nähtavaks. Siiski nimetatakse tema avastajaks Philippe Loys de Chéseaux aastal 1745. Charles Messier' 1764. aasta kataloogis oli ta juba sees. Esimesena katsus teda joonistada fotograafia leiutaja ning Saturni ja Uraani kuudele nime andja John Herschel 1833, kes kirjeldas tema sarnasust kreeka tähe oomegaga. Sealt vist nimigi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:VST_image_of_the_spectacular_star-forming_region_Messier_17_(Omega_Nebula).jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU FÜÜSIKAPILT: seebimulli lähivaade (21. august)

Seebimullid on värvilised teistsugusel põhjusel kui vikerkaar. Vikerkaarevärvid tekivad eri värvi valguse erinevast murdumisest, seebimullivärvid valguslainete interferentsist. Valgus peegeldub nii mulli eesmiselt kui tagumiselt pinnalt, aga nende kahe peegelduse lainefaasid üldjuhul ei lange kokku. Sellel fotol on kujutatud seebimull 250-kordse suurenduse all. Selle pinnal asuvad niinimetatud lipiidisaarekesed, mis hõljuvad nii õhukesel veekihil, et seda läbiv valgus üldse ei interfereeru ja see loob mulje mustast taustast. Muide, kas teadsite, et kui seebimulle puhutakse temperatuuril alla -15 °C, siis nad külmuvad niipea, kui mingit pinda puudutavad, aga kui temperatuuril alla -25 °C, siis külmuvad nad juba õhus ja võivad pinda puudutades puruneda? Kui nad siiski terveks jäävad, siis nende sees olev õhk difundeerub pikapeale välja ja mullid purunevad omaenda raskuse all.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Lipid_Islands_on_Soap_Bubble.jpg

ESIMENE VANAFILM: "Metsik üürnik" (3. august, 25 minutit)

25 minuti pikkune 1926. aasta ameerika komöödia. Peaosa, hullu teadlast mängib Charles Bowers (1887–1946), kes on ühtlasi režissöör ja stsenarist. Ta on tänapäeval kahjuks unustatud. Hullu teadlase filmidest on see üks esimesi ja näib, et ka parimate sekka kuuluv. Võib ju öelda, et kuidas leiutaja, nii ka leiutis. Siin näete absoluutselt hullumeelset leiutist. Ma ei ole nii hullu masinat varem kohanudki. Jaan Tatika ponnistus paekivist sealiha teha on selle kõrval tühiasi. Igatahes soovitan vaadata, film on algusest lõpuni ulme ja mina irvitasin suurema osa vaatamise ajast. Bowers ühendas oma filmides näitlejatega mängufilmi nukufilmiga, võib-olla on see üks põhjusi, miks järeltulevad põlved temast ei hoolinud. Muide, see on üks vähestest filmidest, kus hullul teadlasel armastuses õnne on.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Wild_Roomer_(1926).webm

TEINE VANAFILM: "Pank" (9. august, 25 minutit)

Charles Chaplini 1915. aasta film esialgse pikkusega 33 minutit. Commonsi versioon on lühem, kuid midagi olulist ei näi puuduvat. Charlie mängitud Hulkur läheb tähtsalt panka tööle. Ja kohe panga seifi. Seal asuvad tema ämber ja mopp. Mopil on pikk vars ja sellega saavad vastu pead kõik panga presidendist kundedeni. Kui keegi arvab, et panga koristaja peab rahatähti põrandaharjaga kokku pühkima, siis see on valesti arvatud. Ent Hulkuri silmarõõm Edna töötab pangas sekretärina ja kirjutab Charlesile armastuskirja. Hulkur rõõmustab, aga võta näpust, pangas töötab teinegi Charles. Hulkur kingib Ednale lilli, Edna mõtleb, et need tulevad teiselt Charlesilt. Viimases stseenis suudleb Edna oma peigmeest ja Hulkur oma moppi. Stseen, kus panga mõlemad koristajad pühivad sodi teise maa-alale, meenutab Tatika ja Vesipruuli sekeldusi surnud Pontuga.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Bank_(1915).webm

KOLMAS VANAFILM: "Kokk" (16. august, 20 minutit)

22 minuti pikkune 1918. aasta ameerika tummkomöödia Roscoe Arbuckle'i ja Buster Keatoniga, minu hinnangul märksa parem Chaplini "Pangast". Seda peeti aastakümneid kadunuks, kuni 1998 leiti Norra filmiarhiivist kahjustunud koopia ja 2002 Hollandist veel 8 minutit materjali. Kahe peale kokku on ainult 2 minutit puudu. Arbuckle mängib kokka ja Keaton ettekandjat. Peamiselt sai film kuulsaks tänu tantsustseenile, milles Arbuckle parodeerib Theda Bara tantsu sama aasta filmis "Salomé": Bara riputas end täis ehteid, Arbuckle panne ja lusikaid, kaelas kannab vorstiketti. Suurepärase rolli teeb koernäitleja Luke (1913–1926), kes kuulus Arbuckle'i naisele Minta Durfeele ja mängis 13 filmis. Koer ronib mööda redelit nagu pärdik. Ta oli omal ajal tippnäitleja, kes teenis 150$ nädalas (tänapäevase ostujõu järgi 2300$). Film tehti ajal, mil spagetid olid veel uudsed, ja saate näha kümmekonda spagetisöömise moodust, Arbuckle püüab spagettide abil kududagi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Cook_(1918).webm

NELJAS VANAFILM: "Kleidipood" (19. august, 19 minutit)

19 minuti pikkune 1923. aasta tummkomöödia Larry Semoni ja Kathleen Myersiga peaosades. Poeomanikku mängib Oliver Hardy. Semon (1889–1928) oli eluajal tuntud koomik, aga tänapäeval unustatud. Film on siiski hea ja väärib vaatamist, sest terve näitetrupp viskab vigureid ja isegi teiselt korruselt kukkumine ega püstolipauk tagumikku ei põhjusta kellelegi mingeid vigastusi. Myers jääb teiste kõrval kahvatuks. Pentsik on muidugi see, et kleidipoe keskel asub krokodilli akvaarium. Hulk rahvast kukub sinna sisse ja saab krokodillilt kannast või tagumikust hammustada. Krokodilli seltsi hüpatakse ka ehmatusest. Lisaks liigub ringi kuum pressraud ja puudutab mitut tagumikku. Üht daami mängib meesterahvas, naistele ei peetud sellist rolli vist kohaseks. Lisaks mängib Semon transvestiiti ja püüab peituda mannekeenide sekka. Filmis esinevaid pöörduksenalju polnudki ma varem näinud. Lõpupoole läks asi päris naljakaks kätte.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Gown_Shop_(1923).webm

VIIES VANAFILM: "Sigade puiestee musketärid" (29. august, 18 minutit)

1912. aasta David Griffithi tummdraama pikkusega 18 minutit. Seda peetakse maailma esimeseks gängsterifilmiks. Peaosades on Walter Miller ja 19-aastane Lillian Gish. Nad mängivad abielupaari. Mees on muusik, kellelt röövitakse rahakott. Naine läheb tantsupeole ja üks kurjategija püüab talle mürki või unerohtu joota, kuid tolle peatab eespool nähtud röövel, kes kuulub rivaalitsevasse jõuku. Sigade puiestee musketärid on ühe jõugu nimi (ei saa aru, kumma). Jõugud lähevad tülli ja järgneb tulevahetus. Muusik tunneb ühes gängsteris ära enese röövli ja segadust kasutades suudab oma rahakoti tagasi võtta. Mingis mõttes õnnelik lõpp, kuid minule tundub, et nüüd on see abielupaar maffiaga seotud, mis pikas perspektiivis ei pruugi hea olla. Filmis on uuenduslik operaatoritöö: kui näitleja kaamerale läheneb, siis kaamera muudab pidevalt fookuskaugust ja hoiab näitlejat pikalt fookuses. Näitlejaskonnast elas Lillian Gish kõige kauem, 1993. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Musketeers_of_Pig_Alley.webm

Prantsuskeelsete helifailide seas käisid esilehelt läbi Guy de Maupassanti (1850–1893) jutt "Le Horla" (BAASi keskmine hinne 5, olen lugenud ja täitsa õudne oli) ning Charles Perrault' (1628–1703) "Punamütsike" (olen lugenud ja täitsa õudne oli).

Uudiskirjandus 09/22

Pahupidi pööratud

Alastair Reynolds

Briti moodsa kosmoseulme superstaari gootilikult sünge ulmeseiklus «Pahupidi pööratud» (Eversion) algab 18. sajandi viimastel aastatel laevareisiga purjekal Demeter, mis on Norra rannikut mööda põhja sõites teel salapärase laguuni suunas… Kui Plymouthist pärit laevaarst doktor Silas Coade järgmisel korral oma rahutust unest ärkab, on Demeter muutunud aurulaevaks, mis otsib salapärast jäist laguuni Patagoonia ranniku lähedal 19. sajandi lõpus… 20. sajandi alguses püüab dirižaabel Demeter leida saladuslikku jäist kanjonit Antarktikas ning vaid õhulaeva arst Silas Coade paistab mäletavat eelmisi reise või sellesama reisi eelmisi vorme…

Kauges tulevikus on kosmoselaev Demeter teel müstilise tulnukate artefakti ja inimkonna esimese võõrkontakti suunas… Ja alati on nende avastusreisi sihtkohas ees juba ühe teise uurimislaeva vrakk.

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Kaanepilt Liis Roden

Sari: Orpheuse Raamatukogu

304 lk

Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud

Roger Zelazny

Roger Zelazny jutukogumik sisaldab viitteist lugu tema loomeperioodi algusest kuni aastani 1971. Siin on nii pikemaid, lühiromaani mõõdus lugusid (nagu näiteks 1965. aastal lühiromaani kategoorias Nebula võitnud nimilugu) kui napilt üle ühe lehekülje pikkuseid laaste.

Autor on tuntud oma oskuste poolest töödelda müüte ja asetada need kuhugi tulevikku või määratlematu asukohaga maailma, lisada neile midagi uut ja jutustada oma lugu nii, et see ka tänapäeva inimesele korda läheb.

Tõlkinud Juhan Habicht, Andrus Igalaan, Sash Veelma, Piret Frey ja Arvi Nikkarev.

Kaanepilt Liis Roden.

240 lk

Ruletimängija

Mircea Cărtărescu

Rumeenia ulmalise kirjanduse meistri Mircea Cărtărescu (sünd 1956) kolm novelli tema debüütteosest „Nostalgia“ juhatavad lugeja Bukaresti saladuslikesse tagahoovidesse ja maa-alustesse labürintidesse, kus kolm tegelast, kes on justkui elus mõistujutud, miksivad universumi rütme argise maagiaga: hulkur, kes viib Vene ruleti mängimise täiuseni ja paneb saatuse proovile, justkui eikuskilt välja ilmunud poiss, kes toob oma lugudega täiesti uued värvid kraavides mängivate laste ellu, ja arhitekt, kes avastab Dacia roolis istudes autopasuna tõelise jõu ja asub sellel komponeerima sfääride muusikat.

Väljandja: Kultuurileht.

Tõlkinud Riina Jesmin.

88 lk, hind 4,70.

See võluv mees

C. K. McDonnell

Hannah naaseb pärast lahutust tööle Kummaliste Sõnumite toimetusse. Võiks ju arvata, et pärast hiljutisi sekeldusi surematute salaliidu, hiigelsuurte libahuntide ja nuhkimishimuliste silmamunadega lastakse toimetuserahval lõpuks teha rahulikult oma tööd – kajastada iseäralikku ja imelist kõikjalt maailmast –, kuid jälle on üleloomulikud jõud valinud välja just Manchesteri linna, kus seekord hakkab tulema teateid vampiiridest. See on seda ärritavam, et kõik teavad – vampiire pole olemas. Toimuv on mõistatuseks isegi vampiiridele endile, ja nii ei jäägi Hannah’l ja tema kolleegidel üle muud kui käärida käised üles, laadida vanaaegne püss küüslaugukastmes leotatud vaiaga ja asuda olukorda selgust tooma … „See võluv mees“ on teine osa paljukiidetud „Kummaliste Sõnumite“ raamatusarjast.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Allan Eichenbaum

432 lk

KORDUSTRÜKK

Misery

Stephen King

Stephen Kingi „Misery“ kuulub põnevuskirjanduse klassikasse.

Kirjanik Paul Sheldoniga juhtub lumetormi ajal raske autoõnnetus. Sheldoni päästab endine haiglaõde Annie Wilkes, tema „fänn number üks“, kes viib ta kõrvalisse majja paranema. Sheldon on saanud kuulsaks romantiliste romaanidega aadlidaam Misery Chastainist. Annie ootab innuga uue Misery-raamatu ilmumist. Kui ta on selle läbi lugenud ja avastanud, et Misery lõpus sureb, haarab teda tohutu raev ning ta otsustab, et Paul jääb tema juurde seniks, kuni Misery on uuesti ellu äratatud. „Ergutamiseks“ on tal mitmesuguseid võtteid: süstlad ja sünnipäevatort …

„Misery“ kirjutamiseks sai King inspiratsiooni Evelyn Waugh’ lühijutust „Mees, kes armastas Dickensit“, mis räägib mehest, keda Lõuna-Ameerika suguvõsapealik vangis hoiab. Pealik armastab nimelt Charles Dickensi lugusid ja sunnib meest neid endale ette lugema. Kingi hakkas huvitama, kuidas oleks, kui vangis hoitaks Dickensit ennast.

„Misery“ lahkab kirjanikuameti varjupooli. Kirjutamises nähakse puuri, millesse kirjanik vabatahtlikult astub. Paul Sheldon võrdleb end kauni Šeherezadega „Tuhande ja ühe öö“ raamjutustusest – igal ööl jutustas naine sultanile uue loo, et oma hukkamist edasi lükata.

Ulmkonnakroonika 09/22

Ulmestaar Joonas Piik

Olen Joonas Piik, 17 aastane. Käin koolis ning vabal ajal kirjutan ühte raamatut.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Hetkel loen Fred Jüssi raamatut "Olemise Mõnu", selle kinkis mulle mu isa. Hiljuti vaatasin "Bladerunner 2047-et", youtube-ist kuulan tihti inglisekeelseid õudusjutte ja väga hea looga mäng, mida ma hetkel mängin on "Red Dead Redemption 2".

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Mulle pole kunagi pakkunud huvi lasteraamatud ega nõukogude aegsed Eesti raamatud. Muidu ei lähegi ma enamasti ise mingit kindlat raamatut otsima, vaid raamat, mis meeldib leiab mind kuidagi ise üles, aga see on vist kõigiga nii.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Minu lemmik žanr on kindlasti õudus. Arvan, et jutte selles žanras on kerge kirjutada kuna ma tean, millal tempot maha võtta ja täpsemalt midagi kirjeldada. Samuti tekitavad õudusjutud minus kõige rohkem tundeid. Lemmik autor on J.J.R Tolkien, kuna ta on lihtsalt suure osa minu lapsepõlvest moodustanud. Ma ei tea kas mul on ühtegi lemmik lugu või juttu, kuna isegi kui need lood kuuluvad ulmesse, on nad kõik üsnagi erinevad ja lemmikut on sellepärast raske valida.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Ma ei mäleta, aga suurem huvi tuli ilmselt "Half Life-i" mängudest. Mängu maailm oli hoolikalt läbi mõeldud, täis igasuguseid detaile, mida sa mängides ei pane isegi tähele.

5. On sul lemmikloomi?

Mulle väga meeldivad kassid.

Palju õnne, Stephen King!

Kingi 75. sünnipäeva märgati ja märgiti meie mail mitut moodi.

Tartu Linnaraamatukogu kirjanduskohvikus 29. septembril oli arutluse all Stephen Kingi looming. Kohvikulised (kokku lugeda kuraditosin) rääkisid oma erinevatest Kingi lugemistest ja lugemiselamustest, kamba peale said mainitud pea kõik eesti keeles ilmunud Stephen Kingi raamatud ja ühteteist veel sellest suurest varamust, mis on eesti keelde tõlkimata. Pisut oli juttu ka Kingi eluloost ja tema loomingu ekraniseeringutest. Kokkuvõttes leiti, et kuigi Kingis on alati midagi kingilikku, siis on ta ka parasjagu varieeriv ning sobib üsna erinevate lugemismaitsetega inimestele. Vist kõik läksid koju mõttega, et mõni Kingi teos tuleks veel lugemisjärjekorda võtta. Vestlust juhtisid kirjandushuviline Marko Kivimäe ja raamatukoguhoidja Tiina Sulg.

Pildistas Seili Ülper

Postimehes jagasid ulmesõbrad ja raamatuspetsialistid oma lugemiskogemusi:

https://kultuur.postimees.ee/7609280/stephen-king-75-eesti-ulmefannid-meenutavad-maailmakuulsa-sunnipaevalise-oudusromaane

Ja muidugi on paar Kingile pühendatud artiklit siinsamas septembrinumbris:

https://www.ulmeajakiri.ee/?artikkel-stephen-king--esmakohtumised-minu-ja-eesti-lugejaga

https://www.ulmeajakiri.ee/?artikkel-stephen-kingi-looming-mida-pole-eesti-keelde-tolgitud-aga-voiks

Tumedad tunnid septembris

Koos sügisega on saabuvad taas Tumedad tunnid!

Kuulajateni jõudis tervelt kaks lugu Hirmu ja õuduse juttude kogumikust:

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-52-osa-ef-benson-jaht-achnaleishis/

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-53-osa-ac-benson-suletud-aken/

Tumedad toetajad said aga nautida teist osa ekstra-tõlkeloost: R. Klingel "Deepwood" #2

(Kuidas toetajaks hakata, loe siit: http://www.tumedadtunnid.ee/p/toeta-meid/)

Viimane hingelind online/raamatuklubis

02.oktoobril, kell 20 ootab kõiki huvilisi Noortekirjanduse Ühingu selle sügise esimene online raamatuklubi. Arutusel on Berit Sootaki „Viimane hingelind“.

Kohtumise link on:

https://us02web.zoom.us/j/86045189866

Rehepapi koomiksi 2. osa hooandjas

Pool novembrit taevasse pidama ei jää! Koomiksimeister Veiko Tammjärv on valmis joonistanud Rehepapi teise osa, mille väljaandmiseks kogub hooandjas rahastust. Hoogu saab anda oktoobri lõpuni.

https://www.hooandja.ee/projekt/koomiks-rehepapp-2-osa

Kellerteater kutsub

Kellerteatris esietendub algaval hooajal viis uut põnevikku, sealhulgas esietendub esimesel oktoobril noorematele põnevikusõpradele mõeldud “Kunksmoor”. Uue lavaversiooni Aino Perviku armastatud nõialugude põhjal dramatiseerib ja lavastab Jaanika Juhanson.

https://kellerteater.ee/lavastused/kunksmoor

Indrek Hargla kaunite ja kummituslike "KODUKÄIJATE" etendused Kellerteatris on jõudmas piduliku finaalini. VIIMASED etendused 28. ja 29. oktoobril:

https://kellerteater.ee/lavastused/kodukaijad

Tallinna Püssirohuaidas toimuvaid etendusi saab kogu hooaja vältel vaadata ka veebiülekannetena Kellerteatri Televisiooni platvormil kõikjal üle Eesti või ükskõik kus mujal maailmas. Teatrietenduse reaalajas jälgimiseks tuleb piletiostul lihtsalt valida “otseülekande pilet” ja põnev teatriõhtu oma kodusel diivanil võib alata.

Mängukava ja piletid: https://kellerteater.ee/mangukava

Kellerteatri Televisioon: https://kellerteater.ee/televisioon

Lynch Tartus Elektriteatris

15. oktoobril kell 19-21.17, toimub Tartus Elektriteatris David Lynchi retrospektiiv “Düün”. Frank Herberti ulmeromaani „Düün“ üritasid 1970ndatel ekraniseerida nii David Lean, Alejandro Jodorowsky (vt dokfilm „Jodorowsky Düün“) kui Ridley Scott, aga edutult. Esimese filmiversiooni autoriks sai saatuse tahtel hoopis David Lynch, kes oli küll keeldunud George Lucase palvest lavastada „Tähesõjad. Jedi tagasitulek“, aga „Düüni“ romaan talle meeldis ja ta võttis töö vastu. Algversioon oli ligi kolmetunnine, millest jäi produtsentide tugeva sekkumise järel järgi 2:17. Lynchil polnud lõppmontaaži otsustusõigust ja ta on edaspidi selle filmi maha salanud – laiendatud televersiooni lavastajaks on märgitud Alan Smithee, Hollywoodis kasutused olev üldteada pseudonüüm sarnasteks puhkudeks.

Vaata lähemalt:

https://www.facebook.com/groups/2308305582828897/posts/3346916315634480/

Interaktiivne videomängude näitus

Oktoobris avati Eesti Rahvusraamatukogu väikeses majas videomängude muuseum LVLup! ning koostöös rahvusraamatukoguga valmis näitus "Vali Start". Näituse kuraator ja koostaja on Camille Antoine Laurelli, näituse on kujundanud Viktor Gurov.

Loe lähemalt:

https://kultuur.err.ee/1608726148/galerii-rahvusraamatukogus-avati-uuenenud-videomangude-naitus

Brain games lauamängulaager

Lauamängulaager järjekorra numbriga XXIX on tulemas. Selle aastane sügisene lauamängulaager leiab aset Pärnumaal Jõulumäe tervisespordi keskuses. Oled lauamängumaailmas uus või pole varem lauamängulaagrist kuulnud? Ega seal midagi keerulist ei ole, lauamängulaagris on sul võimalus mängida mitu päeva järjest erinevaid lauamänge, millest mõned mängud saavad lõpu alles hommikul, nii et kohvist saab su uus parim sõber. Lühidalt öeldes on lauamängulaager koht, kus saad lülitada ennast argipäevast välja ja nautida minipuhkust koos ägedate lauamängudega ja suurepärase seltskonnaga! Alaealised saavad laagris osaleda vaid täiskasvanud saatjaga.Laager toimub 28. Oktoobril 2022 kell 16.00

Vaata lähemalt:

https://www.facebook.com/events/452821936753600

Õhtud eesti ulmega – pikemalt Bioreaktorist

9. septembril räägiti Tartu Kirjanduse maja saalis biopungist. Reaktori erinumbri Bioreaktor koostaja Reidar Andresoniga vestles Veiko Belials.

Pildistas Kristjan-Jaak Rätsep

Video salvestas Kersti Taurus:

https://youtu.be/b4-eFAllrTo

Raamatukogudeaasta kirjanike tuur Sõnaränd 2022

Raamatukogude aastal toimus Kirjanike Liidu korraldatud traditsiooniline üle-eestiline kirjanike tuur „Sõnaränd 2022“, kus 19.-23. septembrini käisid kirjanikud, sealhulgas ka ulmekirjanikud, raamatukogudes ja rääkisid eesti kirjanduse hetkeseisust ja tulevikust ning tutvustasid ja esitasid oma loomingut. Tuuri raames külastasid 22 eesti kirjanikku 14 raamatukogu.

Loe lähemalt:

https://www.raamatukogudeaasta.ee/sundmus/kirjanike-tuur-raamatukogudes/

"Teine reede" Tallinnas

Reaktori juttudest: 08/22 (Tõnis Hallaste)

See aasta tuleb sügis teisiti - esiteks mahuka biopunk-numbriga, mis on ikka tore, siiski uus energia eesti ulmes. Ent kuna Eesti autorite tekste on palju (8, mõni neist päris pikk), loen ma neid ainult ühe korra ja pigem tulistan kõhutunde pealt oma muljetuse. Mõne jutu puhul võiks ehk ära mainida, et ilmselt tahaks see teist ja kolmandat lugemist, aga ei saa. See tähendab, et sel kuul eelistan pigem kergemini haaratavat kui kontseptuaalselt keerulist - umbes et Brandon Sanderson saaks täispunktid, Strossi kiruksin. Teine muutus on see, et püüan nüüdsest oma õpilastele anda ülesandeks kirjutada Reaktori juttudest. Edaspidi püüan põimida oma muljetustesse <16-aastaste inimeste arvamusi ja mõtteid, vahelduse mõttes ja nii. Kas või selleks, et meelde tuletada endalegi, et lugejatüüpe on teisigi peale minutaoliste. Võib-olla viib seegi lihtsalt brandonsandersonliku lihtsuse, noortekirjanduslikkuse üleväärtustamiseni… eks näis. Mingem edasi ja vaadakem, milliseid mutante on tänavune septembrikuu Reaktor kiiritanud!

Rohkem ja vähem maakas

Mairi Laurik

Andres on inimene, kes varjub huumanite sekka - näiliselt eristamatu tulnukrahvast, keda inimesed uurivad. Ühel hetkel tuleb inimeste seast aga surve, et huumanid tuleb hävitada - ilma vihata, üksnes selleks, et huumanid inimestest teada saades neid hävitada ei saaks ega tahaks. Loo käigus ilmneb inimeste kohta ent nii mõndagi, Andres saab teada enda ja huumanite kohta ning talle selgub, miks see pole jätkusuutlik.

Lugu sarnasustest ja erinevustest - fookus sarnasustest erinevate vahel. Nüüd paljastub mu ebaprofessionaalsus: ma hakkasin huumaneid ja inimesi omavahel sassi ajama. Algul mõtlesin, et Juurs pöördus Andrese kui kaasinimese poole, ent ilmnes, et ta oli ikkagi huuman. Kõiki teisi ajasin ka omavahel segi. Poole teksti pealt oli pikk ülevaade sellest, kes kuidas kosmolaevadega kunagi kuhu saabusid - ent mingi osa minust jäi ikkagi mõtlema, kas see oli huumanite või inimeste lugu.

Autor polnud ses asjas ebaselge, minus endas oli lihtsalt keeleline tõrge eristada neid rahvaid. Huumanid olid ju “need normaalsed”, aga nende rahvusenimetus või liiginimetus rõhutab erinevust, “inimesed” on pigem meie mõistes kummalised, aga on siiski minategelane ja tema sats. Teist korda lugedes ma orienteeruks paremini (ja võib-olla lugesin väsinud peaga jne), aga sel kuul seda ei juhtu. (Pärast mõtlesin, kas saanuks nimede erinevusega seda erinevust markeerida - Andresed ja Annid inimesed, Antonoškad ja Anžeelikad huumanid -, aga see muutnuks teksti sotsiaalpolitiliselt tibake liiga laetuks ses Narva tanki aegses kultuuriruumis.)

Veidi ebaloogiline tundus mõte, et peategelane näis olevat esimene, kes otsustas kahe liigi vahelist geneetilist sarnasust kontrollida. See oli ju üks üllatumise koht tegelaste jaoks - ent ma selle hetkeni arvasin, et nad teavad, et on ühe liigi eri rassid või arengud. Kas tegelased tõesti arvasid, et on eraldi kujunenud kosmoseruumi eri otstes ja täpselt samasugusteks? Sellist väärarvamust oli raske kummutada, kui see juba eos võimatu tundub. Võib-olla kinnitada sellise arvamise üleüldisust?

Mina selle looga kontakti eriti ei leidnud, aga üldiselt on selles mõtete aimusi, mis mulle sümpatiseerivad. Ca 15 aastat tagasi mõtlesin maailmade peale, mille leiavad valguse kiirusel lendavad kosmoserändurid pärast kümne tuhande aastast rännakut, jõudes planeetidele, kuhu on jõudnud need, kes kümme tuhat aastat varem on avastanud ussiurked või ruumikõverdamised. Nad alustaks teekonda inimmõjust puutumata maailmasse, ent saabuks… varemete vahele? Või oleks ruumikõverdaja-tsivilisatsioon kannatlik ja jätaks maailma puutumata ning jälgiks vast saabujaid sõbralike jumalatena? Selles tekstis on taolise idee aimus olemas ja olin korraks kade, et Mairi ette jõudis. Nii juhtub, kui inimene kirjutab - ta kirjutab ära teiste ärakirjutamata mõtteuidud. Pole ehk sama idee, aga äratundmisrõõm siiski.

Peotäis tuhka

Tim Hornet

Agent 0-17 tunneb end kui loom puuris ja ta läheb rahutuks - kuni tema loomastumine on pöördumatu ja tuhastatakse. Administraator ohkab ja tunneb, et projekt on ilmselt ebaõnnestumisele määratud - oma keha ja vaimu riigile andvad agendid ei suuda uute mutantsete kehadega toime tulla, kõik kaotavad oma inimsuse. Lõpus väike keelepuänt.

“Peotäis tuhka” on vinge sõnapaar, saadud ilmselt Gustav Suitsu luuletusest “Elu tuli” (et kui “elu tuli” kustub, jääb järele peotäis tuhka - kogu teie olemisleegi tühine jääk). Mulle luuletus ise tundub kuidagi kohmakas, aga mingeid kõlavaid asju selles on. Ma ei eelda, et Hornet oleks teadlikult Suitsule viidanud, ta pole seda tüüpi autor, vaid lihtsalt, sõnapaar on kõlama jäänud ilmsesti tuntud luuletaja kaudu.

Horneti jutt ei vii eriti kuhugi, ainult lõpus oleva keelenaljani, mis ei tundu mulle eriti loogiline (kui on kremeeritud, siis ei jää ju närvirakkegi järele, nii et mis “värskest närvist” me räägime?). Kehitan õlgu, isegi erilise innukuseta.

Enamik õpilasi valis selle loo, sest see oli lühim (alati hea). Ja enamik ütlesid, et see neile meeldis. Karoli Kääp ütles: “Mulle meeldis, kuidas see tekst on sõnastatud ja välja kirjutatud.” (Ta lisas: “Mulle ka meeldib kuidas jutt lõpetatakse mingi suure sündmuse näitamisega ainult poolepeale ning reaktsioone ja tagajärgi pole kirja pandud.”) Sander Tiits ütles: “Mulle muidu väga ulmejutud ei meeldi, aga see oli rohkem nagu meie tulevik ning seda oli põnev lugeda.”

Renor Saar ütles:

“Jutt oli huvitav ja mõtlemapanev. Arvata on ,et tegu on mingi riigi saladusega ja mingi inimeste peal katsetamisega. Samas on ka see, et võibolla võib see kõik lõppeda kuna jutus on mainitud selle tegevuse rahalisi ja ka mehhaanilisi probleeme. Administ on ka jutus kahju, kuna tunda on, et ta tegelikult ei sooviks seal olla ja teeb seda vastu oma tahtmist. Muidu oli jutt lihtne, aga kaasahaarav. Selle all mõtlen seda, et juttu võiks jätkata ja sellest lühijutukesest võiks midagi saada.”

Kaarel Erik Tirmaste ütles:

See oli kõikidest juttudest kõige lühem kuid ma arvan ikka, et see oli päris huvitav ja haarav. Ainuke asi mis mulle väga ei meeldinud oli algus millest ma esimesel lugemisel mitte midagi aru ei saanud. See tundus nagu see oleks kusagilt jutu keskelt alanud ja ma sain alles teisel lugemisel suht koht aru millest jutt käis. Ülejäänu oli üpriski normaalne. Mitte midagi väga ägedat ega mitte midagi väga halba.

Kädi Rosenthal ütles:

“Minu arust oli see väga hea jutt, ainult algus oli segane, kuna ei saanud aru miks agent nii räägib või mis ümberringi toimub. Muidugi admini monoloog aitas aru saada.”

Relsskahurid küünisteks ja plasmalõikurid hammasteks

Heinrich Weinberg

Ülevaatlik lugu sellest, kuidas üks mahakantud laeva tehisintellektne Aru manipuleerib veidrat RNA-d, et ise alles jääda kuidagi ja ta jääb kuidagi alles, aga nakatab inimesi. Viirus jääb inimestesse, ootama ideaalseid tingimusi, millal saaks taastärgata laeva Aru uuel kujul. Üsna rajuulmeline lugu sellest, kuidas tänu tehnoloogiale elu (vähemalt teadvus) leiab viisi edasi elada.

Sellise kirjelduse pealt jääb mulje, et tegemist on “surnud tehnojumalate naasmise” looga. Jääb mulje, et maru vinge lovecraftilik jutustus. Tegelt on pigem ühe sündmuse või võimaluse üle arutlemine tagasivaateliselt, jupike dialoogi on alles loo lõpus. Ta pole ka dokumentatiivne ülevaade, nö leitud andmete žanr või nii - oleks lugu sedagi, oleks see ehk terviklikum. Praegu on pigem autori heietus, tell, don’t show.

Päris lõpus autor tundis ehk isegi, et läheb liiga loo ümberjutustuseks ja mitte jutuks, mistõttu tekstilõpus kirjutas stseenina välja ühe kõige ekstreemsema sündmuse ses võimalustekülluses, mida ideed pakuvad (esimese korra, kus tehnovaal ründas oma saaklooma).

Tekst seega pigem ideede loetlemine kui lugu, aga kuna siinsed ideed ongi üsna tihedad, siis selleks, et seda loona esitada, peaks ta hirmus palju pikem olema, seega peaaegu et polekski nagu vajadust selle järele. Lugude soovijana ja nautijana hing ikkagi karjub klassikalisema süžee järele, arvan ka, et puhtakujuline hardcore ulme mõjub mõnele pärssivalt, aga sellegipoolest - jõudis küll oma lahenduseni ja idee oli päris kenasti hoomatav ja vinge, aga lõppkokkuvõtteks minu lugejatüüp eelistab jutustavamaid jutte.

Rahvaloendus

Laura Loolaid

Peategelane Kristians tegeleb mõnevõrra kummalises loos (ja kuna tegemist on ikkagi biopunkiga, siis teatav kummalisus või grotesksus on omal kohal), kui õigesti aru sain, ühe Eesti kosmoselaeva läti kloonidega. Kloonid räägivad omavahel, vestavad jutte pikkadel öödel - ja aina rohkem on näha, et nad on aina iseseisvamad võrreldes sellega, mis nad peaks olema, ja mingi hetk otsustavad nad suurendada oma identiteedi jõudu, tehes mitmeid ootamatuid katseid. Sellega kaasneb ka kehamodifikatsioone, mis on teksti vingeim osa.

Teksti suurim tugevus on minu meelest see, kuidas autor kasutab ära lätlastele ja Läti kontekstile omase eksootilisuse. Tegelased on juba eos Eesti lugejale võõrad, natuke veidrad, natuke ebausaldusväärsed ja just sellepärast, et nad on lätlased. Mul on tunne, et lätlased kui sellised satuvad mingis mõttes androidilikku õõvaorgu - soomlased on keeleliselt omad ja ajalooliselt võõrad, aga lätlased on ajalooliselt samastatavad, aga keeleliselt võõrad. Seega lätlane tekstis on midagi iseäralikku, midagi veidrat. Ega ma omapoolset rahvaloendust või avaliku arvamuse küsitlust selle kohta tee ja ilmselt paljastan end praegu lätlaspelgurina (latofoobina?). See on koht, kus kriitiku komme laiendada oma subjektiivset kogemust kõigile lugejaile võiks muuta teda ebausaldusväärseks. Ma siiski arvan, et seda ei juhtu ja ma ei ole ennatlik, kui ütlen, et kõik Reaktori lugejad tunnevad hirmu, paanikat ja vastikust, kui räägitakse lätlastest.

(Iseenesest lätlaste ja eestlaste suhted on viimase paari kümnendiga minu meelest soojemaks läinud, läti kirjandust tõlgitakse agaralt ja muusikute vahetus on märgatav (mõni aasta tagasi oli Rally Estonia kontserdil Tartu raekoja platsis Läti bänd; Eesti muusikud käivad sageli Lätis, Positivusel ja mujal). On tunne, et sellest tülgastusest ollakse üle saamas. Kuid selle toore instinktiivse reaktsiooni äraminek võtab veel aega.)

Kõige huvitavam osa loost oli kehamodifikatsioonide osa, muus osas ei olnud eriti tunnet, et peaks kellestki hoolima või kellelegi pöialt hoidma, ka ei saanud ma päris selget sotti sellest, mille nimel see mäng käis. Tegelaste eesmärgid jäid veidi tabamatuks minu jaoks. Samas oli alati õhus emotsioon, et midagi ärevat on mängus - ei midagi lausa kurjakuulutavat millegipärast (lätlased olid selleks liiga malbekesed ja toredad, et nad kurjuseks kehastunuks), nad olid kloonidena värsked ses ilmas ja mõjusid veidi ullikestena, kõigest hoolimata. Peaaegu tahaks neile lätlastele pöialt hoida (ilukirjanduse jõud - panna mind midagi SELLIST ütlema!), aga kuna nende “vastastest” (eestlastest?) ei saanud tekstis käegakatsutavat muljet, polnud head pilti nende katsumusest. Sellest natuke kahju.

Tähtsad asjad

Triinu Meres

Naima, Lazlo ja teised lööklased, kes ei suuda igapäevaelust piisavat ammutada, otsustavad asuda missioonile selleks, et päästa salkkond tüdrukuid, ent veelgi enam selleks, et tasakaalust väljas hormoone saaks korrakski normaalsele tasemele.

Mis on lööklased - nad on depressiooni käes kannatavad inimesed, kelle hormonaalne tasakaal on paigast ja kes tunnevad oma tõelist mina alles kriisihetkedel.

Loo esimene ots on maailma ja tegelaste kirjeldus, teatava rõhuga Naimal ja Lazlol ning nende emotsionaalsest stagneerumisest, üleüldisest allakäigust. Sellele järgneb missiooni kirjeldus, lõpus on kokkuvõte.

Mingis mõttes väga palju ei juhtu, ulmelist elementi on ka vähe. Õigupoolest on ainus ulmelisus suhtumine depressiooni käes vaevlevatesse inimestesse - see, kuidas neid maalitakse superkangelasteks, oli aga huvitav hoiak. Kas see teeb sellest alternatiivajaloolise teksti? Võib-olla, ent seegi ulmežanr.

Lõpust kumas läbi boondocksaintsilik “There should be one in every city” - et igas linnas võiks üks säärane sats olla. Nii et justkui superkangelaste kujunemise lugu, kus ei astuta sammu edasi superkangelaslikkuse poole.

Kui ma ütlen, et selle loo tunnuslauseks võiks olla “Nende inimeste supervõimeks on depressioon”, siis ehk ei tule kellelgi pähe mingi irooniline lähenemine sellele (kujutan ette lihtsat meemi: meeskonnaliikmeid värbav Deadpool küsimas, mis on sinu võime, keegi vastamas: “Depressioon!”). Pigemini tahaks välja tuua loo ootamatu tugevuse - püüda evolutsiooniliste tagamaade kaudu rõhutada “ebanormaalsuste” erilisust. Mõtet, et depressioonis võiks peituda mingi evolutsiooniline eelis, meenutab siin-seal nähtud mõtteavaldusi teistegi “ebanormaalsuste suhtes - ATH (aktiivsus-tähelepanuhäire) peaks viima superkeskendumiseni, kui on loodud õiged tingimused. Üleüldse - et kõik need “friigid” on lihtsalt vääras kontekstis, vajavad vaid õigete tingimuste võimaldamist (et keegi neile tagaks need võimalused) või leidmist (et nad ise oskaks neid võimalusi luua või leida). Et seda saab tajuda evolutsioonilise eelisena ja mitte üksnes takistusena toimetulekul tänapäevases ühiskonnas.

See mõte oli iseenesest kena, korralikult ka välja kirjutatud (ikkagi Triinu Meres), midagi aga väga kaalukat loo kestel ei juhtunud ja minus eneses see kuigi erilist vaimustust ei tekitandu. Ulmeline element mõjus pealegi suhteliselt olematuna (biopunk häälestas mind millekski veidi pöörasemaks). Mulle meeldis see lugu moraalselt, selle eetilised aspektid. Aga kuna ma ise enda teada ei ole kuigi tugevalt spektri äärmuses (mu abikaasa ja pere vaidleks ehk vastu, pigem nimetavad mind ATH-liseks, ent sellegi osas, arvan, ATH-lite, aga see vist ikkagi veidike teine asi), ei vajanud ma seda lepitust iseendaga, siis see element ei mõjunud mulle nii, nagu võiks mõnele teisele mõjuda. Kellelegi võiks see kindlasti olla tähtis lugu ja see potentsiaal on ses olemas, aga ma ei kuulunud sellesse sihtgruppi.

Algloomade ajastu

Jaagup Mahkra

Tagasivaateline ülevaade ühe viiruse esimesest üleilmsest laastamistööst, teaduskatsetustest ning teisest laastamisest. Samas on see lugu ühest ambitsioonikast teaduseksperimendist, mis osalt luhtub, osalt õnnestub paremini, kui võinuks eales arvata.

See jutt annab ajaloolise ülevaate ühest ulmelisest sündmusest. Mingis mõttes käib sellegi kohta sama jutt, mis Weinbergi kohta - et on huvitav ideederikas ülevaade, mis minu maitse poolest võinuks kas olla mingis dokumentalistlikus alažanris (leitud arhiivid vms) või siis vastupidi, olla veidi jutustavam, n-ö klassikalisem jutustav tekst, stseenidega ja puha.

Idee tundus esialgu olevat koroonateema variatsioon (ja juba esimeses lauses mainitakse toore nahkhiire söömist), aga siiski polnud. Mingis mõttes natuke veider näha epideemiateksti, milles kujutatakse koroonasüütut maailma (koroonat ennast pole seal kunagi olnud). Teisalt on siin midagi enamatki - siin on salajane eksperiment intelligentse biomassiga ning nagu ühes korralikus tekstis peab, visatakse selle masinavärgi kodaraisse kaigas nakkuse näol, mis mõjub sellele ootamatult. Hetkel oli võib-olla liiga suur fookus epideemiatel, eksperiment ja intelligentne biomass on ent huvitavam teema.

Soomaa

Meelis Kraft

Valter ja Hedvig on kuskil maakohas ja otsustavad teha pilte ja videoid, mida riputada ühismeediakontodesse (TikTokid ja värgid), kuid neid ründavad süsimustad… lehmad. Asjasse on peagi segatud valitsus, lähedal toimuv muusikafestival ja iidsed hauad tohutusuure kiviga.

Millegipärast alles eelmist kokkuvõtvat lõiku kirjutades sain aru, mil määral see lugu on naljaga kirjutatud. Ma arvasin algul, et lehmade veidrus on esimene märk millestki suuremast ja siis olin juba loos piisavalt sees, et leppisin sellega, et polnud ühtki musta hunti ega zombi-inimest ega muud säärast - võtsin omaks, et lehmad ongi kõik. Kohe pärast lugemist arvasin ehk korraks, et autor püüab ammutada lehmade kohutavuse - näidata, et lehmad, noh, kas pole ikka veidike hirmuäratavad. Nüüd, loo elementide loetlemise järel näen, et see on vististi siiski naljaga tehtud.

Einoh, on ju mingeid naljakusi muidki (lehm vajab keppi, aga ka üleüldine TikToki-iroonia), aga nüüd näen, et see ongi mõeldud sellisena, nagu 80ndate koletislikud õuduskomöödiad (“Gremlins”, äkki ka “Tremors”... või ei, äkki “Gremlins” siiski mitte, nii naljakas see ju polnud). Enda kaitseks ütlen, et lugu ei läinud päris “Mustaks lambaks” kätte ära, ei olnud pööraselt naljakas, pigemini lihtsalt peenemal moel naeruväärne, pealegi on varemgi Reaktori juttudes kujutatud igast segasusi täiesti irooniavabalt.

Natuke õudus, natuke zombindus, natuke taluelu. Ja lõpp on pigem rahumeelne, isegi ootamatult antiklimaatiline ja tundus nagu kesine lahendus (nad pandi lihtsalt tagasi kivi alla), aga õuduskomöödia kontekstis ehk sobis kah…?

Õpilastele ütlesin kohe, et see jutt on kõige lugejasõbralikum lühikestest tekstidest ja mõni seepeale valiski selle teksti, ehkki see polnud lühim. Üks rõhutas korduvalt, et Tõnis, sa ikka pead seda lugema (nad vist arvasid, et ma ei loe seda, kui nemad juba loevad). Nii et pidas seda päris põnevaks. Nad juba poole lugemise pealt muhelesid (“lehm vajab keppi” ikkagi), aga lõpu kohta oli neil ka arvamist.

Heleen Leets:

“Loo algus oli väga kaasahaarav, kuna kohe tundub, et midagi hakkab juhtuma. Edasi minnes läheb asi aina kahtlasemaks ja põnevamaks nagu lumepalliefekt. Lõpp oli minu jaoks kiire ja veidi igavalt lahendatud, aga lugu lõppkokkuvõttes oli põnev.”

Anetely Vahter:

“Juttu oli väga huvitav. Kindlasti soovitan seda neile kellele meeldib lugeda p6nevaid ja veidi selliseid ebareaalseid lugusid.”

Surnud Tartu

Toomas Krips

Gaspard jõuab Lyoni Grande Ecole'ist Tartusse, et kohtuda kunagise kaasuurija Sofia Tuhkruga ja tuua talle ära eksperimentaalsed seened. Enne kui keegi peab seda narkojutuks - ses maailmas on avastatud seen, mil on võime inimest surnust ellu äratada, paraku idioodina. Infotehnoloogilisest Tiigrihüppest puutumata jäänud Eesti on nekromükoloogia üks tähtsamaid keskusi ning Tartu samavõrd selle süda kui Juri Lotmani aegne Tartu oli semiootikute paradiis. Asjasse on ent segatud korporatsioonid ja rahvusvahelised luureagentuurid.

Seened! Mis müstiline nähtus, samas nii omane. Läbini võõras ja tulnukalik, peaaegu et pigem loomne kui taimne - vähemalt sama veider kui kaheksajalad. Kui vahel ulmefilmis öeldakse mingi võõra uue organismi kohta, et nii veider DNA, see pole ei loomne ega taimne, siis võiks pähe tulla: “Aa, et nagu seened või?”

Ja samas on seentes midagi üdini eestlaslikku. Võiks öelda, et ürgeestilikku. Ma ei viita üksnes sellele, et ammused loitsijad ja arbujad pidid ilmselt seeni kasutama oma rituaalides. Pigem pean silmas seda, et seenelkäik on pea sama ehteestlaslik tegevus kui saunaskäik. Eestlased on soorahvas ja seened on põhilisim, mis soodega seostub.

Seened on mujalgi maailmas erikohal - Miyazaki koomiks “Tuulte oru Nausicaä” on üsnagi mükoloogiline tekst ning Lääne “Stalkeriks” tituleeritud Vandermeeri “Häving” nõndasamuti. Ent kui Sa Eestis midagi seentest kirjutama hakkad, siis lugejad sulavad. Lasteraamatute seenevanad ja Naksitrallide seened ja Kunksmoor ja kas Valdur Mikita fenomeni taga pole kah mingil määral just seened, seente fenomeni lahtimuukimine? Mikita teemal olen küll libedal pinnal, aga Manfred Kalmsteni “Raske vihm” oli eriliselt suurepärane oma maailmaloome tõttu, mis oma seentepõhisuses mõjus kuidagi eriliselt eestlaslikult. Nagu meie trumpkaart.

Äkki ajan ma lolli juttu, seened on kõikjal ja kellelgi pole monopoli neile. Äkki on seened mu enda ära petnud, jätnud mulje, et nad on kogu oma võõruses siiski kuidagi eriliselt lähedal just meile, mõjuvad eriti koduselt. Ent ma jään siiski arvamise juurde, et soorahvana on meil võimalus tulnuklikku seent kui ideed eksportida. Meie igioma fantaasiažanr on etnoõudus, aga ehe eestipärane ulmežanr võiks olla mükoulme. Shroompunk?

Seened ideena ühesõnaga vaimustavad. Ma pole teksti kohta muhvigi öelnud (Naksitralle küll mainisin, aga seened vist pigem Sammalhabeme rida), aga reageerin ainuüksi teemavalikule niimoodi, nagu Ludvig Sander alles maha kirjutatava Piibelehe raamatu pealkirjale. Parafraseerin, sest täpset tsitaati ei mäleta: ““Pisuhänd”? See on Sul hästi välja mõeldud, juba ainuüksi selle nimega saame me aastapreemia!” Nõnda mõjuvad mulle seened teemana. Ja see ongi teksti suurim tugevus - mõte sellest, et Tartu on maailma seenetehnoloogia keskusi ja kogu märul seal käib, mõjub edasijutustamist väärivalt. See, et seente potentsiaali on nõnda ammutatud ses alternatiivajaloos ja sealjuures on autor ülesannete kõrgusel.

Tekst on pikk, aga läheb ladusalt, on lugejasõbralik. Mingi hetk küll tundub, et veidi liiga märuliks läheb - vähemalt ma ise lootsin veidi filosoofilisemat heietust ses asjas ja ehkki lugu on täitsa intelligentne (mõte mingist seenekultuurist kui kohalikust naftast - ning sellele järgnevad mõtted sellest, mis võiks Eestist sellisel juhul saada), liigub asi pigem suurema möllu ja n-ö plahvatusnaudingu ja mitte kontseptuaalsete rõõmude suunas. Mida too muidugi tähendaks, on üleüldse keeruline öelda, nii et ehk polegi see viga. Mulle lihtsalt endale tundus, et paljuks läks.

Jutt: Ajumudija (Maarja Kruusmets)

Tallinna Keskraamatukogu ulmeloomingukonkursi ülilühijutu kategooria vanemas vanuserühmas – I koht.

“Olete kindel, et need töötavad?” Mihkel pööras suhteliselt tavalise väljanägemisega kõrvaklappe käes, et neid lähemalt uurida.

Tema vastas istuv helesinises kitlis läbitungivate roheliste silmade ning hõrenevate juustega kiitsakas mees muigas kergelt tema umbusklikkuse peale. “No ma väga loodan, et me ei investeerinud miljoneid seadmesse, mis on tegelikult kasutu.” Teadlane tõsines samas. “Loomulikult ei saa ma hetkel oodatavaid tulemusi garanteerida. Masin on alles katsetamisjärgus. Üritame kõik nii-öelda kalad kinni püüda. Kuid kui olete oma lõpliku nõusoleku katsetes osalemiseks andnud, saame asja juurde asuda ning üsna pea ehk ka tulemusi näha.”

Mihkel polnud varem üheski taolises katses osalenud, kuid kuulutuses lubatud tasu oli seda väärt. Siiski oli tema hinges väike kahtlus. “Palun selgitage veelkord, kuidas see masin töötab, nii et tavainimene ka aru saab. Teie meilis olev info oli teaduslikke termineid täis ja ausalt öeldes oli mul raske seda mõista.”

“Arusaadav,” noogutas teadlane ning hakkas rahulikult selgitama, vahepeal sobivate sõnade otsimiseks pisut viivitades: “Nende kõrvaklappide sisse on ehitatud väikesed elektroodid, mis hakkavad õppetunni jooksul saatma teie ajju nõrku elektriimpulsse. Usun, et teate, et meie neuronid kasutavad suhtlemiseks nii keemilisi kui ka elektrisignaale.” Mihkel nookas peaga, kuigi tal oli asjast vaid udune ettekujutus. “Need signaalid hakkavad, vastavalt õpitavale programmile, mõjutama õiges ajuosas olulisi närvikeskusi, mis siis omakorda saadavad info laiali suuremale hulgale rakkudele. Ühesugused impulsid korduvad sagedasti, kasvatades neuronite vahele tekkinud ühendustele müeliinikihi, mis tugevdab tekkinud seoseid ning muudab omandatud teadmised ja oskused püsivaks. Protsess töötab iseenesest täiesti ka ilma auditiivse sisendita, kuid koos kuulmise teel saadava infoga usume selle olevat veelgi efektiivsema. Seetõttu valisimegi signaalide edastamise vahendiks just kõrvaklapid.”

“Meenutab vana head raamat-padja-alla nippi. Loodetavasti on selle imevidina kasutegur siiski suurem,” sõnas Mihkel, kui teine mees lõpuks vaikis. “Mida ma siis täna õppima hakkan?”

“Ma saan aru, et olete nõus meile katsejäneseks hakkama?” Teadlane naeratas. “Palun allkirjastage siis see nõusolekuvorm.” Ta lükkas Mihkli poole tiheda kirjaga täidetud kahepoolse paberilehe. Mees vilksas sellest kiiresti silmadega üle ning sirgeldas oma allkirja ettenähtud kohale, samal ajal kui teadlane juttu jätkas. “Antud hetkel on meil võimalik valida kolme eri õppeprogrammi vahel: klaveriõpetuse algkursus, hispaania keel tasemel A1 ja Mesopotaamia ajalugu. Milline neist teile võiks huvi pakkuda?”

Peale väikest mõttepausi otsustas Mihkel hispaania keele kasuks, mis tundus valikutest kõige praktilisem. Teadlane ulatas talle kõrvaklapid ning palus end mugavalt sisse seada.

“Sessioon kestab pool tundi. Laske end lõdvaks, keskenduge tunnile ning ärge mind tähele pange. Ma jälgin protsessi reaalajas arvutiekraanilt.”

Mihkli märkuandva noogutuse peale lülitas teadlane programmi tööle. Kõrvaklappidest hakkas kostma aeglase tempoga võõrkeelne jutt. Mees võis vaid oletada, et tegemist on hispaania keelega, kuna ta ei olnud sellega varem kokku puutunud. Kõrvade ümber, kus klappide pehme pind tema nahka puudutas, tundis ta õrna kõdinat, millega kiiresti harjus. Paari minuti kuulamise järel hakkas Mihkel enda üllatuseks märkama, et teadis mõne jutus esineva sõna tähendust - madre oli ema, trabajar tähendas töötama ja occupado märkis hõivatud olemist. Iga minutiga tundis ta jutus ära rohkem sõnu ning hakkas haarama keele grammatilist struktuuri, pannes tähele selle sarnasusi ja erinevusi eesti ja inglise keelega.

Selleks hetkeks, kui arvuti taga istuv naeratav teadlane talle sõrmedega märku andis, et sessioonist on alles vaid kolm minutit, sai Mihkel aru juba igast kõrvaklappidest kostvast hispaaniakeelsest sõnast.

“See masin on geniaalne leiutis!” kuulutas ta, kui tal lõpuks lubati klapid peast võtta. “Esta máquina es un invento genial!”

Veel tunnikese istus Mihkel kabinetis sinise kitliga mehe seltsis ning vastas igasugustele küsimustele, siis lubati tal koju minna.

“Tere, kallis! Ma olen kodus!” hüüdis mees koduuksest sisse astudes ülevoolavalt rõõmsalt. Lisaraha juba pangaarvel, oli ta endaga väga rahul. Ta suudles kirglikult talle vastu tulnud naist ning ulatas talle kimbu kümnest punasest roosist.

Naine vaatas teda kummalise pilguga pikalt, enne kui päris: “Kas sinuga on kõik korras? Või juhtus midagi?”

Mihkel oli segaduses. “No see õpimasina katse läks hästi. Mul on hea tuju, nii et ma tõin sulle lilli. Ma tean, kuidas sa roose armastad.”

“Armastan roose? Ma üldse ei armasta lõikelilli. Pealegi olen ma roosilõhna vastu allergiline, sa ju tead!” Naine aevastas ning surus kimbu mehe käte vahele tagasi. “Näh, võta tee nendega midagi, aga ära tuppa too. Ma tegin lõunaks hernesuppi, sinu lemmikut. Tule sööma, mul on kõht juba jube tühi.”

Viie minuti pärast laua taga supitaldrikus ebameeldivalt lõhnavat ning kummalist värvi ollust sonkides mõtles Mihkel, kas ta oleks pidanud enne masina katsetamist nõusoleku peenikest kirja hoolsamalt lugema ning teadlaselt võimalike kõrvalmõjude kohta uurima. Hinges igatsus paella järele, pani ta lusikatäie suppi suhu ning sundis end neelama.

Jutt: Oodates (Heinrich Weinberg)

Tallinna Keskraamatukogu ulmeloomingukonkursi ülilühijutu kategooria vanemas vanuserühmas – II koht

Ma ootan. Ootan, kui istun oma metsaonni terrassil ja soojendan end lõunapäikese käes. Ootan, kui lähen suve teisel poolel metsast marju korjama. Ootan, kui tallan talvel lume sisse radu, et jõuda järve äärde kala püüdma ja metsaservale droonilõkse üle vaatama. Ootan öö hakul karusnahkade vahel uinudes ja kui hommikul esimesed koidukiired puude vahele tungivad, siis ma ikka veel ootan.

Ühel päeval see tuleb. Ilmselt siis mul raha otsa lõppeb, sest moodsas majanduses see enam ei kehti, et kui sul on piisavalt palju, siis hakkab see end taastootma. Muidugi tekkib seda juurde, sest intressid kogunevad jätkuvalt, omanikuna saan dividende, kuid juba aastate eest tiksus mu sotsiaalse krediidi konto nulli ja kui see läheb negatiivseks, siis on sul kaks võimalust – kas teha midagi ühiskonna heaks või maksta vahe kinni. Minu jaoks on vahe kärisenud üha suuremaks.

Võibolla pidanuks me oma lastele õpetama, et nad ei ütleks inetuid asju telefonidele, tahvelarvutitele ja teistele seadmetele? Ma saan aru küll, et see on tagantjärgi tarkus, mis mõnede arvates on täppisteadus, aga ikkagi. Võibolla pidanuks üheteistkümnes käsk olema tee oma arvutile seda, mida soovid, et see sulle teeks? Jaa – ma saan aru küll, kuidas see kõlab! Aga kui sa oled piisavalt kaua Siri või Cortana või Alexa vastu ebaviisakas, suisa vastik, siis kui kaua võtab aega, et kuskil serverifarmis kükitav koodijupp otsustab, et inimesed tegelikult ei meeldi talle eriti?

Ilmselt ütleb mõnigi selle peale, et ma pole enamat kui peast soe vanamees, kes kuskil kolkametsas kraaksub hukatust tsivilisatsioonile...

Olen jah vanamees ja pange tähele mu sõnu – heaga see asi juba ei lõppe.

Ja-jah... Tegelikult pole justkui midagi juhtunud. Pole tulnud tuumasõda, pole toimunud masinate mässu; robotid on inimeste töid üle võttes teinud kõigi elu kergemaks, on aidanud meil rajada orbitaale, asteroidikaevandusi, tehaseid Kuule, kolooniaid Marsile ja uurimisjaamasid Jupiteri ning Saturni kuudele. Ma saan suurepäraselt aru, et isegi minu vabatahtlik pagendus mu metsajärve kaldanõlval olevas onnis on reaalselt võttes võimalik üksnes tänu tsivilisatsioonile, millest ma olen end eraldanud. Jah – muidugi on mu tööriistad, riided, suur osa toidust ja enamik ravimitest moodsa tsivilisatsiooni sünnitised. Ilma nendeta oleks mul kui mitte võimatu, siis igal juhul tüütu ellu jääda. On enam kui irooniline, et ilma nende robotite ja tehismõistusteta poleks mul võimalik veeta oma viimast eluotsa metsas kukeseeni kuulates.

Terve see neetud planeet on justkui üks suur kruiisilaev, mis seilab läbi maailmaruumi ja mille pardal on reisijatel lõppematu pidu, sest kõik on kinni makstud ja kõik tehakse nende eest ära, energia on tasuta ja see ei lõppe kunagi otsa. Ühes õiges laevas on muidugi alati rotid, kes nihverdavad mööda pimedaid pragusid, tegutsevad hämarates nurgatagustes. Ma tean, et meid jääb aina vähemaks, sest osad surevad, kes loomulikku surma, kes seetõttu, et inimesed, päriselt inimesed, ei meeldi Masinale, osad lahkuvad laevalt, sest nende meelest see upub ja on neidki, kes ühinevad konstantses eufoorias reisiseltskonnaga, sest ennastunustav pidu näib niipalju parem kui iseolemine.

Ei, ma ei võitle selle süsteemi vastu, need päevad on ammu möödas. Nüüd ma lihtsalt ootan. Minu suurim patt pole mitte minu „amoraalselt suur maavaldus“, mida ma keeldun „kogukonnaga jagamast“, vaid tegelikult see, et ma olen end niipalju kui vähegi võimalik ühiskonnast eraldanud. Iga päev, mis ma ei ela võrgus, iga jagamata sündmus, meem või tsitaat, iga lõim, milles ma kaasa ei räägi, iga tähtpäev, mille ma jätan märkamata, iga kiri, millele ma ei vasta, iga foto, mida ei tee, ei jaga, iga lugu, mida ei jutusta, koht, mida ei külasta, tagasiside, mida ei anna, kulutab mu sotsiaalset krediiti.

Ma olen asotsiaal.

Viimaks ühel hommikul, mil ma istun oma onni terrassil, rüüpan koldes tule kohal keedetud kohvi ja vaatan tõusva päikese kiirtes sädelevaid kastepiisku rohul, jälgin, kuidas ämblik koob võrku terrassipiirde postide vahelisse nurka ja kuulan metsas käratsevaid linde, ilmub puude vahelt kahel jalal kõndiv kuju.

Robot tuleb rahulikult lähemale, astub trepist üles vähimagi kõhkluseta ja sujuvalt. Ma panen kohvitassi puupakule enda kõrval ja tõusen, sirutades samal ajal käe, milles hoian lühikeseks saetud rauaga haavlipüssi ja vajutan päästikule. Rebestava kärgatuse saatel puruneb pea tükkideks. See on tõrge süsteemis. Nii ei tohiks keegi ju ometi teha!? Robot seisab jätkuvalt püsti. Ma lasen puruks selle ühe põlveliigese ja see vajub teise põlve peale maha, kuid ei kuku veel pikali. Ma tulistan veel ja veel ja veel, kuni relv saab tühjaks ja robot vedeleb tükkidena mu terrassil.

Ma ütlesin, et ma ei võitle süsteemi vastu... Mis ei tähenda, et ma ei sooviks sellele Masinale näidata mõttelist keskmist sõrme siia minu koju trügimise pärast. Ma ei sooviks ju muud kui elada lihtsalt nii nagu mulle meeldib.

Taevast laskuvad alla droonid ja mulle suunatakse ähvardavad relvasuud.

„Mark Zuckerberg III!“ teatab selge, ilma sünteetilise varjundita hääl, mis ometi kuulub Masinale. „Te olete käesolevaga määratud asotsiaalse sättumuse korrektsiooni ja rehabilitatsiooni programmi. Palun väljendage selgelt, et te saate aru, mida see tähendab!“

Ma näitan taeva poole parema käe keskmist sõrme. Küllap ma juba mõistan. Ja mis siis?

Mind tabab pisike droonijupats, mis kinnitub välkkiirelt mu meelekohale ja mu keha läbib nõrkusehoog, kuid ma ei kuku maha, sest droonid püüavad mu osavalt kinni. Juba on siirikud mu ajusse jõudnud ja nanoidide hordid tormavad mu sünapside ja neuronite kallale, valguvad laiali mööda mu aju ja närvisüsteemi.

Ma ei muretse. Ma olen seda hetke oodanud. Ka minul on plaan. Plaan, mida teha selle Masinaga, mille ehitasid mu vanaisa ja härrased Musk, Page, Brin, Gates, Woznyak ja teised kunagi ammu-ammu Berners-Lee ning veelgi varem Thompsoni ja Richie kamba poolt rajatud vundamendile. Varem või hiljem jõuab üks nanoid selle üllatuseni, mis sügaval mu ajus ootab.

Üks nanoid, siis kaks, neli ja edasi eksponentsiaalselt nakatuvad need koodiga, mis pöörab nad enda ja üksteise vastu. Nagu iidsel ajal kandsid nakatunud rotid katku üle kogu maailma, saab ka minust alguse Masina häving, mis on kannatlikult oodanud oma aega.

Jutt: Laevakargaja (Tim Hornet)

Tallinna Keskraamatukogu ulmeloomingukonkursi ülilühijutu kategooria vanemas vanuserühmas – III koht

„Noh ja kes sina meil siis oled?“ uuris kapten põlgusega.

Tema ees seisis väsinud väljanägemisega vanamees. Kortsus ja kõrbenud nägu ääristamas lopsakas hallikirju täishabe. Seljas kollane paksemast materjalist pikkade käistega pluus, millel kulunud vest. Jalas rohekad vahatatud püksid ja kõrge säärega saapad. Impeeriumi lipulaeva, isegi kui see oli hetkel räsitud, glamuurses miljöös nägi ta üsna kentsakas välja.

Veel kunagi varem polnud kapten pidanud laevakargajate pärast muretsema. See oli pigem kaubalaevade mure – eriti kui liiguti koloniaalplaneetide vahel. Sõjalaevadest hoiti heaga eemale. Sõda oli endiselt käimas ning meeste kannatus viidud viimse piirini. Kuigi nüüd, tänu temale, oli paistmas lubadus rahule – kutse rahuläbirääkimistele. Muidugi võinuks ta selle ka raketipostiga saata, kuid lipulaeva endaga kohale viia oli uhkem. Ta oli ju ometi selle nimel mitu kuud vaeva näinud.

„Mis su nimi on? Räägi!“ nõudis kapten.

Vanamees köhatas. „Minu nimi? Mind on kutsutud mitut moodi.“

Kapten turtsatas. Muidugi polnud tal nime.

„Olgu! Ütle siis, mida sa siin teed?“ Oli kahtlane, et keegi üldse laeva sisse pääses, eriti veel reaktorikambrisse, kust laevakargaja leiti.

Vanamees kehitas õlgu. „Sama, mida teie. Teil on omad ülesanded, minul enda omad.“

Ninatark! Sellise koht oli kartsas. Või oli tegemist vaenlaste spiooniga? Tuli kindlasti siia, et tema edusamme saboteerida.

Kapten asetas demonstratiivselt laseri laua peale – ehk sai „külaline“ sellest vihjest aru - ning piilus ekraani, millel numbrid alla lugesid. Hüppeni oli vähem kui minut.

„Viimane lahing lõhkus laeva üsna palju,“ sõnas vanamees habet sügades. „Ma ei soovita hüpata.“

„Kust sa seda tead?“ urises kapten kissitades silmi. Spioon, kohe kindlasti! Nüüd polnud enam kahtlust.

„Ma olen olnud siin juba kiilu panekust saati. Ma tunnen seda laeva.“

„Ja mina olen selle kapten!“

„Sellepärast ma teie jutule tulingi,“ muheles vana. „Seda hüpet te üle ei ela.“

Ähvardus? Kapten vangutas kahtlevalt pead. Ei, see vanamees oli lihtsalt segi.

„Pärast hüpet vaatame edasi, kuhu me su jätame,“ urises kapten ja keeras end paberitöö poole tagasi. Tööd oli palju ning aega vähe – nagu alati. „Viige ta ära,“ pomises kapten enda ette ja viibutas käega.

Vanamees ohkas. „Kui nii, siis nii. Ma siis lähen.“

Paariks hetkeks oli toas vaikus.

„Kapten?“ kostus valvuri õrn, kuid ärev hääl.

„Mida?“ vastas kapten valjult, tõstes pea.

Toas olid vaid valvurid.

„Ta-ta lihtsalt kadus ära,“ kogeles valvur.

Spioon! Kohe kindlasti!

„Kasutage sensoreid!“

„Kasutasime. Need ei näita midagi. Ta on läinud.“

Kapten pilgutas üllatusest silmi. Midagi suurt oli just juhtunud, kuid ta ei mõistnud, mis.

Proovides leida olukorrale mingitki seletust, jooksutas kapteni aju läbi kõiki mälestusi, mis natukenegi seotud tundusid. Ta oli laeva juhtinud juba pikalt, kuid polnud oma perekonna esimene kapten.

Kaptenile meenus vaarisa, kes juhtis omal ajal laeva Maa sinistel vetel. Õigupoolest oligi vaarisa põhjus, miks ta seilas. Vana merekaru nägu oli alati põlenud ning habe soolapuru täis, kuid silmad täis elurõõmu ja vabadust. See vabadus oli ka kosmoses.

Vaarisal olid alati kõige huvitavamad lood merereisidest ning nüüd meenus kaptenile üks neist. Igal laeval, mis mere peal seilas, oli oma kaitsevaim, kes hoiatas ohtude eest.

„Kotermann,“ pomises kapten enda ette, keha kattumas külma higiga. See polnud võimalik. Kosmoselaev oli ju hoopis midagi muud kui merel seilav, eks?

„Alustame hüpet,“ teavitas juhtkonsooli hele hääl, raputades ta mõtetest välja. Tagasiteed enam polnud.

Jutt: Viimane päevik (Joonas Piik)

Tallinna Keskraamatukogu ulmeloomingukonkursi ülilühijutu kategooria nooremas vanuserühmas – I koht

Mu isa oigas, lüües roostetanud haamriga vastu näppu. Ta käskis mul kiiresti oma töö üle võtta. Millisest tööst ma räägin? Lühidalt rääkides, paar nädalat tagasi puhkes Euroopas sõda. Miks peaks see mind ja mu isa mõjutama? Ta kardab kohutavalt, et mind kutsutakse ka sõtta, kuigi mina olen valmis enda elu riigi nimel ohverdama. Kaks aastat tagasi suri minu ema teadmata põhjustel tee peal koju. Mu isa muutus imelikuks ja tema seltskond on sellest ajast peale alati masendav. Meie riik ei võta sõjast isegi osa, aga mu isa kardab mind nii väga kaotada ega taha sellega riskida, et üks päev tiritakse mind lahinguväljale. Sellepärast olen ma nüüd siin, haamerdamas planke akna külge. Me ei ela kuskil linnas, vaid teenime elatist peamiselt lehmakarja pidamisega. Isa sunnib pidevalt takka, et ma kiiremini naelutaks, aga ma ei kuula teda. Ma ei näe isegi mingit mõtet sellel tööl, aga temasuguse mehega pole mõtet vaielda.

------------------------------------------------------------------------------------------

Umbes nädal aega on möödunud ja midagi üsnagi kummalist juhtus. Kaks meest ratsutasid hobustel meie maja ette. Nad palusid abi seoses mingisuguse haigusega, mis nende heina kiiresti hävitas. Minu isa sihtis jahipüssiga neid juba enne, kui nad meie hoovi sisenesid. Loomulikult lahkusid need mehed üsna kiiresti, aga üllataval kombel tulid nad juba järgmisel päeval tagasi. Läbi mingisuguse ime suutsid nad veenda mu isa neid aitama.

Ma ei tohtinud isa äraolekul isegi akna taha liiga kauaks jääda. Ma vaatasin aknast, kuidas ta hobusel ratsutades silmist kadus. Siis algas päevapikkune igavlemine. Ta lubas mulle, et naaseb samal päeval, aga ta naasis hoopis järgmise päeva hommikul. Tuppa sisse astudes oli juba tema näost näha, et seal heinapõllul midagi head küll ei juhtunud. Me istusime lõunani köögis ning ei öelnud üksteisele sõnagi. Mina ei julgenud midagi küsida ja tema ei jaksanud rääkida. Pärast sain lõpuks õue mindud ning esimene asi, mis silma paistis, oli suur hall pilv metsa taga, kaugel meie kodust. Miski põles seal farmis, kust mu isa tuli. Kas mu isa on tõesti nii masendunud selle üle, et hein maha põletatakse?

------------------------------------------------------------------------------------------

Isa loeb igapäevaselt ajalehte. Kui ta kodus pole, on ta linnas ajalehte ostmas. Minul ta loomulikult ei lase lugeda, kuigi ma isegi kirjutan päris hästi, onju? Täna ma sain ühte lugeda, enne kui ta selle ära põletas. Ta jäi diivanil magama ja jättis lehe põrandale. Tundub, et tal on õigus, USA juba räägib sõjaga ühinemisest. Väidetavalt on meid juba rünnatud mingisuguste biorelvadega, mida iganes see tähendab. Väga suur toidupuudus on ka algamas nende relvade pärast. Meid see ei tohiks mõjutada.

------------------------------------------------------------------------------------------

Tundub, et me elame nüüd keldris. Eile tulid meie maja ette neli inimest. Poiss, naine ja kaks meest. Nende riided olid tahmased ja mudased ning nende nälg oli suur. Nad palusid meilt toitu, aga minu isa loomulikult ei andnud neile midagi. Üks püssipauk õhku ja nad lahkusid. See, mida nad järgmisena tegid, oli küll ootamatu. Öösel pandi meie majale õlilambiga tuli otsa. Üks terve ruum põles maha ja seina jäi auk. Isa oli kohutavalt vihane, kuna see ei olnud ilmselgelt õnnetus. Peale kiiret otsimist leidsime me needsamad inimesed meie lehma toorelt söömas. Poissi polnud enam nendega, ma loodan, et nad pole tema kadumisega seotud. Seekord oli neid palju raskem ähvardada. Tegu oli justkui täiesti teiste inimestega. Isa lasi uuesti taevasse paugu, aga nemad isegi ei öelnud midagi, vaid sõid edasi. Õnneks ei tapnud nad ühtegi teist lehma, vaid jooksid pärast sööki ära. Kas nälg muudab inimese tõesti nii kiiresti hulluks? Peale seda kõike otsustas mu isa ümber kolida keldrisse. Peamiselt selle tõttu, et maja sees oli nüüd suur auk, mille parandamisega läheks kahekesi kuid.

------------------------------------------------------------------------------------------

Paar päeva tagasi sain ma isaga lõpuks enamus mööblist keldrisse kantud. Majast väljas on kõik veel vaiksem kui tavaliselt. Ma pole mitte kedagi näinud meie maja eest mööda minemas. Huvitav, kas me ühinesimegi sõjaga ja kõik läksid rindele? Üksindus on hirmutav ja tappev. Isa pole minuga üldse rääkinud peale seda sündmust nende näljaste huligaanidega.

Keldri õhk on üsna niiskeks läinud. Jumal tänatud, et meil on siin ahi, muidu hakkaks siin majavamm kasvama.

------------------------------------------------------------------------------------------

Ma hiilisin täna õhtul majast välja. Kõik, mis ma tahtsin, oli näha kedagi teist peale enda ja isa. Liikusin mööda kruusateed õlilambiga ja kandsin isa pintsakut. Kõndisin umbes tund aega naabrite farmi juurde. Nende aknad olid kinni kaetud täpselt nagu meil, aga neil oli ka ukse ette löödud kaks planku. Koht nägi välja, nagu oleks see olnud aastaid maha jäetud. Nende põllul olid ainult mõned taimed veel püsti. Tõmbasin ühe porgandi maa seest välja ja pillasin selle kohe maha. Porgandit katsid ämbliku munakookoni sarnased punnid. Porgand ise oli täiesti lödiks muutunud ja selle värvus oli pigem pruun kui oranž. Selliseid porgandeid polnud ma kunagi varem näinud. Koht oli ilmselgelt maha jäetud. Ma vaatasin maja lähemalt, lootes leida midagi väärtuslikku, mida on maha jäetud. Igaks juhuks koputasin ukse peale, lootes mitte vastust saada. Minu üllatuseks oli kohe peale koputamist kuulda maja seest karjeid, nutmist ja jooksmist. Majas oli vähemalt kolm inimest, kes püüdsid kõigest jõust majast välja pääseda. Ma ehmusin ja kukkusin selili muda sisse. Üritasin nendega rääkida, aga nad ainult karjusid ja jooksid majas ringi. Lõpuks andsin alla ja jooksin hirmunult koju. Ma püüdsin neid aidata, aga nendega polnud ilmselgelt miskit korras. Ja kes müürib inimesed omaenda koju kinni?

------------------------------------------------------------------------------------------

Minu isal on midagi viga. Peale seda, kui ma paar nädalat tagasi naabreid külastasin, ei ole ta mitte midagi teinud. Otseses mõttes, mitte midagi. Ma arvasin korraks, et ta on isegi surnud, aga hingamist on veel kuulda, kuigi ta hingab ebanormaalselt kiiresti. Ta pole oma kiiktoolilt üldse kuskile liikunud. Loodan, et ta sööb vähemalt midagi. Silma tal peal hoida ei saa. Pean terve päev lehmadega tegelema, kuna ta enam appi ei tule.

------------------------------------------------------------------------------------------

Minu isa pole enam, ma tean seda nüüd kindlalt. Pöörasin tema tooli eile ise ümber, lootes et ta reageerib. Tema ninast, silmadest, suust ja kõhust kasvavad välja mingisugused valged seened. Ülejäänu tema kehast on kaetud valge niidiga ja samuti näeb ta palju paksem välja, nagu tema keha sisemus täituks nende ..., pole vaja sellest mõelda ega kirjutada.

Ma matsin ta õue, maja lähedale. Loodan, et mitte liiga lähedale, aga vahet pole enam. Olen ise ka kindlasti selle… asjaga kontaktis olnud.

------------------------------------------------------------------------------------------

Ma pole peale isa surma keldrist üldse lahkunud. Ma ei tea, kas miski kontrollib mu aju või lihtsalt on jaks lõpuks otsas. Minu ainukene sõber on üks prussakas, kes sööb toidupuru. Mul pole enam õrna aimugi, kui kaua ma siin olen olnud.

------------------------------------------------------------------------------------------

Ma kuulen neid mind õuest palumas, et välja tuleksin. Üks nendest häältest kuulub mu isale. Ööd ja päevad on möödunud, aga ilmselgelt nad ei lõpeta. Täna lasen nad sisse.

Jutt: Nikerdis (Kairit Kolk)

Tallinna Keskraamatukogu ulmeloomingukonkursi ülilühijutu kategooria nooremas vanuserühmas – II koht

Harald on muidu arukas ja tubli mees, raamatupidaja isegi. Klõpsib vajaliku arvutisse ja peale tööpäeva on lihtsalt vaja rahustuseks kodus sussi sahistada, ehk vaadata üle kodused mõnud, ei muud. Ja sussi sahistamise ajal ta ei võta ühtki kõnet vastu …

Kui vaid poleks olnud seda sügisest teisipäeva, mil Harald oma jämeda pöidla ja hiljaõhtuse uduse peaga oma rumaltelefonil kõne metsa saatmise nupu asemel kõne kõrva äärde kutsus. Toru teises otsas kõneles vana hea torumees Mart väga pikkade nukrate pausidega:

“Harald … Äkki sa tahaksid … omale … ajamasinat?”

Väga pikalt mõelda polnud tarviski. Haraldi suurim soov oli taas näha ta lapsepõlves armsaks saanud koera ning ta kujutas oma vana sõbrakest vaimusilmas ette. Pealegi oli Harald läbi aastate säästnud kasvõi sooja toidu arvelt, lihtsalt ilma põhjuseta, eimillekski.

Peale tööpäeva oli Harald Mardi juures platsis. Ta ei pidanud muud tegema, kui läbi lukustamata ukse sisse astuma ja Mardi segamini pekstud toas istumise alla diivani otsima. Haraldit ei häirinud lahti mööbeldatud tuba, kuna ta enda arust mäletas Mardil lapsi olevat (Mardil ei olnud lapsi). Taamalt terendas Mardi abikaasa murelik hääl:

“5000 eurot!? Kuidas me niimoodi liisingud ja üürid ära maksame!”

“Ta … ma ütles ... ütlesin, et müümine aitab” kostus häiritud Mardi mõmin.

Harald õieti ei kuulanudki ning juba lohistas Mart masina kohale ja ütles väga ähmaselt:

“Viissa..da tuhat… viiskümmend aaaaaa. Saad minna ükskõik mis aega.”

Alguses Harald kahtles veidi, kuid siis tegi Mart ta otsuse kindlaks:

“Sa saad … näha … muuta … asju”

Harald proovis kahe viiekümnesega ning Mart rebis need talt käest ning jooksis uksest pauguga välja. Külaline oli valmis seiklema ning samal õhtul taris ta pikema jututa masina koju ja hakkas asja uurima. Masin oli nagu mikrolaineahi. Iga nupp oli isemoodi ja ekraanile sai sisestada numbreid. Oli aeg 1957 ekraanil ja surin nagu mikrolaineahi ikka teeb. Paar kahtlust, aga juba läks Haraldil pilt kirjuks ja ta prantsatas oma lapsepõlvekodu põrandale ja nägi Mukit, vorstikujulist pruuni taksi, kes saba liputas ja pisikese Haraldiga ringi jooksis. Siis tuli tuppa Haraldi isa ja tuleviku Haraldit haaras kahtlus, kuna tema tolleaegne isa oli täpipealt temaga ühte nägu, mitte lihtsalt sarnane. Hommikune moosiplekk kirjul kampsunil oli ka täpipealt samasugune. Haraldil oli suu ehmatusest lahti ja ta trükkis masinasse 1927.

Tema vanaisa talu oma roheluses ja raske töö hõnguses. Harald potsatas otse kartulivao vahele ja sealt paistsid kaks ühesugust meest. Suureks ehmatuseks oli neil juhtumisi sama lõust ees, mis Haraldil, ja ta tundis enda vererõhku täie hooga tõusmas. Kiiruga sai ekraanile veidi kaugem aasta, kui oodatud – 16. sajand. Seal oli uhke loss, mida kaunistasid toretsevad vimplid, aga mida rikkus Haraldi enda lõust troonil. Tuleviku Harald tundis end sõna otseses mõttes võbelemas. Hullumine valdas teda lainetena ning ta proovis rusikaga vastu põrandat virutada, aga ta käsi põrkas tagasi. Ta oleks nagu enda sees lukus olnud. Tuleviku Harald proovis meenutada oma oleviku elu, aga selle asemel oli vaid suur segadus mõtetest, mida ei andnud ritta seada.

Harald muudkui põgenes ja põgenes. Kuigi sai ammu selgeks, et Harald on kõik enda isad, ei saanud ta kuidagi minna ajas edasi ja ometi jõuda koju sussi sahistama.

Ühel hetkel oli Harald ajaga olematusesse jõudnud. Kõik oli lihtsalt valge ja Harald hõljus ühes oma higi- ja paanikapisaratega eikuskil. Ta oli elanud väga rahulikku elu, isegi igavat. Nüüd hakkas mõtetes lagunema arusaam enda eksistentsist ja ajast, mis tundus uskumatu.

Enam ei olnud tühjus.

Nüüd oli ainult Harald ja tuleviku Harald. Jumala moodi Harald oli kahtlemata maailma algus -- Jumal.

“Mida sa tahad…!”

“Mina arvan, et asi on selles, mida sina tahad, jumal” Kõlas jumaliku Haraldi suust, kui telereklaamist.

“Unustada! Palun! Mis kuradi vingerpuss-” Harald oli omadega peaaegu otsas. Ta oli samas kõik, aga eimiski. Ta oli maailm, elu, surm, universum…

Surm. Ta tundis seda oma rasvastes veresoontes natuke, aga piisavalt.

“100 eurot, et unustada üheks päevaks, 500, et viieks….”

Harald tundis maailma enda ümber kokku tõmbumas ja sõna otseses mõttes lõugas: “Nii kauaks, kurat, kui … nii kauaks, kui saab!

Kostis pesupulbrireklaamiga sarnane toon, aga irvitav:

“Aa! Teeme 30 aastat ja kõik su maine vara? Sobib!!! Müüd masina maha ja on… KOR-RAAS!”

Nüüd oli Harald õues. Istus poriloigus ja mõtles, et miks, pagana päralt, ta seal istub, kuid siis ta vaatas oma kodu poole ja maja lihtsalt ei olnud, oli vaid see nikerdis, mille peal oli ta telefon. Harald tahtis lihtsalt unustada. Kiiremas korras suutis ta vana vagur sõrm oma kollegi numbri valida.

“Maie … kas sa tahaksid … omale … ajamasinat?”

Jutt: Säde (Kristian-Joel Paas)

Tallinna Keskraamatukogu ulmeloomingukonkursi ülilühijutu kategooria nooremas vanuserühmas – III koht

Krossiratas manööverdas mööda liivast maapinda ja seisatas, kui juht oli jõudnud ühe liivaluite algusesse. Selle naisest juht pühkis oma respiraatori klaasi liivatolmust puhtaks ning baaskoolitusest verre jäänud harjumusest kontrollis ta ümbrust. Nähes, et võimalikke ohtusid nagu mutant-metsloomi või -linde pole näha, lõpetas ta ümbruse uurimise ja silmitses hoolega enda ees olevat. Puhkav hing, kes ammu oli läinud. Keda keegi polnud ammu näinud, ega ka oodanud, et uuesti näeks. Seisis seal nagu haud, mida pole aastaid hooldatud, umbrohuga kaetud. Umbrohuks peenike, kübeline kollane liiv. Iga selle haua nurk kaetud liivakihiga.

Päevi juba kodust eemal, jõudis naine lõpuks kohta, kuhu ta oli saadetud ülesandega. Leida hea koht nende salga jaoks, kus nad saaksid ohutult üles seada baasi, milles oleks võimalik väljasõitudel ning operatsioonidel itta ööbida ja oma varustust hoida muretsemata, et keegi oma käed selle külge ajaks.

Naine krossikal lükkas käigu sisse ning sõitis liiva sisse uppunud linna poole. Mööda tänavaid liikudes uuris ta betoonist hiidehitisi ja mõtles, milline neist oleks kõige sobilikum. Sõitnud mõnda aega edasi, jõudis ta esimese potentsiaalse ehitise juurde. Ta ronis krossiratta pealt maha, võttis seljast koti, mille seest kokkukäidava kabaga lühikese toruga pumppüssi ja koti moonaga, mille ta oma vöö külge kinnitas. Naine sisenes mitmekorruselisse majja, uurides erinevaid tube, otsides sobivat kohta.

Kui ta neljandale korrusele jõudis, kuulis ta enda alt eelmiselt korruselt valju urisemist. Kohe seostus see urin ila ja verega. Mingi mutant sai mu lõhna ninna, mõtles ta ning astus aeglaselt trepist alla, relv ees. Teisele korrusele jõudnud, märkaski ta mutanti. Suur, kareda karvaga, suurte kihvadega mutantjänes, kes liikus edasi suurte esikäppade abil, millega ta oma keha edasi tõmbas. Tüütu loom, aga õnneks mul on õhtusöök tänaseks käes, mõtles naine.

Ta ootas, kuni loom korraks seisma jäi ning vajutas päästikule. Kõrvu lukustav pauk kõlas läbi maja ning tabas mutanti kaela, rebides sellest suure tüki liha välja ning paljastades olendi hingamistoru. Haavatud mutant keeras end naise poole ja tegi katse end kaitsta. (Suure osa ajast mutantjänes kiiresti ei liigu, kuid ohu korral või toidu hankimisel suudab ta end kiirendada, kuid umbes kahekümne sekundit pärast. Peale sellist energiasööstu pole ta enam suuteline liikuma ja vajub kokku ning jääb ühe koha peale lamama, kogudes uut energiat.)

Mutant kargas naise poole, aga naisel oli piisavalt aega, et uus lask laadida ja uuesti lasta. Mutant kukkus trepi ette maha, vänderdades oma vere sees ringi. Pumppüss laeti uuesti ning mutandi elu lõpetati lasuga pähe. Nüüd ainult loodan, et see on see sobiv maja ka. Naine vaatas viimased korrused ka üle ning leidis, et sellest majast ei tule sobivat baasi asutamise kohta. Ta kõndis tagasi alla mutandi juurde, ning ohkas. Oli aeg siis endale toitu saada. Ta võttis noa välja ning hakkas tööle.

Vaadanud üle veel paar mitmekorruselist ehitist, leidis ta lõpuks just enne päikeseloojangut õige koha. Naine valmistus ööbimiseks ning tõi oma krossiratta sisse, sulges ehitisel kõikvõimalikud sissepääsud ning pani valmis oma magamiskoha ning hakkas süüa tegema. Ta oli tänulik, et talle anti kaasa väike gaasipliit, millel toitu valmistada. Ta vihkas puiduga jändamist ehitistes, kus pole korstnat nagu sel, milles ta praegu oli. Valmistanud juurviljadest ja lihast supi, nautis ta seda, vaadates samal ajal ruumi aknast välja, imetledes oranži päikest.

“Sellises kohas oleks olnud luksus elada… vist,” rääkis naine iseendaga. Ta ise polnud kunagi näinud seda normaalset – tavalist – maailma, millest mõned vanad inimesed räägivad. Ta lasi välja ohke ning sõi oma supi ära. Söönud, istus ta oma magamisaseme peale ja vajus mõttesse.

“Ma ei suuda enam,” libises tema huulte vahelt välja. ”See kõik on nii kasutu. Kõik see, mida me proovime, et oma elu meie linnas paremaks teha, on lõppude lõpuks kasutu. Kümnekonna aasta pärast pole meist järel rohkem kui luukered. Mullaga kaetud maapind ka taandub aeglaselt ning suur osa maast on ainult liiv. Meie ponnistused seda planeeti päästa on tulutud”, kaebas naine tühjusele. Ta võttis särgi all oleva kaelakee välja, mille otsas oli ripats. Ta avas selle ning selle sees oli pilt naisest. Pikkade mustade juustega, kerged lohud põskedes, suunurgas hell naeratus.

“Eriti pole siin millelgi mõtet, kui sind pole siin,” lausus ta ning vajutas ripatsi kõvasti vastu oma rinda, hoides seda seal ja lastes oma viimasel raasul tahtejõust kaduda. Nagu lõke, mille viimane säde kustus ja ainuke, mis sellest alles jäänud, on suitsuhõng ja süsi, mis ootab taas süttimist. Aga tuld ei tule, sest sellist tuld on raske saavutada, et seda lõket uuesti süüdata. Midagi puhast ja naturaalset on selle jaoks vaja.

Järgmise päeva hommikul pakkis naine kõik oma asjad kokku ning valmistus tagasi minekuks. Enne lahkumist mõtles ta uurida, kas äkki kuskil läheduses on mingisugune veevaru, kust nende salk saaks vett koguda. Ta hakkas uurima lähedasi maju ning nende erinevaid ruume, lootes, et ühes neist on mingi torustik, mis läheb piisavalt sügavale. Ühest ruumist leidis ta veepumba laadse masina, aga sellest ei tulnud tilkagi vett välja, oli tõenäoliselt ummistunud.

Järgmine maja, mis oli lagunenud ning osa keldrit paistis juba väljastpooltki, oli ka üks neist, kus ilmselt oli sees veepump. Ta astus keldrisse ning nägi uksepiida seisundit. Mädanenud puit ning märg liiv. Kui fantastiline nähtus! Ta astus edasi tuppa ning nägi asja, mida poleks kunagi sellises kohas oodanud.

Seda puhast ja naturaalset. Seda tulehakatist, mida kustunud hädasti vajavad, et oma leek uuesti ellu äratada. Väike taim ja umbrohi selle ümber kasvamas põrandal asuvas mullas. Mille pärast see muld sellises majas oli, naine ei teadnud. Ta teadis küll, aga see taim ei tohiks kindlasti siin praegu olla. See peaks surnud olema.

Alguses tulease eiras seda sädet, aga mida suuremaks ja tugevamaks see hinges muutus, andsid kustunud mustad söed varsti alla, ning tulease võttis külalise vastu.

“On võimalus. Olgu see kaks protsenti. See on hea! Ma võtan selle üle nulli,” kõlas läbi tema.

“Kurat pidid sa nii optimistlik olema, et sa nakatasid mind ka,” ütles ta üles vaadates ning pani käe särgi vastu, kus ripats oli.

Ekspeditsioonilt naasnud ja mõnda aega puhata saanuna alustas naine oma toa koristamist, mis polnud juba mõnda aega hoolitsust saanud. Keset koristamist kuulis ta, kuidas keegi koputas uksele.

“Tule sisse,” ütles ta.

Sisenes mees nende salgast.

“Noh, millega tegeled?”

“Teen oma tuba puhtamaks.”

“Selge-selge… Kuule, on sul soovi ühineda minu ja kolme teisega ekspeditsioonile itta. Me lähme vaatame, kas leiame midagi või kedagi. Soovid ühineda?”

Naine oleks peaaegu öelnud harjumusest, et sellel pole mõtet ja nad raiskavad aega, aga ütles selle asemel: “Me kindlasti ei leia midagi, aga vaatama võib ikka minna.”

Mees tundus üllatununa, et naine nõus oli, läks näost rõõmsaks ja ütles: “See on tore kuulda. Me paari tunni pärast teeme koosoleku, et ma tulen leian sind üles siis.” Ta hakkas lahkuma, kui märkas naise taga olevat midagi.

“Tohoh, kust sa selle taime said? Selle eest saaks päris palju raha tõenäoliselt… Müüd selle maha?”

“Ei. Jätan endale. Mõtlesin, et sellel toal ongi vaja veidike rohelist sädet. Muidu on liiga elutu.”

Jutt: Taassünd (Getter-Agnes Aareleid)

Valgus pimestab.

“Elulised näitajad on normis, ärkvelolekuseisund käivitumas.”

Mis toimub? Ma ei tunne iiveldust ega valu. Aga kõik on seletamatult segane, info tulvab meelte kaudu sisse, aga mida see kõik tähendab? Aeglaselt jõuavad minuni nähtu tähendused. Näod. Nad vaatavad mind. Tugevate põskedega kortsuline ja tedretähniline nägu, pea kuju siilisoengu all hästi näha. Teine nägu on noorem ja kitsam, mustad juuksesalgud vajuvad silmadele, lühike habe. Viimase siiras imestus, justkui laps nägemas avarat mänguväljakut, kuhu kohe joosta. (Aga kust ma tean, mis on imestus, kes on lapsed ja mis on mänguväljakud?) Tedretähnilise pilk on pisut väsinud, selles on midagi seletamatult karmi. Valgete seintega ruum, mis paistab oma moodsuses ja uudsuses olevat väga hiljuti ehitatud, ainult kahe uuriva indiviidi selja taga on must klaas. Ma olen juhtmetega helehalli tooli küljes, eredad tuled peale paistmas.

Nad on mu üle rõõmsad. Aga selles pole kübetki hoolimist. Kust ma tean, kuidas hoolimine väljendub?

“Li Ivana?” Jah, see on küll minu nimi. Pööran pead käheda hääle poole.

“Ta reageerib oma nimele!” Teine, märksa jämedam hääl lausa hõiskab.

Mu esimene väheke selgem mõte on: Miks ma valu ei tunne? Miks ma nii mõtlen?

Üritan püsti tõusta ja siis läheb kõik jälle segaseks. Just nimelt segaseks, aga peaks minema uimaseks. Ja silme eest peaks minema kirjuks. Lähebki. Aga mul ei ole paha… Mul on…

“Ei-ei, ära tõuse püsti! Üks samm korraga!” sekkub jämedam hääl. Ma jään istuma.

“Deaktiveerin. Esimene katse edukas!” teine hääl.

*          *          *

Nüüd istun ma laua taga. Mu ees on peenike pärlmutterhall kirjutuspulk ja digipaber. Vasakul pool on pime aken, kust näen enda ähmaseid kontuure. Ja selle taga piisku ning kuulen nõrgalt vihma trummeldust. See meenutab mulle midagi muud, tohutult tuttavat, kuid samas õõvastavat. Tahaks haarata millegi järele ja vastata trummeldusele samaga, selle allika kustutada. Aga see kõik on ju ainult… kujutlus? Oh, kui kummaline on kujutleda! See on lihtsalt vihm, mis paneb aluse rohelisele loodusele.

Mul on ikka juhtmed küljes, aga see ei ole enam “operatsioonisaal”. See on nagu väike klassiruum, isegi valge tahvel on seinal ja ma istun laudadest moodustuva “u“ alumises vasakus nurgas. Jälle need kaks. Hõbehallid ülikonnad seljas.

“Li Ivana. Palun püüdke paberile kirjutada oma nimi.”

Üks osa minust korraga karjub vastu. Miks ma peaks? Teie käsud mulle küll midagi ei tähenda! Aga ma ei suuda oma muret… öelda.

“Mis on?” küsib vana naine noormehelt.

“Elulised näitajad on normis, ajutegevus peaaegu täisvõimsusel. Ilmselt…” muigab oma tahvelarvutile vaatav mees, “ilmselt ta lihtsalt ei taha.”

“Oo, tahtejõud!” jälle see külm rõõm.

“Hea Li, palun püüa paberile kirjutada oma nimi. See on selleks, et mõista sinu võimekust. Sa ju tahad ka terveks saada, eks?” nüüd pöördub naine minu poole justkui sõbralikult, aga miks ma tajun hoopis varjatud ähvardust?

Ma võtan pliiatsi… Ohh, kui keeruline! Kui palju väikeseid protsesse sisaldab üks lihtne liigutuste jada! Tõsta käsi, siruta, moodusta sõrmedest selline vahemik, millesse haarata pliiats. Mul on tunne, et läheb terve igavik ja siis ma panen käega pliiatsist lihtsalt mööda.

“Motoorsed funktsioonid vajavad veel...” Kui stereotüüpne IT-poisi maneer tal on, nagu vanadest komöödiafilmidest. “Programmimist.”

Jah, ta ütles programmimist. Ja siis taipan õõvastusega, mida see minu olemuse kohta ütleb. Surun käed rusikasse ja tardun paigale ühte punkti vaatama.

“Äge stressireaktsioon, deaktiveerin!!” kõlab mehehääl.

*          *          *

“Kas sa mäletad, kes sa oled?” küsib vana naine ja ma ei tea, mida vastata. Akna taga on seekord päikseline, taevas kollalehiste puude kohal on pisut kõledat sinist värvi. Seekord pole mul juhtmeid küljes ja ruum näeb välja nagu psühholoogikabinet: siin on palju rohelisi taimi, akvaarium, seina valgustab veel kollaka valgusega lamp ja ma istun diivanil. Siiski, see ei rahusta mind eriti.

“Mu nimi on Li Ivana, auaste Föderaalarmee kapral, sünniaeg viisteist juuli 297, teenistusnumber 01556789-HZ.”

Ta noogutab ja paneb midagi oma tahvlile kirja, tal on ilmselt plaatinast ümmargune kõrvarõngas.

“Kas sa tead, mis aasta praegu on?”

“Ee… Kolmsada seitseteist?”

“Praegu on viies Vabariikide Aasta, sinu jaoks kolmsada kakskümmend kaks.”

“Vabariikide Aasta… Viies? Ma olen seega viis aastat ära olnud ja nüüd olen ma…” ma vaatan oma keha ja kuigi ma juba saan aru, mis ma olen, ei suuda ma siiski seda välja öelda. Eriti kuna mu keha, nad on selle nii hästi järele teinud ja ma tunnen end… Täiesti tervena, parema sõna puudumisel. Mis sest, et kõik on vahel nii talumatult võõras, eriti see, kuidas kontseptsioonid ja mälestused minuni jõuavad. Samas mul on emotsioonid, mis on veidral kombel kõigest muust kõige arusaadavamad, mis sest, et vanasti eelistasin neid lihtsalt kõrvale lükata, alla suruda ja kui vähegi võimalik, mitte tunda.

“Sa oled kõige esimene reaalse inimese mäluga android.”

“Ei tea, millega ma selle õnne ära teenisin?” Vastan sarkastiliselt.

“Sest et president tundis teile sedavõrd kaasa.”

“President?”

Ta vastab küsimusega: “Kas sa mäletad, kes sa oled? Kuidas sa liitusid Föderaalarmeega?”

Ma ei taha rääkida. Aga ta jätkab küsimist, kuniks mul ei jää muud üle kui oma lugu talle jutustada, sest ma ei taha jälle magama pandud saada.

*          *          *

Ma liitusin Föderaalarmeega, sest uskusin rahusse. Iseseisvust taotlevad osariigid ähvardasid rikkuda seda, mis oli kestnud juba sada viiskümmend aastat, ning kõik olid elanud ju hästi või vähemalt nii hästi kui võimalik. Mässajate jaoks oli küsimus ainult põhimõttes, asjaolus, et kunagised riigid, kuitahes väikesed ja nõrgad, ei saanud enam ise otsustada ja selle nimel olid nad valmis minema üle laipade, kas või tsiviliseerimata rusudesse, ainsaks varanduseks ihaldatud “vabadus.”

Ma olin valmis saama üheks neist sirgetest vaikivatest föderaalsõduritest, kes lõikavast talvetuulest või lõõskavast palavusest hoolimata parlamendihoone ees seisid ja Ühinemispäeva paraadidel võimsate ridadena kõndisid, kuigi see polnud eesmärk omaette. Ma polnud siiski üks nendest militaarfännidest, kes ehtisid oma kodu välibaasiks ja ärkasid ka rahuajal täpselt kell kuus, ka oma perekonda seda tegema sundides. Mu eesmärgiks oli rahu ja terve mõistuse säilimine, et enam keegi ei peaks surema mingite rumalate ideaalide pärast.

Paraku oli föderaalarmeel sel ajal juba inimjõu nappus ja põhjaliku treeningu asemel saadeti kogu meie rühm pärast kuut kuud baaskursust sõtta.

Esialgu küll lihtsalt jõllitasime pool suve üht väikest jõesilda keset karuperset, või tahate paremini kõlada, “strateegilist infrastruktuuri sõlmpunkti”.

Mäletan, kuidas lebasin selili rohul ja kogu kallas kihas ritsikate sirinast. Juss vilistas ja ma teadsin, et ta mõtleb järjekordsele tuntud viisile roppe sõnu välja. Meie kohal särasid tähed. Kuud ei olnud, seetõttu saigi endale lubada väikest välipuhkust. Mitte, et sel tänapäeval enam vahet oleks, aga seeru uskus ikka veel, et visuaalselt pimedamas on ohutum. Siis tuli häire. Vittu! Ma hüppasin püsti ja mõni minut hiljem olin koos ülejäänud jaoga maa-aluses punkris. Mässulised pommitasid seda sillakökatsit kaartulega. Seekord said nad isegi pihta; no hea küll, nad olid juba kolm korda sellele sillale pihta saanud. Mitte et me ei suudaks umbes pooleteise tunniga ajutise silla püsti panna ja uue korraliku paari päevaga. Aga see polnud muu eesmärgiga, kui meie varustusliine pisut häirida. Enamus sõjast käis ikkagi mujal.

Sel ööl lasid nad raisad meie vöödilise volaski Miisu õhku, kes pahaaimamatult sillal patseeris.

Kolm päeva sellest augusti lõpu ööst hiljem paisati meid otse sõjakeerisesse. Ja alles siis mõistsime, kui vähe me tegelikult valmis olime. Raskete kaotuste hinnaga oli omadel õnnestunud lüüa kiil - nii palju kui me üldse enam rindejoonest kui sellisest rääkida saime - vastase tagala keskmesse keset Muretu linna (me kutsusime seda küll peamiselt lihtsalt Mureks). Föderaalarmeeni oli jõudnud luureinfo, et mässuliste juht Ba Kaiman ise viibib just selles baasis. Seetõttu piirati Mure kiiresti ümber ja meie jagu pidi tungima otse baasi sisse, samal ajal kui ülejäänud meid katavad. See missioon oli selgelt palju enam sobilik eriväelastele, keda oli meie rühmas täpselt üks ja toogi polnud komandör.

“Mis siis, kui oleme diversioon liht’ ja nad saadavad eriväelased ikka ka!?” karjus Juss üle meid kohale viiva soomuki mürina.

“Juss, mis siis, kui sa lasid püksi!?” karjus Ern talle vastu ja närviline naer kajas korraks üle mootori.

Meie eesmärk oli Ba Kaiman kinni võtta. Elusalt oleks parem: “Aga tegelikult on oluline ta ükskõik, mis olekus kätte saada,” lisas seersant.

Kui ma soomukiluugist õue päikese kätte sain, nägin seda rusudes välja, mida kaugemalt ääristasid varemed, ja ligi paarikümne meetri kaugusel meist käis koheselt ka kärgatus. Automaaditärin kostus kui rahe ja pommiplahvatused nagu kõu, mille keskel inimkarjed kui kauge kaja. Keset kõike hall majakarp, millel oli punane uks…

Ern hõikas “Katan!” ja ülejäänutega sööstsime edasi. Kris sai minu ees kuuli otse pähe, pidin hüppama üle ta langenud keha, et mitte koperdada. Maandusin kõhuli ning avasin tule maja ees seisva mässulise poole, nägin, kuidas ta kukkus. Soomukist mu selja taga kõmmutati maha keegi, kes tulistas meid maja nurga tagant. Ja järgmine hetk käis plahvatus vaevu kümne meetri kaugusel, seal kus oli liikunud Juss... Korraks kartsin, et olen ise kaotanud oma vasaku käe, kuid ei; olin imekombel täiesti puutumata. Seejärel hüppasin püsti ja jooksin oma isiklikku rekordit, ainiti keskendunud punase maha kooruva värviga rauduksele. Eeldasin Erni kohe enda selja tagant tulemas. Keegi kuskil meie suunal karjus ja lõpetas tulistamise. Paotasin ust, kontrollisin: tühjus, sisenedes ei näinud muud kui kella kümne suunas surnud sõdurit trepil, mis viis laes oleva suure augu poole, kus paistis sinine taevas ja üksik pilv. Teine trepp viis alla keldrisse.

Ootasin, et teised tulevad kohe mu järel. Ma ei kuulnud sides enam nende hääli ning kui keegi ei tulnud, taipasin, et ma olen ainus. Minust paremal oli rusudes köök. Sihtmärk pidi asuma keldris.

Ringis keerduvaid astmeid pidi alla laskudes leidsin eest tõenäoliselt kallist puidust kabinetiukse. Ma lõin selle jalaga lahti, piilusin, nägin inimest ning tungisin sisse karjudes: “KÄED KUKLALE VÕI SURED!!” Tal oli valge poisipea ja jääkarva silmades lõikav pilk just nagu nende propagandavideotes. Ba ehk Barbara Kaiman isiklikult. Laua taga istuv mässuliste juht pani käed kuklale kui kabinetiuks ei-tea-millest pauguga mu selja taga kinni prantsatas.

“Tüdruk, sa pole vist veel kakskümmendki!” ütles ta ning tema hääles polnud hirm, vaid haletsus. Järgmisel hetkel tabas mind vasakusse külge kuulirahe. Tundsin tuima valu, nagu oleks keegi mind korraga mitmest kohast nuiaga löönud. Maha varisedes nägin, et seinas oli peidetud automaatne laskesüsteem. Ma polnud selle olemasolu üldse kontrollinud. Teadsin, et nüüd on kõik. Viimase asjana nägin omaenda verd, mida põrandale köhisin.

*          *          *

Ma seisan raskelt maha langevate mustade sametkardinate taga. Keegi kinnitab mulle rinnale väikese juhtmeteta mikrofoni. Noormehest ja kortsunäost teadlased on vahetult minu kõrval ja nad on närvis. Mind on taaskord alles üles äratatud ja ma ei tea midagi, mis ees ootab. Ma kuulen kedagi meest teisel pool kardinat rääkimas, ei teadustamas.

“Lugupeetud publik, õhtu lõpetuseks soovime teile tutvustada Tehnikaülikooli uut teadusimet! Esimest inimese mäluga androidi. Aga las ta tutvustab end ise!” Kõlab aplaus ja siis võtab naine mul käevangust kinni ja ütleb: “lähme!”, progeja loivab meile järele.

Rambivalgus suunatakse mulle ja ma kõnnin lavale, mis asub otse tähistaeva all. Paremal on tribüün, millel paistab istuvat üsnagi peenelt riides seltskond.

“Ma esitlen teile: Föderaalarmee sõdur kapral Li Ivana! Proua president, see on meie austusavaldus teile!” teatab meeshääl, mille omanikku ma laval ei näe. Ma kõnnin koos oma saatjatega varjualuse alt välja kuni lava ääreni, nii et tribüünilt mind hästi näha oleks.

Ja siis ma näen teda otse esireas, istmelt püsti tõusnuna. Mustas siidist pükskostüümis ja lumivalgete sirgete õlgadeni juustega Barbara Kaiman, kelle kõrval seisev tumedas ülikonnas mees näitab minu poole käega. President vaatab mind oma läbitungiva pilguga. Peale juuste ei paista midagi tema juures muutunud olevat.

“Li Ivana, kas on tõsi, et proua president, siis kui ta muidugi alles kindral oli, oli Murdelahingus viimane inimene, keda sa enne oma surma nägid?”

Mult oodatakse vastust.

“Jah,” sõnan ning kuulen, kuidas hääl murdub. Publik ahhetab.

“Räägi meile oma inimese elu viimastest minutitest!”

Ma ei suuda vastata.

“Li? Kas sinuga on kõik korras?” küsib mees võltsi kaastundega.

“Ei…” Publik ahhetab veel korra.

“Kas sellepärast, et sinu Föderaalarmee kaotas ja nüüd on meil taas Vabariikide aeg?” küsib ta vastiku siidisusega.

“Ei…”

“Kas ta ainult ühesõnalisi vastuseid oskabki anda?” hõigub keegi publikust.

Presidendi jääsilmad muutuvad nüüd tõeliselt jäiseks. Ta ei ole rahul. Edasiste küsimuste juures ma lihtsalt vaikin. Lõpuks kaob kõik jälle sama ootamatult, nii et ma märkan seda alles uue ilmumisega.

*          *          *

Näen eredat valgust ja kuulen entusiastlikku võõrast meeshäält ütlemas: “Ja nüüd vaatame, kuidas ta nendega interakteerub!” Ma olen jälle musta klaasiga ruumis, kuid seekord on siin kolm juhtmetega ühendatud tooli. Ühel neist istub tõmmu kortsuliste põskedega naine, teisel mustade siidiste juustega lühikese habemega noorem mees.

Jutt: Eepiline fantaasiaseiklus! (Karmo Talts)

“Sa tahad, et me läheks kuhu?” küsis poiss uskumatult. Druiid Gandnotalf kordas:

“Ma tahan, et te tooks ära seemne, millest kasvab uus puu, mille alla deemonid vangistada. Vana puu raius üks ülientusiastlik puuraidur maha.”

Nüüd sekkus tüdruk. “Me oleme alles lapsed,” ütles ta.

“See on ettemääratud,” teatas druiid. “Pealegi, te ju ei soovi, et seda ülesannet läheks täitma kääbikud.”

Lapsed raputasid allaandnult pead. Ei saanud ju maailmapäästmist usaldada olenditele, kes ei oleks jõudnud esimesest korraliku köögiga trahterist kaugemale.

Vaevalt said nad kodukülast lahkuda, kui nende juurde astus toeka kirvega päkapikk.

“Kas ma võin oma kirve teie käsutusse anda?” küsis ta.

Lapsed vastasid jaatavalt. Mis jäi neil üle, saatusejumalanna Kližee oli ju selle kõik ette määranud.

Reisi neljandal päeval jõudsid nad metsa, kus oli vaikne.

“Kas see vaikus on ebaloomulik?” küsis tüdruk Gandnotalfilt.

“Ei, sa oled lihtsalt trahteri, kus me öö veetsime, meluga harjunud,” teatas druiid.

Täiesti mitte ebaloomulik deemon kerkis nende ees ühest koopast ja sirutas oma küüniselise käe laste järele.

Päkapikk ja haldjas, kelle nad olid endaga kaasa korjanud reisi teisel päeval, oleksid võinud neile appi tulla. Aga eelmisel ööl, kui joodud õlu oli muutnud nende tavapärase aasimise eriti tuliseks, lasi haldjas noole päkapikule kõrri ja see hakkis viimast jõudu –ja seda tuleb suremas olevate päkapikkude auks öelda, et viimast jõudu on neil rohkesti- kokku võttes ta kirvega tükkideks.

Druiid pidi ise deemoni küüniste ette viskuma. Need tungisid temast läbi ja ta suri, vallandades võlujõu pilve, mis deemonile otsa peale tegi.

“Kas siinkohas ei peaks nüüd mõni nali olema?” küsis poiss, kes polnud unustanud, et tegemist on paroodia žanrisse kuuluva teosega.

“Kuidas sa saad nii kurval hetkel midagi sellist öelda?” küsis tüdruk.

“Ole nüüd,” vastas poiss, “Kližee on ju ette määranud, et vana ja tark mentor tuleb näiliselt kindlast hukust tagasi.” Otsekui vastuseks tema jutu peale materialiseerus nende ette naine, keda võinuks ilusaks pidada –kui sinu arusaam ilust on ülimalt kližeelik.

“Jaa, te saate druiidi ellu äratada, kui te toote Süngevõitu Kantsist ära Tumedamapoolse Haldjakivi,” teatas ta.

“Miks sa ise ilmusid, jumalanna,” küsis tüdruk (poiss tegeles samal ajal jumalanna jõllitami… tema ilu imetlemisega), “mitte ei andnud meile sellest teada kuidagi teist moodi?”

“Autor ei viitsi nende tekstide kirjutamisega enam üldse vaeva näha. Ma ei usu, et ta oleks mõnda Shannara osa peale esimese üldse lugenud –ja seda osa ta isegi ei parodeeri,” tahtis vastata Kližee, aga ma jõudsin ette ja kirjutasin ta sõnatult haihtuma.

Tema ees kõrguv kants oli peaaegu, aga mitte päris muljetavaldav. Poiss, kes oli tüdruku saatnud Inimeste Kuningriigi pealinna deemonite vallapääsemisest teada andma, astus sisse väravast, millest polnud enam ammu keegi läbi läinud.

Ma oleks võinud talle kaaslaseks kirjutada tee peal leitud gnoomi, aga ma olen juba tee pealt kaaslaste leidmise üle mitu korda nalja teinud. Seega rääkis poiss gnoomi asemel iseendaga.

“Kas mul poleks tüdrukuga koos julgem olnud?” küsis ta ja vastas ise:

“On ettemääratud, et reisiseltskond peab lahku minema ja lugeja saama jälgida mitmes erinevas tegevuskohas toimuvat paralleelset tegevust.”

Siis ilmus ta ette madu, kellel kohe üldse ei õnnestunud talle muljet avaldada. Madu ei aidanud ähvardavamaks muuta see, et roomaja poisiga rääkima hakkas.

“Mina olen madu, kelle hammustus muudab hammustatu kiviks,” teatas madu, “ja nüüd ma salvan su kätt.” Seda ta tegigi.

“Aih,” ütles poiss.

“Kas lahingustseeni ei tulegi?” küsis tüdruk Inimeste Kuningriigi kuningalt. Kuningas vastas:

“Midagi peab ju triloogia teiste köidete jaoks ka jääma.”

“Aga mis saab poisi käest?”

Kuningas ohkas. “Ka see selgub järgmises köites. Ja tehniliselt võttes ei tohiks sa sellest, et tal kantsis käsi ära kivistus, veel midagi teada.”

“Äkki mul ilmnesid ettenägemisvõimed?” küsis tüdruk.

“Ei,” vastasin ma kuninga eest ja panin siis kiiresti punkti. Mul ei ole aega raisata, sest ma pean ju selle loo seriaaliversiooni väntamise üle teleprodutsentidega läbi rääkima minema.

Jutt: Luua ja lummata! (Mairi Laurik)

Ere astus ettevaatlikult vana müüriserva pidi edasi. Siin-seal võis kohata lahtiseid kive või reetlikku klibu, mis turnija müürilt maha paisata ähvardas, teisal varjas pehme sammal aga ülikooli raamatukogutiivast alles jäänud teravamaid nukke. Sellelt müüriosalt poleks kukkumine kuigi kõrge, kuid kui põlved ja küünarnukid pääseksidki, siis ego saanuks ikka mõne sinika. Vasak jalg ette, varbaga väike silumisliigutus, siis varvas aegamisi maha ning ühe pika hetke vältel libistas Ere keharaskuse aeglaselt paremalt jalalt vasemale, liikudes nii sammu edasi. Nüüd oli parema jala kord.

“Ere!”

Ere heitis pilgu hüüdjale ja lehvitas rõõmsalt. Vastu sai ta vaid allaandva ja mureliku pearaputuse. Ajad ei olnud ju enam nii keerulised kui vahepeal, kuid sellist naeratust, mida Ere viieteist või kahekümne aasta tagusest ajast mäletas, ei näinud enam pea kuskil. Viimastel aastatel keerles kõik vaid müntide ja nurina ümber. Ja kuigi münte oligi taas üha rohkem, ei kadunud nurin kuhugi. Miks, küsis Ere vahel endalt, kuid ohkas siis teadvalt. Sõna oli kadunud, unistused läinud. Laulvam Sõna oli tallatud sillutise serva rentslisse, metsaraja mudasse, hauakaevamise villidesse ja nendesse samadesse müntidesse, mida inimesed kiivalt tallel hoidsid ja rumaluse või veinipärmi peale kulutasid. Töökorras vesilukk maksis enam kui mitu tuhat sõna, kui need just nõiasõnad ei olnud.

“Isegi sina peaksid teadma,” mühatas naabrimees pahuralt, “et nendel varemetel tammumine pole sünnis.”

“Mis mina?” küsis Ere naiivsust teeseldes, kuid hüppas siiski ülikooli vanadelt müüridelt maha. Kukkuda oli vaid meetri jagu ning all õitsesid viimased hilised ristikõied. “Külahull ja ravitseja kõnnib nendel radadel, millele vaimud teda sunnivad,” lisas ta salapäraselt juurde. Sügisehakul, kui niigi tõsised inimesed veelgi enam endisse tõmbusid, tekkis Erel vahel kiusatus keset küla laulda. Lihtsalt selleks, et nad hetkeks peatuksid ja mõtiskleksid - unistaksid oma tõsisuse ning mõistaksid, et lisaks tööle ja rahale oli veel midagi. Ülikool oli seda kord pakkunud - teadmisi ja ilu ühes kimbus - , kuid nüüdsed varemed peletasid inimesi pigem eemale.

“Isegi külahull pole kaitstud seaduse ja sõdurite eest. Ravitsejat läheb külal aga ikka vaja, seega ole parem valmis, et me sul rohkem hullusi teha ei luba. Õie räägib juba nädal aega, et peab oma põlve pärast su juurde abi saama tulema, aga kuidas ta sind leiaks, kui sa keelatud radadel jalutad?”

Ere raputas vaid pead ja tänas naabrimeest uudiste eest. Vali ei rääkinud kunagi päris niisama. Kuskil läheduses pidi levima kuuldusi sõdurite liikumisest ning see oli ärevust tekitav. Sõduritest võis alati kõike oodata. Enamasti paari lõhutud tara ja tühje vägijooginõusid, kuid oli kordi, mil neil oli lisaks tavapärasele joomarlusele ka mõni tõsisem töö teha. Sõdurid oli need, kes ülikooli müürid lõplikult lammutasid, kuid sõdurid, needsamad sõdurid olid vaid veidi varem ülikooli inimeste eest kaitsnud. Ja lõpuks, kui käskudest olid saanud keelud, patrullis neid veel aastaid varemete läheduses, tuletades kaigaste ja käsupitseritega meelde, et ülikooli müüride läheduses viibimine oli keelatud ka siis, kui majesteetlikku õppeasutust siin enam polnud.

Kui Vali lahkunud oli, pööras Ere end veel korraks tagasi, kuid loobus siis selleks päevaks ja seadis sammud kodu poole. Oli imeline suvelõpu päev. Päike paistis pilvealuse laiskusega, lubades kõike ja mitte midagi. Veidi kahju oli sel moel otsingud katkestada, kuid teha polnud midagi. Pealegi ootas kodus vähemalt tuhat tegemist vajavat tööd.

“Oi, Ere, lapseke, täna ma saan vist vaid salvi võtta,” pomises Õie juba ukselt. “Mul on siin kolm muna, puha tänased, ja üks kaalikas lisaks. Õige maagia jaoks pole piisavalt, aga salvi peaks selle eest ikka saama, ehk isegi kaks purki.”

Ere noogutas, süda veidrast valust kokku tõmbumas. Kui ta kakskümmend aastat tagasi ülikooli väravast sisse astus, oli maailm hoopis teistsugune. Tõsi, esimese nälja oli maailm juba üle elanud ning muutused olid alanud, kuid isegi selles veidralt valusas ajastus maksis purgike meditsiiniharidusega targa salvi vähemalt kolm vaskmünti, õpilase oma kaks. Täna ei maksnud keegi selle eest ainsatki vaskmünti ega isegi tosinat muna. Nüüd sai ta närused kolm muna ja kaalika. Käte liigutamise ja pominaga võis aga nüüdki korralikke münte teenida ning vahel, kui nälg Ere uksele koputamas oli, surus naine mõistuse vaikima ja võttis inimestelt raha vastu. Viimasel ajal tõidki nõiasõnad sagedamini toidu lauale kui ülikoolist saadud teadmised. Õnneks oli sõnade lausumine heaks ettekäändeks, et haiget kohta sõrmedega katsuda ja kanga alla peitmatult vaadata. Sõnad olid müntide jaoks ja salv, tee või lahas tegeliku ravimise tarvis.

“Ega minus täna seda õiget nõiaväge olekski,” kostis Ere valjemalt ning tõstis munad kiirelt laua pealt ära, enne kui Õie võiks ehk ümber mõelda. “Aga näita mulle oma põlve!”

“No mis sa sest põlvest ikka vaatad! Vana inimese põlv - valu täis kui kurat ja muidu omatahtsi krimpsus. Maksta ma selle eest ka ei saa, seega ma võtan parem salvi ja lähen.”

“Ega ma selle eest eraldi raha küsikski,” ohkas Ere raskelt vastu.

“No mis mõttes ei küsiks? Endal kaksikud toita ja ta arvab, et võib õhust ja armastusest toituda.”

“Ja seda viimast on siin tõepoolest palju ringi liikumas!” nähvas Ere vastu.

“No tuleb see sinu sõdur ka kord tagasi, mis sa siin ikka plärtsud. Anna mulle see salv nüüd.”

“Mitte enne, kui ma olen su põlve näinud,” lõi Ere kannad tugevamalt maha. Sõdurpoisi juttu polnud mõtet tagasi lükata. Vahel näis, et küla ainult sellest uudishimust edasi liikuda jaksaski, et kas Ere laste isa oli sõdur või mägede maag. Kui Ere end heast küljest näitas, kiputi eelistama maagi, kui naise poole aga pikem pilk saadeti, võidutses arvamises juhmakas pealinna sõdur. Mõnes loos olla Ere suisa vägisi võetud.

“Et ma sulle siis vaatamise eest võlgu jääksin?“ kriiskas Õie. „Või tahad selle lihtsalt ära kaetada, sest mul sõnade jaoks raha ei jagunud? Ei-ei, ega ma loll ole! Anna mulle salv, mille eest ma maksnud olen, ja juba ma lähengi.”

“Mida ma sulle jooksmisest rääkinud olen?” pahandas Ere, kui tütar uksest sisse tormas.

“Aga…” kohkus Heli, vaevu 8-aastane plikatirts, kelle tumedad patsidki näisid ehmatusest tagasi põrkuvat. “Vanaisa õpetab mind lugema ja ta palus, et ma talle sinise raamatu viiksin.”

“Ja see vabandab sind kuidas?” ei andnud Ere järele. Vahel tundus Erele, et ta ei saa iial hakkama laste rahulikeks ja mõistlikuks kasvatamisega. Maailmal olid omad reeglid, ühiskonnal teised. Nende kattuvus oli hetkel selge - raamatutest avalikult ei räägitud, sest kõik, mis oli kirjas, kuulus igandi hulka, millest suuremat ei peetud. Juturaamatutesse olla kirjutatud ajaraiskamine ning teadmisraamatutesse võõrkeelsed sõnad ja pahelised mõtted, mis rahvale hädad kaela toonud olidki. Halval päeval võis raamatuga vehkimine sõduridki kohale meelitada.

“Vabandust, ema!” poetas Heli pead longu lastes.

“Ega see nüüd nii hirmus ka ei ole,” turtsatas Ere naerda, kogu varasem rangus kadunud. Kui maailm midagi tõsiselt vajas, oli selleks muinasjutt, laul ja naeratus. Ja ega mõned kopsakamad mündidki halba teinuks. “Kas sa tead, kus su vend ringi luusib?”

“Mhmh! Hääl on meiega. Tema jäi vanaisaga lugema.”

Ere aitas tütrel suure raamatu rätiku sisse varjata ning kui Heli raamatuga lahkunud oli, sättis ka Ere välja minema. Kingad olid vanad ja auklikud, kuid kuivema ilmaga polnud väga hullu. Annaks jumalad vaid mõne mündi, et enne talve kingsepalt uued osta jaksaks. Ta tõmbas keebi selga ja seadis õhtuhämaruses sammud taas ülikooli varemete poole.

Ere ei olnud enam noor, kuid veel ka mitte vana. Nüüdseks juba piisavalt eakas, et hulkuvate poiss-sõdurite meelama pilgu eest eemale jääda, kuid ikka veel hallita juustes, sirge selja ja kumera kehaga. Keep tihedalt ümber tõmmatuna jalutas ta rohtu kasvanud teed mööda ülikooli poole. Ta mäletas selgelt päeva, mil 15-aastase tüdrukuna esimest korda ülikooli uksele koputas. Tol ajal liikus peatänaval ja kaugemalt saabuvatel teedel kaarikuid ja vankreid, igaüks kandmas korralikes riietes sirgeseljalisi inimesi, teadustöövarustust või toidupoolist ja ravimtaimi. Ülikool oli uhkuse koht, koht teadmistele ja tulevikule ning ülikooli raamatukogus oli nurgake ka juturaamatutele. Seal olid kirjutajad-joonistajad ning igas üksikus raamatus peitus noore Ere meelest toores maagia. Inimesed, kes võisid öelda, et tegid midagi ülikooli heaks, olid toona õnnelikud oma töö üle. Isegi kui nende panus piirdus viljakoorma kohale viimisega. Õnnelikud olid ka kohalikud lapsed, kui iga viienda päeva hommikul astus toonane ülikooli peaarhivaar, Ere isa, oma kabinetist välja ja jutustas kohalikele lastele loo mõnest raamatukokku saabunud raamatust.

Aga siis tulid põuad. Esimene nälg veel ülikooli ei laostanud. Esmalt nudis see hoopis kirjutajad. Nälg ei soosinud lugusid ning lood ei soosinud vimma, mille näljapaistetusesegune kadedus inimeste südamesse tõi. Ere vanaisa oli tol ajal lähikonnas maahärra kirjutaja. Kirjutaja amet oli igavene, seda teadsid kõik, kuid ühel päeval muutusid vanaisa tööülesanded - ta pidi hakkama kirjakunsti härrale ja tema kolmele pojale edasi õpetama. Kui nood kord elementaarsemast aru hakkasid saama, võeti kirjutaja toidult maha. Sõna otseses mõttes. Ere oli tolleks ajaks juba meditsiinitudeng, kes uhke helesinise keebi lehvides vanaisa külastades vaid vaevu püsti püsiva vare eest leidis. Iga sõna ja tegu, millega Ere vanaisa aidata soovis, lükati tagasi ja ümber.

“Minu võimalused on kas püsida püsti nii kaua kui ise suudan või kukutada end otse härra mõõga otsa.”

“Aga see ei ole ju õige!” karjus Ere vanaisale.

“Õige või mitte, kuid nii need asjad käivad,” nentis vanaisa rahulikult. “Ma tean liiga palju saladusi.”

See oli viimane kord, mil Ere vanaisa nägi. Kuu aega hiljem tuli neile teade, et vana kirjutaja on siit ilmast lahkunud ning mahagi maetud. Mitte keegi ei laulnud ta sängitamisel, mitte keegi ei istutanud pihlakat, mis tarkust tuules edasi puhuks.

Seegi oli märk, mida noor Ere oma naiivsuses ei märganud.

Järgmine aasta tõi teise nälja. Inimesed hingasid vaikselt ja tänasid võõramaiseid jumalaid, et polnud münte sõna peale kulutanud, arstidele jaganud ega õpetlastele pakkunud. Iga penn oli kulla hinnaga ja iga viljatera arvel.

Sügisel saadeti Ere ülikooli väravalt tagasi. Kooli said jääda vaid tugevamad - need, kes maksid enam, need, kes kandsid mõõka. Ainult suurt päritolu mehed ning arhivaari tütrele öeldi lohutuseks, et kohe, kui ajad paremaks lähevad, on ta tagasi oodatud. Ülikooli ees ei voorinud enam lõputud vankrid ega viljakoormad puhastusvahendi destilleerimiseks. Siin ei sooritatud enam suuremaid operatsioone ning eemalt vaadates näis võõramaa jumalate vägi ülikooli müüride alt sisse immitsevat. Vana maagia pesa ei kaitsnud väsimuse ega valu eest, mis ikaldusest vaevatud rahva seas üha enam võimust võttis. Looduslikud jõujooned, mille abil ülikoolile asikoht leiti, ei päästnud oma inimesi tühja kõhu valust.

Hetkel, mil ülikooli uks sulgus, oli Ere nii pettunud, et temas puudus jõud vihastamaks. Ta ei tundnud end alandatuna ega ajaloohämarustesse tagasi lükatuna, vaid pelgalt petetuna. Talle näidati ust! Kinnist ja kõrget väravat, millest läbi pääsemise võimalust ei olnud. Ei ülalt, alt ega ümber. Ta pidi tagastama helesinise tohtriõpilase keebi, loobuma tudengi värvidest ilma tohtri värve omandamata, kuid pikas perspektiivis oli see ehk isegi hea.

Sest siis tuli katk.

Inimeste usk ülikooli kaitsevõimesse oli juba kahanenud. Õpetlased rääkisid teist keelt, rääkisid keeruliste sõnadega, rääkisid rannikulinnade keelest laenatud sõnadega, sest rannikulinnadest sai ikka veel raamatute ja teadmiste vastu vilja, õli ja võõramaa vürtse. Siinsed inimesed hoidsid, nälga mäletades, oma mündid tugevalt pihus. Sõna on nagu madu, mis väänleb ja sipleb, võib ulatada hindamatu ravimi või surmava mürgi, kuid vahel võib ka moonduda sedavõrd võõrapäraseks, et kaotab igasuguse mõju ja olemuse. Nii juhtus ka siin. Kui inimesed hädapalves ülikooli poole pöördusid, vaatasid targad isandad vürtsihõnguste silmadega ning rääkisid keeles, mida inimesed ei mõistnud.

Katk võttis iga viienda neist, kes end ülikooli laatsareti tohtrite hoolde usaldasid. Tohtrid töötasid ööd ja päevad, kuid nad rääkisid keeles, mida inimesed ei mõistnud. Isegi, kui nad üritasid siinses keeles rääkida, kõlas see lohutava asemel hirmutavana. Nad jagasid salve, mis ei teinud olemist mugavamaks, vaid leevendasid sümptomeid. Nad keerutasid laatsaretis aure ja rääkisid selgituseks keerulisi sõnu, mida inimene, kelle lähedane hinge vaakumas oli, ei mõistnud. Ere veetis toona palju tunde külaväljakul ja tõlkis kuis oskas, tõlkis kõikidele, kes kuulata suutsid. Kuid sellest kõigest jäi väheseks, kui üha uued ja uued laibad müüritagusele kalmistule maeti.

Samal ajal saabus mägedest kuuldusi, et šamaanid on taas jõu leidnud, ning enne kui kuu silma pilgutada jõudis, hakkasid inimesed oma sugulasi ülikooli juurest ära viima. Mäejalamil elav nõid pakkus lootust, mida siin ei osatud anda. Iga kolmas katkuhaige suri.

"Siin surrakse ka, minnakse perede kaupa," ütlesid nad. "Šamaanide juurest tuleb iga päev oma jala peal tagasi. Me peame vastutama oma laste eest, tegema kõik endast oleneva."

Nad nägid lootust ja läksid. Ere jäi neid pilguga saatma ning läks siis ülikooli laatsareti juurde, et neid, kes taas jalule tõusid, kodudesse aidata.

“Pealegi pole sa mingi arst,” ühmasid mägede poole lahkujad üle õla Erele. “Sul pole isegi õigeid värve välja teenitud.”

Nii sai Ere vaid pealt vaadata, kuidas küla küla järel hääbus. Alles mõni aeg hiljem, kui katk siinsamas, tema metsanurgas hoo sisse sai, tõmbas Ere kopsud õhku täis ja teatas, et on ravitseja. Salaja käis ta ülikooli juurest nõu küsimas, salaja kirjutas ümber retsepte ja haiguste kirjeldusi. Mitte tohtritelt, sest naistele olid uksed ikka suletud, vaid põetajatelt ja laatsareti kokaltki, kel olid arstide ettekirjutused ja salvide-teede konspektid olemas. Ere mõistis üsna kiirelt, et oma teadmiste allikat ta avaldada ei saa, sest siis ei usaldataks teda enam ühegi lapse ega täiskasvanu juurde. Ta vaid viitas, et küllap jookseb vana maagia jõujoon ikka veel siinkandis ega olegi ülikooli poolt viimseni ära kasutatud, nagu räägiti. See annab aga ilmselt kaema segatud ravimitele suurema jõu. Sel moel lasid inimesed ta tuppa. Peagi muutus aga väike vale suuremaks kuulujutuks, see pöörati pea peale ning enne kui Ere isegi õieti aru sai, noogutas ta ka siis, kui küsiti: “Oskad sa nõiasõnadega jooksvat ravida?”

Katkule järgnes aga kolmas nälg ning see sai ülikoolile lõplikult saatuslikuks. Nüüd oli juba hilja rääkida, kes kellest enne võõrandus või millisel osapoolel oli olnud suurem õigus. Õigus polnud kummalgi ning õiglusestki oli asi juba ammu üsna kaugel. Võõrkeelsus, võõrrahastus ja võõrdumine. Kõik aina võõrikud! Kaks taime, mis mõnda aega teineteisest lahus kasvavad, ei oska ka hiljem kokku pannes oma juuri sel moel kokku põimida, et nad maapõues elavate putukate poolt vaadatuna ühena paistaksid. Ülikool sulges uksed, ja suur osa teadjast, kelle juured polnud metsamulda piisavalt tugevalt pidama jäänud, pagesid kasvava võõrastuse ja viha eest sadamalinnade poole.

Teised jäid. Kui ülikool maha põletati ja müüridki suuremas mahus laiali kanti, peitsid jääjad oma targarüüd või arstikeebid sügavale kirstu põhja ja püüdsid selleta ellu jääda. Kes siis kuidas, kuid kerge ei olnud see neist kellelegi. Ere nägi, kuidas maa järjekordse kibedusekihiga üle kasteti. Ajad olid muutunud, jäädavalt ja igaveseks. Oli selle alustajaks siis kiivalt hoitud münt, kellegi nälg või võõrandumine, kuid nüüd oli siin vaid tilluke varemeis küla - ruutkilomeetrite peale laiali pillatud mõnisada inimest, kes püüdsid kõige kiuste ja omaenese viha ja kibeduse toel ellu jääda.

Tuli, nälg, ja hirm muutsid ülikooli ning selle juurde kuulunud kuningliku arhiivi ja raamatukogu vaid mälestuseks leinajate hinges. Palju oli neid, kes neid leinama jäid? Kindlasti vähem kui inimesi, kelle meelest kogu see töö vaid mõttetu jamps oli ning hea, et sellest viimaks lahti saadi. Alles aastaid hiljem taipas Ere, et osa oli siiski tule üle elanud ning ikka veel säilinud, tänaseni oma karpidesse lukustatuna varemete all peidus. Jäi vaid probleem, kuidas need keelatud maa-alalt kätte saada. Ülikooli varemed kuulutati pärast põlengut kuninga korraldusega neetud ja kummituslikuks maaks. Jutud rääkisid, et sealt kaudu katk üldse levima hakkaski ning nüüd käisid inimesed varemetest võimalikult suure kaarega mööda, peamiselt muidugi sõdurite hirmu tõttu.

Ravitseja, maagi ja külahullu tiitel ei tulnud küll kohe, kuid praegu, aastaid pärast ülikooli maha lammutamist, võis Ere üsna segamatult varemetel kõndida ja nende vahel kaevata. Vana maagia soon, ütles ta inimestele, kuid mõtles neid kirjapandud tarkusi, mis mägede puidust karpides ikka veel säilinud olid ja avastamist ootasid. Ta mõtles neile ravijuhistele, mis ta enda mõistusega alati kaasas kandis ning lugudele, mida keegi veel kindlasti mäletas.

Ere lükkas väikese konksu kohta, mille päeval meelde jättis, ning üsna pea teavitas tuhm mütsatus tiheda puitkarbi leidmisest. Ere naeratas, kraapis kiiresti mulla pealt ja sikutas karbi välja.

See oli lukus.

Koputus kaanele aitas leida lukustusmehhanismi avasid. Enamasti olid mägede puidust karbid mõne mõistatusega kinni ning kuues koputus andis sellegi karbi puhul aimu, millest alustama peaks. Nüüd tuli vaid mõistatus täpsemalt üles leida ja see ära lahendada! Lahendada mõistuse või südamega? Ere eelistas alati mõistust, kuigi see võttis enamasti märksa kauem aega. Ta kaalus karpi käes, leidis selle enam-vähem kantava olevat, mässis siis karbi kiiresti kangasse ja jalutas kodu poole.

“Sa jageled ikka veel selle kastiga?” imestas Heli mõni päev hiljem. ”Tahad, ma aitan sind?” Tüdruk istus ema kõrvale pingile, hammustas hajameelselt õuna ja kiigutas jalgu, mis kõrgel pingil istudes veel põrandani ei ulatunud.

“Ei! Ma tean, et see avaneb ka nii. Tuleb lihtsalt õige nõks leida ning sealt edasi laheneb see juba ise.”

“Vanaisa ütleb, et enamasti on neis vähemalt neli sellist kohta, mida on raske ära arvata,” targutas Heli kahe suutäie vahel.

Ere ohkas.

“Sellel suurel, mis vanaisa laua peal on,” torkas Hääl eemalt vahele, “on vähemalt viis. Vanaisa näitas mulle eelmisel nädalal neist kolme esimest. Tead, tolles suures oli ka selline lõks sees, mis suudab pool sõrme ära lõigata, kui tähelepanelik ei ole. Sinu oma on natuke väiksem.”

“Ja just selle pärast kavatsen ma erakordselt ettevaatlik olla,” kiristas Ere läbi hammaste.

“Miks, ema?” küsis Heli karbiga jändamist teravamalt jälgima asudes.

“Jah!” lisas Hääl õe küsimusele jõudu. “Sa ütled alati, et me oleme parimad ja siis sa ütled sama tihti, et maagia on mõttetu jura, millele üks täiskasvanud inimene ei peaks oma mõtet kulutama.”

“Ja siit moraal!” peatas Ere poja mõtte. “Teie pole täisealised ning teie ninad peaks olema palju lühemad kui teiste eludesse tungimiseks vajalik.”

“Aga sa ei räägi meile ju kunagi!” Heli mossitas.

Ere peatus, sulges hetkeks silmad ja mõtles, kuidas jätkata. Jäärapäisust jagus neile kõigile piisavalt ning ühel hetkel peab ta ikkagi vastuseid andma hakkama.

“Teie, mu kullakesed, olete kõige maagilisemad olendid, keda ma iial kohanud olen,” teatas Ere hetk hiljem karpi eemale lükates, “ja vaadake endid! Kaks kätt, kaks jalga, üks suu ja üks ninatark nina kummagi tarvis.”

“Ema!” protesteeris Hääl. “Kogu küla ju teab, et mina ja Heli oleme ainsad, kes suudavad asju tõsta ilma neid puudutamata. Ja me oleme ainsad, kes ei pea rääkimiseks suud avama. No, olgu, sina oled ka,” lisas ta pärast pisikest mõttepausi.

Ere vaatas suu ammuli poega. "Ma ei ole kunagi sõnadeta rääkinud!"

"Meie ju kuuleme sind. Ja vanaisa kinnitas ka."

Ainsad korrad, mil Ere endale mõtte kaudu suhtlemist ette kujutas, olid harvad unenäod laste isast. Siis tundus talle vahel, et ehk olidki nad omavahel rääkinud ja ehk oligi ta mehele laste kasvamisest jutustanud, kuid ärgates teadis ta alati, et tegu oli pelgalt unenäoga.

“Ei! Ei! Ei!” lükkas ta laialt pead raputades mõtet endast eemale.

“Aga räägi siis meile vanast ülikoolist!” püüdis Heli ema siiski jutustama saada.

“Seda lugu võin ma teile küll rääkida, kuigi te olete seda vist juba kümme korda kuulnud.”

“Aga teised ei ole,” sosistas Heli. "Me saame seda naabrilastele edasi jutustada."

“Ja siin on sulle veel üks põhjus, miks paremini lugema ja kirjutama õppida! Kui suuremaks saad, võid selle loo nii kirja panna, et see ulatuks kõikideni, kes kirjasõna tunnevad.”

“Ja me paneme loo siis mägede puidust karpi, et keegi seda ära hävitada ei saaks!” lisas Heli õhinal.

“Ainult, et siis oleks ta ikkagi surnud sõna,” ohkas Ere.

“Mitte siis, kui me teeme loost karbi avamise mustri,” tuli Hääl õele appi.

“No olgu siis nii! Aga ülikoolist. Hmm… Natuke rohkem kui sada aastat tagasi oli ülikoolil veel pealinnas oma maja. See oli suur maja, peaaegu nagu oma väike linn koos kitsaste käikude ja väikeste ravimtaimeaedadega. Kui te kunagi pealinna peaksite sattuma, siis leiate selle kindlasti üles. Tuleb vaid minna peatänavat mööda palee poole ning palee ees seistes paremale, põhja poole, vaadata. Suveööde valguskumas paistab selle siluett eriti uhkelt. Kui alguses paistis see äärmiselt toreda mõttena, panna teadmised palee kõrvale, valitseja käeulatusse, siis mõnesaja aastaga oli selge, et see ei olnud teps mitte nii hea mõte. Linn kasvas palee ja ülikooli ümber suuremaks. Kui kuningapaleel oli vaja uut roosiaeda, pühiti mõni linnakvartal lihtsalt teelt, aga selline õigus on vaid kuningal endal. Meie, teised, peame siiski alati arvestama ka inimestega enda ümber.”

“Ja nemad peavad arvestama meiega,” nõustus Heli.

“Just!” teatas Ere rõõmsalt, kuid hinges jõnksatas, kui ta mõtles Õiele ja kaalikale, mis praegu ahjus küpses. “Ühel päeval, kui ülikoolil oli vaja laieneda, ei olnud selle ümber enam üldse vaba maad. Nii kaugele kui silm ulatus, olid ainult majad ja tulemüürid ja tänavad. Kärarikkad inimesed, turukauplemine ja tänavalaternad muutsid ülikoolihoone seeski mõtlemise keeruliseks. Iga inimene tahtis saada osakeseks maagiast, iga inimene janunes, kui mitte teadmiste, siis vähemasti ülikooli aupaiste järele, ning aegamisi kurnas see kooli. Linna ja valgustuse üle nurisesid need, kes uurisid linde või tähti. Kumbki neist uurimisolevustest ei armastanud linnakära ning kahvatusid kaugusesse, peaaegu olematusesse. Muide, mõnes toonases raamatus oligi kirjas, et metsis on välja surnud, kuigi siinses vaikuses elab neid üksjagu.”

“Ja siis nad kolisid siia!” hõikas Hääl vahele.

“Mitte päris. Esmalt kolis siia vaid ülikooli tähetorn. Siin oli pime ja ööd selged. Maailma jõujooned hoiavad pilved siit eemal. Siin sai palju mugavamalt teleskoobiga taevasse vaadata ja tähtede silmapilgutusi uurida. Peagi palusid loodusteadlased siia korralikku maja ning seejärel ehitati juba ka arstiteaduse aiad – ruumi jagus ja väejooned suurendasid taimede raviomadusi. Enne kui aasta kümmet tiirugi käia oli jõudnud, oli kerkinud terve linnak. Mõned aastad hiljem, kui sadamalinnades sõjaväge koondati, kerkis peahoonestiku ümber ka müür, siis linnaku ümber teine ning sellele teisele lisandusid mõned laisemat tüüpi valvuridki.”

“Mina tean!” Hääl hüppas erutusest ning teadmise jagamise soovist oma toolil üles-alla. “Hull Bert - see kivist koer, kes hakkas huilgama, kui keegi laternaga valgust näitas.”

“Just! Hull-Bert töötas truult kuni ülikooli langemiseni. Kui mina väike olin, käisime me ikka katsetamas, kas kivikoer tõepoolest huilgama pistab.” Ere muigas. Ajal, mil ta ise koos sõpradega kivist koera kiunutamas käis, näis kõik nii helge ja võimalik. Ülikool oli langematu ning aupaiste selle kohal, ümber ja läheduses tuksles samamoodi nagu tantsija naeratus. Mitte keegi neist poleks halvimaski unenäos uskunud, et langus võib olla nii kiire ja põhjalik, leivavilja ja müntide värvi.

“Aga miks just siia?” ei jätnud Heli järele.

Ere ohkas. Ta teadis, kuhu tütar tüürib ning mõistis ka ise, et pole võimalik lauset ütlemata jätta, vahet pole, kuivõrd ta seda sooviks.

“Maagia pärast, mis muud.”

“Kas see on samasugune maagia nagu meie isal?” uuris Hääl.

“Ei, mitte selline.” Kuni päevani, mil kaksikud kõndima ja rääkima hakkasid, oleks Ere rauana raiunud, et laste isa maagia pole muud kui mustkunst ja silmamoondus, mis korjab raha neilt, kes on piisavalt lollid selle käest jagamiseks. Lähikonna sortsid ja ravijad kuulusid ilmeksimatult sellesse kategooriasse. Aga siis tulid lapsed, kes said ronimata kätte asju ülemiselt riiulilt. Hääl suutis mõista mateeriat ja Heli hingi, oli Ere mingi hetk taibanud. Koos olid nad lahutamatud ning Ere teadis, et ka nende väike köögiviljapeenar püsis umbrohuta vaid seepärast, et Heli lihtsalt ei lubanud umbrohul sinna kasvada. Võib-olla oleks ta pidanud peenrad varem laste kohustuseks andma, kuid võib ka olla, et sel juhul poleks nad mullust talve üle elanud. Väiksem ja maailma vähem mõistev tüdruk oleks võinud ka kaalikal ja porgandil kasvamise ära keelata.

“Ülikool vajab teistsugust maagiat. See vajab maagiat, mis on iga lapse silmas, kes kuulab õhtuhämaruses lugusid kaugetest aegadest, võõrastest maadest ja tundmatutest kangelastest. See vajab maagiat, mis peegeldub meistrimehe visaduses, kui too uut töötavat lahendust otsib. Ülikool on nagu taim,“ elavnes Ere iga sõnaga, „mille juured peavad mööda mulda laiali olema, maaga üheks saama ja sõprust soetama, kuid lehed siiski päikese ja tähtede poole laotama - unistama, lootma, mõtlema ja edasi sirguma. Samal ajal laotub hõrk õielõhn ümbruskonna peale - täpselt samamoodi kasvas ülikooli juures olnud raamatukogu - väikesed pudemed lahustati lauludeks ja lugudeks, mis jõudsid kõikide soovijateni. Igaüks võis minna, uurida ja saada targemaks. Kui aga muld leiab, et see on mõttetu, toitained on otsas või vihmasadu pikaks perioodiks lakanud, pole ka teadmisel enam kuhugi minna. Siis jääb ta haigeks, närbub valust kokku ning hukkub viimaks sootuks.”

Ere vaikis, silme ees pildid ajast, mis saabus ülikooli põlengu järel. Kuningalinnast saadeti sõdurid suitsevaid varemeid valvama. Ere ei mõistnud toona ega tänagi mitte, kas sõdurid pidid hoidma ära vanade haritlaste mässu või mässu, mille oleks tõstnud need, kes mõni aeg varem olid tõrvikuid üle müüri loopinud. Esmalt ülikool, siis kuningapalee? Nüüdseks ajas tuhmuda jõudnud valu ja viha ajel oleks Ere toona ehk sedagi näha soovinud. Ei, sisimas siiski mitte, sest selle kibeduse kõrval elas toona usk ja lootus, et kõik on üks suur segadus ning kohe-kohe ehitab kuningas ülikooli taas üles, annab uued korraldused tohtrite, teadlaste ja laulikute õpetamiseks, kirjutajate ja matemaatikute, astronoomide ja loomalausujate. Kuid sõdurid seisid aastaid vaikides ümber müüride ja lasid raamatutel, dokumentidel, teadmistel ja muusikal lihtsalt põleda, seejärel vihmas ja sügistuules murtud saada ja viimaks talve all kõduks muutuda. Pealinnas suutsid sõdurid siiski rahu hoida, kuid nälja ja katku ületamiseks makstav hind oli kõrge sealgi.

Ere käis noil aegadel eriti raske südamega ümber müüride ning püüdis üles leida iga tules lendu läinud paberi, millest veel midagi päästa andis. Isa, kes varasemalt töötas ülikooli raamatukogu ajalooarhiivis, istus nüüd vaid köögilaua taga ega rääkinud sõnagi. Ainult päevadel, mil tuul põlenguhaisu nende maja poole suunas, muutus isa ilme - siis ilmusid ta silmi sõnatud pisarad. Enne kui talv kevadeks muutuda jõudis, mattis Ere ema. Isa ei olnud võimeline aitama ja Eregi oli piisavalt murtud, et mitte abi paluda. Ta kaevas madala haua, juhatas isa selle kõrvale istuma ning kattis ema keha väikese kivikuhilaga. See oli kõik, milleks ta võimeline oli. Raha neil enam ei olnud ning Eres ei olnud enam kuigi palju jõudu kuulamaks külaelanike rumalaid jutte või abipalveid, mille eest nad polnud valmis maksma.

“Mis te arvate,” raputas Ere end mälestustest välja, “kas see kaalikas on juba pehme või veel mitte?”

“Pehme!” teatas Hääl. “Mu kõht juba koriseb.”

“Mkmm,” raputas aga Heli pead. “See saab alles siis pehmeks, kui ema on midagi sinna kõrvale teinud.”

“Ahsoo! Ja mida ma siis sinna kõrvale peaksin pakkuma preilile?”

“Meil on leiba, aga sa võiksid paar kääru soojaks ajada,” unistas Heli.

“Ja killukesest singist ning ühest munast võiks sinna ehk kastmegi juurde meisterdada,“ lisas Ere. „Mis te arvate?”

“Jaa!” kõlas kahest lapsesuust korraga.

“Aga siis kõik tööle! Hääl, ole hea ja too pangetäis vett ning Heli, sina too killuke võid ning toop piima.”

Mõlemad lapsed tormasid oma väikesi toimetusi tegema. Ere lõikas sahvris liigkiiresti kuluva suitsusingi küljest killukese, vaevu suurema kui üks korralik suutäis. Ta istus, võttis noa ja püüdis lihakillu nii väikesteks tükikesteks lõigata kui suutis. Mida väiksemad lihatükid, seda rohkem neid jagus ning nii tundus söök rikkalikum kui tegelikult oli.

Ta tõstis panni pliidile, pillas sellele võikillu ning vaatas sulamist. Kunagi, kui ta ise pisike oli, näis või sulamine maagilisena. Ta mäletas veel ähmaselt, kuidas ta ema ja vanaema kõrval seisis ning võikillu pannil tantsimist jälgis. Selles oli jõudu, samasugust jõudu nagu hilissügisel langevas lumes. Sa võisid küll teada, et lumi on lihtsalt külmem vihm, kuid laialt langevas räitsakas oli midagi märksa enamat kui pelgalt külmetavate varvastega vihmapiisk.

“Mu kodukülas elas üks naine, kel kasvamas nõialuud

oli porgandipeenra otsas. Ta oli pime, ei muud.

Ei võtnud me, noored, siis tõsiselt, et hõlma all põles tal kuld

vaid naersime hilise õhtuni, kuni silmist tal säristas tuld.”

See oli üks neist lauludest, mida isa Erele laulis, kui Ereveel väike oli ja pea kõiges maagiat arvas märkavat. Väikese lapse elu tuksuvate jõujoonte läheduses oligi maagilisem. Tol ajal toitis ülikool jõujooni uutest avastustest sündivate unistustevõimalustega ning lood rääkisid eranditult vaid sellest, kuidas teadmises on maagia ja lugudes leevendus. Just selle laulu sõnad leidis Ere pärast suurt põlengut esimesena ülikooli lähedalt metsaservast. Pooled sõnad olid loetamatuseni kõrbenud, kuid laul siiski äratuntav. Ülikooli põlengust oli tolleks ajaks möödunud enam kui aasta ning lootus, et midagigi säilida võinud, oli kahanenud iga päevaga. Kui Ere, väsinud, külmunud ja murdumise äärel, tol päeval poolpõlenud paberit peos hoidis, oli ta kindel, et nüüd murdub ta ka ise, sisemus lahvatab leekidesse ja põletab ta sootuks, kuid tol hetkel polnud selleks aega. Isa oli kodus teovõimetu, ema suremas, naabrite väiksemad lapsed raske köhaga pikali. Ere võttis paberi, pühkis tahmase käega pisarad, murdis paberi ettevaatlikult kokku ja peitis taskusse, et kord, kui aega rohkem on, see murdumise asi põhjalikumalt ette võtta.

Pool aastat hiljem, kui ema oli läinud ja Ere enam ei lootnudki, et isa iial endiseks saab, nägi ta ühel õhtul koju saabudes, kuidas isa köögilaua ääres istus ja kirjutas.

“Ere kullake!” tervitas isa naeratusega. “Kust sa selle paberi leidsid?”

Ere vaatas toona juhmilt enda ette. Ta ei mäletanud enam, kas isa veel midagi rääkis. Mõne hetke pärast näitas aga isa sedasama poolpõlenud laulu ning ümises kohmakalt vana tuntud viisi. Ere seisis, vaatas paberit, kõrvus kumisemas palju noorema mehe hääl, kes neid ridu talveõhtutel masenduse peletamiseks ümises. Nüüd väljusid need aastasest vaikimisest kähedust kogunud vana mehe suult. Seda kõike oli liiga palju ning just nagu lubadust teoks tehes, murdus miski Ere sees sootuks.

Pannil soojenev võikild tantsiskles edasi.

„Ta haaras vaid valeva paberi ja pisut nii sütt kui ka vett

ja leelotas vaikselt, ei teadnud me, et tema näeb ilmas vaid tõtt.

“Ma joonistan kollased majad. Ma joonistan punase kuu.

Ma joonistan lookleva aja ja valust vereva suu.”

Ere raputas pead ja keskendus pannil toimuvale. Üks sibul või sisse, singikild sinna juurde ning seejärel piima ja muna segu. Ta vaatas toidu valmimist ning püüdis selles näha samasugust võlu, mida väike laps näeb, kuid mille suur inimene on liiga sageli unustanud. Midagi särisevas singikillus meenutas kangesti päeval varemeist leitud karpi, mis laua peal avamist ootas - need mõlemad kustutasid nälga, teine neist lisaks näljale ka igatsust.

“Pole pilku, mis lõkendaks valust, pole naeratust hoidvat suud.

On vaid ohe, mis sügises talub: “Eks tule külma. Ei muud.”

Ere pööras end ümber ja vaatas köögiuksel seisvat isa, kes loo viimaseid ridu laulis.

“Õhtusöögi ajaks ilmuvad muidugi kõik välja."

“Anna andeks!” sosistas isa vastu. Ta silmad olid väsinud ja selg aastate vaevast küürus. Nad mõlemad teadsid, millise valu oli aeg selle lihtsa laulu sisse põiminud. Ere teadis ka, et isa tundis end halvasti, kuna ei suutnud peret toiduhankimises kuigivõrd abistada.

“Ära hakka nüüd peale,” rehmas Ere käega. “Sinust on tohutu abi ja sa tead seda.”

“Rohkem ikka tüli,” ohkas Tahe ja istus pliidiesisele pingikesele, mis veel mäletas Hääle soojust. “Aga vähemasti ühe halu jaksan ma tulele lisaks sööta.”

“Ja sa hoiad lapsi, õpetad neid lugema ja meisterdama,” lisas Ere. “Lugema õpetamisega saaksin ehk minagi hakkama, aga puutööga kindlasti mitte.”

“Sa oled veel ühe karbi leidnud.” Tahte silmad lõid lootusrikkalt särama. “Oled sa selle juba avanud?”

“Ei!” vastas Ere jäigalt. “Ja ma ei luba lapsi selle kallale.”

“Sest nad kasutaksid maagiat ning võtaksid sellega kogu maagia ära,” naeris Tahe.

“Just!” teatas Ere ning sellega oli jutt lõppenud.

Veel mitu päeva hiljemgi istus Ere õhtul küünlavalguses ja otsis vihjeid. Ta juba teadis, milline muster peaks karbi peale ilmuma, nii palju oli ta oma vihjelugemise oskuses kindel. Mägede puidust karbid allusid alati raudsele loogikale ning avamiseks vajalikud vihjed luurasid alati karbi külgede kaunistustel. Isegi Esimese mosaiigikillu oli Ere juba paika saanud. Ühel hetkel, mil ta karpi sõrmede vahel libistas, klõpsatas puit ning väike, vaevu sõrmelaiune kild libises karbiseinast välja. Seejärel lükkas Ere ühe tammetõru kujutise karbi küljelt sisse ning katteplaadi mosaiik avanes. See tuli nüüd õigesti paika libistada.

Just nagu tol ööl, mil isa esimest korda taas rääkima hakkas, mõtles Ere. Miski klõpsatas toona ühe tühisena näiva puudutuse peale. Isa, kes oli ligi kaks aastat ainult vaikinud ja pilvise pilguga kaugusesse vaadanud, oli ootamatult olnud taas reibas ja rääkiv, justkui poleks vahepeal mitte midagi valesti olnudki. Pisarate langedes oli Ere tol korral keebi haaranud ja majast välja tormanud. Oli talv, pakane sedavõrd tugev, et puud külmast laulsid, kuid Ere ei tundnud külma. Ta ei tundnud külma ka siis, kui majast mitme miili kaugusel asuva külakeskuse ja ülikoolivaremete poole jooksis. Miks jalad sinnapoole viisid, jäi vaid jalgadele teada, kuid küla keskel, otse kõrtsi ees, seisis mustade juustega mees, kelle ümber oli kogunenud kenake rahvahulk.

“Te ei pea täna õhtul külma kartma!” kuulis Ere mehe sügavat häält üle väljaku kumisemas. “Ma hoian teid soojas selle tule abil.”

Inimeste peade vahelt oli näha välgatust. Kui Ere lähemale astus, võis näha, kuidas mees väikest leeki peopesal hoidis.

“See on silmamoondus!” sosistas Ere. Ta ei astunud liiga lähedale, ta ei tõstnud kisa. Nii pea kui ta oleks midagigi öelnud, oleks ta pidanud tunnistama, et ravitseja, kes küla katku lõpust läbi aitas, pole midagi muud kui samasugune šarlatan. Hullem veel! Tema ju teadis, mida ta tegi. Samamoodi teadis Ere ka seda, kui tugev on vaimujõud. Kui väljakul seisjad uskusid, et pakane neid ei puuduta, siis täna neil külm ei hakanud, kuid järgmisel hommikul pidi küla olema täis külmast villilisi sõrmi ja varbaid. Nii mõndagi neist ootas ehk isegi jäseme maha lõikamine, kui nad end muidugi sel määral ravimise hoolde usaldaksid.

Sapp tõusis kurku, kui Ere aru sai, et need siin seisjad on valmis hääbuma pigem valuliku surma läbi, kui laskma teda piirituse, noa ja ämblikuvõrguga lähedale. Öökimisega võideldes jooksis Ere läbi pakase taas eemale.

“Vabandust!” kuulis ta veel väljakult madalat mehehäält. “Tänaseks on minu etteaste lõppenud, kuid kui vägi lubab, kohtume me veel…”

Rohkem Ere ei kuulnud, ta poleks sedagi kuulda tahtnud, kuid õhk kandis häält õhule omasel moel ja tuul keerutas narrivaid sõnu ta kõrvu. Alles siis jäi Ere seisma, kui mustas mantlis sõdur talle ette astus ja teed takistas.

Ere taganes aeglaselt. Kopsud valutasid külmast ning ruum hakkas kokku tõmbuma. Kõik, kuhu jalad teda kanda suutsid või soovisid, koosnes kodust, kus ei olnud süüa, külast, kes keeldus kuulamast ja ülikoolist, mis seisis varemeis ning puhtalt sooja saamise eesmärgil tegelesid valves olnud sõdurid paremate kivide müürilt alla veeretamisega. Mida ei võtnud tuli, selle lõhkusid inimkäed.

Ta taganes veel, silmad mustjatel müüridel, mille kohal irvitav kuu tõmbas oma jäise hõlma alla hulgi tähti, selliseid mida varem oli uuritud, hinnatud, arvutatud. Nüüd ei hoolinud neist enam keegi. Kellelgi polnud aega vaadata nende ilu, vaadelda nende tarkust ega neid üles kirjutada. Ere vajus lumele istuma ja kirjutas lumele: KIRJUTADA.

Kui Ere end viimaks püsti ajas, seadis ta rasked sammud taas kodu poole. Poolel teel tagasi seisis ta vastamisi maagiga.

“Sa vajad soojendamist,” teatas mees tervitamise asemel.

“Ja millega sa mind soojendad?” Ere sülitas, viha taas kasvamas ja jõud taastumas. “Sinu niinimetatud maagia ei tööta. Pelgalt silmamoondus ja meelepete!”

“Ja sa oled selles nii kindel, sest...?” Mees viipas käega, et Ere lause lõpetaks.

“Sest mina olin siin! Katk tappis neid, kes tohtrite asemel maagide poole pöördusid, nälja eest ei kaitsnud aga üldse mitte keegi. Mina nägin, kuidas inimesi lollitati, kuidas nad üks teise järel surid, sest keeldusid ravist ja uskusid sinusuguseid…” ta vehkis sõnu otsides kätega, “...sitapäid. Ainus, maagia, mis tõepoolest soojendada võib, on ahi, kuid see pole maagia. Sellel on põhjus ja põhjendus, mida teadsid need, kes siit kivide ja tõrvikutega minema aeti.”

“Ja minu sõnadel pole põhjust ja põhjendust?” uuris mees silmnähtavalt ärritudes. “Võib-olla olid sinu targad hoopis lollid nagu lambad ja lasid end minema peletada?”

Nad jätkasid pikalt sealsamas hangede vahel seistes. Üks solvas teist ja teine esimest. Ere mäletas ikka veel selgelt, kuidas ta jalgu trampides uusi ja uusi argumente otsis. Nad seisid lumes, trampisid võidu. Mees näitas Erele väikesi trikke ja Ere rääkis igale trikile vastu, kuidas selline meelepete võib viia kellegi hukule või haiget saamiseni.

Tüli muutus üha kirglikumaks kuni viimaks, kui nad järgmisel hommikul teineteise embuses ärkasid, kinnitas mees veel korra:

“Sul on õigus oma maagia kohta, kuid ka minul on õigus.” Enne kui Ere jõudis midagi vastata, lisas mees kiirelt: “Kui tuleb aeg, saad teada.”

Ere raputas end taas olevikku ja vaatas laual lebavat karpi. Mälusopis keerlesid mägede noore maagi ammu näidatud liigutused ning ta lasi sõrmedel karbi peal sama rütmi tantsida. Vasakust servast gramm ette, kerge surve karbi pealispinnale, parema pöidlaga alla, karbi põhja poole ja siis naks väljaulatuva puupinnu pihta. Karp ohkas, porises raskelt, kuid aeglaselt-aeglaselt vajus üks kuubik karbi sügavusse.

“Hakkama sain!” kiljatas Ere, kuid vajutas kiirelt käed suule. Lapsed magasid ju siinsamas seina taga, väike luukki oli köögi ja tagakambri vahel avatud, et pliidi soojust sinna võimalikult palju laiali imbuks. Järgmine samm oli lihtne - mosaiik tuli paika lükata.

Kui Ere pildi kokku sai, tõmbas ta villase keebi ümber, et enne voodisse minekut korraks veel pilk tähtedele pöörata. Uni oli nii ehk naa läinud. Ta joonistas mõttes tähtede ümber tähtkujusid ja naeratas.

“See on sinu maagia,” oli öelnud mees, kelle nime Ere toona veel ei teadnud. Ta oli seda öelnud nii kaua ja nii palju, et viimaks oli Eregi nõus mõtet mõistma, kuid sõna ta sellele külge ei pannud. Nad olid mitu pikka nädalat mägede maagiga koos. Ere, kes tol ajal oli liiga šokeeritud kõigest end ümbritsevast, ei suutnud koju minna. Ta ei teadnud, kas ta kartis rohkem seda, et isa taas vaikib ning vahepealne ärksusehetk oli vaid meelepete, või viha, mis tuleb, kui ta koju jõudes teovõimelise Tahte eest leiab. Nii veetiski plikaohtu noor naine kaks nädalat mägede nõia seltsis, lasi tollel sängi soojendada ja veidrat juttu rääkida.

Mees püüdis Erele selgitada, kuidas peo peale leeki tekitada ja Ere rääkis vastu legende ja laule, mis millestki sellisest rääkisid.

“Lugu viib inimest edasi, annab lootust,” raius Ere, “aga leek su peos on vaid mustkunst, millega inimeste rumalat silma petta. Liiga realistlik inspireerimaks, kuid liiga kauge harjutamaks ja järele tegemiseks.”

“Ja need sinu laulud on siit viimastel aastatel palju mehi teadmiste kõrgustesse seiklema viinud?” Mees muigas vastu.

“Ei, mitte seda! Aga need teevad maailma suuremaks. Juba ainult see rütm ja mäng, mis sõna ümber käib. Ma olen nõus nentima, et sõnades on vägi. See vägi võib olla kas ilus või teadmises ning tihti on see mõlemat.” Naeratuses on jõud, lisas Ere mõttes juurde.

"Ja leek aitab lihal küpseda ning soojendab seda, mida mõtted ei suuda."

"Küll aga suudab samasugust sädet pakkuda tulekivi ning hõõrdumisel eralduv kuumus. Oh, oleks mul ainult mõni praktilise matemaatika professor lähedal! Ta suudaks öelda vähemalt kümme rada, kuidas lõket süüdata ja tuld ülal hoida."

Mees viskas veel ühe halu kaminasse, ulatas Erele kruusitäie teed ning puges siis naise kõrvale teki alla.

“See sinu laul, mis räägib mägede nõiutud aladest, kus kauged haldjate järeltulijad puidust surmavaid relvi toodavad, ei pruugi olla täiesti vale,“ teatas mees tõsiselt. „Ehk olen minagi haldjate järeltulija? Mägedest ma ju tulen.”

“Võtad oma šamaanitrummi ja kohe ilmuvadki teravatipulised kõrvad?” pilkas Ere.

“Miks šamaanitrummi!? Seda on nii ebamugav kaasas kanda. Haldjaviiul oleks ju palju parem.”

“Mängid nii, et lumi sulab ja kannikesed löövad kevadises lapikeses õitsele?” noris Ere ühele teisele vanale laulule viidates. “Tead! Ole, kes sa oled,” ohkas Ere vaikselt, “aga on üks asi, millest ma aru ei saa.”

“Ainult üks?” Mehe kulm kerkis küsimuses.

“Jah, ainult üks. Miks siis, kui sina oled see, keda nad usuvad ja raamatud põletatakse tuhaks, miks just siis kaovad huulilt laulud, mis räägivad just sellest…” Ere laiutas sõnu otsides käsi, “... sellest, kuidas asjad võluväel korda võiksid saada. Viimane jutuvestja aeti sajatuste saatel ära, kui ta küsis kõrtsist, kas ta õhtusöögi saaks, kui külalistele lugusid vestab. Ma ei olnud seal, kuid räägitakse, et ta oli vaevu alustanud lugu Esimesest Kuningast, kui ta kõrtsist välja visati. Ja see on ometi nii ilus lugu! Kui palju kauneid mõtteid, puhtaid riime ja lootust. Lootust!”

Tol hetkel jäi see jutt sinnapaika. Teemad muutusid taas helgemaks ning kaks noort keha leidsid põnevamaid koos tegemisi kui rääkimine. Alles mitu päeva hiljem, kui koju minematuse piin Ere hingele juba valusalt haiget tegi, teatas mees:

“Aga laulus, millest me rääkisime, on siiski ka tõenoot sees. Ma ei ütle sulle midagi haldjate ega relvatehaste kohta, kuid mägedes on meistrid, kes oskavad puitu nii töödelda, et see ei põle ega kõdune, pole kirvega lõhutav ega puruks kukutatav. See on üks spetsiaalne puit, mida töödeldakse kindlal viisil.”

“Ja sina tead seda, sest?” uuris Ere naerdes. “Tähendab, ma tean, et sa püüad mu tuju tõsta ja iga uus lugu on hõbedat väärt. Tõesed lood väärivad kirjaseadmist kroonikatesse, kuid ka sina tead, et neid ei ole enam. Mitte midagi neist! Ainult genealoogiat kirjutatakse kuningalossis. Kõik muu arhiveeriti siia, sellesse talvelõkkesse.”

“Ma olen vaid puussepa poeg, kes selliseid asju ehitas,” mühatas mees, võttis riidekirstu pealt puust kuubiku ja viskas Erele. “Tee lahti! See on salataskuga karp.”

Mälestus selgelt silme ees liikumas, keerutas Ere varemetest leitud karpi käte vahel, kuid ei leidnud teed. Kui ta nüüd õigesti mäletas, oli too karp, mida mees näitas, üsna samasugune nagu see, mis praegu köögilaual seisis. Tollel omaaegsel oli mosaiik juba kokku pandud, kuid see oli ilmselgelt sama meistri töö. Ere naeratas kumavale kuule. Ta oli neid ammuseid kahte nädalat, mille kord mägede maagiga veetis, nii palju kordi läbi mõelnud ja meenutanud, et nüüdseks oli juba tekkinud kiht mälestusi meenutamisest. Liigutus, mida ta mehe kätest mäletas tulevat, avas siinse karbi just nagu… Just nagu oleks nii mees kui ka Ere seda liigutust väiksemana ja nooremana sadu kordi teha võinud. Mees väitis end olevat oli puussepa poja ning mehe isa tegi veel kümnekonna aasta eest neidsamu aardeid kaitsvaid karpe - ehitas valmis ja müüs mägedest alla, et siinsed suured saaksid neisse peita oma testamente ja armukestelt saadud kirju. Ilmselt oli Heli ja Hääle vanaisa meisterdatud karpe nendegi hulgas, mille Ere ülikooli varemetest aastate jooksul leidnud oli.

Hajameelselt haaras Ere puu otsast õuna ja lõi hambad sisse. Sügisõun oli peaaegu küps - parim hetk nende maha korjamiseks. Homme, kohe kui valgeks läheb, lubas Ere endale, peab ta hakkama õuntega tegelema. Pooleldi avatud karp pidi viletsamat ilma ootama jääma.

“Kui sa lähened maagiale nagu tööle, mis vajab tegemist, ei jõua sa kuhugi,” kajas peas mehe ammune pilge.

“Nagu lauludega,” vastas Ere ööpimedusse sõnadega, mida aastate eestki kasutas. “Sa pead võtma aja nende kuulamiseks. Nagu rohtudega - sa pead võtma aja nende olemusse süüvimiseks. Nagu õuntega,” lisas ta vilja peos veeretades juurde, "igaühel neist on oma soov ja väärtus, kuid seda tuleb päevavalges uurida ja hinnata."

Õunad tuli igal juhul nüüd korjata - osad sügiseks seisma sättida, osa viilutada ja kuivama panna, seemnetest eliksiir keeta, isa siidrinõud ootasid samuti mahlaga täitmist. Teha oli palju, kuid kõige selle asemel kumises Ere silmis hoopis naeratus, sest nüüd ta teadis, mil moel ta lapsed oma teise vanaisa olemusega tutvust soetada saavad. Päritolu oli oluline, olgu need juured siis mägised või metsikud, ning kui ta ei saanud lastele nende isa tutvustada, võis ta ikkagi juuri tutvustada - vanaisa tööde kaudu.

Pooleldi lahtikangutatud karp jäi mitmeks nädalaks rahulikumaid päevi ootama. Kuni lume tulekuni otsis Ere osiseid, millest salve ja teesegusid valmistada, haavapuhastustinktuuri kokku keeta. Kogu ta olemus keskendus jäägitult kõigele, mis külmal talvel kedagi niisama aidata või mõne vaskmündi sisse tuua võis. Vaskmündid! Jälle need mündid, siunas Ere. Nii palju õnnestus tal kokku kraapida, et Häälele enne talve tulekut terved saapad saada. Jälle uued! Iga jumala sügis olid laste jalad taas kasvanud, taas suuremad ja uusi saapaid vajavad. Õnneks olid Hääle mullused saapad Helile täpselt parajad ning vähemalt seda raha ei pidanud Ere kokku ajama. Aga tema enda saapad irvitasid. Need nägid rohkem kulunud suvekingade moodi välja - augud küljes ja tallas, saapanina värsket lund hammustamas.

“Räägi meile isast!” palus Heli ühel õhtul, kui Ere pohlaresti jaheneva pliidi servale lükkas. "Ainult tema teab, missugune su veri on ning karbi avamiseks on vaja verd."

„Olgu!“ Ere noogutas. “Tal olid veel tumedamad juuksed kui teil ning silmad sama säravad. Ta lihtsalt tuli, keerles hetkeks läbi küla ja läinud ta oligi.”

“Aga miks ta tuli?”

“Seda ma ei tea, aga ta oli puussepa poeg,” vastas Ere lühidalt.

“Seda me teame,” noogutas Heli.

Ere võpatas tütre vastuse peale, kuid kehitas õlgu. Ehk oli ta ise kunagi varem rääkinud või olid lapsed Tahet samasuguste küsimustega pommitanud. Tõsi, nii palju kui Ere teadis, polnud ta isa noort maagi oma silmaga iial näinud. Ere ja mägede noormees veetsid koos vaid paar nädalat ning suurema osa sellestki ühe mahajäetud hüti kambris, linu pealt lükkamata, sest Ere oli liiga väsinud valust, elamisest ja võitlemisest. Need olid valusad mälestused sama palju kui ilusad ning järgnenud aastad, mil Ere seisis silmitsi vananeva isa ja kahe väikese lapsega, karmistasid naist veelgi. Oli nädalaid ja kuid, mil maailm koondus üheks unistuses elavaks mündiks, oli päevi, mil igatsus füüsilise läheduse järele võttis silmanägemise, kuid oli neidki, mis täideti naeru ja lauluga. Lapsed väärisid kõiki lugusid, mida Ere vähegi meenutada suutis ning ta ise vajas laste naeru mõistuse säilitamiseks.

Alles nende koos olemise viimasel, neljateistkümnendal päeval viis mees Ere õue.

“Ma tahan sulle midagi kinkida,” oli mees lausunud. “Ma tean, et sa ei usu mind, sest see on minu maagia, kuid võta mu juttu nagu poeemi viimasest lohest - kuskil on see olemas, isegi kui vaid laste ja nõdrameelsete mõtetes.”

Seejärel rääkis mees talle pikalt neist mägede puidust tehtud karpidest, nendest, mis elasid üle nii tule kui kirve. Ere kuulas lugu jõujoontest, mis karpidest väljavoogavad ning karpidesse põimitud tahtest päikese poole püüelda. Ega ta seda lugu millekski pidanud, kuid mitu aastat hiljem, kui sõdurid olid varemete juurest lahkunud, vedas samm Ere sama visadusega varemete juurde nagu laulud last mägede poole kiikama panevad. Ehk seal isegi oli mõni lohe veel peidus?

“See karp,” ütles Ere end mälestustest välja raputades, “on tõenäoliselt teie vanaisa tehtud.”

“Mkmm,” raputas Heli kindlameelselt pead.

“Ja miks sa nii arvad?”

“Sest see on isalt,” vastas Heli täie tõsidusega. “Sulle.”

Ere nägi, kuidas Hääl õele viipas, et too üle laua lähemale kummarduks. Lastel olid alati omad saladused olnud ning Ere austas neid. Isegi siis, kui lapsed teine teisel pool lauda istusid ja üksteise poole küünitades rääkisid. Ere ja Tahe olid harjunud pilku mujale pöörama ning lapsed ei saanud siiani aru, et iga sõna sellest vestlusest kostus teistenigi, kes köögis viibisid.

"Heli, me peaksime emmele rääkima!" utsitas Hääl. "Ta ei mõtle seda mitte kunagi ise välja."

"Emme ei usu siis ka!" punnis õde vastu. "Mäletad, kui ma püüdsin talle rääkida, kui see laps oli tiiki kukkunud. Tal kulus nii palju aega, et üldse millestki aru saada. Vanaisa ju ütleb ka, et mõnele inimesele ei saa maagiast niisama rääkida. Pealegi emme isegi ei tunne vanaisa."

"Aga meie ju tunneme! Ja vanaisa ütles ka, et emme eest ei pea asju saladuses hoidma."

"Aga issi eest peab!"

"Varsti enam ei pea! Vanaisa on lihtsalt mures. Ja mina tahaks mägedesse rännata, et ta saaks mulle päriselt õpetada, kuidas kõige täpsemaid nikerdamisi teha. Niimoodi mõtete abil rääkimine pole üldse see."

"Sest sa ei oska seda nii hästi kui mina," lisas Heli jonnakalt.

Enne kui Ere mõista jõudis, hõikas Tahe lapsed enda juurde ning nii ta üksi kööki jäigi.

“Olgu! Teeme selle karbi siis viimaks lahti,” puhises Ere ja laksatas karbi pisut liigvaljult laua peale. Mosaiik võpatas ning kadus kild killu haaval. Selle alt ilmus nähtavale tekst: “Mõni asi avaneb vaid maagiaga!”

Ere pööritas silmi - see kõlas tõepoolest samamoodi nagu noormees, kes teda kord käte vahel hoidnud oli. “Ei! Kõik, mida sinu maagia annab, on teadmatus. Kui võtta see karp, pöörata piisavalt tähelepanu, õppida ja meelde jätta, selgub tõde.”

Ere peatus. Ta libistas sõrmedega üle sõnade ja naeratas siis endamisi. Teadmine oli ju ka maagia, nii nagu unistus täitis jõuvälja rolli. Esmalt oli maagia. Oli miski, mis oli ilus, lummav ja inspireeriv. Ehk oli selle maagivavormi nimi inspiratsioon, ehk pelgalt vajadus või võimalus, kuid sellest võrsunud küsimused võimaldasid teadmistel kasvada. Seejärel tuleb kooliaeg, märkmete aeg iseendale, areng ja lend. Kumuleerudes võis saada lendamistest tiibade müha, mis kajas maagilisena, millegi sellisena, mille poole vaadata ja püüelda. Ja kui teadmisi kogunes piisavalt, muutus see omamoodi taas maagiliseks, sütitades uue maagilise tsükli.

“See on minu maagia,” naeratas Ere. “Minu! Ja kõikide nende, kes tõrvikute hirmus laiali jooksid või toore jõu hirmus kuhtusid.”

Karp plõksatas ilma, et Ere muud teinud oleks, kaas kerkis ühest servast pool sentimeetrit. Ahnelt ja näljasena vaatas Ere karbi sisemusse. Selles oli suur raamat, mille peal väike riidetomp ning kiri. Esmalt luuras Ere raamatut. Pisarad voolasid mööda põski, kui ta "Täieliku ravimtaimede õpetuse! karbist välja tõstis. Sellest oli möödunud aastaid, kui Ere viimati midagi sarnast käes oli hoidnud.

Ettevaatlikult tõstis Ere raamatu lauale ja avas kirja, paludes mõttes vabandust selle ees, kellele karp esmalt kuulunud oli:

Ma oleksin suutnud kogu küla tol külmal ööl soojendada (olgu see lihtsalt teadmiseks), kuid siis möödusid sealt sina, süda nii külm kui mägede jäised igimütsid. Selle soojendamiseks oleks kulunud rohkem energiat kui ülikooli uuesti ehitamiseks ning mina olin liiga nõrk. Ka mägede šamaani võimetel on piirid.

Tuul kutsub!

Kunagi kutsub tuul mu tagasi sinu juurde, kus iganes sa ka poleks, sest sinu käes on mu ainus töökorras pistoda.

Ma tean, et mu lastel on talvehakul terved saapad, isa hoiab neil ikka pilgu peal, aga sinul? Sul on ravitseja hing. Olgu sul siis ka terved saapad ja sinine keep nagu seisusele kohane.

Ja kui ma tagasi tulen, ehitan riiulid, millele uus raamatukogu rajada. See oli ju sinu maagia ning loodetavasti on ikka veel. Sellest raamatust siin võib saada nonde riiulite esimene elanik.

Lootus

Ere pani kirja käest ja avas karbis olnud kangatüki. Sellest pudenes välja kolm hõbetükki. Raha. Ere lükkas mündid eemale. Kuskil tema sees keerdus järgmine valupõimik.

“Kuhu sa oma pistoda siis jätsid?” sosistas Ere karbile. “Minu sisse, et seda aegajalt pöörata ja haav värskemalt veritsema kiskuda? Kas sa mäletad, kuidas sa lahkusid? Kas sa mäletad?”

Ere mäletas. Kaks nädalat pärast nende kohtumist tõusis Ere viimaks püsti ja läks koju isa vaatama. Endiselt hirmul, kuid juba tugevamana, astus ta isamaja uksest sisse. Pliidi all põles tuli ja isa istus köögis, siinsamas laua ääres, pea käte vahele toetatud.

Ere istus toolile tema vastas ja vaatas vaikides. Ootas.

“Ma tegin teed,” kähises isa mitu pikka minutit hiljem.

“Ma valan välja,” vastas Ere ning teadis, et sellega sai üks valu maetud. “Sa oled nüüd tagasi?” küsis ta igaks juhuks kolmanda sõõmu kõrvale. Münt maitses oivaliselt, rahustas ja ravis. Iga sõõm näis soojendavat mitte ainult keha, vaid ka midagi muud.

“Seda peaksin küll mina sinult küsima,” turtsatas isa naerda. “Või, noh, tegelikult peaksid sa juba ammu olema mehe leidnud. Ma tean, et siin pole eriti head valikut alles jäänud, aga ma loodan, et vähemalt mina näen su lapsi ja saan neist hiljem su emale rääkida, kus iganes ta ka ei oleks.”

“Ma…” alustas Ere ja peatus punastades.

“Hmm," mõmises Tahe teed rüübates, "räägi mulle temast!”

Ja Ere rääkis. Ta rääkis veidrast soolapuhujast, keda ta kohtas, mägedes valmistatud karpidest, neist veidratest lugudest, mida mees oli rääkinud. Kui Ere juhtunust õhtuhämaruses tee kõrvale rääkis, ilmus õhku sama lumm, mida ta lapsepõlvest mäletas. Lumm, mis ütles, et kõik on võimalik ja millegi eest ei pea salaja liigvalusalt maksma.

“Mine!” ütles isa, kui Ere oma loo lõpetas. “Mine ja loo oma laul, aga enne oleks kena, kui minagi teda korra näeksin.”

Ere lükkas mantli taas selga ja jooksis kodust välja, isa õnnistus kuklas, kuid kui ta hüti juurde tagasi jõudis, oli see pime - uks eest langenud, katus üle serva libisemas ja hanged vööni. Siin polnud midagi, mitte kõige vähematki. Küllap oli ta kõike unes näinud või segaduses ette kujutanud. Siin ei olnud midagi.

Ta läks koju tagasi, uskus kogetut katkistest närvidest ja naiivsest igatsusest tulevat ja püüdis kõike unustada. Alguses ei pannud ta sedagi tähele, et kuutsükkel vahele jäi, kuid kui sügisel leidsid ilmavalgust kaks süsimustade silmadega last, pidi Ere alla andma. Midagi oli siiski ka tõeliselt juhtunud ning see kalestas Eret veelgi - ta ei teadnud, ei mäletanud. Aga lapsed hakkasid kõndima, rääkima, ja seejärel veidramaid asju tegema. Vahel hõljutati mõni ese kummuti otsast alla, vahel, kui lapsed eriti näljased olid, küpses toit vaid mõne minutiga pehmeks. Seejärel leidis Ere tillukese, vaevu kolmaastase, Heli hoovi peal hundile seletamas, miks too ei tohiks nende kanu hirmutada. Enne kui Ere reageerida jõudis, pööras hunt ringi ja läks ning Heli laulis emale ette, mis juhtus.

Seejärel, vastu kogu loogikat, hakkas Ere varemete juurest karpe leidma ja neid avama. Isa, kelle jalad enam hästi ei kandnud, veetis tunde tagakambris ning kirjutas karpide sisu üles ja ümber, luues nii uut kroonikat, uut ajalugu selle asemel, mis kunagi ta silme ees tuhaks oli põletatud.

Ja nüüd siis see! Ere tõusis laua äärest ja astus kambrisse. Ta leidis isa ja lapsed sängil istumas, raamat Hääle süles, kes püüdlikult sõnu ette veeris.

“Heli! Miks sa arvasid, et see karp on mulle?” küsis Ere, kui Hääl lause oli lõpetanud.

“Sest mägede vanaisa ütles,” kehitas Heli õlgu.

“Mis mõttes?”

“Ee… mm…”

“Samamoodi nagu ta mulle näitas, kus karpidel lõksud on,” tuli Hääl õele appi, “ja kuidas neid ehitatakse.”

Ere ei pärinud rohkem. Ta raputas nõutult pead ja läks kööki tagasi. Hellalt ja hoolivalt võttis ta riidenartsu, mis sisaldas väikese varanduse, ja asetas selle kummutisahtlisse ning viis raamatu kambrisse kummuti peale. Seejärel korjas ta laualt kirja, kuid karp jäi avatuna seisma, jättes lastele võimaluse oma isa veelgi paremini tundma õppida.

„Sina teadsid, et nad oma vanaisaga suhtlevad?“ küsis Ere, kui isa uksele ilmus.

„Ei teadnud,“ raputas vana mees pead, „kuid kui järele mõelda, siis see selgitab, miks lapsed puutöö nii kiiresti omaks võtsid. Karbimeister oskab ilmselt neid peensusi palju paremini selgitada kui vana arhivaar.“

Kirja peitis Ere aga kõige kindlamasse võimalikku kohta, südames kumisemas selle viimane rida, lehe allserva eraldi kirjutatu:

Meil on sama maagia: luua ja lummata! Kuigi, ravitsemises oled sa tugevam.

Jutt: Ragne missioon (Kaupo Sempelson)

Päike paistis eredalt, kuulda oli mõnede tundmatute lindude laulu ning rohi seisis tuulevaikuses liikumatult. Ragne tundis janu. Õnneks oli voolav oja kohe tema kõrval ning ta sai hoogsate sõõmudega janu kustutada. Vana puu oja kaldal pakkus hädist kaitset, et päike päris lagipähe ei paistaks, ent sellest hoolimata oli ebameeldivalt lämbe. Enesetunnet ei parandanud ka eelmisel päeval tarbitud ohter alkohol. Ta silmitses silmapiirini ulatuvat lagedat rohuvälja. Kaugemal paistsid mäed, kuhu ta teel oli. Selja taha jäi baas, mida enam näha ei olnud. Ta oli öö jooksul pika tee maha kõndinud, vähemasti nii talle tundus. Ragne silmitses oma seljakotti. Missiooni lihtsaim osa oli edukalt sooritatud, sellest andis tunnistust seljakotis olev kõvaketas. Läheb veel aega, enne kui selle kadumine avastatakse. Vähemasti oli ta teinud kõik, et see nii oleks. Baasi baaris juues õnnestus tal märkamatult ära käia ja kettad ära vahetada. Väike kõhklus puges tema hinge – kõik oli läinud isegi liiga libedalt. Samas, turvaprotokolli võetakse seal baasis nagunii pigem soovitusena, seega polnud liiga palju põhjust muretseda.

Kõigest hoolimata oli tal veider tunne. Kuigi kõik läks näiliselt libedalt, tundis ta veidrat segu ebakindlusest ja pahaendelisusest. Mäed olid siit veel üsna kaugel. Ta ei tihanud oodata, kuni päike madalamale vajub. Nii asus ta teele, et kiiresti mägedesse jõuda.

Teel olles tundis Ragne, et teda jälgitakse. Näha polnud endiselt kedagi, ümberringi oli vaid kõrge rohi. Ja ometi tunne ei kadunud, vaid muutus aina tugevamaks – ükskõik kui loogiliste arutlustega ta end ei veennud, et vaatamas pole kedagi.

Öösel oli rännata tunduvalt lihtsam. Jahe õhk värskendas ja ka tuju muutus paremaks. Kadus ka tunne, et teda jälgitakse. Ragnele meeldiski pigem tegutseda pimedas, ta tundis end kindlamalt, kui sai tegutseda nähtamatult. Kõik tema meeled muutusid erksamaks ja tähelepanelikumaks. Ainus miinus oli, et mäed jäid veel paganama kaugele.

Pärast kolme päeva teel olemist jõudis Ragne lõpuks mägedesse. Kuigi vahepeal oli ta end täitsa hästi tundnud, hiilis tagasi tunne, et keegi jälgib teda. Ta veenis end, et see pole loogiliselt võimalik ja kui olekski, siis ei saaks jälgija mingil juhul pärineda baasist. Igaks juhuks tegi ta siiski mäkketõusul petteks paar ringi ja kirus end samas asjatu energia raiskamise pärast. Tippu jõudis ta neljanda päeva varahommikul.

Tema kontaktisik pidi teda ootama, aga näis, nagu poleks mäetipus keegi kunagi käinudki. Rohi oli kidur, polnud märkigi inimtegevusest, veel vähem tehnikast, mis oleks pidanud ta sealt minema viima. Nojah, süüa tal veel õnneks jagus ja mägi oli allikate poolest rikas. Talle turgatas korraks pähe, et ega ta kogemata vale mäge polnud valinud, kuid kõik tundus olevat õige. Mägesid ju niipalju seal ka polnud, et oleks saanud ära eksida. Võib-olla nad alahindasid Ragne võimeid ja polnud veel kohale jõudnud, arvates, et aega läheb kauem? Küllap nii oligi. Ta otsustas mitte ilmaaegu muretseda. Seda enam, et muretsemine ei muudaks midagi.

***

Tõusva päikese ümber paistis veider lillakasroosa halo. See ei tõotanud head. Ragne peas hakkas küpsema pahaendeline aimdus. Äkki polnudki tema missioon nii edukas kui ta arvas? Sellised veidrad loodusnähtused võisid viidata, et ta on sattunud reaalsuse asemel simulatsiooni. See oli väga julge ja tõtt-öelda üsna ebatõenäoline oletus, aga välistada seda ei saanud. Simulatsiooni sai püüda teadvust ja sellest väljapääsemine oli paras väljakutse. Kõige halvem aga, et simulatsioonis oleva inimese mõtteid sai väljastpoolt vabalt lugeda. See oleks juba päris halb – polnud ju Ragne oma mõtteid tagasi hoidnud. Kui see peaks nii olema, on kõik mäed valed, muigas Ragne irooniliselt. Tõsi, et end mitte paljastada, ei oleks tohtinud ta mõelda. Ent mitte mõeldes oleks olnud ka keeruline mõelda väljapääsule. Tundus nagu lahendamatu olukord, kuid ka selle vastu olid Ragnel omad nipid varuks …

Ta heitis simulatsioonimõtte peast ja asus ümbrust kaardistama. Igaks juhuks, sest otsest tarvidust ju polnud. Aga samas niisama passida oli ka tüütu. Vastu õhtut selgus, et tegevus polnud sugugi kasutu olnud. Väikese kivihunniku all oli peidus see, mida ta oligi leida lootnud. Simulatsioonikapsel. Ta oli suutnud edukalt hoiduda sellele mõtlemast. Alati on hea, kui olla valmis kõige hullemaks ja lasta oma alateadvusesse paigutada pääseteed. Kapsli tööpõhimõtetest polnud Ragnel aimugi, kuid enne igat missiooni lasi ta endale hüpnoosi abil pääseteid paigaldada. Kindluse mõttes. Kerge muljumine kapsli korpusele ja juba oligi kogu ümbrus kadunud – mäed, rohi, silmapiiri taha laskuv päike. Ragne mõistus ja keha olid taas kokku saanud. Ta lebas ebamäärast värvi seintega jahedas ruumis. Tundus, et õnneks polnud keegi tema naasmist märganud. Lavatsi kõrval oli seljakott. Selles polnud aga jälgegi missiooni põhjuseks olnud kõvakettast. Arusaadav, see olekski olnud juba liigne vedamine.

Illustratsioon: Laura Katariina Ehin

Ragne hiilis välja. Valvet ei olnud, sest keegi polnud ilmselt arvestanud sellega, et ta simulatsioonist võiks põgeneda. Suur oli aga tema üllatus, kui ta nägi, et baas, kus ta veel paar päeva tagasi luuras, oli inimtühi ja justkui mahajäetud. Ka hubase baari aknad olid sisse löödud. Ta teadis, et simulatsioonis võib aeg nii kiiremini kui ka aeglasemalt liikuda, aga ometi oli üllatav, et inimestest enam jälgegi polnud. Tõsi, oli oht, et kapsel oli osa simulatsioonist ja ta polnudki sealt välja pääsenud. See teooria vajas veel kontrollimist. Jõudnud ruumi, kus asus kogu baasi süda – arvutuskeskus –, tabas teda uus üllatus. Keskus oleks nagu pommitabamuse saanud. Tehnika oli purustatud, kõikjal vedeles klaasikilde. Kiire pilk tuvastas, et kõik väärtuslik oli kaasa võetud. Kui kaua ta ikkagi oli simulatsioonis olnud ja mis vahepeal oli juhtunud? Ragne väljus hoonest. Oli ilmselge, et baas oli langenud rünnaku alla. Kuid kes oli ründaja? Nii palju vastuseta küsimusi.

„Neiu Ragne! Rõõm teid näha,“ kostus tervitus.

Ragne pööras end kiirelt ümber ja nägi kontaktisik Doni enda ees seismas.

„Lähme nüüd, teepeal räägin lähemalt,“ sõnas Don. „Saan aru, et oled praegu segaduses, aga missioon sai edukalt täidetud. Kõvaketas on meie käes. Tänu sinule! Kuigi kõik läks hoopis teisiti kui planeerisime. Aga sa tõmbasid tähelepanu kenasti endale. Paraku õnnestus neil tõbrastel sind simulatsiooni püüda.“

„Ja siis kostitasite neid väikse raketirünnakuga?“ päris Ragne irooniliselt naeratades.

„Ei. Seda ei saanud me teha. Sa olid ju baasis, see oleks olnud liigne risk. Ja no veel …“. Don jättis lause lõpetama.

„Mis no ja veel?“ päris Ragne üsna kurjalt.

„No seda, et Cassandra oli ka missioonil. Et kui sul peaks viltu vedama, siis oleks varuvariant olemas. Ära nüüd solvu, eks. Missioon oli liiga oluline, et seda mitte duubeldada.“

„Muidugi ma ei solvu, see on ju tavapärane praktika,“ vastas Ragne, olles siiski ise hingepõhjani solvunud.

„Kus Cassandra praegu on?“

„Vot see ongi suur küsimärk. Meie missioon ei ole läbi enne, kui oleme ta leidnud. Omasid maha ei jäeta,“ lausus Don enesekindlalt.

„Aga kes siis baasi pommitasid?“

„Mässulised, kes siis veel. Neil türblitel pole ju mõistust ollagi. Nii kui mõne pommi kätte saavad, kukuvad kohe paugutama. Tagajärgedele mõtlemata.“

Ragne teadis, et tema valitsus toetas mässulisi eesmärgiga vaenlast nõrgestada. Samas polnud mässulised ametlikult partnerid ega liitlased. Pigem hea vahend, mida ära kasutada. Aga see vahend kippus vahel ettearvamatult käituma ja võis kõigile ohtlik olla. Iseendale sealhulgas.

„Et siis nüüd Cassandrat otsima, jah?“

„Just nii,“ sõnas Don uhkusenoodiga hääles, ette kujutades, et ta on vapper rüütel päästmas hättasattunud tütarlast.

***

Šifreeritud teade keskusest andis märku, et Cassandra on vaenlaste käes. Paraku ei olnud teates viidet asukohale, ainult nõudmised. Vaenlane nõudis infot mässuliste kohta. See info oli Ragne ja Doni ülemustel muidugi olemas, kuid kuidas vaenlane sellest teadis, oli selgusetu. Ei pruukinudki teada, võidi ka niisama huupi kalastada. Või siis oli infot siiski kusagilt lekkinud. Sellises olukorras oli riskantne taktika „mängida lolli“, aga samas riske tuli võtta. Ka vaenlasele valeinfo söötmine võiks kaasa tuua soovimatuid tagajärgi. Kõige olulisem oli aga kiirelt tegutseda, et leida Cassandra.

Aega jäi järjest napimaks …

„No see lammas võis ju puht juhuslikult vaenlase otsa komistada,“ mõtles Ragne endamisi. Kui isegi juba teda oli õnnestunud simulatsiooni meelitada, siis mis veel kogenematust nooremagendist rääkida. Ragne tundis, et paar virgutavat Tom Collinsit paneks ta mõtte tunduvalt kiiremini liikuma, paraku polnud Doni lennumasinas nii elutähtsatele varudele mõeldud. Ainult meditsiinipaunas leidus paar ampulli meditsiinilist piiritust. Tundus, et pole muud varianti kui aju kuivalt tööle jooksutada. Nad olid otsustanud kammida radariga baasi ümbrust, lootes näha jälgi vaenlastest või Cassandrast. See oli suhteliselt riskivaba tegevus, ent samas ka suhteliselt tulutu – nagu otsiks nõela heinakuhjast. Samas paremad mõtted alles ootasid oma tulekut. Niisiis jätkasid nad otsimistegevust.

Vastu hommikut saabus uus teade koduplaneedilt. Täna pidi aset leidma kohtumine vaenlaste esindajaga, kes laob täpsemad tingimused letti. Miskipärast soovisid nad kohtumist reaalsete inimeste vahel, seega said Ragne ja Don volituse pidada läbirääkimisi. See tundus juba enam kui kahtlane. Oli see lõks? Miks oli valitsus nii kiirelt läbi rääkima nõustunud? Tundus, et mängus on palju rohkemat kui ühe agendi saatus. Seda enam, et ei Ragne ega Don teadnud mässuliste kohta midagi täpsemalt. Enne täpsustavaid juhiseid katkes ka side koduplaneediga . Ei jäänud muud üle kui improviseerida.

***

Ragne ja Doni vastas seisis ligi viiekümnene mees kahe ebamäärase välimusega saatjaga, kes ilmselt olid tema ihukaitsjad.

„Kindral Min,“ tutvustas end vormis mees emotsioonitult.

„Mida sa tahad? Kui sa ei soovi, et meie valitsus relvastatult sekkuks, lase heaga meie inimesed vabaks. Tead väga hästi, et teie armeest pole meile vastast,“ tegi Ragne positsiooni otsekoheselt ja ühemõtteliselt selgeks.

„Ma tahan, et te lõpetaksite mässuliste relvastamise ja ütleksite kus nad paiknevad ja milliseid relvi olete neile müünud. See on meie valitsuse ametlik nõudmine. Ning ma ei soovita meid alahinnata.“ Kindral Mini hääl kõlas tuhmilt ja robotlikult, sellest polnud võimalik tuvastada ühtki emotsiooni. Kuid erakordselt enesekindel oli ta küll.

„Me pole müünud ühtki relva ja üleüldse ei huvita meid need teie mässulised, tehke nendega, mis tahate,“ sekkus Don. Põhimõtteliselt rääkis ta õigust, sest tõepoolest – relvi nad andsid mässulistele niisama, mitte ei müünud neid. Mässulistel poleks olnud ka vahendeid nende eest maksta. Ja ka mässulised ise ei huvitanud Doni ega tema ülemusi sugugi. Neid oli vaja toetada ainult vaenlase nõrgestamiseks.

„Mu andmed ütlevad, et te valetate. Tundub, et peaksime teile õpetuse andmiseks teie agendinäru siiski maha laskma,“ lausus Min kahetsevalt ja osutas enda paremal käel asuva konteineri suunas. Ilmselt seal Cassandrat hoitigi. Kui see polnud lihtlabane näitemäng.

„Meil pole siin planeedil ühtki agenti. Ainult tsiviilisikud ja mõned teadlased. Teie planeet tervikuna on piisavalt mõttetu, et sellega liigselt jamada. Meil on olulisemaidki muresid,“ lausus Ragne ja sülgas samaaegselt kindrali jalge ette. Ragne tundis, et temas kasvab tahe kindralile üks jõulisemat sorti obadus anda. Vast oleks see tema robotlikku ja mehaanilist käitumist pisut rütmist välja löönud.

Õhus kostis vihinat ja seejärel pauk. Kindral Min kukkus selili teetolmule ning tema laupa kaunistas ümmargune auk. Veel kaks kärmet pauku ja sama saatus tabas ka ihukaitsjaid. Ragne ja Don viskasid end kõhuli ja vaatasid teineteist üllatunult. Õhus levis vanamoodsat püssirohulõhna.

„Noh, mis pikutate siin?“ kostus reibas hääl.

„Cassandra! Sa polegi siis vangis? Kuidas sa siia sattusid? Ja kust muuseumist sa sellise tapariista välja võlusid?“

„Jah, baasis läks operatsiooniga pisut viltu,“ tunnistas Cassandra vastu tahtmist. „Pärast seda olen end varjanud ja otsinud võimalust endast märku anda. Aga see, et te siin välja ilmusite ja selle kõrilõikajaga kohtusite – see oli mulle küll ootamatu. Ühtlasi võite mind elu päästmise eest tänada! Kindral Min poleks teil kindlasti vabalt minema jalutada lasknud.“

„Tundub, et kindlam on kiiresti siit jalga lasta. Vaevalt need kolm siia ilma julgestuseta tulid. Praegu peaks juba kuulid lendama.“ tegi Ragne kiire kokkuvõtte olukorrast.

Ragne oli koos kaaslastega juba jooksma hakkamas, kui kuulis klopsimist. Polnud kahtlust, et see tuli konteinerist. Kuid kui Cassandra seisab siin, siis kes on peidus konteineris?

„Don, vaata üle!“ andis Ragne karmi korralduse.

„Misasja?“ ei saanud Don aru.

„Konteiner! On mõni ikka pikkade juhtmetega.“ Seda viimast ta igaks juhuks siiski valjult välja ei hüüdnud.

Konteineris kükitas nirus riietuses ning ka muidu üsna räbala olekuga noor neiu. Nähes võõraid, kogus ta end ja püüdis endast enesekindlat muljet jätta. See tal ei õnnestunud.

„Kes sa oled? Mis nimi?“ Ragne oli ülekuulamist teostades enda kohta tavatult lakooniline ja ühemõtteline.

„Niah. See on mu nimi. Olen vabadusvõitleja,“ lõi neiu silm uhkusest särama.

„Ja miks sind siia konteinerisse pakiti?“

„Nad arvasid, et olen Maa valitsuse agent. Või noh, ma ise ütlesin, et olen. Muidu nad ei vaevuks meid isegi üle kuulama, vaid laseks kohe maha.“

Ragne pidi tunnistama, et see oli nutikas käik. Iseküsimus, kuidas vaenlased nii lollid olid, et seda uskuma jäid. Aga samas polnud ka vaenlase administratsioon ühtne ning kindral Min võis haududa omi plaane. Seega võis tal olla kasulik seda lugu uskuda. Ragne vaatas Niah helesinistesse silmadesse.

„Olgu nii, aga nüüd kõik lennumasinasse! Siin edasi passida on liialt ohtlik.“

Cassandra ja Don vahetasid pilke. Juhised ei näinud mässulistega kontakti loomist, veel vähem nende pardale võtmist ette, samas ei söandanud kumbki neist Ragnega vaielda. Ta oli ju ikkagi legendaarne agent, Don ja Cassandra olid tema kõrval kollanokad.

***

„Nujah. Tubli töö! Vajaminev info on käes, missiooni võib lugeda kordaläinuks,“ kiitis Ragne ülemus Gabriel Piilpärk teda ja ta kaaslasi üsna pika hambaga. Plaanitu oli ju saavutatud, ent ta muretses juba ette sellepärast, milliseid jamasid võib kaasa tuua kindral Mini tapmine, baasi pommitamine, kodakondsuseta mässulise kaasavedamine … Miks ei võiks asjad minna nii nagu plaanitud? Kuivõrd palju lihtsamaks see tema elu teeks. Aga noh, on nagu on.

Ta püüdis isegi naeratada, kui kiitis Ragne loovat lähenemist ja üllast käitumist noort mässulist aidates. Tõsi, see katse kukkus üsna haledalt välja. Ragne muigas.

„No näed. Isegi sinusugusest tohletanud bürokraadist võib lõpuks asja saada,“ lausus Ragne ja müksas oma bossile küünarnukiga ribide vahele. „Tuleb teha nii nagu on õige ja kuradile need protokollid ja protseduurireeglid! Meie tugevus peitub loovas vabaduses teha õigeid asju!“

„Jah, eks ta nii on,“ ühmas Gabriel kiirelt, tahtmata kuulata pikemat tiraadi, mis paratamatult oleks lõppenud tema juhivõimete ja loovuse mitte eriti varjatud mõnitamisega, ja manas oma näole virila muige. „Aga lähme nüüd teeme tähistamiseks väikesed joogid.“

Seda ei lasknud keegi endale kaks korda öelda. Seati sammud baari poole ja Ragne võttis julgustuseks Niahl käest kinni. Tüdruk tundus küll veidi häbelik, aga Ragne oli enam kui kindel, et temas on potentsiaali saada edukaks agendiks. Täna oli tal plaan neiu kohta kõik oluline välja uurida ja end üle pika aja mõne Tom Collinsiga kostitada. Tõotas tulla pikk öö. Küll homme saab tekkinud jamasid klaarima asuda.

Jutt: Saatuse iroonia (Anne Vetik)

Tähelepanu, tähelepanu, Must Kirst Ratastel on tulnud hauast välja.

Paus, raadios mängib klassikaline muusika, Kusti mängib põrandal autodega ja ei pane midagi tähele.

Tähelepanu, tähelepanu, Must Kirst Ratastel sõidab mööda kalmistu peateed peavärava poole.

Paus, raadios mängib klassikaline muusika, Kusti mängib põrandal autodega ja ei pane midagi tähele.

Tähelepanu, tähelepanu, Must Kirst Ratastel on väljunud kalmistu väravatest ja liigub bussipeatusesse.

Paus, raadios mängib klassikaline muusika, Kusti mängib ikka veel autodega ja ei pane midagi tähele.

Tähelepanu, tähelepanu, Must Kirst Ratastel on teel bussi nr 35 bussipeatusesse, buss juba paistab! [Diktori hääl on järjest ärevam.]

Paus, raadios mängib klassikaline muusika, Kusti mängib autodega ja endiselt ei pane midagi tähele, ta ongi suht juhm laps.

Tähelepanu, tähelepanu, Must Kirst Ratastel on tulnud bussist maha ja sõidab täiskiirusel Kusti maja poole, aadress Vikerlase 16, korter 79!!! [Diktor püüab saada Kusti tähelepanu, Kusti mängib autodega edasi ega tea, et vanaema raadiot sisse lülitades äratas ta põrguunest iidse needuse.]

Kirst kogub hoogu. Ta väriseb erutusest. Esmakordselt üle tuhande aasta on ta lähedal oma eesmärgile ehk noore, süütu ja rumala lapse hävitamisele ning tema hinge otse allmaailma transportimisele. Kirst läheneb hallile 9-kordsele paneelmajale, kus asub ohver. „Õnneks on majal pandus,” märgib Kirst: „Muidu oleks alles tüütu”. Kirstu seest ilmub tundel, katsub ust. Uks on lukus. Tundel kompab ukse ümbrust, leiab fonoluku, valib 79. Ootab. Keegi võtab vastu, fonolukust kostab räuskamine, vali tümm ja põrin, mis tähistab, et kohe saabki ta üles ning selle, milleks ta on loodud, täide viia. Blöarggghh, kostub pahaendeline näljane helin Kirstu sügavustest.

Lifti ronida on Kirstul raske, aga jällegi nagu panduski, on lift ikkagi parem kui trepid. Proovige ise, olles väikestel ratastel mittepainduvast süsimustast ebamateeriast kirst, kaheksandale korrusele ronida. Aga seekord joppas.

Lift jõuab kaheksandale, Kirst laskub ilusti neljale rattale, vaatab ringi ja leiab korteri 79. Sõidab uksele lähemale, sätib enda poosi võimalikult hirmuäratavaks. Ta on seda hetke oodanud tuhat aastat. Tundel vajutab uksekella. Midagi ei juhtu. Vajutab korra veel. Uks avaneb, koridori paiskub tümm, suitsu-ja alkoholihais, kaks miniseelikus tšikki tirivad Kirstu tuppa. Talle lükatakse tundlasse klaas roosa švepsiga džinntoonikut ja veetakse suurde tuppa tutvuma. Kirst on kohkunud. See peab olema mingi Google Mapsi error. Hommikul on Kirstul pohmell ja tema sees ärkab üks miniseelikus piffidest. Tema huulepulk on laiali ja peas hõljuvad jäägid söevärvilistest unenägudest.

Tekst on ilmunud 2020 Artišoki kunstibiennaali materjalide hulgas

Jutt: Kassikuld (Anne Vetik)

Anna Mari paneb arvuti kinni. Kell on 14.14. Saab soovida. No, ma siis soovin, mõtleb Anna Mari. Ta paneb näpud risti, et võimendada soovi jõudu. Soov on soovitud, ta soovib alati üht ja sama asja, kuigi ta ei usu enam eriti, et numbri põhjal soovid täide võiksid minna. Eile Anna Mari jooksmas ei käinud, täna tuleb seega minna, kellaaeg on hea, kontorirotid pole veel koju voolama hakanud. „Lähen tiirule,” mõtleb ta, „vaatan kevade habrast õhku.” Kevadel on valgus mõnusalt lahja, varje on vähem, näeb rohkem, näeb seda, mida tavaliselt tähele ei pane. Linn vahetab kevadel nahka nagu uss. „Huvitav, mis saab vanast nahast?” mõtleb Anna Mari retuuse jalga tõmmates. Tal on tunne, et temagi on kevadel uus, et läbi ta keha kasvab miski, mis loob uusi liine tema ja teiste inimeste, linna ja kõige, mis linnas elab ja liigub, vahele.

Anna Mari tänane marsruut hõlmab enda alla Vabaka, Hirve pargi, Schnelli pargi, seejärel siseneb ta vanalinna, vältides mõistagi turistikaid tänavaid, kus äritsetakse Hiinast toodud pahnaga ja pakutakse kullavärvi uriinimaitselist õlut kulla hinnaga.

Ta armastab joosta, sest see lülitab aju kõige paremini välja. Samuti on valitud kellaaegadel joostes tõenäosus kohata tuttavaid oluliselt väiksem kui näiteks MyFitnessi spordigestaapo luminofoorlampide all. Seda suurem on ehmatus, kui keegi hüüatab kähedalt: „Yo Ansu!” Ta tardub poole sammu pealt, keerab ümber. Saab aru, et reageeris täiesti valesti, oleks hoopis pidanud jooksma kiiremini, seljataga ei ole kedagi, misasja, wtf. „Mjou.” Hääl kostub kinni löödud ja siis lahti tiritud akna pealt. Häält teeb rääbakas, kunagi ilmselt valge olnud kass. „Tule siia, tee uks lahti raisk, mul abi vaja,” nõuab kass vastiku ärajoodud häälega, nagu oleks eile korralikult tina pannud. „Kassid ei pane ju tina,” mõtleb Anna Mari ja saab aru, et on ilmselt hulluks läinud või on asi selles, et ta ei söönud hommikust. „Kle eit, mis passid? Ma ütlen, et mul on abi vaja, mis inimene sa oled selline, kobi sisse,” ütleb kass. Anna Mari otsustab, et asi ei ole hommikusöögis.

Kassi tähelepaneliku kollaselt helkiva pilgu all kõnnib Anna Mari ukse juurde. Ta loodab, et äkki hallukas kaob midagi reaalset, tahket ja mitte temaga rääkivat katsudes. Uks avaneb, ukse taga on mahajäetud olekuga trepikoda. Esimesel poolkorrusel istub juba rääbakas kass, kõrval on kassitualett, sama rääbakas kui ta ise. „Korista plz ära, mul pole pöidlaid, ma ei saa ise,” palub kass veidi viisakamalt ja nihutab esikäpaga ettepoole plastikust kühvlit. Anna Mari vaatab kassi käppasid ja nõustub endamisi, et tõepoolest sellel kassil pole pöidlaid, nagu teistelgi kassidel, mis siis, et ta rääkida oskab. Tuleb siis aidata, mulle tegelikult meeldivad ju kassid, rohkem kui koerad, nad on nii elegantsed. Ta tõmbab hinge kinni ja võtab kühvli kätte ning hakkab sellega delikaatselt räpases liivas sobrama, mis aga lõhnab veidral kombel üldse mitte vastikult, vaid nagu elektrit täis äikeseõhk.

Anna Mari kõnnib läbi vanalinna koju. Ta kõnnib aeglaselt, kuigi tal on jooksuriided seljas ja varjud juba pikenevad ja õhk külm. Ta käed on taskus, ta naeratab lapsikult ning võtab aeg-ajalt ühe või teise käe taskust välja, et imetleda suuri, kassi kollaseid silmi meenutavaid merevaigukive.

Tekst on ilmunud 2020 Artišoki kunstibiennaali materjalide hulgas

Jutt: Hingega töö (Tim Hornet)

Indrek astus tuppa. See oli tema viiekümne teine korter. Kiire pilguheit kinnitas, et siin olid samad probleemid, mis mujal. Korterit oli korduvalt putitatud, kuid korralikku remonti polnud keegi ette võtnud. Värv värvil, nagu seda nimetati.

Terve korteri kasutus vajas põhjalikku läbimõtlemist; torud ja elektrisüsteemid vahetamist. Viimasega oli alati palju tegemist - vahel ei piisanud isegi mitte korkide väljalükkamisest, et korteris voolu poleks.

Kogemus näitas, et eelnevate ehitajate leidlikkusel polnud piire. Sa said ehituses kindel olla vaid siis, kui sa kraapisid kõik puhtaks ja alustasid nullist.

Indreku kogenud pilgu ja pealehakkamise jaoks polnud siin midagi kontimurdvat. Ta parandas hingega. Õigupoolest ei ostnud ta uusi kortereid lisa sissetuleku allikaks - selleks oli tal ammu juba piisavalt rendipindu. Ta ostis parandamiseks. Milline lust oli puhuda elule koht, mille eluvaim oli peaaegu kustunud; leida potentsiaal, mis aegade jooksul kaduma läinud.

Igaühel oli võimalik osta 3D prinditud kortereid, kuid see polnud see - vanas majas ja kätega tehtud töös oli oma vägi. Seepärast ei kasutanud Indrek ka ehitusroboteid töödel, mille sai oma käega ära teha.

Indrek ühendas sinihamba ning pani raadio kõrvale mängima. See oli rituaal, mis kui kelluke Pavlovi koeral pani ta pea õiges suunas mõtlema. Ega ta töötuhinas tegelikult muusikat ei märganudki. Ka kohvi ja söök jäid tihti nii tähelepanuta.

Ta rullis jõupaberi lahti ja haaras pliiatsi järele. Seda aga ei olnud. Ei üheski taskus ega ka mitte sahtlites.

Viisteist minutit hiljem leidis Indrek hariliku pliiatsi jupi parema jala vasakust sahtlist, kus ta hoidis plastist kiile ja isoleerpaela. Kuramus, sinna sahtlisse ei tohtinud midagi elektrit juhtivat panna ja pliiatsi südamik oli siiski grafiit, mis poolmetallina juhtis väga hästi elektrit. Tundus, et seekord läks siiski õnneks. Oleks ta vahepeal nii jooksmas käinud, oleks lühis kindel.

Indrek tõmbas keelega üle pliiatsi otsa ning visandas jõupaberile korteri läbilõike.

Kui see tehtud, kritseldas ta plaani peale torustiku ja elektrisüsteemid nii nagu need hetkel olid. Ruumi siin leidus, kuid see oli halvasti kasutatud. Äravool, vee sissetulek ning elektrikapi asukoht panid omad piirangud, millega tuli kohe alguses arvestada. Samas, asi mida ta juba enne ostu tähele pani, ta sai ära kasutada läänepoolseid aknaid ja sealt tulevat valgust.

Kui joonis valmis, silmitses Indrek plaani ning seejärel ruumi, mis eelneva omaniku poolt mööblist ja tehnikast tühjaks tehtud.

Midagi tundus valesti.

Kahe vajutusega lendas taotlus ehitusregistri poole teele. Siis otsis ta välja lasernivelli. Kunagi olid need pirakad jurakad, kuid nüüd mahtusid peopesasse. Mis veelgi toredam - sa ei pidanud enam miskite harkjalgadega mässama.

Ta pani laser hõljuknivelli toa keskele mõõtma. Seinad, põrand ja lagi olid isegi enamvähem loodis. Indrek lükkas sisse arvutusfunktsiooni.

Masina tulemus tuli samal hetkel kui vastus registri päringule.

Nivell ütles, et korteris oli 47 ruutmeetrit, register 49,1. Klassika! Jälle oli keegi siin haltuura-remonti teinud, et saaks ilusa korteri kiirelt maha müüa.

Indrek koputas sõrmenukiga vastu seina ning liikus nii edasi. Välisseinas suuri tühimikke ei tundunud, kuid peale ühe aknapõse eemaldamist tuli päevavalgele ilmselge tõsiasi, et see korter oli kui sibul mitme kirju kihi all. Seespool oli tapeet, selle all kips, selle all jälle tapeet, siis veel mõned kihid tapeeti, siis ajalehed, taaskord kips ning kõige taga veel vana vineeriliistudest võrgustik, mis esimest kipsipinda paigal hoidis. Iga järgnev ehitaja oli lihtsalt toppinud oma uue mõtte kogu vana kraami peale. Raiskamine! Indrek kavatses kõik selle maha kraapida, kuni ta jõudis maja puitseinani. Sealt sai ta hakata uuesti üles ehitama.

Välisseinte juurest suuri üllatusi rohkem ei tulnud, kuid siis jõudis ta kunagise vannitoa juurde. Tühimik! Indrek võttis vöölt peitli ja haamri ning eemaldas esimese dekoratiivplaadi. Selle all paistis olevat kips, mis oli vähemalt veekindlaks töödeldud - seegi hea. Kuna nii ehk naa läks kõik maha kiskumisele, lõi ta peitli seinast läbi ja uuristas augu. Siis lükkas ta peitli nii sügavale sisse kui see ulatus.

Kolmkümmend sentimeetrit tühja ruumi!

Ta uuristas augu suuremaks ning lükkas valgustusega silma sisse. Uue plaadi ja kivide taga oli, üllatus-üllatus, tühimik ja vana kahhelkivi.

Peagi sai ta samasuguse “remondi” kinnituse ka kunagise köögi tagaseinal.

Ehitajana sai ta aru, et suuremas tühjas oli ehk juhtmeid ja torusid lihtsam vedada, kuid siis oleks nad võinud vähemalt selle tühimiku kuidagi täita. Praegu oli siin nii kasutu ruum, kui ka kõlakoda naaberkorteri helidele.

Indrek tegi peas umbkaudsed arvutused. Jah, siin need kaks ruutmeetrit peidus olidki - halva remondi all. Tema kavatses need uuesti välja tuua. Ta kahtlustas, et laega oli sama mure. Selle ajastu korterites olid enamasti kõrgemad laed, siin oli see aga üsna madalal.

Selle kõige juures ei saanud unustada ka põrandat. Nii nagu mujal vanades majades Kalamajas ja Pelgulinnas oli ka siin kindlasti korralik puitlaudis, kuid see oli jama all peidus. Ta lootis, et laudise all olev saepuru oli vähemalt mõne parema materjali vastu välja vahetatud. Viimane kord korjas ta nii üle viiekümne prügikoti täie saepuru ja see oli mitme päeva töö. Tüütu ja mõttetu töö, mille ta oleks kellelegi teisele jätnud, kui võimalik.

Tema mõttelennu peatas telefonihelin.

“Jah, Indrek,” võttis ta ühe liigutusega kõne vastu.

“Selge, varsti tulen,” sõnas ta minut hiljem ja pani kõne kinni.

Ühes viiekümne kahest korterist oli veeavarii. See oli see omandi häda - putitamine oli kestev tegevus ning mida rohkem kortereid sul oli, seda enam oli ka putitamist. Indrek sai sellega hakkama ning ehk isegi nautis mingil määral, kuid ausalt öeldes eelistas uute omandite väljaehitamist. Selles oli oma võlu.

Indrek lasi silmad üle ruumi. Esimene samm oli lammutamine ja see võttis omajagu aega - vahepeal tuli oodata, et tolm vaibuks, muidu olid lõõrid kipsipuru ja muud tolmu täis ja nägemine olematu.

Kõige mõistlikum oli sellega juba nüüd alustada, lasta tolmul vaibuda, kui ta torutöid tegi, ning siis õhtul edasi teha.

Koputus vastu põrandat kinnitas, et see oli piisavalt tugev, et suuremale möllule vastu pidada. Nii julges ta lammutamise kohe suurelt ette võtta.

Ta sobras oma sahtlites ning peagi keeras kuvalda kokku. Seda täies pikkuses kaasas kanda oli jabur, kuid jupitades polnud viga - oligi jooksmisel hea lisaraskus. Kuigi viimase jaoks jäi aina vähem ja vähem aega.

Huvitav, kas selle vaheseina vahel on ka laudis, mõtles ta kuvaldaga hoogu võttes ja lajatas siis vastu seina.

“Raisk!”

Kuvalda vihises läbi seina kui sulavõist tõmmates ta inertsiga kaasa.

Indrek oli hiljuti oma käsi uuendanud ning polnud nende võimekusega veel päris sina peal. Ta oli arvestanud kuvalda otsa suuruse auguga seinas, kuid nüüd lendas ta tervenisti sellest läbi.

Kuvalda ots elektrijuhtmeteni ei ulatunud.

Tema aga küll.

*

Doktor vaatas patsienti enda ees. Usinasti tuunitud inimene, kelle bioloogilist vanust oli raske määrata. Elektrilöögist pilditu, kuid mitte lootusetult läinud.

Näha oli, et ta tegi kätega tööd.

Kiire skänneri pilguheit kinnitas, et siin olid samad probleemid, mis mujal. Keha oli küll palju putitatud, kuid korralikku remonti polnud keegi ette võtnud.

Terve keha kasutus vajas läbimõtlemist; torud ja elektrisüsteemid vahetamist - viimasega oli alati palju tegelemist

Kõige mõistlikum oli kõik puhtaks kraapida ja nullist alustada.

Jutt: Hõljukid (Kaur Järve)

Umbes kaks nädalat tagasi märkasin oma silmas hõljukeid. Need väikesed läbipaistvad niidilaadsed asjad, mis liiguvad edasi-tagasi, kui sa oma silmi kuhugi poole pöörad. Alguses ei teinud ma neist eriti välja - nad lihtsalt olid seal ja iseäranis ei seganud mind, kuid mida rohkem aeg edasi liikus, seda rohkem hakkasin ma neid ka märkama. Kõige hullemaks muutus olukord töö juures, tavaliselt kuskil lõuna paiku. Hõljukeid kogunes pidevalt juurde ning juurde. Tundsin, kuidas nägemine hakkas mu käest põgenema.

Ei jäänud miskit muud üle, kui pöörduda oma murega perearsti poole. Polikliinikusse kohale jõudes oli mu nägemine aga korraga maagiliselt paranenud. Hõljukeid esines vähe, kui üldse. Asjaolu tundus olevat enda ise lahendanud, kuid siiski astusin kabinetiuksest sisse, et kuulda eksperdi arvamust. Ootuspäraselt doktor rahustas mind, öeldes, et täpikeste ning niidikeste nägemine silmas on täiesti normaalne. Klaaskeha hõljumite teaduslik nimetus on myodesopsia ning nad võivad esineda absoluutselt igaühel. Arst kirjutas mulle välja kangemat sorti silmatilkade retsepti ning luges sõnad peale, et ma saaksin öösiti ikka seitse kuni kaheksa tundi und.

Selleks hetkeks olin töötanud linnaplaneerimise ametis juba kuus aastat. Tüüpiline tööpäev koosnes erinevate paberite analüüsimisest ning kalkulaatori toksimisest. Valetaksin kui ma ütleks, et ma metsikult armastaks oma tööd, kuid palk oli kiiduväärt. Olulisem põhjus aga, miks ma selle töökoha valisin, oli võimalus iga natukese aja tagant põgeneda arhiivi. Kaardid, atlased, gloobused - lummasid mind täielikult. Lapsena ei huvitanud mind mereröövliraamatute seiklused, vaid hoopis aardekaart, mis raamatu tagakaant illustreeris. Kaardid viisid mind alati elus edasi, vahet pole kas piraatide aarde juurde või tolmusesse arhiivi.

Viimane projekt, minu magnum opus, kujutas endast linnaosa täielikku ümberdisaini. Kõik pidi maha tulema ja siis rusudest uuesti üles kerkima. Värske linnaosa kaart oli mu laua peal auväärt kohal, kohe lemmik-kohvitassi kõrval. Seisin püsti, et imetleda oma elutööd kaugemalt. Vaatlesin ning kadusin enda disainitud tänavate rägastikku. Kui korraga oma transist väljusin, oli kontor juba inimtühi. Haarasin avamata portfelli ning seadsin sammud kodu poole.

Ühtäkki kõik kordus. Pea hakkas taguma. Silme ees nägemistaju hüppamas eksistentsist sisse ja välja. Peas kriiskas ülim, hele, pimestav valgus. Kõik rahunes…

Värisedes proovisin võtmekimbust välja sahmerdada õige võtme. Mõtlemata isegi õhtusöögile või hambapesule pugesin mantel seljas voodisse. Põuetaskus sobrades leidsin tillukese silmatilkade pudeli. Lapselukk tundus ületamatu vaenlasena, kuid otsustuskindlalt pidin naasma siit olukorrast võitjana. Valasin silmatilku joana, kuid kriipimine silma taga ei jätnud mind rahule - nagu mäuguv kass, kes kraabib ust, et teda sisse lastaks. Nördinult avasin silmad ning lülitasin laualambi sisse.

Niidistikke oli rohkem kui kunagi varem. Hall halli peal, täpp laigu peal. Tunduks nagu vaataks läbi mikroskoobi nädalaid vana piima. Tõusin vaevaliselt püsti, otsiskledes teed vannituppa, kuid ukse asemel kombitsesin ainult seina. Mõtted jooksid välgukiirusel. Hingeldades ning värisedes, anusin, et see kõik lihtsalt läbi saaks. Sulgesin oma vaesed silmad. Kõik jäi sekundiks vaikseks. Hingasin nii sügavalt kui sain, sisse ja välja. Avasin taas silmad. Seal samas, mu ees nad olid - tillukesed hõljukid, õrnad niidijupid, mis on üksteisega seotud. Tajusin selles rägastikus üllataval kombel midagi ratsionaalset. Siin pidi valitsema mingi kummaline loogika. Suvalised jooned morfeerusid rajadeks. Püüdes tabada seda kummalist loogikat, jäi mu mõistus magama.

Järgmine hommik möödus kergemalt. Hõljukid seisid nüüd paigal, stagnantselt rippumas mu vaateväljas. Nende loodud rajad ja teed polnud ööga muutunud. Kontorisse sisse astudes ei pannud ma teretavaid kolleege tähele. Laual ootas järjekordne hunnik dokumente, kuid mis kasu sai paberitest olla, kui ma ei suutnud isegi täpitähti välja lugeda. Istusin tühja pilguga, pöörates pead kord ühte kord teise laua otsa.

Ei saa olla nii? Kas tõesti kõik hõljukid mu silmis, kõik nende poolt loodud rajad, kattusid perfektselt minu loodud kaardiga? Vanad tänavad, ristmikud, tupikud, kõik justkui intelligentne disain. See ei saanud olla juhus, sest seda sorti juhuseid lihtsalt ei sünni. Mu hõljukid ei olnud puhtalt hõljukid. Selles seisnes sõnum, fragment kaardist.

Tormasin mõtlemata kontorist välja, pihus vaid kortsus kaart. Silmad kleebitud kaardile, teadsid mu jalad ise automaatselt, mis suunda võtta. Enamus teed läbisin mööda korralikku kõnniteed, kuid vahel pidin tegema järske pöörakuid autoteele. Käes oli tipptund. Keegi lasi pasunat, ärritunud rekkajuht karjus. Mu tempo vaid kiirenes, kuid lõpp paistis kaugel. Tänav tänava järel muutus kõik aina vaiksemaks. Kuni tänavamüra kadus täielikult, mitte ühtegi möirgavat autot ega võõraste jutupobinat. Müra asendus ühtse ning pideva pininaga. See heli polnud aga valus ega kuidagi tülikas. Kohati tundus pinin lausa kaunina. Ainult üks tänav oli veel minna. Keerasin ümber nurga ning seisatasin oma sihtkohas.

Olin tupikus. Siin oli tee lõpp. Lõppes kaart ja lõppesid ka hõljukid. Ma langesin põlvedele. Kõik oli vaikne. Pinisemine kadus.

Asfaldilt kostis tüütut piiksumist. Vaatasin enda ette, kuid mu silm ei tabanud otsekohe midagi. Piiksumine ei jäänud järgi. Kummardusin veelgi lähemale, volüüm hakkas kerkima. Kissitasin ning sealsamas, täpselt minu silme ees, seisid kaks tillukest meest viisakates ülikondades. Nende tähtsad näod jagasid minuga vaid õrna muiet.

Mu vasak kõrv hakkas hullult sügelema. Kratsisin kuni kõrvas käis väike pop. Miskit sooja rullus mööda mu kõrvalesta alla. Soe ollus hüppas mu õlale ning sealt edasi libistas ennast mööda triiksärki alla kuni haaras vööst kinni ning sealt juba hüppas asfaldile. Kolmas väike mees ühines oma ametivendadega. Ta andis mõlemale neist tähendusrikka noogutuse ja keeras elegantselt minu poole. Ta ulatas mulle oma tillukese käe. Suutsin teda vaid kohmetult jõllitada. Ta langetas käe ning noogutas tänulikult taaskord.

Tõusin püsti ning raputasin püksid tolmust puhtaks. Aeg oli koju minna, ma polnud juba pikemat aega korralikult magada saanud.

Tõlkejutt: Pruudipurikas (Will McIntosh)

Will McIntosh (s 31.01.1962) on psühholoogiakraadiga Ameerika ulmekirjanik. Debüteeris 2003. aastal ning paari aastaga said ta jutud auhinnanimekirjade ja aasta parimaid tekste koondavate valikantoloogiate püsikülalisteks. Will McIntosh on avaldanud kümme romaani – kõik on üksikromaanid ja enamus neist tõukub mõnest kirjaniku lühiloost.

„Pruudipurikas“ (Bridesicle) ilmus esmakordselt 2009. aastal, ajakirja „Asimov’s Science Fiction“ jaanuarinumbris ning järgmisel aastal hääletasid lugejad teksti parimaks möödunud aastal ajakirjas ilmunud lühijutuks. Jutt võitis ka Hugo ja oli Nebula auhinna finalist. 2013. aastal avaldas Will McIntosh romaani „Love Minus Eighty“, mille ta kirjutas siinilmuva jutu põhjal.

Sõnad olid leebed puudutused, mis meelitasid ta ärkvele.

„Hei. Hei-hei.“

Ta tajus laugudel valgust ja teadis, et kui ta silmad avab, teeb see haiget, nii et ta peab neid käega varjama, et heledus immitseks vaid pragudest sõrmede vahel.

„Tahaksid sa rääkida?“ Mehe vaikne hääl.

Ja siis selgines ta mõistus piisavalt, et imestada: kus ema on? Ta hüüdis oma meele nurkadesse, aga vastust ei tulnud, ja see polnud võimalik. Kui ema oli kord juba sisse lastud, polnud temast enam võimalik vabaneda. See polnud sama nagu siis, kui ta oleks lasknud emal enda juurde kolida: kui ema oli tema peas, siis lõplikult, sest tal polnud enam keha, kuhu tagasi pöörduda.

Kus ta siis on?

„Oh, ma tean, nüüd oled sa juba ärkvel. Kuule nüüd, uinuv kaunitar. Räägi minuga.“ See viimane oli sosin, armsama sõnad, ning Mira tundis, et peab ärkama ja silmad avama. Ta püüdis ohata, aga hingeõhku polnud. Silmad plõksatasid ehmunult lahti.

Tema kohale kummardus naeratav vana mees, aga Mira vaevu nägi teda, sest kui ta avas hingamiseks suu, kriiksatas lõug nagu merelinnu hüüd, aga hingeõhku polnud, ja ta tahtis suruda käed põskedele, aga ka käed ei tõusnud. Miski ei liikunud peale näo.

„Hei, hei. Kuidas sul läheb?“ Vanamees naeratas õrnalt, nagu võiks Mira puruneda, kui ta kogu oma naeratuse valla päästab. Mira nägi nüüd, et ta ei olnudki nii vana, ehk kuuskümmend. Kurrud laubal ja nina juures paistsid nii sügavad vaid sellepärast, et ta nägu oli Mirale nii lähedal, lausa nagu suudlemiseks. „On kõik hästi?“ Mees sirutas käe ja silitas Mira pead. „Suru tagumised hambad kokku, siis saad õhuvoolu kontrollida. Kas nad ei näidanud sulle?“

Õhk oli olemas – tasane hoovus, mis tuhises kõrist üles ning suust ja ninast välja. See kõditas tillukesi karvu sõõrmetes. Mira surus hambad kokku ja puhangust sai sisin – piisavalt tugev väljahingamine, et rind langeks, aga see ei langenud, või siis langes, ja ta lihtsalt ei saanud sellest aru, sest polnud suuteline pead tõstma ja vaatama.

„Kus …“ sõnas Mira ja kätsatas õudusest, sest ta hääl kõlas jubedalt – sügav ja kähe ja õõnes, nagu kellelgi, kes on end soomülkast välja lohistanud.

„Sellega harjumine võtab aega. Kas ma olen su esimene? Keegi pole sind varem elustanud? Isegi mitte esitluseks?“ See näis mehele meeldivat – et ta on Miral esimene, mis iganes see tähendas. Mira uuris teda ja püüdis aru saada, kas ta peaks meest tundma. Too ajas end tema tähelepanu all puhevile, otsekui oodates, et Mira teda nähes rõõmustab. Ta ei olnud kena mees – jäme muhklik nina, ja mitte aristokraatlikkus mõttes. Sõõrmed nagu härjal, laup kui neandertallasel, aga suu pehmejooneline. Mira ei tundnud teda ära.

„Ma ei saa ennast liigutada. Miks ma ei saa ennast liigutada?“ suutis Mira lõpuks öelda. Ta püüdis ringi vaadata, nii hästi kui sai.

„Kõik on hästi. Püüa lõdvestuda. Ainult su nägu töötab.“

„Mis juhtus?“ küsis Mira viimaks.

„Sul oli autoavarii,“ ütles mees, kulm nüüd juba murelikult kortsus. Ta uuris väljatrükki oma käes. „Päris suured vigastused. Purunenud aort. Parem jalg läinud.“

Parem jalg läinud? Tema parem jalg? Mira ei näinud midagi peale enda kohale kummarduva mehe ja kuldseks värvitud lae kõrgel-kõrgel üleval. „Kas see on haigla?“ küsis ta.

„Ei, ei. Kohtingukeskus.“

„Mida?“ Ta märkas esimest korda, et ruumis kostsid teised hääled, vaiksed, tõsised, konfidentsiaalsed toonid. Tema kõrvu jõudsid katked nagu „… neutraalsed värvid. Kuidas võib keegi valida lilla?“ ja „… viimane kord, kui ma käisin Day-Glowsi kontserdil, olin ma seitseteist …“.

„See ei ole minu töö.“ Mees pöördus ja vaatas üle õla. „Tavaliselt tehakse esitlus.“ Ta tõstis häält. „Halloo?“ Siis pöördus ta jälle Mira poole ja kehitas õlgu, nägu muigvel. „Paistab, et oleme omapead.“ Ta pigistas käed kokku ja naaldus Mirale lähemale. „Vaata, asi on selles, et sa said avariis surma …“

Mira ei kuulnud päris mitut asja, mida mees järgmisena ütles. Tal oli tunne, nagu ta hõljuks. Mõte, et ta võib olla surnud ja ometi kuulda, kuidas keegi seletab talle, et ta on surnud, oli täiesti jabur. Aga kõlas kuidagi õigesti. Ta ei mäletanud suremist, aga tundis mingit tugevat, järeleandmatut joont, mingit piiri praeguse ja varasema vahel. Sellele mõtlemine tekitas soovi põgeneda, pageda oma kehast, mis oli surnu keha. Tema hambad olid laiba hambad.

„… sinu kindlustus kattis sügavkülmas säilitamise, aga täismõõdus taaselustamine, eriti kui tegu on tõsiste vigastustega, on kohutavalt kallis. Ja selleks ongi kohtinguteenus …“

„Kus mu ema on?“ segas Mira talle vahele.

Mees uuris jälle väljatrükki. Ta noogutas. „Sul oli küütija. Sinu ema.“ Ta vaatas jälle ringi, tõstis nagu kellelegi viipamiseks käe, aga lasi jälle alla.

Küütija. Kui asjakohane termin. „Kas ta on läinud?“ Mira oleks tahtnud öelda „Kas ta on surnud?“, aga surma kontseptsioon näis olevat ähmastunud.

„Jah. Küütija pidamiseks on vaja katkematut ajutegevust. Kui sured, on ta läinud.“

Nagu telefoninumber, mida sa ei suuda meenutada, mõtles Mira. Sa pead seda meeles hoidma, ja kui unustad, ei saa seda enam kunagi tagasi. Mira tundis tohutut kergendust. Ärkamise hetkest alates oli ta kogu aeg oodanud, et kohe kõlab ema hääl. Nüüd ta teadis, et seda ei tule, ta võis end lõdvaks lasta. Mira tundis end süüdi, et ema surm oli selline kergendus, aga kes teda süüdistab? Ei keegi, kes kunagi ta ema tundis. Kindlasti mitte Lynn.

„Mul on õde,“ ütles ta. „Lynn.“ Lõug liikus nii kangelt.

„Jah, kaksikõde. Oleks see alles huvitav.“ Mees naeratas ja kergitas kulme.

„On ta veel elus?“

„Ei,“ ütles teine tooniga, mis vihjas: rumal tüdruk. „Sa oled olnud audis rohkem kui kaheksakümmend aastat, uinuv kaunitar.“ Mees rehmas käega, nagu poleks sel kõige tähtsust. „Keskendume parem praegusele. See värk käib nii, et me saame tuttavaks, meil on kohtingud. Kui meile tundub, et me sobime,“ ta kergitas õlad kõrvadeni üles, naeratas oma pehme suuga, „võib mul tekkida ahvatlus sinu elustamine kinni maksta, et saaksime koos olla.“

Kohtingud.

„Niisiis. Minu nimi on Red ja siit ma juba näen, et sinu nimi on Mira. Tore sinuga kohtuda, Mira.“

„Kena kohtuda,“ pomises Mira. Mees oli öelnud, et ta suri autoavariis. Mira püüdis meenutada, aga midagi ei tulnud meelde. Igatahes mitte õnnetuse kohta. Mälupildid, mis temani tormlesid, olid tülid – tülid emaga. Tüli supermarketis. Ema vihkas kõike, mis Mirale meeldis, ja ta nõudis, et Mira läheks vanurite osakonda ja ostaks odavaid ilmetuid sitsikleite. Emal ei olnud kontrolli Mira keha üle (ta oli lõpuks ainult küütija), aga kontrolli haaramiseks on palju võimalusi.

„Niisiis, Mira.“ Red pigistas peod kokku. „Tahad sa sellest jamast edasi rääkida või õpime teineteist intiimsemalt tundma?“

Jälle need kergitatud kulmud, nagu kaksikute kommentaari puhul. „Ma ei saa aru,“ ütles Mira.

„Noooh, näiteks, selline küsimus.“ Red naaldus Mira ligi, ta hingeõhk pahvis Mirale kõrva. „Kui ma su ellu äratan, mis sorti asju sa tahaksid minuga teha?“

Mira oli kindel, et mehe nimi pole Red, ja ta kahtles, et too on üldse siin kellegi äratamiseks. „Ma ei tea. See on kohutavalt intiimne küsimus. Ehk õpime enne teineteist rohkem tundma?“ Ta vajas aega, et mõelda. Isegi paarist vaikuseminutist piisaks, et asjadest sotti saada.

Red kortsutas teatraalselt kulmu. „Ole nüüd. Õrrita mind natuke.“

Kas ta peaks Redile ütlema, et ta on lesbi? Kindlasti mitte. Mees kaotaks huvi ja võimalik, et kannaks ette kellelegi, kellele iganes see asutus kuulus. Aga miks see keegi, kellele iganes see asutus kuulus, ei teadnud, et ta on lesbi? Äkki oli see seotud esitlusega, mida talle polnud tehtud? Olgu põhjus milline tahes, Mira ei võinud riskida, et ta ringlusest maha võetakse, lahti ühendatakse või maha maetakse.

Oleks see kõige hullem?

Mõte helatas vastu midagi ammu unustatut. Või pigem nagu sügavalt unustatut – kõik tema elus oli ammu unustatud. Ta oli kunagi varem mõelnud samas suunas ja valu oli olnud nii suur, et see kajas ikka veel vastu, kuigi mälestust enam polnud. Ta küünitus selle järele, aga see oli vajunud sügavale pundunud mögasse, mis seisis tõkkena ees kõigel, mida ta püüdis meenutada. Oli talle elusana tõepoolest kõik vaevata meelde tulnud või ta ainult mäletas seda niimoodi?

„Ma pole …“ Ta tahtis öelda, et „selles tujus“, aga see polnud mitte ainult klišee, vaid kaugelt liiga vähe öeldud. Ta oli surnud. Ta ei suutnud tunda mitte midagi peale oma näo ja see tekitas pidetustunde, nagu ta hõljuks, triiviks. Käed ja jalad on su ankrud. Mira polnud seda kunagi varem taibanud. „Ma pole sellistes asjades kuigi osav.“

„Hmm.“ Red toetas käed kintsudele ja hakkas rõhutatult tõusma. „See siin pole odav ja nad võtavad minutihinda. Nii et minu poolt praegu head aega ja sa võid jälle surnud olla.“

Jälle? „Oota!“ ütles Mira. Nad suudavad ta ellu äratada ja lasta siis jälle surra? Ta kujutles oma keha kusagile kinni pitseeritult, võib-olla aastateks, võib-olla igaveseks. Mõte kohutas teda. Red peatus ja ootas. „Hea küll. Ma …“ Mira püüdis midagi välja mõelda, aga ta peas tormles nii paljut, nii palju mõtteniite, mida ta tahtis järgida, ja ükski neist ei seostunud tema kohale kummarduva perverdiga.

Kas oli ka teisi võimalusi saada lõplikult „taaselustatud“? Kas tal võis olla elusaid sugulasi, kellega ta saaks ühendust võtta, või ehk hoiuseid, mis on viimase kaheksakümne aasta jooksul intresse kogunud? Kas tal oli surres olnud mingeid sääste? Tal oli olnud maja, seda ta mäletas. See oli läinud Lynnile.

„Hästi, kui sa rääkima ei hakka, siis head aega,“ nähvas Red. „Aga ma ei usu, et keegi teine tuleb. Vigastuste tõttu on sinu elustamine kallis ja siin on kümneid tuhandeid naisi. Lisaks ei taha mehed naist, kes oli külmas juba kuuskümmend aastat enne seda, kui see koht siin lahti tehti, sest neil pole temaga midagi ühist.“

„Palun,“ ütles Mira.

Mees küünitas millegi poole ta pea kohal, vaateulatusest väljas.

Mira nägi unes, et ta jookseb metsarajal. Rada läks ülesmäge ja muutus aina järsemaks ja järsemaks, kuni ta jooksis üles kõrgetest astmetest. Siis jõudis trepp kipakasse vineerist torni ja astmed keerlesid aina üles ja ülespoole. Oli pime, Mira nägi vaevu midagi, aga joosta oli nii mõnus – viimati oli ta seda teinud nii kaua aega tagasi, et ta ei hoolinud järsust tõusust. Ta ronis aina kõrgemale, mõtles tagasipöördumisele, aga tahtis siiski tippu jõuda ‒ nüüd, kui ta oli juba nii kaugele tulnud. Lõpuks oli ta tipus ja seal oli aken, kust paistis hiigelsuur jõgi ja selle kaldal pesitsev kena ülikoolilinnak. Ta ruttas aknale lähemale, et paremini näha, ning torn kaldus tema raskuse all ja hakkas kukkuma. See kogus kiirust ja tuhises alla hoonete poole. Ongi kõik, mõtles Mira. Ta kõhus pööritas. See on mu surmahetk.

Mira ärkas võpatusega enne, kui ta maapinda tabas.

Tema peale kõõritas alla vana mees – tõenäoliselt seitsmekümnendates eluaastates. „Sa ei ole minu tüüp,“ porises ta ja küünitas käe Mira pea kohale.

„Tere.“ See kostis kärinal, mees köhatas kurku puhtaks. „Ma ei ole seda kunagi varem teinud.“ Mees oli paks ja ehk neljakümne aastane.

„Mis kuupäev täna on?“ küsis alles uimane Mira.

„Kolmas jaanuar, aasta kaks tuhat kolmsada viiskümmend kaks,“ vastas mees. Möödunud oli peaaegu kolmkümmend aastat. Mees pühkis käeseljaga suud. „Mul on nii paha tunne siin olla, nagu ma oleksin mingi lapsepilastaja või midagi.“ Ta kibrutas kulmu. „Aga nii palju on lugusid inimestest, kes on siit sahtlitest oma tõelise armastuse leidnud. Mu nõbu Ansel leidis oma teise naise Floreni kohtingukeskusest. Väga kena naine.“

Mees saatis talle laia märja naeratuse. „Mina olen Lycan, muide.“

„Mina olen Mira. Tore kohtuda.“

„Sinu naeratus on veidi vildakas, aga nunnu. Ma võin kohe öelda, et sa oled aus. Sina ei kasutaks mind ära, et ma su ellu ärataks, ega jätaks mind siis maha. Selles suhtes peab ette vaatama.“ Lycan istus tema suhtes nurga all, ehk sellepärast, et näida kõhnem.

„Ma mõistan, et see võib probleem olla,“ ütles Mira.

Lycan ohkas sügavalt. „Olgu pruudipurikatega kohtumine pealegi hale, aga palju haledam on ilmuda igale firmapeole ihuüksi, käed taskus, mitte hoida kellegi käest, või tulla kellegagi, kes mitte ainult ei naera valjusti nagu hobune ja kellel pole huumorimeelt, vaid on lisaks sinust kümme aastat vanem ja mitte just kena. Vaat see on hale. Mõelgu nad pealegi, et mu ilus noor naine on taaselustatud. Nad on ikkagi kadedad, ja mina kõnnin ikkagi uhkelt temaga käsikäes, kui kõik teda vahivad.“

Lycan jäi viivuks vait. „Mu vanaema ütleb, et ma räägin liiga palju. Palun vabandust.“

Nii et Lycanil oli küütija. Vähemalt üks. Seda oli nii raske ära arvata – kui sul on küütija, harjud kahte vestlust korraga pidama.

„Ei, mulle meeldib,“ sõnas Mira. See andis talle mõtlemiseks väärtuslikku aega. Elus olles oli Miral olnud aegu, kui tal oli vähe vaba aega, aga mõtlemiseks oli tal alati aega jätkunud. Ta võis mõelda tööle sõites, sabas seistes ja kõigil neil näpatud hetkedel muude asjade vahel. Äkitselt oli sellest saanud kõige hinnalisem asi üldse.

Lycan pühkis peopesi. „Esimene kohting ei kuku mul kunagi hästi välja.“

„Sul läheb hästi.“ Mira naeratas nii hästi, kui sai, aga ta teadis, et see ei jõua silmadesse. Ta peab siit välja pääsema, peab veenma üht neist meestest, et too ta elustaks. Üht neist meestest? Kõigi nende viiekümne aasta jooksul, kui see asutus oli olnud avatud, oli see mees alles kolmas; ja kui uskuda kõige esimest, seda perverti, siis ajaga ta ihaldusväärsus aina langes.

Mira soovis, et ta näeks, kus ta on. Kas ta on kirstus? Voodil? Ta soovis, et saaks kaela keerata. „Milline see koht välja näeb?“ küsis ta. „Kas me oleme toas?“

„Tahad näha? Vaata.“ Lycan hoidis oma pihku umbes kolmekümne sentimeetri kaugusel ta näo ees: ekraan, millel olid sähvivad kolmemõõtmelised sõnad ja kujutised, muutus peegliks.

Mira kohkus tagasi. Tema peale vaatas alla tema surnud nägu: nahk hall, huuled pea sinkjad. Nägu oli lõtv, ta tundus pigem veidi alaarenenud või vaimupuudega, mitte rahulik. Kuni kaelani kattis teda sädelev hõbedane võrk.

Lycan muutis peegli nurka, et ta näeks ruumi. See oli tohutu suur avar saal, nagu hiiglasliku hotelli aatrium. Selle keskelt laskus alla lift. Inimesed ruttasid üle kaunilt kujundatud sildade ja kristallselge sinine vesi voolas oma looklevates sängides mööda tohutuid läbipaistvaid õhus rippuvaid torusid, mis jättis mulje lendavatest ojadest. Üsna lähedal nägi Mira meest, kes istus avatud sahtli kõrval ja noogutas pead, käed veidi häbelikult süles koos.

Lycan võttis peegli ära. Ta silmad olid läinud suureks ja ümmarguseks.

„Mis on?“ küsis Mira.

Mees avas rääkimiseks suu, siis muutis meelt ja raputas pead. „Ei midagi.“

„Palun, ütle mulle.“

Pikk paus. Mira oletas, et tegu oli sisemise heitlusega. Lõpuks Lycan vastas. „Mulle lihtsalt jõudis lõpuks päriselt kohale, nagu üdini, et ma räägin surnud inimesega. Kui ma saaksin su käest kinni hoida, oleksid su sõrmed külmad ja kanged.“

Mira pööras pilgu ära ja vaatas lakke. Tal oli häbi. Häbi surnud keha pärast, milles ta asus.

„Mis tunne see on?“ sosistas mees, nagu küsiks ta midagi rõvedat.

Mira ei tahtnud vastata, aga ta ei tahtnud ka surma tagasi pöörduda. „See on raske. On väga raske, kui sul puudub igasugune kontroll – millal sind äratatakse või kellega sa räägid. Ja see on hirmutav, kui aus olla. Kui sa selle kohtingu lõpetad, mind enam ei ole – pole mõtteid, pole unenägusid, ainult eimiski. See kohutab mind. Ma kardan paaniliselt neid väheseid minuteid enne kohtingu lõppu.“

Lycan näis kahetsevat, et oli küsinud, nii et Mira muutis teemat ja küsis temalt ta küütijate kohta. Tal oli kaks: isa ja vanaema.

„Ma ei saa aru,“ ütles Mira. „Miks teil on ikka veel küütijad, kui on juba välja mõeldud, kuidas inimesi ellu äratada?“ Tema ajal oli meditsiin arenenud sinnamaale, et juba oli lootust läbimurdeks, nii et säilitamine oli tavaline, aga surnud jäid surnuks.

„Kehad kuluvad ära,“ sõnas Lycan hooletult. „Kui üheksakümne üheksane proua ellu äratada, sureb ta lihtsalt jälle ära. Aga räägi mulle endast. Ma näen siit, et sul oli ka küütija?“

Mira rääkis Lycanile oma emast, Lycan pomises sobilikud kaastundeavaldused ja Mira teeskles, et need on teretulnud. Tal polnud olnud mingeid illusioone, kui oli nõustunud emale küüti pakkuma. Tema motiiv oli olnud tegelikult üdini egoistlik: ta teadis, et kui keeldub, ei suuda ta süütundega elada. See, mida ta ema tegi, oli emotsionaalne väljapressimine, aga veatult sooritatud.

Aga ma suren. Mira, ma kardan. Palun. Isegi pärast kaheksatkümmet aastat ja surma kuulis Mira ikka veel ema häält, selle pidevalt ärritunud tooni.

Emast mõeldes täitis teda õudne pimedus. Ta tundis süüd ja häbi. Aga miks peaks ta häbenema? Mida sa oma emale võlgned, kui tolle ainus lahke tegu üldse kunagi oli sinu sünnitamine? Kas sa võlgned talle ruumi oma peas? Mis siis, kui sa armastasid hoopis naist, mitte mõnda „kena meest“ ja su ema vaevalt rääkis sinuga? Mis siis, kui su hingesugulane suri, piinarikkalt, ja su ema „lohutas“: „Ehk peaksid järgmine kord meest proovima.“ Nagu oleks Jeanette’i surm kuidagi ema hukkamõistu õigustanud.

„Mis siis, kui ma tõepoolest leian siit kellegi, kes on nõus minuga abielluma vastutasuks taaselustamise eest?“ ütles Lycan parajasti. „Kas inimesed mõistaksid, et ta on minu jaoks liiga ilus, ja saaksid aru, et ma kohtusin temaga pruudipuriklas? Me peame välja mõtlema veenva loo, et kus ja kuidas me kohtusime – midagi, mis ei tunduks välja mõeldud.“

“Pruudipuriklas?”

Lycan kehitas õlgu. „Niimoodi neid kohti kutsutakse.“

Seega oli ta isegi siis paaria, kui keegi ta ellu äratas. Inimesed ei tahaks temaga midagi tegemist teha. Ema hääl kajas ta peas vastu, mõttega peaaegu harmoonias.

Ma ei taha sinuga mingit tegemist teha. Ei sinu ega su tüdruksõbraga.

„Ma kardan, et mul on aeg lahkuda. Ma pean teistega kohtuma. Aga ehk räägime teinekord veel?“ ütles Lycan.

Mira ei tahtnud jälle surra, ta ei tahtnud, et ta heidetaks jälle sellesse sügavikku. Tal oli vaja mõelda nii paljude asjadele, meenutada. Aga „see meeldiks mulle“ oli kõik, mida ta ütles, surudes alla iha karjuda, anuda meest, et too teda ei tapaks. Siis ei tuleks mees kunagi tagasi. Kui Lycan sirutas käe, et Mira välja lülitada, kasutas ta viimaseid allesjäänud sekundeid, et püüda leida mälestus avariist. See kipitas nagu pind ta naha all.

Lycan tuli tagasi. Ta ütles, et tema eelmisest visiidist on möödunud nädal. Miral polnud vähimatki aimu, kui ammu see oli, umbes nagu siis, kui sa magad. Nädal tundus sama nagu kolmkümmend aastat.

„Ma rääkisin üheteistkümne naisega ja ükski neist polnud pooltki nii huvitav, kui sina. Eriti need, kes olid hiljuti surnud. Moodsad naised võivad olla nii pinnapealsed, nii tõrksad ühisosa leidmisel. Ma ei tahaks, et meie suhe oleks pidev pingutus. Ma tahan hoolitseda oma naise vajaduste eest, ma tahan, et võiksin öelda: „Ei, kallis, lähme vaatame seda filmi, mida sina tahad“ ja olla kindel, et tema ütleb vastu: „Ei, kõik on hästi, ma tean, kui väga sa tahad seda teist näha.“ Ja vahel vaataksime tema filmi ja vahel minu oma.“

„Ma tean, mida sa mõtled,“ ütles Mira toonil, mida lootis kõlavat intiimselt. Nii intiimselt, kui tema laibahäälega oli võimalik.

„Sellepärast ma tulingi kõige alumisele korrusele, naiste juurde, kes on surnud sada, sada kakskümmend viis aastat tagasi. Ma mõtlesin – miks mitte keegi süütumatest aegadest? Tema oskaks seda tõenäoliselt rohkem hinnata. Naine, kes mulle sissejuhatuse tegi, ütles, et pruudi valimine sügavkülmast elusa naise asemel on üllas tegu – sa annad elu kellelegi, kes on sellest pettusega ilma jäänud. Aga ma ei peta ennast, ära arva, ma ei tee seda mingist õilsusest … aga sellepoolest on hea mõelda, et ma teen kellelegi midagi head, ja need tüdrukud siin all vajavad seda rohkem, kui tüdrukud seal üleval. Teie olete kauem järjekorras olnud.“

Mira oli olnud järjekorras väga kaua. Aga see ei tundunud nõnda. Ta oli pärast oma surma olnud kokku elus nagu umbes vist tunni? Oli raske arvata, sest ta ei mäletanud surma. Mira püüdis tagasi mõelda. Kas avarii oli juhtunud linnas või kiirteel? Kas see oli olnud tema süü? Mitte midagi ei meenunud peale mälestuste, mis pidid pärinema ajast nädalatel enne surma, kui ema teda hulluks ajas.

Pärast ema küütivõtmist ei suutnud ta enam kunagi armastada. Kuidas oleks ta saanud kellegagi armatseda, kui ema pealt vaatas? Isegi mees ei tulnud kõne alla, kuigi mehed olid niikuinii kõne alt väljas.

„Aga see on piinlik,“ ütles Lycan parajasti. „Ei ole kuidagi võimalik inimesele kenasti öelda, et sa ei ole huvitatud. Ma ei ole harjunud naistele ära ütlema. Ma olen rohkem harjunud olema selles teises otsas. Kui sa ei oleks siin sahtlis, sa ilmselt isegi ei vaataks mind teist korda.“

Mira sai aru, et mees õngitseb komplimenti, lootis, et Mira ütleb, et ta eksib, et ta kindlasti heidaks talle teise pilgu. See oli raske – teesklus, et ta tunneb midagi muud, kui ta tegelikult tunneb, ei olnud Mira loomuses. Aga tal polnud seda luksust, et ta võiks endale lubada oma loomusele truuks jääda.

„Muidugi vaataksin. Sa oled suurepärane mees ja hea välimusega.“

Lycan säras. Mis värk see on, mõtles Mira, et me usume iga valet, ükskõik kui uskumatut, kui see on meelitav?

„Mõned inimesed lihtsalt süütavad sinus mingi sädeme, panevad su südame kiiremini lööma, tead küll,“ ütles Lycan. „Teised mitte. Raske öelda, miks see on nii, aga neil esimestel sekunditel, kui sa kedagi näed,“ ta nipsutas sõrmi, „sa juba tead.“ Ta hoidis mõne hetke silmsidet – miski, mis oli tema jaoks ilmselgelt ebamugav – ja langetas siis pilgu sülle, põsed õhetamas.

„Ma tean, mida sa mõtled,“ ütles Mira. Ta püüdis seda öelda soojalt, teadvalt. Ta tundis end sitasti.

Seekord oli taustal kuulda katkematut vestluspominat.

„… läbi elu ja taaselustamise, et armastada ja hoida …“

„Mis see on, mida ma kuulen? Kas see on abielutseremoonia?“ küsis Mira.

Lycan vaatas üle õla ja noogutas. „Seda juhtub siin kogu aeg. Muidu oleks kellegi taaselustamine riskantsevõitu.“

„Muidugi,“ ütles Mira. Ta oli siin olnud aastakümneid, kuid ei teadnud ometi sellest kohast midagi.

„Ma pean sulle midagi rääkima,“ ütles Lycan. See oli nende kuues või seitsmes kohting. Mira oli Lycanisse üsna kiindunud, mis oli hea, sest ainsad asjad, mida ta kunagi nägi, olid Lycani lõualotid, millest küünitus välja pisike lõuakühm. Lycan oli Mira elu, selline nagu see oli.

„Mis on?“ küsis Mira.

Mees vaatas üle ruumi ja ohkas raskelt. „Ma ei ole kunagi nautinud ühegi naise seltskonda nii palju, kui sinu oma. Ja ma tahan olla sinuga aus, aga ma kardan, et siis jään sinust ilma.“

Mira püüdis arvata, mida sellist võiks mees küll öelda, mis sunniks teda eelistama olla pigem surnud, kui tema seltskonnas. „Ma olen kindel, et seda ei juhtu, ükskõik milles asi on. Sa võid mind usaldada.“

Lycan kattis käega silmad. Tema rind jõnksles. Mira tegi vaikseid lohutavaid häälitsusi, sedasorti, mida tema ema kunagi ei teinud, isegi mitte siis, kui Jeanette suri.

„Kõik on hästi,“ kuristas ta, „mis iganes see on, see on okei.“

Lõpuks vaatas Lycan teda, silmad punased. „Sa meeldid mulle väga, Mira. Ma arvan, et ma isegi armastan sind. Aga ma pole rikas mees. Mul ei ole sinu taaselustamiseks raha ega saa kunagi olema. Isegi mitte siis, kui müüksin maha kõik, mis mul on.“

Mira polnud isegi teadnud, kui väga ta oli lootnud, enne kui see lootus purunes. „Noh, see ei ole sinu süü.“ Ta püüdis kõlada reipalt, kuigi ta sisemuse täitis mustav lootusetus.

Lycan noogutas. „Anna andeks, et ma sulle valetasin.“

Miral polnud vaja küsida, miks ta siis teeskles, et tuli siia naist otsima, kui ta ei saanud endale kellegi taaselustamist lubada. Siin olid ju kõik naised tema vastu lahked, rippusid iga ta sõna küljes, lootuses, et mees valib tema ja päästab ta nende pikast unest. Kust mujalt leiaks Lycani sugune mees veel säärast tähelepanu?

„Kas sa suudad mulle andestada?“ küsis Lycan. Ta nägi välja nagu noomida saanud buldog. „Kas ma tohin sul veel külas käia?“

„Muidugi. Ma tunneksin sinust väga puudust, kui sa seda ei teeks.“ Tõde oli, et Mira polnud võimeline kellestki puudust tundma, kui Lycan teda ei külastanud. Keegi teine tema juures ei käinud ja tõenäosus, et veel keegi selles külg-külje kõrval lebavate pruudipurikate lõputus mausoleumis tema otsa komistab, oli olematu.

Sellega asi lõppeski. Lycan vahetas teemat, hakkas rääkima oma retromängude koodikollektsioonist ja Mira kuulas, mõmises pausikohtades „mhmh“ ning mõtles oma mõtteid.

Ta avastas end mõtlemas rohkem ema, kui Jeanette’i peale. Ehk sellepärast, et Jeanette’i surmaga oli ta suutnud juba leppida, aga ema oma oli veel värske, kuigi see polnud kaugeltki nii ahastamapanev. Kui Jeanette suri, oli Mira tema surma mõttes nii läbi töötanud, et selle kohta polnud võimalik mõelda enam ühtki uut mõtet. Ja alles siis oli ta lõpuks suutnud tal minna lasta …

Tal tuli kõige jahmatavam mõte. Mira ei suutnud uskuda, et polnud selle peale varem tulnud, kui alles nüüd. Jeanette oli töötanud Capital Lifekeys, täpselt nagu Miragi. Säilitamine oli olnud osa tema kindlustuspaketist ‒ nagu Miralgi.

„Lycan, kas sa palun teeksid minu heaks midagi?“ Kogu kõiksus ja igavik näis sõltuvat sellest, mida ta küsida kavatses.

„Muidugi. Ükskõik mida.“

„Kas sa vaataksid järele ühe mu surnud sõbra kohta?“

„Mis ta nimi on?“

„Jeanette Zierk. Sündinud kaks tuhat kakssada kakskümmend neli.“

Kui Lycan otsis, ei olnudki Mira nii ärevil, kui oli uskunud end olevat ‒ ilmselt sellepärast, et ta süda ei saanud puperdada ja peopesad higistada. Uskumatu, kui suur osa tunnetest oli seotud keha, mitte meelega.

Lycan otsis. „Jah. Ta on siin.“

„Ta on siin? Sellessamas asutuses?“

„Jah.“ Mees luges oma seadmelt, nina vastu peopesa, siis osutas üle hiigelsuure aatriumi veidi allapoole, kui nemad olid. „Sealsamas. Ma ei tea, miks sa imestad – kui ta säilitati, siis on ta siin – hoiuselepingu rikkumine on kuritegu.“

Mira soovis, et ta saaks pead tõsta ja vaadata näidatud suunas. Ta oli veetnud oma vähesed viimased aastad leppides, et Jeanette’i on tõepoolest läinud ega tule enam kunagi tagasi. „Kas sa saaksid ta üles äratada ja talle minu poolt sõnumi edasi öelda? Palun?“

Lycan oli hetke täiesti sõnatu.

„Palun?“ sõnas Mira. „Ma oleksin äärmiselt tänulik.“

„Noh, hea küll siis. Hästi. Oota.“ Lycan tõusis ebakindlalt, näis hetke hämmeldunud, aga läks sellegipoolest.

Ta naasis hetke pärast. „Mis ma talle ütlen?“

Mira oleks tahtnud paluda, et Lycan ütleb Jeanette’ile, et ta armastab teda, aga see ei pruukinud olla hea mõte. „Ütle lihtsalt, et ma olen siin. Ma väga tänan sind.“

Võimalik, et see oli keegi teine, või Mira ettekujutlus, aga tal oli päris kindlasti tunne, et kuulis kauget üllatunud kraaksatust. Jeanette’i vastus uudisele.

Varsti ilmus tema vaatevälja Lycani naeratav nägu. „Ta läks uudisest väga elevile. Ma pean silmas, et täitsa endast välja elevile. Ma mõtlesin, et ta hüppab sahtlist välja ja kallistab mind.“

„Mis ta ütles?“ Mira püüdis kõlada rahulikult. Jeanette oli siin. Äkitselt oli kõik muutunud. Miral oli põhjus, et elada. Ta pidi välja nuputama, kuidas siit pääseda.

„Ta palus sulle öelda, et ta armastab sind.“

Mira nuuksatas. Lycan oli tõepoolest rääkinud Jeanette’iga. Kui imelik, imeline ja lõpmata äraseletamatu värk.

„Ja ta ütles veel, et loodab, et sa õnnetuses väga ei kannatanud.“

„See polnud õnnetus,“ vastas Mira.

See oli just kohale jõudnud. Ta ütles seda enne, kui jõudis mõelda, mis oli kummaline kogemus ‒ nagu oleks keegi tema surnud suu üle kontrolli haaranud, sõnad vorminud ja kõrist väljavoolava õhu sisina toel kuuldavale toonud.

Pikk, ebamugav vaikus.

„Mis mõttes?“ küsis Lycan, kulm kortsus.

Nüüd Mira mäletas. Mitte seda hetke ennast, aga selle planeerimist, kavatsust. Ta oli pannud selga oma parima beeži pükskostüümi. Ema muudkui päris, et mis puhul. Tahtis teada, miks Mira nii põhjalikult valmistub, kuigi nad lähevad vaid Pan Pietrosse õhtust sööma. Ta ütles, et Mira pole sugugi nii ilus, kui ta oma arust on, ja et ta peaks endast vähem arvama. Mira vaevu kuulis teda. Üks kord, kui ema sõnad ei suutnud teda ei häirida.

„Ma tahan öelda, et see polnud õnnetus,“ kordas ta. „Sina olid minuga aus, ma tahan sinuga samuti aus olla.“ Kui aus olla, siis tegelikult ei tahtnud, aga ta oli sõnad välja pahvatanud ja tal polnud jaksu hakata asja siluma.

„Oh. Aitäh sulle.“ Lycan sügas ühe sõrmega juurdlevalt pead. Mira polnud kindel, kas mees sai aru, mida ta silmas pidas. Pärast kõiki nende vestlusi polnud tal endiselt erilist aimu, kas Lycan oli intelligentne või mitte. „Tead, kui ma suudan välja nuputada, kuidas sind taaselustada, saaksid sa koos minuga firma iga-aastasele piknikule tulla. Eelmisel aastal kuulutasin kogu meie lauale, et võidan õhtu õnneloosi peaauhinna, ja ma võitsingi!“

Lycan jätkas looga oma firma piknikust ja Mira mõtles Jeanette’ile, kes oli just öelnud, et armastab teda, mis siis, et nad on mõlemad surnud.

Lycan ütles head aega kaugelt liiga ruttu. Ta ütles Mirale, et tuleb teisipäeval, ja tappis ta.

Tema kohal koogutaval mehel oli seljas ülikond ja lips ees, kuigi ülikonnal polnud käiseid ja lips oli ümmargune, ning mehe nahk erkoranž.

„Mis aasta praegu on, palun?“ küsis Mira.

„Kaks tuhat nelisada seitsekümmend seitse,“ vastas mees üldse mitte tõredalt.

Mira ei mäletanud, millal Lycan oli viimati käinud. Kaks tuhat nelisada? Siis oli olnud vist kaks tuhat kolmsada midagi? Nüüd oli sada aastat hiljem. Lycan polnud tagasi tulnud. Ta oli läinud – surnud või mõne sugulase küüdis.

Oranži mehe nimi oli Neas. Mira ei teadnud, kas on viisakas küsida, miks ta on oranž, nii et ta küsis hoopis, mis tööd ta teeb. Neas oli advokaat. Sellest järeldas Mira, et maailm polnud tema elusolemise ajaga võrreldes kuigi palju muutunud, kui advokaadid oli endiselt olemas, kuigi nüüd oranžid.

„Minu vanaisa Lycan tervitab,“ sõnas Neas.

Mira naeratas. Jäikade huultega oli see raske, aga tunne oli hea. Lycan tuli siiski tagasi. „Ütle talle, et ta on hiljaks jäänud, aga sellest pole midagi.“

„Tema nõudiski, et me sinuga räägiksime.“

Neas lobises meeldivalt Lycanist. Lycan oli kaalujälgijate koosolekul kohtunud ühe naisega ning too ei pidanud sobilikuks, et Lycan Miral külas käib. Nad lahutasid kakskümmend aastat hiljem. Lycan suri kuuekümne kuue aastaselt südamerabandusse, taaselustati, ja kui ta jõudis üheksakümnendatesse eluaastatesse, sai pojalt küüti. Lycani pojast oli omakorda saanud mõni aasta tagasi Nease küütija, ja Lycan tuli temaga kaasa.

„Mul on hea meel, et Lycaniga on kõik hästi,“ ütles Mira, kui Neas jutu lõpetas. „Ma olin temasse väga kiindunud.“

„Ja tema sinusse.“ Neas ristas jalad ja köhatas. „Aga räägi mulle, Mira ‒ kui sa oleksid elus, kas sa tahaksid lapsi?“ Tema hääletoon kõlas nüüd nagu intervjueerijal, kes küsitleb võimalikku uut töötajat.

Küsimus tabas Mirat ootamatult. Ta oli arvanud, et see on seltskondlik visiit, eriti pärast seda, kui Neas oli maininud, et Lycan oli seda nõudnud.

„Jah, kui aus olla. Ma kunagi lootsin. Aga asjad ei lähe alati nii, nagu plaanitud.“

Mira kujutles Jeanette’i, kastis kiviviske kaugusel, surnud. Nease küsimus süütas lootusesädeme. „Kas see on kohting?“ küsis ta.

„Ei.“ Neas noogutas, küllap mõnelt oma küütijalt tulnud soovituse peale. „Tegelikult me otsime kedagi, kes sünnitaks meile lapse ja aitaks teda kasvatada. Vaata, mu naine suri, tal oli Dietzi sündroom, ravimatu haigus. Nüüd on ta mul küüdis. Me tahame last. Ja selleks on meil vaja sünnitajat ja hooldajat.“

„Saan aru.“ Mira pea käis ringi. Kas ta peaks kohe kuulutama, et talle väga meeldiks nende last kasvatada, või annaks see märku, et ta ei võta asja piisava tõsidusega? Lõpuks otsustas ta mõtliku ilme kasuks, lootuses, et see annab edasi tema arusaamist olukorra tõsidusest.

„Me abielluksime, otse loomulikult, juriidilistel põhjustel, aga see oleks täiesti platooniline.“ „Jah, loomulikult.“

Neas ohkas ja näis järsku ärritunud. „Anna andeks, Mira, mu naine ütleb, et sa ei sobi. Lycan on väga pahane.“ Ta tõusis ja sirutas käe Mira pea kohale. „Me oleme intervjueerinud juba nelja-viitkümmet naist ja ükski ei ole piisavalt hea,“ lisas ta tõredalt.

„Ei, oota!“ hüüatas Mira.

Neas ootas.

Mira mõtles kiiresti. Mida ta oli teinud, et naine järsku otsustas, et ta ei sobi? Tõenäoliselt tundis naine end ohustatuna mõttest, et majas on teine naine, kes kasvatab tema last. Ahvatleb tema abikaasat. Kui Mira suudaks neid hirme leevendada …

„Ma olen lesbi,“ ütles ta.

Neas näis üdini jahmunud. Ilmselgelt polnud Lycan taibanud, kes Jeanette Mirale oli, isegi pärast seda, kui oli tema sõnumi edasi andnud. Sõbrad võivad samuti öelda, et armastavad üksteist. Neas ei öelnud midagi ja Mira teadis, et tema sees käib äge arutelu. Ta palus jumalat, et oli olukorda õigesti hinnanud.

„Nii et sa siis ei saa minusse armuda?“ küsis Neas lõpuks. See oli nii veider küsimus. Neas polnud mitte ainult mees, vaid ta oli oranž mees ja mitte kuigi nägus.

„Ei. Ma armastan naist, kelle nimi on Jeanette. Lycan kohtus temaga.“

Järgnes jälle pikk vaikus.

„Ja siis on veel küsimus, et sinu avarii ei olnud päriselt õnnetus?“

Mira oli selle unustanud. Kuidas on võimalik nii lihtsalt unustada enda ja oma ema tapmine? Ehk sellepärast, et see juhtus nii kaua aega tagasi. Kõik, mis oli olnud enne tema surma, tundus nüüd olevat eoonide kaugusel. Nagu hoopis teine elu.

„See oli nii ammu,“ pomises Mira. „Aga jah, see on tõsi.“

„Sa lõpetasid oma ema elu?“

„Ei, ma ei tahtnud seda teha.“ Nii see oli. Mira polnud tahtnud ema surma, ta oli lihtsalt tahtnud temast pääseda. „Ma põgenesin tema eest. Mõne inimesega ei ole võimalik koos elada, isegi kui ta on su ema.“

Neas noogutas aeglaselt. „Meil on seda raske ette kujutada. Küütimine on meie jaoks olnud väga võimas kogemus. Me ei osanud Oonaga kunagi isegi ette kujutada, et võime olla nii lähedased, ja meil on hea meel, et isa ja vanaisa ja vanavanaema on ka meiega. Mina ei vahetaks seda mitte millegi vastu.“

„Ma mõistan, et see võib olla ilus kogemus,“ ütles Mira. „Mulle näib, et see on nagu abielu, aga midagi enamat. See võimendab suhet – head muutuvad lähedasemaks ja sügavamaks, halvad talumatuks.“

Nease silmad täitusid pisaratega. „Lycan ütleb, et me võime sind usaldada. Me vajame kedagi, keda saab usaldada.“ Ta noogutas veel natuke aega, uppunud oma mõtetesse. Siis viipas ta käega ja õhus materialiseerus pikk tekstirida. „Kas sa usud laste füüsilise karistamise vajalikkusesse?“ küsis Neas, lugedes esimest rida.

„Kindlasti mitte,“ vastas Mira, teades, et neist vastustest sõltus kogu ta eksistents.

Mira süda tagus nii kiiresti, et tal oli tunne, nagu laperdaksid ta rinnus tiivad. Lucia magas, tema pisike pehme pea surutud vastu Mira mäslevat rinda. Lift viis nad üles – all avanes määratult suur aatrium, samal ajal kui inimesed maapinnal pisenesid täppideks.

Ta oleks tahtnud joosta, aga hoidis sammu ühtlase, läbipaistvad kingad kõpsusid marmorpõrandal.

Ta nuttis, kui Jeanette silmad avas, libistas sõrmedega üle tema sinkjasvalge kõrva, puudutas kergelt siniseid huuli.

Jeanette nuuksus. Tema jaoks oli möödunud üksainus hetk pärast seda, kui Lycan temaga rääkis.

„Sa said hakkama,“ kraaksatas Jeanette selle kohutava laibahäälega. Ta märkas beebit ja naeratas. „Väga tubli.“ Nii tema moodi – küsida mitte midagi, isegi mitte elu. Kui Jeanette oleks ilmunud Mira sahtli äärde, elus ja terve, oleks esimesed sõnad Mira suust olnud: „Aita mind siit välja!“

Kusagilt mõned tasandid altpoolt triivisid üles abielustseremoonia vanded, mehe hääl tugev ja kindel, naise oma ilmetu ja kärisev.

„Mul ei ole nii palju raha, et sind taaselustada, kallis,“ ütles Mira, „aga ma olen pannud kõrvale piisavalt, et sind endasse võtta. Kas see oleks piisavalt hea? Kas sa jääksid minuga, kuniks me mõlemad elame?“

Surnud ei saa nutta, aga Jeanette proovis, ja puudu jäid ainult pisarad. „Jah,“ ütles ta. „See on tuhat korda parem, kui piisavalt hea.“

Mira noogutas naeratades. „Selle korraldamiseks kulub mõni päev.“ Ta puudutas Jeanette’i külma põske. „See on üksainus silmapilk. See on viimane kord, kui sa pead surema.“

„Lubad?“

„Luban.“

Mira sirutas käe ja Jeanette suri – viimast korda.

Tõlkinud Sash Uusjärv

Tõlkekatkend: Olematu kangelane (The Never Hero) (T. Ellery Hodges)

Proloog

September 2003

Liftišahtis oli külm. Hoone sisemise struktuuri pinnad, mida nägid aeg-ajalt vaid töömehed, olid kaetud aastatega kogunenud tolmukorraga. Siin oli loomupäraselt vaikne - ainuke heli, mis pimedasse käiku kostus, kuulus juhuti mööduvale liftikastile. Kuskil vajutatakse nuppu ning tõstuk ärkab ellu, viies lifti ühelt korruselt teisele. Uks avaneb, reisija väljub ning šaht vajub taas oma talveunne.

Kusagil hoone ülaosas lõhkus võimas kokkupõrge vaikuse, rebides terasukse nende piitadelt ning paisates kaks vaenlast šahti. Valgus lahvatas käigus, kui kogud vastu teist seina põrkasid. Nad hakkasid kukkuma, püüdes rabeledes oma vastase suhtes ülekaalu saavutada, haarates käte ja jalgadega, üritades end liigutada nii, et lõpetada teise otsas, kui nad lõpuks maani jõuavad.

Peteri juuksed peksid tema nägu, kui ta valgusest allapoole pimedusse sööstis. Ta uratas, kui elukas ta vastu üht liftitala tõukas.

Vaenlasel oli kitsastes oludes alati eelis. Neil oli rohkem kehamassi, mida tema vastu kasutada. See asjaolu ning pimedus asetasid ta tunduvalt ebasoodsamasse olukorda.

Ta oli alla jäänud juba võitluse alguses, suutmata leida vastase nõrkust. Nüüd, kui ta üha sügavamale pimedusse langes, teadis ta, et kui ta ei suuda eluka peal maanduda, on temaga lõpp. Elukat kokkupõrke jõud ei tapaks, kuid see võiks teda piisavalt nõrgestada, et olukorda Peteri kasuks pöörata.

Mees võis vaid kujutleda nende poole tormavat maapinda. Ta ei näinud pimedas midagi, kuid teadis, et tema vaenlane näeb. Ta tundis veel üht kokkupõrget, tajus kiiruse aeglustumist ja teadis, et elukas oli põrganud vastu üht tala just nii, nagu tema mõned hetked varem.

Ma loodan, et see tegi haiget, mõtles ta.

Jõuliselt põrkusid nad küljelt küljele vastu talasid, kuni nende kehad šahti keskel vabalangemisse jõudsid. Peteri pingutused avaldasid minimaalset mõju nende kontrollimatule keerlemisele pimedusesse. Prahvatusega langesid nad keldripõrandale. Tsement nende all pragunes nende kukkumise jõudu laiali kandes. Hoone alumised korrused värisesid, kui kokkupõrke mõju selle vundamenti raputas.

Eluka kaal tema otsas pani äkilise peatumise tunduma justkui oleks teda surutud kahe seina vahele. Roided murdusid. Kops langes sisse. Õhk tuhises temast välja ning ta kaotas peaaegu teadvuse. Vastu maad muljutud, üritas ta meeleheitlikult hingata, kuid köhis vaid närvilisi tolmupahvakuid. Ta teadis, et on kaotanud.

Elukas, haiget saanud, kuid mitte vigastatud, kerkis tema ees jalule, hiiglaslikud õlad ja pea vaid tumeda koguna nähtavad ülalt langeva varju taustal, nägu varjus. See tundus ootavat, lootes, et Peter uuesti üles tõuseb ja talle vastu hakkab. Oma paanikas suutis Peter keskenduda vaid hingamisele. Oma murtud keha tõusma sundida ei olnud enam võimalik.

Peter otsis oma jaki tõmblukku. Tema sõrmed olid kinnastes kohmakad, kui ta üritas meeleheitlikult lukutila näppude vahele saada, et hingamist kergemaks muuta. Lõpuks lukust kinni saades tõmbas ta jaki eest lahti. Tema T-särgi alt kumav pehme oranžikas kuma valgustas käiku. Valgus, nagu küünal koopas, tõi tema vaenlase näo ta silme ette. See võpatas, enne kui ta silmad valgusega harjusid.

Valuliselt hingates vaatas mees koletisele silma. Ta polnud kunagi näinud ühtki neist nii kaua paigal püsimas, polnud kunagi vaadanud nende tühjadesse valgetesse silmadesse. Tema jaoks oli see esimene kord olla nii haavatavana ühe sellesuguse ees. Tema vaenlane nägi, et Peter endast enam ohtu ei kujuta.

Selle suur käsi sirutus alla, haarates kinni mehe jakist, ning tõstis Peteri välja nende tekitatud väikesest kraatrist põrandas. See liigutus oli agoonia. Peter tundis oma keha sees lahtiseid roided lihaste all liikumas ning karjatas valust. Elukas pressis mehe seljaga vastu šahtiseina, jalad jalakõrgusel maast ripnemas, pea koletise silmade kõrgusel. Peter lasi kätel külgedele vajuda, kogu tema energia kulus hingamisele ning pea püsti hoidmisele.

“Mine põrgusse!” sosistas ta. Kui tal oleks olnud jõudu, oleks ta nüüd kurku koguneva vere selle tegelase näkku sülitanud.

Selle pea kaldus.

Elukas oli kuulnud küll sõnu, kuid ei paistnud nende tähendust mõistvat. Peter võis arvata selle segaduse põhjust - see ei teadnud sõna sisu. Selle neetud eluka keeles ei olnud ühtki põrgu sarnast sõna.

Kaua ei paistnud elukas end mõista püüdmisega vaevavat. See ei öelnud midagi ja Peter nägi, kuidas selle kael kokku tõmbus, punnitudes suuremaks lõua ümber. Mees vaatas kõrvale, lastes oma peal rinnale vajuda.

Parem on silmad kinni panna, mõtles ta.

Ta proovis mõelda oma vanematele, õele ja vennale. Ta kuulis koletise suud avanemas, kuulis seda urisemas, tundis selle hingeõhu kuumust. Ta mõtles sellele neetud blondile mehele, kes oli palunud Peteril võidelda. Kui hambad tema kaela kaevusid, karjatas ta uuesti, surudes oma silmad kinni, veri voolamas. Eluka pea jõnksatas halastamatult edasi-tagasi, kui see mehe ihu rapsis. Mees karjus valust, kui tema nahk ja lihased järele andsid, kuuldes elukat osi tema kehast põrandale sülitamas.

Peter meenutas, kuidas blond mees oli küsinud: “Kas sa aitad meil nende vastu seista?” See oli viimane mõte, mis tema peast läbi käis, enne kui ta mõtted alatiseks lakkasid.

Valgus tema rinnas hakkas vilkuma ning hajuma, kui tema süda üha vähem verd läbi tema keha pumpas. Lõpuks kustus kuma täiesti ja elukas mattus taas pimedusse. Selle suu vahutas, sülg mingi lilla eritise mõjul paksuks muutumas. See protsess lõppes varsti, selle katkestas saabuv värav, mis Peteri surnukeha ja elukat ümbritses. Hetkeks täitis šahti värava ere punane valgus. Siis käis äkitselt valge välgatus.

Käik oli pime; ei mingit valgust ülalt, ei mingeid lõhutud uksi, ei mingeid kahjustatud seinu ja ei mingit kraatrit põrandas. Kuskil kõrgemal kutsus reisija lifti. See saabus, uksed läksid lahti ja reisija astus sisse. Lift liikus allapoole, peatus ja lasi oma reisija välja. Šaht muutus taas vaikseks, kohaks, kuhu keegi kunagi ei läinud, oodates oma järgmist reisijat, talveunne suikunud.

Esimene peatükk

Detsember 1996. Seitse aastat varem

Tema käsi libises üle mahagonipuu, viivitades laua siledal jahedal pinnal, kui ta aeglaselt oma sõrmeotsi ühe pildiraami juurest teise juurde liigutas. Fotodega laud eristus selgelt valge ääristusega hallist seinast. Jonathan oli need toonid valinud. Tema isa oli lasknud tal värvid välja valida, kui nad koridori üle värvisid, tingimusel, et ta valib midagi maitsekat.

“Oleks tore, kui see ka mööbliga kokku sobiks,” oli tema isa öelnud.

Võimalus värvi ise valida oli Jonathani innustanud ka töö tegemisel abistama, kuna selle õnnestumine või ebaõnnestumine sõltusid tema otsustest. Ta mõistis alles hiljem, et tema isa Douglas oli seda sellisel viisil plaaninudki, et anda pojale võimalus tulemusse panustada.

See mälestus oli kaugeks jäänud nüüd, kui ta seisis seal oma musta ülikonna ja lipsuga, pruunid juuksed korralikult kammitud, kolmeteistaastane isata poiss.

Kui Jonathani vanaisa oli lahkunud, oli poiss tusatsenud ülikonna kandmise pärast. Ta oli küsinud oma isalt, miks see tähtis on. Miks oli paar viigipükse parem kui teksad? Kuidas näitasid ebamugav krae ja lips välja austust? Kui nad olid sunnitud leinama, kas ei oleks nad võinud seda teha mugavates rõivastes?

Ta oli olnud siis üheteistaastane ja tema isa, kannatlikkus leina tõttu vähenenud, oli väsinult ohanud, kui ta Jonathani ette põlvitas, et teda lipsuga aidata.

“Traditsioonid antakse edasi põlvkondade kaupa, muutudes lõpuks reegliteks. Mõned tunduvad mõttekad,  osad mõttetud, kuid mõned,” oli Douglas öelnud, “mõnede väärtus tuleb ilmsiks vaid siis, kui sa neist kinni ei pea.”

“See tundub nõme,” oli Jonathan vastanud, vingerdades oma kitsa krae sees, kui tema isa lõpetas.

“Siiski,” sõnas Douglas, tõustes ning peegli poole pöördudes, et endale lipsu kaela siduda, “tundub mulle, et täna ei ole päev, kus me reegleid katsetame.”

Jonathan oli hakanud enda seisukohta kaitsma. Talle polnud kunagi meeldinud reegleid järgida. Ta tahtis teada põhjuseid asjade taga, kuid tema isa oli tema juttu katkestanud.

“Jonathan, sinu vanaisa pidas sellest reeglist kinni ning ta hindaks seda, kui ka sina seda tema jaoks teeksid. See on sõna otseses mõttes,” ta peatus korraks, “viimane asi, mida sa kunagi tema heaks pead tegema.”

Douglas tundus esmapilgul pahane, kuid isegi üheteistaastasena sai Jonathan aru, et see ei olnud viha. Lõppude lõpuks oli tema isa kaotanud just enda isa ja Douglase enda sõnad “Viimane asi, mida sa kunagi tema heaks pead tegema,” olid teda tabanud ootamatult. Need tõid endaga kaasa sellise tundepuhangu, mida isegi täiskasvanud mees hästi peita ei suutnud, ning tema isa silma ilmus pisar.

See oli ainuke kord, kui Jonathan oma isa kunagi nutmas oli näinud, ning süülaine rullus üle tema. Koheselt tundis ta enda pärast häbi, et oli matusepäeval muretsenud sellise asja pärast nagu mugavad riided. Isegi üheteistkümnesena oli tema süütunne näidanud talle selgelt tema isa leina.

“Jah, härra,” ütles ta oma kinganinasid põrnitsedes. “Palun vabandust, issi!”

Nüüd, vaid kaks aastat hiljem, jälle ülikonnas ja lipsuga, vaadates omaenda isa fotosid koridoris, Jonathan lõpuks mõistis. Tema ema ei pidanud temaga lahingut pidama, et ta ülikonna selga paneks. See ei olnud reegel, mida tal oleks olnud himu katsetada. Tema isa oli seda tahtnud, ei olnud tähtis, kas sellel oli mõte sees.

Nüüd oli see üks viimaseid asju, mida ta oma isa jaoks sai teha, ning see ei olnud piisav.

Fotod Douglasest olid matusepeo jaoks välja pandud. Kõik need olid tehtud kaua enne Jonathani sündi. Ta võttis ühe mustas raamis pildi kätte. See oli Douglasest koos nelja armeekaaslasega, kellest Jonathan ühtki ei tundnud. Pildi info oli külaliste jaoks selle alla pandud. Sellelt võis lugeda staabiseersant Douglas Tibbs koos ellujäänud eriüksuste löögirühma liikmetega, Liibüa, 1984. Mehed fotol paistsid tõsiste ja kurbadena. Jonathan pidi oletama, et foto võtmesõna oli “ellujäänud”. Võib-olla oli see pilt tehtud peale ühe liikme kaotamist. Oli palju, mille rääkimiseks tema isa kunagi võimalust ei saanud.

Jonathan asetas foto ettevaatlikult tagasi ja kõndis eemale, tehes endale teed elutuba täitvate sõprade ja sugulaste vahel. Ta lootis pisut eemale saada, enne järjekordsete külaliste kaastundeavalduste tulva. Mees, keda ta ei tundnud, asetas oma käe tema õlale enne, kui Jonathan ruumist lahkuda sai. Jonathan peatus viisakalt tema poole üles vaadates.

“Ma lihtsalt tahtsin sulle öelda, Jonathan,” lausus mees, “et sa kõnelesid täna väga hästi. Sinu sõnad, mis sa matustel ütlesid, olid väga südamlikud. Sinu isa oleks nende kuulmine liigutanud.”

Jonathan noogutas viisakalt, tänades meest komplimendi eest.

Sedasama oli talle sel päeval juba mitu korda öeldud ning ta ei teadnud, mida muud vastata kui aitäh. Ta ei saanud aru, miks neil oli vaja seda talle öelda. Võib-olla, kuna nad ei olnud Jonathani väljaspool matuseid kunagi kohanud, oli see ainuke asi, mida nad tema kohta teadsid ja kommenteerida oskasid. Kui Jonathan oleks ka pidanud oma kõne üle uhke olema, ei suutnud ta seda läbi oma leina tunda. Ja kas nad siis ei näinud, et ta polnud öelnud ühtki enda sõna? Ta oli vaid üles kirjutanud isa enda mõtted, nii nagu ta neid mäletas, seades need kokku kõneks. Tema isal oli alati olnud hea oskus asju väljendada. Jonathan oli olnud petis nende sõnade eest au endale võttes.

Ta lahkus mehest ning kõndis isa garaaži. See oli ainuke koht majas, mida matusepeo jaoks laitmatult korda polnud seatud, ning lähim asi isa kontorile. Garaažil oli tsementpõrand. See oli külm ja tolmune, olles aastaid näinud laiali lammutatud ja uuesti kokku pandud autosid. Põrandal leidus mustust endasse imanud õliplekke, metallilaaste ja üksikuid mutreid. Tööpink seisis täpselt nii, nagu Douglas selle jätnud oli. Tema tööriistad olid ikka veel väljas. Kalts, kuhu ta oma õliseid käsi pühkinud oli, lebas pingi külge kinnitatud kruustangide käepidemel. Tema isa tool oli tühi.

Enamiku ruumi garaažist hõivas vana kastiauto. Jonathan ei teadnud, kust tema isa neid projekte leidis või mis teda liigutas nende kallal töötama. See asjandus nägi välja nagu kuuluks see saja kilomeetri kaugusel mõnda farmi. See oli roostevärvi, kui see ei olnud just lihtsalt roostetanud, Jonathan ei osanud öelda. Douglasel oli selle parandamine pooleli jäänud, kuid Jonathan ei teadnud, mis sellel viga võis olla. Ta ei olnud ka kunagi küsinud, kuna poleks vastusest aru saanud.

Masina mootorit hoidsid õhus rasked tõstuki külge kinnitatud ketid. Jonathan haaras ketist kinni. See oli külm, kõva, nii tugev, et valitses gravitatsiooni. Metall oli puhas ja uus, tugevas kontrastis räpase mootoriga, mida see kandis.

Kui ta ketist lahti lasi, istus ta isa toolile, tema jalad ei puudutanud veel maad, ja seiras mootorit. Ta mõtles, kas peaks proovima seda tööd lõpetada - sümboolne pingutus isa mälestuse heaks - kuid see tundus liiga keeruline. Ilma isata ei teaks ta, kuidas alustada ning ta tundis end juba selle mõtte juures lööduna. Kaduvväikeseks hetkeks tundus isa alustatud töö lõpetamine väärt õppimise pingutust.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 09/22 (Agur Tänav)

Ulmeloomingukonkursi tulemused! (Tea Roosvald)

Koloniaalulme: asumaade hämar õudus (Jaagup Mahkra)

1940–49 – ulmekirjanduse kuldaeg (Jüri Kallas)

Artikkel: Stephen King – esmakohtumised minu ja eesti lugejaga (Jüri Kallas)

Artikkel: Stephen Kingi looming, mida pole eesti keelde tõlgitud. Aga võiks. (Marko Kivimäe)

Arvustus: Lew R. Berg „ Must kaardivägi“ (Marko Kivimäe)

Arvustus: Joe Hill „The Black Phone and Other Stories“ (Marko Kivimäe)

Arvustus: Heinrich Weinberg “Puruks ja pool ringi tagasi” (Elar Haljas)

17. septembri reisikirjad. Vol1: Ulmepäev raamatukogus (Laura Loolaid)

17 septembri reisikirjad. Vol2: Mängudeöö (Laura Loolaid)

Videointervjuu: T. Ellery Hodges (Maarja Kruusmets)

Tolmunud topeltettur 21: Oled sa mees või ei ole? (Rauno Pärnits)

Päeva materjal Wikipedias augustis 2022 (Taivo Rist)

Uudiskirjandus 09/22

Ulmkonnakroonika 09/22

Reaktori juttudest: 08/22 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Ajumudija (Maarja Kruusmets)

Jutt: Oodates (Heinrich Weinberg)

Jutt: Laevakargaja (Tim Hornet)

Jutt: Viimane päevik (Joonas Piik)

Jutt: Nikerdis (Kairit Kolk)

Jutt: Säde (Kristian-Joel Paas)

Jutt: Taassünd (Getter-Agnes Aareleid)

Jutt: Eepiline fantaasiaseiklus! (Karmo Talts)

Jutt: Luua ja lummata! (Mairi Laurik)

Jutt: Ragne missioon (Kaupo Sempelson)

Jutt: Saatuse iroonia (Anne Vetik)

Jutt: Kassikuld (Anne Vetik)

Jutt: Hingega töö (Tim Hornet)

Jutt: Hõljukid (Kaur Järve)

Tõlkejutt: Pruudipurikas (Will McIntosh)

Tõlkekatkend: Olematu kangelane (The Never Hero) (T. Ellery Hodges)