Peatoimetaja veerg 09/23 (Joel Jans)

Kas ma olen juba öelnud, et Reaktori ülespanekul on raskeim asi peatoimetaja veeru välja mõtlemine? Lood on reas üles pandud, pildid külge nokitsetud, õiget pidi pööratud, üleliigsed reavahetused välja korjatud ja siis hakka justkui mingit seletuskirja välja mõtlema, et miks sa seda asja mitu tundi tegid? Klassikaline nipp on lugeda muidugi üles see mida igaüks näeb kui ta veidi allapoole kerib. Seekord oli aga viimase minutini Reaktori kaust üsna pooltühi ja seega tänan muidugi Marko Kivimäed, kes veel eile tõesti toreda Stephen Kingi arvustuse saatis, Jüri Kallast, kes viimase teksti saatis peatoimetaja veeru kirjutamise ajal, Tim Hornetit, kes tegi koguni kaks arvustust - peamiselt kuna unustasin ta eelmine kuu saadetud arvustuse siis üles panna ja muidugi Meelis Krafti, kes võttis vaevaks natuke igavikuliste ulmeteemade üle arutleda.

Lisaks algab oktoober ja mardused pistavad enda ninad üha varem ja julgemini peiduurgastest välja. Ja kuna nüüd ei ole enam ohutu liigelda, siis on aeg kamina ees pitsike peenemat teha ning reaktorit lugeda. Ja kui see loetud, siis tuleb asuda ise järgmiseks reaktoriks lugusid kirjutama, sest november on hingedekuu ning kogu ilm igasugu soerdeid ja jeekimeid täis, kes kõik meie hingekesi endale soovivad krabada.

Foto Riho Välk

Kaanepilt Marion Pedask

Raamatuarvustus: Ohver: ulmeantoloogia kaante vahel lahtirulluv kirev-kirglik elu (Jüri Kallas)

Antoloogiatest (ja ka jutukogudest) kirjutamisel on alati küsimuseks – milline kahest põhitaktikast valida. Kas käia kõik jutud ükshaaval läbi, neid hinnata ja omavahel võrrelda või siis kirjutada üldisemalt ja püüda vaadata tervikut? Tunnistan ausalt: ma olen pigem teise suuna austaja ja nii ma ka alljärgnevalt ilmselt kõiki jutte üle ei käi ning mingit raamatusisest edetabelit ei koosta.

Teine arvustajalik teede hargnemine tekib seal, kus hakkad mõtlema, kas antoloogia on teemaantoloogia, kas sel on vähemalt mingigi siduv moment, või on tegu lihtsalt n-ö kirju kera tüüpi jutuvalikuga. Selgitan pisut seda kirju kera asja. Noh, et ilmselt on igal antoloogiate koostajal mingi ports lemmiktekste, meeldejäävaid tekste või selliseid, mis mingil põhjusel varasematest antoloogiatest on välja jäänud. Aga avaldada neid tahaks! Ja siis tulebki kokku panna antoloogia, mil mingit läbivat selgroogu pole, lihtsalt head ja/või olulised tekstid, mille kogumit võikski nimetada kirjuks keraks.

Ma ei tea, kas antoloogia „Ohver“ koostajal Arvi Nikkarevil olid sellised või teistsugused ajendid, kui ta seda köidet kokku pani. Samas, võib midagi sinnakanti oletada küll. Arvi Nikkarev on kirjastuse Skarabeus kodulehel alati avanud oma valikute telgitaguseid, olnud ajuti suisa avameelne ning seetõttu me teame, et David Weberi lühiromaan „Imeilus sõprus“ oli algselt plaanitud antoloogiasse „Shanidar“, aga jäi eelkõige mahu tõttu kõrvale. Ka teame, et antoloogiasse „Nekromanteion“ oli plaanitud neli jaapani ulmejuttu, sinna nad ei jõudnud ning pikkade läbirääkimiste tulemusena jäi neljast alles vaid Sakyō Komatsu jutt „Bikuni surm“. Mulle justkui meenuks, et kunagi on Skarabeuse antoloogiate kontekstis olnud ka juttu Jeffrey Thomasest ja ta Punktownist, aga selles ma päris kindel siiski pole. Kui lisada veel ka William Tenni jutustuse „Karistus avansiks“ tõlke taastrükk – asi, mida Skarabeus varem pole teinud –, siis näib kõik see juba päris ehe kirju kera tüüpi antoloogia.

Kirju kera laadis antoloogia koostamine on üheltpoolt lihtne, aga samas siiski keeruline. Näiteks teemaantoloogia puhul on koostamine kordades lihtsam – valid kriitika ja/või oma lugemuse pealt mingit teemat käsitlevad tekstid kokku ja siis on ainus mure, et saaks tõlkeõigused kah kätte. Ja see võib juba ületamatuks raskuseks saada. Või saad suure osa tekstide õigusi, aga paari olulise teksti ilmumine jääb õiguste mittesaamise taha ning siis tuleb lisada lahjemat täitematerjali ja lugeja saab antoloogia, mil on mingi temaatiline selgroog, kuid kus on ka antud temaatikaga vähehaakuvaid või üldse mitte haakuvaid tekste. Nagu öeldud: kirju kera tüüpi antoloogia koostamine on mõneti lihtne – kogud kokku portsu tugevaid tekste ja hangid õigused ning kui kõiki õigusi ei saa, siis võtad ette varunimekirja, valid sealt lisa ja hangid õigused. Lihtne!? Jah, aga need tekstid tuleb veel ka raamatuks reastada, omavahel haakuma panna jne. Saab panna kronoloogilisse järjekorda, saab kuidagi väiksemateks ühikuteks grupeerida või siis kuidagi meeleolu või teema järgi reastada. Ja otse loomulikult saab kõike siduda ja siluda saatetekstidega.

Antoloogia „Ohver“ lood on reastatud kronoloogiliselt, kus kõige vanem tekst on aastast 1956 ja viimased kaks aastast 2020. Peaaegu 55. aasta pikkune ajavahemik, kus kõige mahukama osa moodustavad tekstid aastaist 1998–2002 ehk pikk lühiromaan ja kolm üsna pikka juttu. Selline pikk ajavahemik tekitab üsna mitmekesise, suisa kirju pildi. Kirjusust lisavad ka erinevad žanri(segu)d ja erinevate rahvaste autorid. Samas, mainitud kirjusus sunnib ka lugejat pingutama või siis lugude vahel pause pidama. Noh, et David Weber on pärast Sakyō Komatsut päris puine lugemine ning pärast Weberi tundelist lühiromaani on sattumine Jeffrey Thomase New Weird vaimus Punktowni ikka enam kui valus kontrast.

Kuid eks antoloogiate ehk peamine väärtus olegi võimalus saada ühe köitega kätte hulk eriilmelisi tekste/autoreid, saada ühest raamatust suurem ja värvikam elamus kui ükski romaan eales suudaks pakkuda. Eks osaliselt ripub see kõik ära ka konkreetse lugeja veregrupist – kas lugeja tahab oma silmaringi avardada või tahab ta hoopis turvalist, suisa kontrollitud meelelahutust.

Antoloogia „Ohver“ pakub palju, aga lugemiseks oleks arukas aega varuda, sest seda raamatut kiirelt ei neela. Minul läks poolteist nädalat. Tegelikult küll kauem, sest ma olin raamatu suhtes vahepeal teispool merd. Samas, see oli ilus ja hariv poolteist nädalat. William Tenni küüniline ja kergelt lõõpiv eelkuritegevuse utoopia, Sakyō Komatsu vägagi jaapanipärane fantaasialugu, David Weberi pisarakiskujalik lühiromaan puukassist, Jeffrey Thomase karm ja ajuti jäle Punktown, Ukraina abielupaari eetilis-emotsionaalne tekst ning lõppu veel kaks päris kummalist soome lugu. Siin on, mida lugeda ja nautida. Jah, mõni tekst annab end raskemini kätte, mõni vajab ilmselt veel settimist, mõni tahaks ehk ülelugemist ja mõni vist ei saa mulle kunagi päris omaseks.

Kordan veelkord: tegu on kireva antoloogiaga, mis pakub meile tekste enam kui poole sajandi pikkusest ajavahemikust. Kuulsad ja mitte nii kuulsad nimed neljast riigist. Üldiselt SF, aga viskab sisse ka õudust ja fantaasialugusid. Lisaks veel põhjalikud ja huvitavat infot jagavad autoritutvustused.

Tüüpiliselt hea ja tugev valik kirjastuselt Skarabeus.

Ohver

Ulmeantoloogia

Koostanud Arvi Nikkarev

Skarabeus

2023

328 lk

Ulme ja eetika (Meelis Kraft)

Ulme ja eetika kooslus on kahtlemata liiga suur teema, et kõik ühte artiklisse ära mahutada. Eetika mõiste ise on juba piisavalt lai, et sellest terveid raamatuid kirjutada. Samuti on ulme väga lai mõiste, nii et jätan välja õuduse ja imeulme ning püüan põgusalt vaadelda vaid teadusulme ja eetika omavahelisi suhteid.

Kuigi ajaloost on teada juhtumeid, kus ulmekirjanikud on justkui “ette näinud” tehnoloogilisi leiutisi, ei saa kindlasti üheselt väita, et teadlased oleks ulmekirjandusest idee üles noppinud ja ilma selleta ei oleks mõnda koledat leiutist loodud. Heaks näiteks on H.G. Wells, kes mainis tuumareaktsiooni 1913. aastal avaldatud romaanis “The World Set Free”. Väidetavalt oli Wellsi nägemus inspireerinud ungari-saksa-ameerika füüsikut Leo Szilardi, kes patenteeris kakskümmend aastat hiljem koos Enrico Fermiga tuumareaktori idee. Kaudselt viisid Szilardi teadustööd aatompommi loomiseni. On iga inimese isikliku vaatenurga küsimus, kas Wellsi tekstita oleks praeguseks maailmas 12 500 tuumalõhkepead.

Teine ulmekirjandusest pärit leiutis on seotud hoopis päris kindlasti seadme nimega ja võib-olla veidi ka ideega. Eelmise sajandi alguses lõi kirjanduslik ühendus Stratemeyeri Sündikaat tegelaskuju nimega Tom Swift, kes kasutas “elektrilist vintpüssi”, mida kirjeldati kui tõhusalt vastast elimineerivat, kuid mitte tapvat seadeldist. 1911. aastal ilmus teos “Tom Swift and His Electric Rifle”. 1970. aastal nimetas USA leiutaja Jack Cover, kes oli suur Tom Swifti lugude austaja, enda poolt loodud elektrišokirelva prototüübi TASERiks, kasutades eelnimetatud teose pealkirjast tuletatud akronüümi. Igal aastal hukkub taseri kasutamise tagajärjel umbes 500 inimest. Jällegi on maitse asi, kas süüdistada kõigis neis surmades ulmekirjandusest pärinevat ideed.

Tunduvalt suurem teema on loomulikult ulmekirjanduses käsitletavad eetilised probleemid. Esimesena kargab kohe pähe “hullu teadlase” narratiiv, kus geenius on oma leiutisest nii sisse võetud, et unustab üldinimlikud põhialused. Ja siis läheb kõik loomulikult nii valesti kui vaid minna saab. H.G Wells "Doktor Moreau’ saar", Mary Shelly “Frankenstein”, Stephen Kingi “Tulesüütaja”, Michael Crichtoni "Sauruste park", ulmekomöödia “Tagasi tulevikku”, kui nimetada vaid tuntumaid.

Hull teadlane, hull arst või hull professor on häbematult ambitsioonikas ja geniaalne. See on plahvatusohtlik kombinatsioon. Ta võib olla algupäraselt kuri geenius, aga ka heasüdamlik ullike, kellel asjad lihtsalt lähevad valesti. Tavaliselt on ta veidi kummaline, kohmakas ja eluvõõras. Kindlapeale ei suuda ta ära tunda lähikondsete vastuväiteid katsele mängida Jumalat või ignoreerib ta kõike, mis ei lase plaani lõpuni viia. Tihtipeale muutubki alguses muhe hull teadlane alles loo käigus negatiivseks tegelaseks. Ta ei suuda kinnisideest lahti lasta ja tallab eetilised argumendid jalge alla.

Samasse kategooriasse kuuluvad lood, kus leitakse mingisugune tundmatu (näiteks maaväline) objekt ja siis kasutakse seda ebaeetilistel kaalutlustel.

Väga tugevalt on eetikaga seotud düstoopilised tulevikufantaasiad. Enamuses on need totalitaarsete või autoritaarsete ühiskonnamudelite kõverpeeglid, millele on tavaliselt veel mitu vinti peale keeratud. Kodanikke kontrollitakse läbi propaganda (ajupesu), informatsiooni kättesaadavus on tsenseeritud, iseseisev mõtlemine piiratud, kummardatakse ideoloogiat või jumala seisuses juhti, totaalne jälgimine, hirm süsteemist lahkumise või välismaailma ees, dehumaniseerimine, individuaalsuse mahasurumine. Samas on loodud illusioon täiuslikust maailmast.

Düstoopia muutub veelgi rohkem ulmelisemaks, kui kontrolli teostatakse kasutades tehnoloogiat. Robotitel ja tehisintellektil ei ole tavaliselt üldse mingisuguseid eetilisi kaalutlusi. Kui Skynet alustab Terminaatoris sõda inimkonna vastu, soovib ta vaid domineerida. Loomulikult unustati talle empaatiakiip panna. Siiski loodi Skynet inimeste poolt ja seda tehti arvatavasti heas usus, et nii kaitstakse ennast.

Düstoopiad on valdavalt siiski hoiatusromaanid, mis maalivad jubedaid pilte maailmast, kus õigel ajal eetilistele väärtustele tähelepanu ei pööratud.

On siiski üks teadusulme ja eetika vaheline seos, mis mõjutab meie kõigi igapäevaelu. Kõige laiemalt võiks seda nimetada “vandenõuteooriate sünniks”.

Hea vandenõuteooria on fakte eitav abstraktne “teadmine” salajaste rühmituste olemasolust, mis manipuleerivad osavalt maailma muutvate sündmustega. Vandenõuteooriate väljamõtlejad loovad mängleva kergusega narratiive, mis “aitavad näha” juhuslikke sündmusi ühe ulatusliku ja ettekavatsetud süsteemi osana.

Siin tulebki mängu teadusulme, kust on hea inspiratsiooni ammutada.

6. jaanuaril 2021. Washingtonis toimunud Kapitooliumi sissetung oli osaliselt inspireeritud 1978. aasta romaanist The Turner Diaries (autor William Luther Pierce), mis kirjeldab apokalüptilist valgete ülestõusu. See valitsusvastane romaan mõjutas ka Timothy McVeigh'd, kes lasi 1995. aastal õhku Oklahoma Citys föderaalhoone, tappes 168 inimest.

Kes ei oleks midagi kuulnud filmist Matrix? Maailma rikkaim mees Elon Musk, juhuslikult ühe suurima sotsiaalmeediaplatvormi uus omanik, teatab, et “tõenäosus, et me EI ela Matrixi filmi laadses arvutisimulatsioonis, on üks miljardile”.

Vandenõudest rääkivad raamatud, filmid ja seriaalid on väga hästi tehtud ja mõjuvad tõelisusena. Piisab, kui nimetada näitena Andromedat, DaVinci koodi või X-faile. Ütleb ju X-failide üks juhtlauseidki, et ära usalda kedagi (trust no one). Miljonid inimesed arenevad popkultuuri keskel, kus kõige põnevamad lood jutustatakse neile loogikareegleid eirates, kõigis ja kõiges kaheldes. Pisut hiljem tekivad koordineeritud inimgrupid, kes arvavad tõsimeeli, et Covidi aegne isolatsioon tekitati lindudel (mis on tegelikult luuredroonid) patareide vahetamiseks. Viimane vandenõuteooria on siiski iroonia.

Kokkuvõtteks võiks nentida, et kuigi ulmest pärit ideid on kasutatud ebaeetiliselt, ei ole see kindlasti ulme “süü”. Samas teeb ulme ise eetilisel tasandil tubli tööd, tõstatades ja arutledes moraalsete küsimuste üle.

PS. Tegemist on minu isikliku arvamusega. Võib olla oli ikkagi vaja lindudel patareid ära vahetada.

Arvustus: Kes on inimene? (Tim Hornet)

Sari: The Archemi Online Chronicles (1-6)

Autor: James Osiris Baldwin

Tarbitud formaat: Audible, The Soundbooth Theater

Järjekordne LitRPG arvustus. Seekord raamatusarjale, mis pole veel lõpuni valmis (osa 6 tuli 2023. aastal ja järg on tegemisel), kuid ometi väärib tähelepanu. Eriti, kuna ka ma ise lükkasin selle esialgu kõrvale ning seda mitmel põhjusel. Sarja nimi ei kõlanud uhkelt ega eriliselt, raamatute kaanepildid olid liiga klassikalised, et lugema kutsuda, ja esimesed kolm raamatut olid Audible keskkonnas ühe krediidi eest saadaval, mis ei toetanud usku kvaliteeti.

Seega polnud mul väga ootusi, kui ma kuulama asusin.

Seda üllatavam oli leida korralik pärl.

Lühikokkuvõte: Kogemustega sõjaväelane Hector on suremas ning otsustab veel viimase asjana oma vennaga lepitust otsida. Selle tulemusena leiab ta end peagi keset virtuaalset maailma täis maagiat, haldjaid, imemasinaid ja draakoneid. Peagi selgub, et tegemist pole mitte lihtsalt mängu, vaid inimkonna viimase pelgupaigaga. Hector asub uuel rindel sõdima. Inimkonna nimel. No ja ka draakonite, kass-elajate, masinate ja kogu virtuaalmaailma nimel.

Sarja plussidena võib välja tuua nii mõndagi. Virtuaalmaailm on läbimõeldud ja usutav, sealsed tegelased kogenud elu ja selle raskusi ning läinud selle kogemuse tõttu kas pimeduse või valguse radadele. Tähtsas rollis on draakonid, kes iseloomult meenutavad omajagu kasse (vaatab kõrval magava kassi poole, kes oma padjahunnikul on kui Smaug keset varandust). Peategelane pole perfektne, aga mitte ka lauslolll (LitRPG raamatutes leidub tihti mõlemat äärmust). Tal on omad väga selged nõrkused. Asjad lähevad pekki, korralikult ja jäädavalt, sundides peategelast uusi lahendusi otsima.

Olgugi, et tegemist on virtuaalmaailmaga, on surm siiski ohtlik. Mängijate jaoks pole see lõplik, kuid data kipub vahel kaduma minema ning kui sa oledki vaid data, on see ehk isegi hullem kui surm.

Läbi seikluse, võitluste ja ellujäämise on laual tegelikult väga suured küsimused.

Mida tähendab olla inimene, kui kõik inimesed on digitaliseeritud ja mängulaadses maailmas? Mis eristab sellises olukorras “päris inimest” arvuti loodud inimesest?

Mida on inimesed valmis tegema, uskudes, et keegi ei vaata ega saa nende tegudest teada? Mis on meie eludes tähtsal kohal? Mis on elu?

Ootamatult ka: kuidas olla lapsevanem olevusele, kellel on teised vajadused kui inimesel?

Ja palju muud. Oluliselt rohkem, kui ma ootasin.

Üks asi, mida ma ei osanud isegi mitte oodata, kuid vajab ka kindlasti märkimist, on realistlik seksuaalsus ja suhted.

Tihti jagunevad LitRPG raamatud kahte suurde leeri:

a) Nunnu suhe ja lõpus hoitakse esimest korda käest kinni/tehakse musi (või siis välditakse seda teemat)

b) Kogu aeg panemine ja põhjendusega on pahasti.

Neid, kes julgeksid kirjeldada suhet, mille sees on seksuaalsus ja see kõik on põhjendatud, usutav ja mõlemaid osapooli sügavalt austav, näidates ka mõlema osapoole nõrkusi, on kahjuks haruldus. Aga ometigi just viimasega sai see sari hakkama. Mitte perfektselt, aga usutavalt.

Lisaks ka seksuaalsus inimese ja intelligentse teise liigi esindaja vahel, mis oli üllatav (nii peategelasele kui ka lugejale).

Kas see tundus nagu kiidulaul?

Ma proovisin tõesti vigu leida, kuid see sari haaras mind endasse. Minu kirjanikuaju suutis tabada vaid kaks sisulist eksimust, millest üks pole ehk isegi nii hull. Korra prooviti hõberaha hambaga (mis on ajalooliselt väga vale ja üsna võimatu) ning korra küteti naine nibusid kruttides üles (mis, olgugi, et ehk mitte 100% välistatud, on väga ebatõenäoline). Praeguseni ainsad vead, mis natukenegi kriipima hakkasid ja väga paljudele tegelikult üldsegi korda ei läheks.

Hinne: 9/10.

Annaks kümme, kuid lõpp on veel lahtine ja autor võib sellega kõik tuksi keerata (mida me muidugi loodame, ei juhtu).

Raamatuarvustus: Mortalise maailmas kujunevad tulevased jumalad (Jüri Kallas)

Maailmas on päris palju ilukirjandust, mis on kirjutatud kas filmikäsikirja või siis mängu või koomiksi põhjal. Iseäranis levinud on taoline tegevus ulmekirjanduses. Inglise keeles öeldakse taoliste kohta tavaliselt: media tie-in, eesti keeles on sedasorti asju mõnikord nimetatud romaniseeringuks. Mõneti on taoline tegevus enam kui arusaadav. On menukas rahateeniv toode ja on soov veel kuidagi sellesama toote pealt teenida ...

Maniakkide Tänava romaan „Tulevased jumalad“ on samuti nn media tie-in, aga mõneti omapärane selles kategoorias. Romaani tegevus toimub mängu Mortalis maailmas. Kuid seda mängu veel pole. On töösolev projekt ja Maniakkide Tänava romaan on pigem kui reklaamtekst või siis maitseproov. Kõike seda ma enne lugemist ka teadsin ja eks raamatu kaanel olev Mortalis justkui viitaks midagi. Kuid tegelikult pole taoline teadmine üldse vajalik, sest tegu on korraliku romaaniga ja mingid eelteadmised mängust, õigemini nende puudumine, lugemiselamust eriti ei mõjuta.

Raamat algab laevahukuga, mille tulemusena keegi Badass teeb päästekapslis suhteliselt ränga maandumise-kukkumise tundmatule planeedile. Õnneks kukub ta vette, püüab kaldale sumada, kohtub kohaliku fauna vaenulike esindajatega. Hävitab neid. Jõuab kaldale. Kukkumine planeedile ja taplus on Badassile omajagu viga teinud, aga õnneks on tal kehas arvuti juhitavad nanobotid, mis teda kohe vajadusel ravivad. Üldiselt: elada võib! Ainus mure on tühjenevad arvutiakud. Ja siis kohtab Badass mäkra, kel käes luust ahing ja kes kõneleb arhailises Maa dialektis ...

Ja nii see jätkub: Badass rändab ringi, püüab ellu jääda, püüab omi planeedile pudenenud laevakaaslasi leida, püüab planeedist rohkem teada saada jne. Lugeja saab sellele kõigele kaasa elada ja saab ka mingit aimu sellest, kes on Badass ja ta laevakaaslased. Badass eriti paigal ei püsi ja lugejale suurt hingetõmbeaega ei anta. Toimub palju, aga suuresti on see pisut rutiinne ahel: vaenulik eluvorm, selle tapmine, söögi otsimine, millegi teadasaamine, vaenulik eluvorm jne. Tekkib korraks isegi selline Jules Verne’i vaimus geograafilise ulme tunne, kuid ega see pikalt püsi. Ja vihje rutiinile pole ka etteheide. Olgu sul sees nanobotid või mitte, aga eks umbes nii see võõras ja enamjaolt vaenulikus keskkonnas ju toimubki.

Maniakkide Tänava kiituseks tuleb öelda, et kogu selle ellujäämisrähklemise taustal tuksub suurem lugu. Lugejale antakse pidevalt vihjeid nii Badassi ja ta laevakaaslaste kui ka planeedi ajaloo ja taustade kohta. Lugejal tekib mingi pilt, mingid mõtted ja ootused ning siis järgmine või hiljemalt ülejärgmine infokild muudab taas suuremat pilti.

Eks mängu reklaamivas romaanis ole ka selliseid lõike, mida võiks pidada mingite mänguepisoodide kirjapanekuks, aga kuna mängu veel pole, siis on need autoril pigem kirja pandud arvestusega, et saaks edaspidi mängu ümber kantida. Ka on romaani ülesehitus mõneti mängulik: mine sinna, too seda, leia keegi, saa talt infot jne. Võimalik, et mulle vaid tundub, et tegu on sellise takkajärgi tarkusega, kus ma tänu mänguseosele tahan asju nõnda näha?

Kui midagi ette heita, siis raamatu lõpu poole läks tegevus tormilisemaks ja seeläbi hakkasid sündmused otsekui kuhjuma. Mastaabid muutusid ka järsku kolesuureks. Kas see just viga on, aga mulle isiklikult oleks meeldinud, kui asjad oleks toimunud ühtlasemas tempos. Kui ma pea paarisada lehekülge olen juba katkematu huviga lugenud, siis pole autoril enam põhjust rapsima hakata – lugeja on tal niigi kindlalt konksu otsas.

Aga eks see ole selline takkajärgi targutamine. Lugesin ju hoogsalt ja kahe õhtuga ning ega lõpus mingit pettasaanu tunnet polnud. Pigem ikka rahulolu loetust. Vägev maailm väljamõeldud ja sinna korralik seiklus sissekirjutatud. Taustal toimub kah ühte ja teist ning kõik polegi lõpuks nii lihtne kui alguses paistab.

Kiitma peab ka Mark Antonius Puhkani illustratsioone ja kaanepilti. Kuigi jah – ühe illustratsiooni puhul oleks pidanud kunstnik ja autor rohkem koostööd tegema. Noh, et tekstis öeldi mingite asjade kindel arv, aga pildil oli neid rohkem. Kuid üldiselt olid illustratsioonid täpsed ja ei läinud vastuollu sellega, mida loed.

Kui ma paigutan „Tulevased jumalad“ Maniakkide Tänava enda romaanide skaalale, siis esikohaköiteid „Mehitatud inimesed“ ja „Surmakarva“ raamat ei ohusta. Jagab koos romaaniga „Muinaskuningas“ kolmandat-neljandat kohta. Lühidalt: kindel õnnestumine.

Maniakkide Tänav

Tulevased jumalad

Lummur

2023

274 lk

Illustreerinud Mark Antonius Puhkan

Päeva materjal Wikipedias, september 2023 (Taivo Rist)

KUU ARVUTIMÄNG: "Kahe krooni kuningriik" (9. august)

"Kahe krooni kuningriik" on 2019. aasta mäng, "Kuningriigi" sarja 3. mäng. Kuningriik on pisike, alguses tundub tegu olevat pigem küla ja külavanemaga. Kuningriiki ähvardab ahnuse-nimeline koletiste rass. Kuningas võib väravata külaelanikke kaitserajatisi ehitama või ahnureid vibuga laskma. Päeval on kõik rahulik, pahalased tulevad öösel. Ahnurid röövivad kuninga alamate raha ja varustust ning isegi kuninga enda raha. Kui seda pole rohkem järel, siis võtavad nad kuninga krooni ja kuningas loetakse kukutatuks. Kuid erinevalt eelmistest mängudest ei tähenda see "game over", vaid mängija saab jätkata uue kuningana nimega Pärija, kes jätkab lagastatud riigiga. Omandada saab uut tehnikat ja kuningriiki laiendada 5 saarele. Eesmärk on moodustada sõjavägi ja pommiga õhku lasta portaal, millest ahnurid väljuvad. Lisaks üheinimesemoodile on kaheinimesemood kahe kuningaga ja mäng on kaotatud siis, kui mõlemad kuningad kroonita jäävad. Kriitika oli kiitev.

https://en.wikipedia.org/wiki/Kingdom_Two_Crowns

KUU ASTRONOOMIA: "Arheoloogia, antropoloogia ja tähtedevaheline suhtlus" (10. august)

See on 2014. aasta artiklikogumik, mille koostas Douglas Vakoch ja avaldas NASA. Selles on 17 esseed, mis käsitlevad humanitaar- ja sotsiaalteaduste rolli maavälise elu otsingul. Antakse ülevaade SETI programmist, mis käivitati 1969 ja mille rahastamine katkestati 1995. Räägitakse, et võõrtsivilisatsiooni sõnumid ja artefaktid võivad olla sarnased nendega, mida on arheoloogid leidnud väljakaevamiste käigus. Räägitakse tulnukatelt saadud sõnumite dešifreerimisest ja võrreldakse seda ürginimeste koopajooniste tähenduse mõistmisega. Prügikasti saadetakse idee, et tulnukad suhtlevad meiega "universaalse keele" või puhta matemaatika vahendusel. Ja mida me siis teeme, kui oleme tulnukad leidnud? Võrreldakse eurooplaste kontakte asteekide, irokeeside, jaapanlaste, hiinlaste ja maooridega ning arutatakse, mida me võiksime teineteisele pakkuda. Mis saab näiteks siis, kui tulnukatel puudub muusika? Kogumikku läbib veendumus, et tulnukad on heatahtlikud ja rahumeelsed. Esialgu avaldas NASA teose vaid .pdfina, aga nõudlus osutus ülisuureks, nii et veel samal aastal tuli välja pehmekaaneline ja siis juba kõvakaaneline väljaanne. Kriitika oli kiitev.

https://en.wikipedia.org/wiki/Archaeology,_Anthropology,_and_Interstellar_Communication

KUU AJAKIRI: "Doc Savage" (17. august)

"Doc Savage" oli ameerika pulpajakiri, mis ilmus 1933–49. Alguses oli see kuukiri, 1947–48 ilmus üle kuu, viimasel aastal korra kvartalis, kokku 181 numbrit. Peategelane Clark Savage oli teadlane ja seikleja, vähemal määral detektiiv, nii et 90 aasta tagune MacGyver. Igas numbris oli romaan, mille pikkus oli algul 50–60 tuhat sõna, hiljem vähem ja viimased olid 30 tuhande pikkused. Ilmusid ka lühijutud. Ajakirja maht oli 1938. aastani 128 lk, hiljem 114–164 lk. Romaane kirjutas peamiselt Lester Dent, aga ühele inimesele käib üle jõu aastate viisi igas kuus romaan avaldada, nii et ta kasutas variautoreid, keda eri määral juhendas ja kontrollis, ning romaanid ilmusid majanime Kenneth Robeson all. Kuid John MacDonald lükkas pakkumise saada variautoriks tagasi, väites, et ei suuda nii puises ja kohmakas stiilis kirjutada. Ajakirja tiraaž küündis 300 tuhandeni. Esimese numbri romaan "Pronksmees" tutvustab Savage'it, kelle nahk oli alati pronksjas, nii et nähtavasti segavereline. Seal uurib ta oma isa surma ning avastab Kesk-Ameerikast maiade kullakaevanduse, mille oma isa pärijana omastab, ja tema edaspidine elu on rahastatud. Kõik tema sõbrad ja kaaslased on ohvitseri auastmega, ühtki sagedast naistegelast pole. Enamik romaane olid ulmeelementidega, kuid toimetus ei pidanud "Doc Savage'it" ulmeajakirjaks ja lühijutud polnud üldjuhul ulmelised.

https://en.wikipedia.org/wiki/Doc_Savage_(magazine)

KUU KIRJANDUS: Marss ulmes (31. august)

Esimene ulmeteos Marsist oli Athanasius Kircheri "Itinerarium exstaticum" (1656), mis tutvustas Tycho Brahe maailmasüsteemi: Maa on universumi kese, planeedid tiirlevad ümber Päikese, Marss on vulkaaniline tühermaa. XIX sajandi lõpuks oli inimkond veendunud Kuu elutuses, aga 1877 väitis Giovanni Sciaparelli olevat avastanud Marsi kanalid, mistõttu Marss sai ulmes populaarseks. Sinna lennati õhupallide, lennukite, kahurikuulide ja isegi lendava vaibaga, aga Edgar Burroughsi Barsoomi-sarjas teleporteeruti. "Maailmade sõjas" (1897) tulevad hoopis marslased Maale. Ellsworth Douglassi romaanis "Vaarao maakler" (1899) räägivad marslased heebrea keelt, William James Roe romaanis "Bellona abikaasa" (1887) inglise keelt ja Marcianus Rossi romaanis "Reis Marsile" (1920) ladina keelt – seda õpetas neile roomlane, kes 79. aasta Vesuuvi vulkaanipurskega kosmosesse paiskus. Aleksandr Bogdanovi romaan "Punane täht" (1908) kirjeldab kommunistlikku utoopiat, millest Maa peaks õppima, Aleksei Tolstoi "Aeliita" (1922) kujutab selle vastandina revolutsiooni eksporti Marsile. Elu kirjeldused Marsil jagunevad kolmeks: utoopiad, düstoopiad ja dekadentlikud. Lisanduvad väljasurnud ja mittehumanoidse elu peatükid ja elutu Marss. Pikad peatükid on Marsi koloniseerimisest ja terraformimisest, lühem robinsonaadidest.

https://en.wikipedia.org/wiki/Mars_in_fiction

ESIMENE LOODUSEPILT: hariliku lodjapuu marjad Ivar Leiduse fotol (5. august)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Viburnum_opulus_fruits_-_Keila.jpg

TEINE LOODUSEPILT: Pobiti Kamani (26. august)

See veider maastik asub Bulgaarias Varnast 18 km lääne pool ja ta pole üldse väike: põhjast lõunasse 8 km, idast läände 3 km. Teaduslikult kirjeldas seda loodusmälestist esimest korda vene arheoloog ja ajaloolane Viktor Tepljakov 1829 ja 1930-ndatel võeti see looduskaitse alla. Nimi tähendab bulgaaria keeles "istutatud kivid". Vanasti peeti seda korallmoodustiseks, hiljem koralle siiski ei avastatud ja nüüd usutakse pigem, et see tekkis tuule mõjul alameotseeni liiva- ja lubjakivist, nii et umbkaudu 50 miljonit aastat tagasi (saurused surid välja 66 miljonit aastat tagasi). Kivisambaid on 7 rühma, mis üksteisest mõnevõrra erinevad. Pearühmas on üle 350 samba. Autoga pääseb Pobiti Kamanile väga hästi ligi. 2020. aastal levitati sotsiaalmeedias fotot Pobiti Kamanist, mis oli värvitud punaseks ja pidi olema NASA kulguri tehtud foto Marsilt.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Bosque_de_Piedra,_provincia_de_Varna,_Bulgaria,_2016-05-27,_DD_73.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE ULMEJUTT: Edgar Allan Poe "Langemine maelströmi" (3. august, 50 minutit)

"Graham's Magazine" ilmus Philadelphias 1840–58 ja selle omanik oli George Rex Graham. Esimesena USA-s kaitses ta kõik oma numbrid eraldi autoriõigusega (tänapäevaks ammu aegunud) ja ta maksis ühe lehekülje eest kõige kõrgemat hinda (5$), mis võimaldas võtta parimaid kirjanikke, näiteks James Fenimore Cooperi. Edgar Allan Poe sai veebruaris 1841 "Graham's Magazine'i" toimetajaks ja sama aasta mainumbris, mis ilmus juba aprillis, ilmus "Langemine maelströmi". See arvatakse ulmeks ja kes pole lugenud (häbi, eesti keeles olemas), kuulake siit. Juba kaasaegne kriitika oli kiitev ja üleüldine kiitus kestab tänapäevani. Poe jutt inspireeris 4 koomiksit ja 3 muusikapala. Arthur Clarke avaldas "Playboys" 1962 lühijutu "Maelström II", milles peategelane pole hädas veekeerisega, vaid Kuu külgetõmbejõuga. Liu Cixini "Death's End" sisaldab vihjeid nii Poele kui maelströmijutule ja mõned selle tegelased käivad Norras Moskstraumenis, kus see lugu väidetavalt juhtus – omal ajal paljud uskusidki, et juhtus päriselt.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Ravencollectedpoevol2_03_poe.mp3

TEINE ULMEJUTT: Lev Tolstoi "Mille jaoks inimesed elavad" (5. august, 3 tundi)

Ega Tolstoid ulmekirjanikuks peeta, siiski tegutseb tema loomingus nii kuradeid kui ingleid. Selles jutus käskis jumal inglil tappa üks naine, aga ingel nägi, et naisel oli kaks väikest tütart, ega täitnud käsku. Jumal vihastas, tappis kõnealuse naise ise, viskas ingli paradiisist välja ja võttis temalt tiivad, nii et moraalses mõttes polnud jumal kuradist palju etem. Parajasti on talv, vaene kingsepp Simon halastab inglile, viib ta oma koju ja võtab abitööliseks. Jumal käskis inglil ka kolmele filosoofilisele küsimusele vastus välja uurida, millest viimane on "Mille jaoks inimesed elavad". Kui ingel on nendele vastuse saanud, taastuvad tema hiilgus ja tiivad ning ta tõuseb taevasse tagasi: jumal andestas talle. Jutu põhjal tegid britid 1938 lühifilmi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:LibriVox_-_What_Men_Live_By_and_Other_Tales,_by_Leo_Tolstoy

KUU ULMEFILM: "Sigatüüka pärand" (8. august, 2½ minutit)

"Sigatüüka pärand" on 2023. aasta mäng, mille tootis Avalanche Software ja avaldas Warner Brothers. Mängu tegevus toimub võlurite maailmas XIX sajandi lõpul, sajand enne Harry Potterit. Mängija juhib Sigatüükasse vastu võetud õpilast, kes õpib kasutama suurt hulka nõidusi ja maagilisi esemeid. Ta omandab võime kontrollida müstilist iidset maagiat ja tal on võti iidse saladuse juurde, mis ähvardab võlurite maailma stabiilsust. Warner ostis Avalanche'i 2017 ja see on Avalanche'i esimene mäng, mis pole seotud Disneyga. Pärast mängu avaldamist 10. veebruaril 2023 müüdi seda 2 nädalaga 12 miljonit eksemplari ja see teenis 850 miljonit dollarit müügitulu. Siin näete mängututvustust, mille kohta Raul Sulbi kasutab sõna "õrriti". "Sigatüüka pärand" teenis üldiselt positiivset kriitikat maailmaloome, originaalitruuduse ja tegelaste osas, kuid kriitikat sellepärast, et see pole avatud maailma mäng – taevake, siia pole avatud maailma küll tarvis!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hogwarts_Legacy_%E2%80%93_Official_4K_Reveal_Trailer.webm

ESIMENE VANAFILM: "Kolm naist" (10. august, 70 minutit)

"Kolm naist" on 1924. aasta ameerika tummdraama pikkusega 70 minutit. Üllatuslikult oli see Warner Brothersi aasta kõige tulutoovam film (kolmandik miljonit dollarit). Täpsem pealkiri oleks "Loll mees ja kolm lolli naist". Siin polnud ainsatki sümpaatset tegelast, kellele kaasa elada. Õigupoolest siiski, mulle meeldis paks võlausaldaja. Sisu on selline, et dändi on ülepeakaela võlgades ja võlausaldaja püüab talle sebida rikast naist, et pärast pulmi oma võlg tagasi saada. Filmil oli lahtine lõpp, ma ei saanudki aru, kas võlausaldaja saab siis oma raha kätte või ei, ja see vähendab filmi väärtust minu silmis veelgi. Te ei kaota mitte midagi, kui selle filmi vaatamata jätate. Filmi teises kolmandikus tähistatakse tüdruku 18. sünnipäeva, tegelikkuses polnud ainuski näitleja seal alla 20 aasta vana, aga mitu pidulist elas 1990-ndateni. Ema ja tütart mängivate näitlejate vanusevahe on 16 aastat.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Three_Women_(1924).webm

TEINE VANAFILM: "Liiga targad naised" (13. august, 69 minutit)

"Liiga targad naised" on 1921. aasta ameerika tummdraama pikkusega 69 minutit. Naised on targad muidugi ainult eelmise filmiga võrreldes. Aga tõepoolest, skandaalid ja lahutused hoitakse ära, nii et midagi pealkirjas on õiget. Esialgu tundus mulle, et see film on sama mõttetu kui eelmine, aga siis torkas pähe: kas tänapäeval võiks mõnest suurest filmistuudiost selline film välja tulla? Ei, see on absoluutselt välistatud. Nii et kui soovite näha imelikku friigifilmi, millesarnast tänapäeval ei tehta, siis on see film teile. Naispeaosaline Claire Windsor elas 1973. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Too_Wise_Wives_(1921).webm

KOLMAS VANAFILM: "Allilm" (16. august, 81 minutit)

"Allilm" on Josef von Sternbergi 1927. aasta tummdraama, mida on nimetatud esimeseks film noiriks ja kõige paremaks tumm-gängsterifilmiks. Pälvis parima stsenaariumi "Oscari" ja see oli küll teenitud. Veel 2008 valis Ameerika Filmiinstituut "Allilma" 10 kõigi aegade parima gängsterifilmi hulka. Sisust. Maffiapealik Bull Weed leiab põhjajoonud kunagise advokaadi Rolls Royce'i ja tõstab ta jalule, andes töö ja uue kodu. Võib eeldada, et Weedi tüdruku Feathers McCoy kohta kehtib sama: Bull päästis ta vaesusest ning andis talle ehteid ja kauneid rõivaid. Siis aga kõmmutab Bull Weed maha rivaalitseva jõugu juhi Buck Mulligani ja mõistetakse surma. Rolls ja Feathers on vahepeal teineteisesse armunud ning nad seisavad dilemma ees. Kui nad lasevad Bulli hukata, kas nad suudavad siis teineteisega elada, teades, et nende õnne hinnaks on inimese surm? Ent kui nad korraldavad Bulli põgenemise, saavad neist taas Bulli alluvad ja nende armastus on võimatu. Nad mõlemad on Bulli tänuvõlglased, Bull tõstis nad mudast välja ja vajab nüüd nende abi. Kas teda on üldse võimalik aidata? Kas nad ise sealjuures hukka ei saa? Soovitan vaadata. Viimane osatäitja, tänavapoissi mänginud Shep Houghton suri 102-aastaselt 2016.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Underworld_(1927).webm

KUU ASTRONOOMIA: "Apollo 13" meeskond teatab õnnetusest Houstoni kosmosekeskusesse

"Houston, meil on probleem" on lause, millega "Apollo 13" meeskond teatas 14. aprillil 1970 õnnetusest kosmoselaeval. Plahvatanud oli hapnikumahuti. Õigupoolest oli tegelik lause "Meil on olnud siin probleem", aga 1995. aasta filmi "Apollo 13" stsenarist William Broyles arvas, et oleviku kasutamine on dramaatilisem. Näiteks 1974. aasta telefilmi pealkiri oli "Houston, We've Got a Problem". Siin saate kuulda 3 minuti pikkust vestlust, kus osalevad kapten Jim Lowell, piloot John Swigert ja Houstonis juhtimiskeskuses istunud Jack Lousma, kelle ülesanne oligi kosmoselaevaga sidet pidada. Lousma polnud siis veel kosmoses käinud, aga hiljem käis 2 korda (1973 ja 1982). Fraasi ütles esimesena välja Swigert ja Lowell kordas seda kohe. Meeskond suutis õnnelikult 17. aprillil Maale tagasi pöörduda, ehkki teaduslikud ülesanded Kuu uurimise osas jäid täitmata. Sellegipoolest jäi see kõigile meeskonna liikmetele viimaseks kosmoselennuks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Apollo13-wehaveaproblem.ogg

NELJAS VANAFILM: "Kuningate kuningas" (19. august, 157 minutit)

"Kuningate kuningas" on 1927. aasta eepiline film Jeesus Kristusest. Algab sellega, et tippkurtisaan Maarja Magdaleena saab teada, et tema mees Juudas Iskariot jättis ta Jeesuse pärast maha, lootes, et kui Jeesus kuningaks saab, annab ta Juudasele tähtsa ametikoha. Maarja läheb oma meest tagasi tooma, uskudes, et ükski mees ei pane tema võludele vastu ja mis see Jeesus siis teistmoodi on. Ta juhib sebrakaarikut ja on võrdlemisi paljas. Loomulikult ajab Jeesus tema seest välja seitse paha vaimu ja Maarjast saab Jeesuse fänn. Hakkasin vaatama eelarvamusega, aga päris meeldis ja mitu korda sain naerdagi, ehkki arvatavasti vale koha peal. Peaosatäitja Henry Byron Warner näeb välja teistmoodi kui tavalised jeesused: on vanem (51-aastane) ja blond. Jeesuse ema Maarjat mänginud Dorothy Cumming on Warnerist 18 aastat noorem, mis on iseenesest täitsa ulmeline. Ülempreestrit Kaifast ja Juudast mänginud näitlejad olid isa ja poeg, mis annab filmile kõrvaltähenduse. Näitlejatest elas kõige kauem evangelisti Markust mänginud Micky Moore, 2013. aastani. Suurbritannias film esialgu keelustati ja näidata tohtis seda alles siis, kui seadustest kõrvaldati keeld näidata filme materialiseerunud Kristusega.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_King_of_Kings_(1927).webm

VIIES VANAFILM: "Valge tiiger" (28. august, 63 minutit)

Rauno Pärnits kirjutas "Reaktori" 2021. aasta märtsinumbris Edgar Allan Poest ja malemasinast Türklasest. Poe fänn, endine illusionist Tod Browning tegi 100 aastat tagasi 63 minuti pikkuse tummfilmi "Valge tiiger", milles Türklast kasutav jõuk varastab palju vääriskive. Nad ei usalda aga üksteist absoluutselt, ei saa hakkama ehete jagamisegagi omavahel ning sellepärast on selge, et mõni nendest sureb varsti vägivaldset surma ja ülejäänud jäävad vahele. Minule film ei meeldinud ja ma pigem soovitan seda mitte vaadata. Türklase roll oli suht väike ja ühtki malepartiid põhjalikult ei näidatud, tiigrit ei näidata üldse, see on kuritegevuse metafoor. Naispeaosaline Priscilla Dean elas 1987. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%22White_Tiger%22_(1923).webm

Arvustus: Püha Takemichi kannatused (Tim Hornet)

Anime Tokyo Revengers arvustus

Takemichi Hanagaki, meie 26 aastane peategelane, elab tavalist ja lihtsat elu. Ta töötab filmilaenutuses ning tuleb ots otsaga kokku. Kõik tundub hästi või siis vähemalt piisavalt hästi.

Ühel päeval näeb ta uudistest, et tema teismeliseea armastus Hinata ja temakese vend Naoto hukkusid Tokyo Manji Gang’i põhjustatud konfliktis. See viib Takemichi sügavasse depressiooni, kuid ta proovib endiselt hakkama saada. Samal õhtul juhtub temaga aga midagi oluliselt hullemat. Oodates rongi, lükkab keegi teda selja tagant ning ta maandub otse rööbastel. Kiire surma asemel leiab ta aga järgmisel hetkel end neljateist aastasena, koos oma tolleaegsete sõpradega.

Olles endiselt uudistest mõjutatud, otsustab ta esimese asjana oma armsamat uuesti näha, seejärel muuta minevikku ja teha nii, et Hinata üldse ei sureks.

Hinata väikevend Naoto, kellele Takemichi poolkogemata oma ajarännust räägib, saab tema väravaks tuleviku ja mineviku vahel (temaga kätlemine viib Takemichi tulevikku tagasi).

Nii algab seiklus kahe ajajoone vahel, mille eesmärgiks on päästa Hinata elu. Takemichi, kleenuke neljateistaastane nolk, peab rinda pistma Tokyo Manji Gang’iga, enne kui sellest saab Tokyo kõige võimsam ja ohtlikum organisatsioon. Samal ajal on tulevikus Naoto’st saanud politseinik ning Takemichi partner, sest väravana mineviku ja tuleviku vahel on ta ainus inimene, kes on teadlik Takemichi mineviku muutustest.

Ajarännu lisatingimus on see, et Takemichi saab hüpata vaid tänasesse päeva täpselt 12 aastat tagasi. Tal on iga olukorda võimalik vaid üks kord parandada ning samal ajal mööduvad need päevad ka muutuvas tulevikus.

Esimese kahe anime hooajaga ei too Takemichi kannatused vilja (kolmas on kohevarsti tulemas), küll aga tuleb sealt väga palju psühholoogilisi traumasid.

Ikka ja jälle pekstakse Takemichi vaeseomaks või juhtub mõne tema lähedasega (või Tokyo Manji Gang’i liikmega, kellega ta on nüüdseks sõbrunenud) midagi halba, kas minevikus või tulevikus. Oimetuks peksmist, enesetappe ja surma on omajagu. Verd rohkem kui Tarantino filmides. No ja muidugi on see gäng hunnik natsidest mootorrattureid (muide, rahvusvahelises versioonis on sümboleid omajagu vähendatud) ning naabergängid, kellega rinda pista, on sama hullud.

Kuigi suur osa anime fookusest on vägivallal, ellujäämisel ja strateegial (mis pole väga keeruline), pole see mitte anime kõige suurem väärtus. Selleks on hoopis Tokyo Manji Gang’i põhi-liikmete isiklikud lood ja elud. Lisaks ka Takemichi püsiv võitlus iseendaga, et mitte alla anda, sest olgem ausad, tema olukorras teeks seda enamik meist. Vaenlased, kellega ta peab füüsiliselt rinda pistma, on temast kordades tugevamad ja parajad psühhopaadid. Ainus, mis hoiab Takemichi’t läbi kogu selle peksu käimas, on teadmine, mis juhtub siis, kui ta ei võta midagi ette ja laseb asjadel omasoodu minna: ta jääks ilma oma elu armastusest.

Takemichi tõuseb aina uuesti ja uuesti. Verisena. Tuikuvana. Poolsurnuna. Meie tavaline “nõrk” inimene lihtsalt keeldub alla andmast, sest muud valikut ei ole. Hüpates aina uuesti kahe ajajoone vahel, ebaõnnestudes ja uuesti proovides. See on kui püsiv kannatuste jada.

Internet väidab, et üsna pikalt kestnud manga (mille põhjal on anime vändatud) lõpuks saab ta viimaks ka õnneliku ja töötava tuleviku. Ma pole aga kindel, et Takemichi on selleks ajaks veel terve mõistuse juures, et seda ilu nautida, sest tõesti kannatusi on kamaluga.

Anime ise on aga üsna nauditav, kui veri ja ülepaisutatud tegelased liialt ei sega.

Arvustus: The Dark Half (Marko Kivimäe)

"The Dark Half"

Stephen King

Hodder & Stoughton, 2011

460 lk

--------------------

Kui King oli veel kirjandus- ja kirjastusmaailmas üsna nooruke, siis kirjutas ta palju, väga palju. Tal oli mitmeid stiile ning kui King oma nime all oli pigem psühholoogilisem õudus, siis Kingi alter ego Richard Bachman oli mingis mõttes meeleolult tumedam, raskem, küünilisem autor, teinekord ka ulmevaba. Seega kui Kingi kirjastajad ei tahtnud seitsme-kaheksakümnendatel, et talt liiga palju ilmuks - raamat aastas on ju piisav! -, siis avaldas King osad oma raamatud paralleelselt Bachmani nime alt. Aastal 1985 tuli aga see kõik välja, seos King-Bachmani vahel selgus ning King saigi rahus selle hämara saladusega päevavalgel edasi toimetada. "The Dark Half", eestikeeli "Tumedam pool" ongi kirjutatud sarnasel teemal, aastatel 1987-1989, kus läbivaks jooneks on kirjaniku erinevad pooled, mõttemaailmad. Eesti keelde seda tõlgitud pole.

"The Dark Half" ilmus aastal 1989, George A. Romero tegi sellest ka filmi aasta hiljem ning millest omakorda tehti arvutimäng 1992. aastal. Mina lugesin märksa hilisemat kordustrükki, kus muuhulgas kunstnik (või kaanemaali tellija) on nahka teinud - lugejale vaatab vastu hakk, aga raamat on varblasi täis. No hea küll, vahet pole, mis elukas on kaanele pandud, tähtsam on see, kuidas tibu maitseb.

"Tumeda poole" peaosas on kirjanik Thad Beaumont, kes juba lapsena kannatab karmide peavalude käes ning samal ajal juba 11-aastasena märgitakse ära ühel noorte kirjandusvõistlusel. Suuremana pole Thad just eriti edukas intlikirjanikuna, küll aga hoiab ta George Stark varjunime alt ilmuvate krimkadega end vee peal. Mis vee peal, Starki loetakse palju ning lugejad tassivad Thadile kohvritega kulda kokku. Thadile see aga tegelikult ei meeldi, selline kergema vastupanu tee minek, pealegi on Stark kohati pinnuks silmas nii talle kui ta abikaasale, seega ühel hetkel teeb kirjanik oma alter egoga üks-null, lavastab pseudonüümikirjanikuraisa surma, korraldab matused - tegelikult ka, on haud, hauakivi, epitaaf, kõigest sellest artikkel kollases ajakirjanduses, täispaukmäng.  Starki hauakirjaks on "mitte eriti tore kutt" - ning ühel hetkel selgubki, et see pahur kutt tuleb hauakivi tagant siinpoolsusesse tagasi ning lummutab elavaid mõnuga. No umbes sedamoodi, siin raamatus on tegevust ja lookeerutamist mõnuga, ma paotasin teile praegu vaid õrnalt raamatu algust.

"The Dark Half" on Kingile tüüpiliselt seotud ka ta teiste teostega, näiteks on šeriff Alan Pangborn  siin raamatus ning ka hiljem meenub "Needful Thingsis" samale  šeriffile, et küllap purjus Thad millalgi talle helistab. Samuti on "Needful Thingsis" juttu sellest, kuidas Thadi naine mehe maha jättis ja lastega minema läks. “Bag of Bones” sees on taaskord viide Thadile, mõnda aega peale siinse raamatu lõppu.

Tumedama poole raamat on minu jaoks jube hea näide sellest, kuidas raamat end ise loeb. King on ju parajalt palju kirjutanud ning kuigi suurem, ülisuur osa ta loomingust mulle meeldib, siis on tal ikka väga eripalgelist loomingut, mõnega on tulnud mul ikka vaeva näha, et saada ja hoida end joone peal. Tõsi, vähestega on  nii olnud. Igaljuhul see kaanehakiga teos siin on selline, mis lausa sulas näppude all nagu kevadine lumi, mõnuga keerad lehti ja naudid Kingi keelekasutust. Näiteks algusepoole on peatükk "Kalmistubluus", kus kogu tegevus on tegelikult mahutatav ära üsna lühikesse ajaaknasse - kuid see, kuidas King kujutab inimese peas toimuvat, sisekosmost, kus väikese aruga karu üritab aru saada maailmamüsteeriumist ning rekonstrueerib kadunukese esimesi samme - see on nii pagana põnevalt ja lummavalt kirja pandud! Õudselt, oo jaa, ikka pagana verdtarretavalt. Sest seekordne võikus on ikka väga teravalt psühholoogiline õõv, mis mööda alkohoolikust kirjanikuhärra tumedaid ajukoridore jalutab.

Ühtejutti on niimoodi, peatükk peatüki järel on haarav, põnev, huvitav. See pole ainult õudus - kuigi King on ka selle peale kunn ning õudust selles raamatus jagub - see on enamat, kui tavaline horror. Kasvõi peatükk "Surm suurlinnas", mis on Dodie Eberharti lühilugu, pajatus naisest, kes noorena oli kuumim kaup Washingtoni müüdava armastuse maailmas, keda ihaldasid kroonitud pead Nixoni ja Johnsoni administratsioonis. King suudab mõne leheküljega tuua meieni inimese tõusu ja languse, loksumise elumerel ning kurva reaalsuse. Muljetavaldav, lihtsalt muljetavaldav.

On see raamat nüüd aus õudus, karm krimka, kinga sisemuse kaleidoskoop või perekonnalugu - las see jääb lugeja otsustada. Kui mõni kirjastaja peaks seda lugemiskogemust siin lugema, siis oma hetkekogemuse-lugemuse pealt meeldiks mulle väga, kui "The Dark Half" eesti keelde tõlgitaks, ma oleks nõus avaldamisel isegi oma käed külge panema, kui sellest vähegi kasu oleks. Eriti koos korraliku, ma ütleks - sulbiliku järelsõnaga, mis aitaks kingbachmani taustalugu avada. Boonusena võiks muidugi ka Bachmanilt midagist tõlkida, "The Running Man" on selline, mis on täitsa ponks, eesti lugejale ka läbi samanimelise filmi tuttav - ning selle, et film ja raamat on nagu siga ja kägu, et film on raamatu "ainetel", selle vaikime hetkel maha ning peame švartsu läikivad ja õlitatud musklid hella sõnaga meeles. Aga kui ka Bachmani eesti keelde ei tõlgita, siis mu hinnangul annaks "Tume pool" Kingi eestikeelsesse tõlkekorpusesse päris palju juurde - raamat on küll selgelt ilukirjandus, kuid teadlik lugeja kohtab siin mitmeid paralleele kirjaniku ja teose vahel, kus läbi ilukirjandusprisma näeb Stephen Kingi hinge sisse. Või üldse kirjanike sisse, kus sõnad paberil ning looja natuur on tihedalt seotud, kus nii mõnigi tumedam pool on raamatusse raiutud.

Kokkuvõttes: raske enam midagi ütelda. Minu jaoks on “Tumedam pool” kindlasti üks Kingi tippteostest, seda julgen kohe ja kiirelt ütelda. See on küpse kirjaniku julge ettevõtmine sulatada kokku töö ja lõbu (iseasi, mis lõbu see ka on, kui mõtelda, kuidas kirjanik Thad Beaumont elu oli), kirjutada ilukirjandust ning samal ajal ridade vahelt anda kaudselt edasi autobiograafilisi noote. See kõik on kirjas ehtkingaliku nõtke sulega, kus autor oskab, viitsib ja tahab. Eks seda on ka lugejad jalgadega hääletanud, raamatu ilmumisaastal oli see müüdavuselt teisel kohal, esimese sai Clancy “Clear and Present Danger”.

6/5 ("eeskujuks teistele")

--------------------

Tegu on raamatuga omalaadsest isiklikust väljakutsest, plaaniga lugeda läbi kõik Stephen Kingi raamatud (ka need, mis ilmusid Richard Bachman pseudonüümi all). Eks siin on omad detailid, kindlasti tahaks läbi lugeda ta romaanid ja jutukogud, lisaks mitteilukirjanduse osa. Hetkel on mul loetud kõik eesti keeles ilmunud raamatud, juba jupp aega loen Kingi originaalkeeles. Kokku on mul loetud 59 raamatut, 29.09.2023 seisuga on Kingil neid kokku umbes 83.

Statistilise ülevaate väljakutsest leiab siit:

https://docs.google.com/spreadsheets/d/1UmdCkMPIdNX8ZDzQIrRpcxlOf0Dyjz-h6M6ucVt5fG0/edit?usp=sharing

Ulmkonnakroonika 09/23

Ulmestaar Karri Tiigisoo

Kes oled ning millega tegeled?

Ega ma ju täpselt ei teagi, kes või mis ma olen, aga igatahes üsna kohe peale sündimist pandi mulle nimi ja selle nimega saab ennast kenasti identifitseerida. Elanud-kasvanud olen Märjamaal. Ülikooliaastatel sai Tallinnas elatud ja 2003 aastal siirdusin Pärnusse, kus elan praegu. Kunstiakadeemiast sai kaasa võetud arhitekti diplom ning arhitekti tööga elatan ennast siiamaani. Töö on praegu rohkem planeerimise kui majadega seotud, aga võimaluse piires üritan selles vallas tervislikku tasakaalu säilitada. Praegu olen 45 aastane ja moodustan perekonna koos ühe naise ja lapsega.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Hetkel loen Dan Martelli raamatut Buy Back Your Time, mis kuulub vist pigem sinna eneseabi valdkonda. Enne seda sai loetud Täheaeg 22 Kalifaadi viirastused, mis oli väga tore lugemine. Aga tegelikult on see üks pagana keeruline küsimus, sest suur osa infost pärineb nüüd ju hoopis internetist, kus kõik meediumid ja žanrid on läbisegi. Halb tunnistada, aga Ukraina sõda on meile, kes me selles sõjas vahetult ei osale, peaaegu reaalajas lahti rulluv dünaamiline draama, millest ei puudu ka ulmekomponent. See jõuab meieni iga päev nii teksti, heli kui videona. Paraku on selle tõttu sotsiaalmeedia osa võib-olla natuke liiga kõrgele kerkinud.

Viimastest lugemistest meeldis mulle väga Mart Kivastiku Taevatrepp. Nii raamatu, kui ka filmina. Ka minu noorus on otsaga nõukogude ajas, mistõttu oli seal palju äratundmist ja toredaid detaile – kuni filmis Uu väikevenna numbritega pidžaamani, mida ma lasteaia eas ka endale ihkasin. Pluss muidugi muud dimensioonid, mida see lugu endas peidab. Seda soovitan kindlasti, kuigi see pole nö „puhas“ ulme.

Kuna mind on ikka huvitanud eksistentsiaalsed teemad, siis soovitaksin ka Peter Russelli raamatut Teadusest jumalani, mille ise eesti keelde tõlkisin. Raamatu autor annab suurepärase ülevaate meie materialistliku teaduspõhise maailmapildi kujunemisest põimides selle enda isikliku arenguga pakkudes üsna veenvalt vastust ka küsimusele, kuidas teadvus, mille kogejaks igapäevaselt oleme, meie maailmapilti võiks sobituda

Suur arvutimängu huviline ma enam ei ole, aga huvitaval kombel on noorusajast jäänud paar mängu, millel ma aeg-ajalt silma peal hoian ja võib-olla isegi millalgi mängin. Esimene Transport Tycoon Deluxe, mis on netist täiesti tasuta saadav. Teine nostalgiamäng on Emperor of The Fading Suns, mis on päris eepiline nii mängu sisu kui ka ajakulu mõttes ja mis on lõpuks tänapäevasele riistvarale sobivaks kohendatud.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Naelutab uudsus, draama, keskkond, sõnakasutus, huvitavad olukordade üleminekud. Ma pean ennast kirjanduslikus mõttes omnivooriks ja ulme ei ole mu valikutes alati esimesel kohal, aga kuna ma olen nüüd ka ise midagi kirjutanud, siis proovin vaadata just nö kirjanduslikke komponente ja kuidas kirjanik oskab lugejat nendega manipuleerida.

Eemale peletavaid asju on keeruline nimetada. Kui ma ulmet loen, siis teatud žanre eelistan, aga samas on ju ka nii et kui on hea kirjanik, siis on ka hea lugu sõltumata žanrist.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale. Ei pea piirduma ka vaid kolmega vaid võib rohkem.

Üks mu absoluutne lemmikraamat oli tükk aega John Wyndham’i Trifiidide päev. Lugesin seda üsna noorena ja olin rõõmus, kui kunagi selle Mirabilia sarja eksemplari kuskilt antikvariaadist ka endale sain osta. Mulle tundub, et see maailma kokku kukkumise komponent on väga hästi edasi antud koos hävingu, lagunemise, piiratud ressurssidega hakkama saamise ja uuesti pihta hakkamise võluga.

Ray Bradbury poeetilisus on väga kütkestav. Kunagi sai loetud üht tema lühijuttude kogumikku ja loomulikult Marsi kroonikad.

Täitsa huvitav lugemine oli ka Liu Cixin’i Kolme keha probleem, mis on esimene raamat triloogiast. Ülejäänud kaks raamatut olid ka täitsa loetavad, aga esimene oli minu meelest kõige originaalsem. Seal siis üritab kolme tähe süsteemis elav tehnoloogiliselt arenenum tsivilisatsioon meie planeeti üle võtta ja mis vahenditega siis konflikt algab, enne kui nad oma kosmoselaevastikuga valgusaastate kauguselt ise kohale jõuavad.

Üks lemmikutest on hoopis filmimaailmas, mis on Alex Garlandi Ex Machina, kus siis tehisintellekt inimestele osavalt ära teeb ja „puurist“ välja murrab. Kõige lahedam on see protsess, mis üsna kiire kulminatsioonini viib.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Ma arvan, et tasapisi läbi muinasjuttude ja enda vanuse sugulase, kellega me maal olles mängisime, maailmasid ehitasime, pilte ja koomikseid joonistasime. Lemmik muinasjuturaamat oli Kreutzwaldi Eesti rahva ennemuistsed jutud. Eriti just seal sisalduvate Günter Reindorffi piltide pärast. Kodus oli ka Kääbiku nõukogudeaegne väljaanne. See, et nii saab üldse kirjutada ja et selliseid lugusid üldse ära trükitakse, hämmastas mind tollal ajal väga. Aga eks oli ka teisi lahedaid raamatuid nagu Saladuslik saar, Robinson Crusoe, Röövlitütar Ronja jm. Lisaks tundub mulle, et ulme on kirjutama hakkamiseks vast kõige sobivam.

On sul lemmikloomi?

Meil on kodus kass Miia, kes on väga tore mitmevärviline tagasihoidlik kassike, aga natuke rohkem pean ma ennast siiski koerainimeseks :)

Õhtud eesti ulmega, september 2023:

8. septembril toimus Tartus Kirjanduse maja saalis Berit Sootaki romaani “Hõberebane” esitlus. ("Hõberebane" lõpetab triloogia, mille alustas "Viimane hingelind" ja jätkas "Ilmalinnu laul"). Autoriga vestles Indrek Hargla.

Pildistas Laura Loolaid

Pealinna ulmikute kolmas reede Mauruses

Pildistas Riho Välk

Uudiskirjandus 09/2023

Minu isa luulud

17 eesti ulmejuttu aastaist 1953–1989. Autoriteks Friedebert Tuglas, Vladimir Beekman, Henn-Kaarel Hellat ja paljud teised. Kuigi kõik jutud on varem ilmunud, leiab isegi väga usin ulmelugeja nende kaante vahelt tundmatuid tekste ja ootamatuid autoreid.

Antoloogia «Minu isa luulud» on valimik, kus tegevusajaks minevik, olevik ja tulevik ning tegevuskohtadeks Eesti või lai maailm, liigutakse nii Maal kui ka kosmoses. Tuntud ja mitte nii tuntud autorid ning nende tõsised, suisa sünged või sageli lausa lõbusad lood. On seiklusi ja põnevust, aga ka satiirilisi ja mõtlikumaid tekste.

Vladimir Beekman „Kiired maailmaruumist“

Rein Sepp „Viimne üksiklane“

Juhan Saar „Strontsium 90“

Reedik Palm „Vaigulõhn“

Rein Saluri „Krahvi poeg“

Ain Ainsaar „Tõrge“

Friedebert Tuglas „Helloi maa“

Henn-Kaarel Hellat „Kergemeelse kosmose hüpotees“

Tarmo Kulmar „Sinine allee“

Andres Ehin „Ubi est hortus botanicus?“

Eve Peterson „Ääremaadel“

Ülo Mattheus „Minu isa luulud“

Helju Rebane „Tegu“

Hille Karm „Kunagi veebruaris“

Ain Särg „Hahim ben Sarah’ nurjunud päev“

Peeter Joonatan „Mantra“

Urmas Alas „Hea tahte avaldus“

Koostanud: Joel Jans ja Jüri Kallas

Kirjastus Gururaamat

360lk

Kui tuugenid vaikisid

Juhan Habicht

Maailmas on nurjunud rohepöörde tagajärjel praegusest umbes neli korda vähem inimesi ja nende arv pigem kahaneb, veetase on meetrite kaupa tõusnud ning infrastruktuurid, millega tänapäeval ollakse nii harjunud, enam ei tööta. Aga vanaisa ütleb, et kui diislit jätkub ja gatlingid korras, siis pole elul häda midagi. Eks selles peab muidugi ise veenduma.

Peategelane on oma senise elu metsavahelises eraldatud külas veetnud teismeline poiss, kes hakkab vähehaaval laiemat maailma avastama. Ta puutub kokku sõbralikumate ja vaenulikumate inimestega, kasvamise juurde kuulub esimene tapmine ja esimene armastus. Mõnede meelest on ta pärinud mingid üleloomulikud võimed, kuid millised just ja kuidas neid arendada, ei tea ta veel ise ka.

Kauaoodatud postapokalüptiline ulmeromaan tuntud eesti ulmekirjanikult ja tõlkijalt.

Sari: Sündmuste horisont.

Kirjastus Fantaasia

Toimetanud Sash Veelma.

Kaanepilt Liis Roden.

208 lk.

Metuusala lapsed

Robert A. Heinlein

See on esimene Heinleini raamat, milles tegutseb Lazarus Long, autori paljude raamatute pea- või kõrvaltegelane, kes lõpuks peaaegu 2000 aasta vanuseks elas. Need lood said alguse sellest, et 18. sajandi lõpul asutas miljonär nimega Howard endanimelise fondi, et inimkond pikaealisemaks muutuks. Fond sponsoreeris pikaealiste vanemate ja vanavanemate lapsi ja projekti tulemusena tekkis end Howardi perekonnaks kutsuv rahvarühm, kes kõik väga vanaks elasid. Too rahvakild oli sunnitud oma eksistentsi salajas hoidma, kuna kardeti ülejäänud rahva reaktsiooni tõdemusele, et keegi neid ja nende lapselapsigi lihtsalt üle elab.

Sari: Sündmuste horisont.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Piret Frey.

Kaanepilt Marge Nelk.

Varjud II. Auroria

Timo Parvela ja Pasi Pitkänen

Auroriasse jõudes näevad Pete ja Sara, kui karm on jõulude tegelikkus. Varem nii üksmeelsed hõimud: päkapikud, maa-alused, trollid ja hiiehallid on nüüd omavahel vaenujalal. Keda võivad inimlastest sõbrad usaldada maal, kus kõik kõiki kahtlustavad? Milliseid saladusi peidab endas jõuluvana igivana päevaraamat? Ja mida saab Uudit teada oma vanemate kohta?

Populaarse autorite tandemi Timo Parvela ja Pasi Pitkäneni seiklusliku sarja teine osa viib lugejad üha sügavamale jõulumaale, mida nüüd on valitsemas varjudest toituv Varjuvürst. „Varjude“ triloogia on saanud maailmas sooja vastuvõtu osaliseks ja selle väljaandmise õigused on müüdud paljudesse riikidesse.

Timo Parvela on üks läbi aegade auhinnatumaid ja tõlgitumaid Soome autoreid. Parvela teoseid on avaldatud enam kui kolmekümnes keeles ja neid on Soomes ja maailmas kokku müüdud juba üle kuue miljoni eksemplari.

Pasi Pitkänen on andekas ja mitmekülgne illustraator, kes on ka rahvusvaheliselt menukas. Koostöö Parvelaga algas Pate raamatusarjaga ja jätkus „Kepler62“ kosmoseseikluses. Nüüd on leidnud see jätku „Varjude“ triloogias.

Kirjastus Helios

Tõlkinud Triin Aimla-Laid

160 lk

Noortele:

Kui armastus külmutab südame. Surematu

Koidu Ferreira

Aideni juurde jäämine oli minu unistus ja ma uskusin kogu südamest, et Gayani ja Elena vahele tekkinud tunded muudavad olukorda. Taasleitud õnne varjutas aga seik, et Aiden oli meie lahusoleku ajal muutunud ning ma ei osanud temasse kogunenud viha ja armukadedusega toime tulla. Palju tekkis uusi vastuseta küsimusi ning Elena üha suurenevad hirmud tekitasid tunde, et head lahendust polegi olemas.

Kuninganna ootamatu lahkus oli eriti segadust tekitav, aga tema sõnutsi oleks mul isegi võimalik oma saatust muuta, kui ma vaid suudaksin langetada paar rasket otsust.

Keegi mulle armsatest inimestest peab surema, aga kes täpselt, see oleneb üksnes minust.

Pealegi tuleb mul loobuda tulevasest väljavalitust, keda pole veel olemaski, aga keda olen juba hakanud armastama.

Ükskõik kuidas ma ka ei püüdnud olukorda lahendada, ikka ja jälle valdas mind tunne, et õnnelik lõpp libiseb mu sõrmede vahelt välja. Otsustasin mitte alla anda, olles valmis tooma nii mõnegi ohvri. Mind huvitas vaid lõpplahendus, mitte niivõrd selleni jõudmise viis.

„Kui armastus külmutab südame. Surematu“ on viimane osa noortele suunatud triloogiast.

Kirjastus Koitev

514lk

Kordustrükk

Harry Potter ja Fööniksi ordu: illustreeritud väljaanne

See vapustav illustreeritud väljaanne ühendab Kate Greenaway medali võitja Jim Kay ja BolognaRagazzi 2021. aasta auhinna võitja Neil Packeri anded vaimustavas visuaalses naudingus, kus on võimalik näha kuulsaid stseene ja armastatud tegelasi – Tonksi, Luna Lovegoodi ja paljusid teisi – kui Fööniksi ordu valvab Harry Potteri viienda Sigatüükas viibitud aasta üle. „Mulle meeldib Jim Kay tõlgendus Harry Potteri maailmast ning see on mulle suureks auks ja ma olen selle eest tänulik, et ta jätkuvasti oma annet sellele pühendab.” J.K. ROWLING

Kirjastus Varrak

llustreerinud Jim Kay ja Neil Packer

576 lk.

Jutuvõistluse juttudest: 09/23 (Tõnis Hallaste)

Kirjutan taaskordse eeltutvustuse sellise, et mõistaks see, kes pole üldse lugenud (teadjamad võivad vahele jätta). Kevadel oli jutuvõistlus. Reaktoris ilmub jutuvõistluse saaki, eelkõige teise kümnesse kuuluvaid jutte, mis teeb numbrid keskmiselt tugevamaks kui muidu. Žüriis olles oli mul üks vihik, kuhu kirjutasin kõik esmamuljed anonüümsetest juttudest. Kirjutan selle muljetuse ümber enam-vähem sõna-sõnalt, lisan oma esialgsed punktid 0-st 3-ni (skaala siis “kindlasti halvast” “kindlasti heani”) ja esimese vooru punktid (alates 9 punktist 5-lt inimeselt saadi teise vooru), lisan teise vooru kommentaarid. Ühtki juttu üle lugema ei hakanud (või kui, siis sirvimisi), nii et kommentaarid võivad olla veidi lahmivad, loobitud kevadise esmamulje baasil ning suuremate põhjendusteta.

Kiisu

Aet Altement

Noor ema paanitseb tütre nähtamatu kassi pärast. See ema hakkab kiinduma temaga ja lapsega tegelevasse psühholoogi. Lõpus toimub ootamatu surm (meenub Monty Pythoni “Elu mõttest” lause “A tiger!?”).

Tore looke küll, kirjutatud okeilt, mitte kuidagi eriliselt. Loed ja OK oli, aga polnud midagi, mis eriliselt haaranuks.

Žanriks märkisin “õudus? Enda reaalsuses kahtlev paranoia?”

Küsimärgid on žanrimääratlustes ju toredad. Tagantjärele mõeldes võinuks küsimärgid ka panemata jätta, nimetadagi “õuduseks”. Ent kõhklema pani vist see, et see ei mõjunud õudselt. Natuke takistas loo toimimist see, et ma teadsin üleloomuliku elemendi olemasolu - ikkagi ulmejutuvõistlus -, mistõttu oli natuke raske kaasa tulla ema murega selle pärast, et laps ikkagi usub uskumatusse. Võib-olla juhul, kui olnuks võimalik eeldada, et tegemist on lihtsalt psühholoogilise jutuga emaarmastusest või tõesti lugu paranoiast selle suhtes, mis on reaalne, mis mitte. Hetkel oli aga nunnu ja tobe lühike asjake. Ja ometi mäletan seda piisavalt, et üle lugemata kirjutada, olla kindel oma lugemismuljes ja -elamuses. Mõnele teisele meeldiks rohkem. Kassiinimestele?

Esimeses voorus sai 6 punkti, kelleltki 3, teistelt ühed. Minultki 1. Olin vihikusse pannud 1/2 ehk natuke tungles mul ülespoole kategooriasse “pigem hea”, aga otsustasin siiski teisiti.

Nõrga nõia ots

Kristi Reisel

Üsna amatöörlik nõid saadetakse lahendama üht libahundijuhtumit - too libahunt viib ära varssasid ja muud ja toob tagasi jäänused. Nõiast endast saab ilusa ja inimsõbraliku libadiku Maariga armatsemise järel libadik, et omandada suuremat nõiakunstiväge.

Žanriks märkisin “Libahundi/nõialugu (eesti fantasy)”.

Esimeses voorus 10 punkti, ühelt 3, minult 2. Panin vihikusse 1/2 ehk olin kahevahel. Teises ringis sai ühelt žüriiliikmelt 8 punkti, kes lisas kommentaari: “Libaeluka loole on antud uus hingamine, koos avatud lõpuga. /…/ ma eeldan oma tegelastelt ambitsioonikust ja teotahet. Selles loos seda oli, vastandina mõnele teisele loole.” (kustutasin jupi, milles ilmneb žüriiliikme isik).

Üle lugedes näen ka, et sümpaatne lugu, hoiab lugeja tähelepanu küll. Saaksin ka õpilastele anda (seitsmendikele, kel “Libahunt” kohustuslik), küsida, mida arvavad sellest teemast. Oleks täitsa julge anda, kuigi nad on üsna nõudlikud lugemisvara suhtes (nagu noored kipuvad olema). Kahjuks hakkab siin vist siiski segama mind seesama “tühisuse”-märksõna, millest olen varem rääkinud - üks veidi suvaline libahundijuhtum, ühest mehest saab libahunt, nad heidavad paari noore libahundinäitsikuga.

Olin loo veidi ära unustanud, pidin üle lugema, et värskendada mälu lugemiselamuse osas (mulle punktide poolest vähem meeldinud “Kiisu”-looga seda ei juhtunud, sealseid hetki mäletasin ehedamalt). Asi on vist stseenide haaravuses - siin pole ühtki episoodi, mida kõlbaks näidendiks ümber kirjutada. Sündmused on iseenesest huvitavad, aga stseenid pole.

Talgud Suurupis

Traumaatiline sündmus, milles hulk inimesi sureb ühe teadlase tõttu mingite psühholoogiliste protseduuride järel, samas on veidi koletisi kah (hästi oli tehtud lahendus, et “see polnudki joonistus, vaid foto!”). Lausetasandil üsna hea, aga millegipärast viimseni ei köitnud.

Žanriks märkisin “õudus”, ilma mingigi kahtluse või alternatiivita.

Esimeses ringi sai 8 punkti, kelleltki 3 ja kelleltki 0, minult 2 (kuigi näen, et olin veidi kahevahel, kas panna 1 või 2). Kui pärast arutasime, kustmaalt tõmmata teise vooru piir (alates 9 punktist sai), siis korraks oli mõte, kas näiteks lisada paar-kolm tugevamat 8-punktist, mis on sümpaatsemadki kui mõni 9-punktine. Nimeliselt tõin esile selle. Sellele žüriiliikmele, kellele see meeldis 3 punkti võrra, nentis kah, et kahju, et jäi välja.

Meenutas “Resident Evilit” või mõnda teist ebaõnnestunud eksperimendi tagajärgede uurimisele pühendatud lugu. Võib-olla meeleolult sarnaneb ka Vandermeeri “Hävingule”, ehkki tolles on ohtlik terve see maastik, kus viibitakse. Minu meelest olid “Talgud” üsna huvitavalt jutustatud lugu.

Natuke on kirjutuse laadis mingit kunstlikkust, mis takistas sisseelamist. Näiteks algus mõjub veidi eelmise või üle-eelmise sajandi gooti õudusena: “Olen kontideni vapustatud tänastest sündmustest. Mind ängistab see raske tekk, aknast paistev sinakas tänavalaterna helk. Ma ei või vaadata neid kupli ümber tiirlevaid sihikindlaid ööliblikaid. Jõudsin juba sügavalt sisse ja välja hingates rahuneda, kui tunnen taas adrenaliinisööstusid pulssi kiiremini tagant ajamas, sest mõtted naasevad tänasesse õhtusse.” Sealt edasi läheb minu arust paremaks, ent siiski, see meeleolu ja see mõte, et teovõimetuks hirmutatud tegelane kirjutab oma käega pika ja põhjaliku ülevaate juhtunust, on kuidagi natuke kohmakas.

Meeldib, ei meeldi, meeldib… august (Maarja Kruusmets)

Raivo Tammus “Midagi on seal laudas”

Külamehed peavad pidu, kui neid ründavad suured metsikud koerad. Pisut madistamist siin ja seal, koertest saadakse jagu ning avastatakse farm, kus neid tapjakoeri kasvatatakse.

Selle jutu näol on tegemist väga elulise ulmega selles mõttes, et jutu tegelastele sarnaseid mehehakatisi leidub nii igas külakeses kui ka suuremas linnas. Samuti on tegevuspaik väga reaalne, mistõttu jäi minu jaoks ulmet selles loos väga väheks. Autor on valinud loo kirjapanekuks omapärase stiili, midagi näidendi ja proosa vahepealset, pendeldades teksti kirjeldavas osas oleviku- ja minevikuvormide vahel. Lugu ise on aga lihtne, nii et on ka sellisel viisil kirja pandult hästi jälgitav.

Küllap on ka sellistel lugudel oma tänulik lugejaskond, mille hulka mina aga kahjuks ei kuulu.

Kristi Reisel “Raske vee kandja”

Kosmoselaevalt leitakse huvitav kala, kes imeb endasse kõik, millega kokku puutub. Teda lüüsist välja visates ilmneb, et kalake suudab väga edukalt elada ka vaakumis ning tal on hulgaliselt sõpru.

Tore, hästi kirjutatud lühike lugu. Loo lõpus kartsin hetkeks, et kalakesed teevad laevaga ka üks-null, kuid õnneks nii ei juhtunud ja autor andis lootust rahulikule kooselule. Kala olemus oli hästi läbi mõeldud ja kirjeldatud, tekitas reaalse tunde. Mulle meeldis.

Aet Altement “Kiisu”

Üksikemaga perre ilmub nähtamatu kass. Ema arvab, et tegu on lasteaiaealise tütre fantaasiaga, otsib abi terapeudilt, kes paneb asja stressi arvele ja tassib neile päris kassi. Terapeut lõpetab lõhki rebituna.

Jutu idee on iseenesest huvitav - nähtamatu kass, kelle olemasolu kohta siiski on selged tõendid. Ema ja lapse suhet on autor kirjeldanud tõepärasena ning lugu hoiab lõpuni piisavalt pinget üleval. Kuna aga autor hüppab kiiresti ühelt stseenilt teisele, tekitas lugu minus pisut kaootilise tunde, samuti jäi see minu jaoks natuke venima. Oleksin lõpuks tahtnud pisut enam ka selle nähtamatu kassi kohta teada saada ning mõista, miks üks muidu sõbralikult käituv loom peaks inimese niimoodi tapma.

Sandra Mälk “Talgud Suurupis”

Külatalgutelt kadunud koera otsima suundunud kolmik leiab mahajäetud tuletorni juurest ees segaduses ja mures seltskonna, mille kaks liiget on metsa läinud. Lubades eksinud üles leida, lähevad kaks sõpra neid otsima, kuid satuvad ise seejuures ohtu. Lugu lõppeb raskustest hoolimata siiski suhteliselt hästi.

See lugu jäi mulle silma autori hea kirjeldusoskusega, eriti köitvad olid looduskirjeldused. Huvitav oli, kuidas autor sidus ulmelise tegevuse reaalse asupaigaga. Pean tunnistama, et selle arvustuse kirjutamise ajal ei andnud uudishimu mulle rahu, nii et guugeldasin Muraste lastekodu ja lugesin vahepeal kähku ühe artikli. Nii et tegevuspaiga vastu huvi tekitamisega sai autor suurepäraselt hakkama.

Siiski jäi ka see lugu minu jaoks natuke venima ning ma ootasin, millal päris tegevus lõpuks peale hakkab. Otto maagilise tegevuse ja hulluse motiiv jäi mulle pisut arusaamatuks, samuti lõpplahendus lahtiseks. Oleksin oodanud, et keegi võtab lõpuks selle olukorra lahendamiseks midagi konkreetset ette, sest kohalikud teadsid juba aastaid, et sellesse metsa pole tark minna.

Kristi Reisel “Nõrga nõia ots”

Diletantlik nõiahakatis kohtab metsas sedasama libadikku, kellest ta vabanema peaks. Neil tekib asjadest ühine arusaam ning nõid hakkab ka ise libadikuks.

Rahvajutu hõnguga lugu, mida oli päris mõnus lugeda - jutt veereb hästi ja on huvitav. Mulle meeldis, et kardetud tegelasest koorus välja hoopis haavatav ja mõistlik naine, kes lihtsalt kogemata sellesse olukorda oli sattunud. Loo lõpplahendus oli üsna üllatav, mis selle loo juures oli positiivne.  Minu silmis lisab lugudele alati väärtust ka see, kui tegelased ei ole mustvalged, nii ka selle jutu puhul.

Tim Hornet “Tähtede poole”

Ema paneb last magama ning unistab päevast, millal nad kõik saavad hukkuvast maailmast tagasi koju lennata.

Soe lugu perekonnast ja lootusest, mis tõuseb isegi väga keerulises olukorras. Natuke lühikeseks jäi ainult, oleksin tahtnud selle maailma kohta rohkem lugeda.

Tim Hornet “Iidne hiilgus, sa naase”

Hundi mõtted enne Punamütsikesega kohtumist.

Huvitav. Väga omapärane lähenemine klassikalisele muinasjutule. Autor annab ülilühikeses loos mitmeid vihjeid, mis tekitavad minus põletavaid küsimusi: Kes on ema? Äkki on see Punamütsikese vanaema, kui on juttu talle viidavatest inimeste annetustest. Ja mismoodi ta hundile ema saab olla? Kas Punamütsikese vanaema ei olnudki üldse inimene, vaid hoopis mingit teist liiki tegelane? Väga kahtlane lugu.

Jutt: Ohtlikke taimi ei kohanud (Artur Räpp, Maarja Kruusmets)

Martin pööras ettevaatlikult lehte ja aevastas. See peab üks päris vana raamat olema, mõtles ta. Päris vanad raamatud ajasid teda vahel niimoodi aevastama. Autobiograafiad talle aga meeldisid ja mõni aevastus oli lugemismõnu eest väike hind. Mõned lapsed eelistasid printsessi- või detektiivilugusid, paljud armastasid hoopis filme, kuid Martinile tundus, et miski ei saa olla nii põnev kui kirja pandud elu ise.Poiss silus ettevaatlikult karedat, veidi kollakaks tõmbunud paberit ja jätkas lugemist:

… heitsin verimao kõrvale ja tõstsin uuesti laserkirve. Džungel ei peata mind. Olgu see mets või verimadudest tehtud!

Lehti pöörates võitles Martin koos maadeuurija Charlesiga läbi Oleprea Beeta džungli. Ta raius ja raius jälle. Iga meetri eest võideldes liikus ta koos Charlesiga edasi. Ta pidi jõudma enne kõikesöövat punast sülti Elisabethini. Ta lihtsalt pidi seda!

Riiulite pikad read, tolmu mõrkjas lõhn, holoviisorite madalatooniline ümin ning soojenevate ja siis jälle jahtuvate rännulaeva metallseinte nagin kadusid poisi jaoks olematusse.

„Martin.“ Pehme käsi laskus poisi õlale. „Ma pean sulgema. Kell on juba palju.“

Poiss võpatas. Ta oli just uurimas, kas džunglisse kinni jäänud roostetanud tanki saaks uuesti tööle panna, kui tuli raamatukoguhoidja ja Charlesist sai jälle Martin. „Veel natuke, Anna. Palun! Elisabeth on veel päästmata!“

„Homme, Martin. See raamat ei kao kuhugi ega raamatukogu ka. Tuled homme ja loed edasi. Tänaseks pead lõpetama. Ka mina tahan oma koju minna. Tahan oma väikest tüdrukut üle mitme tunni jälle näha. Võib-olla isegi midagi lõunaks süüa. Mis sa arvad, Martin?“

Martin ohkas. Iga päev oli raamatukogu-Annal sama jutt ja iga kord lõppes see ühtmoodi - Martin pidi minema. Miks nad küll raamatukogu nii vara sulgesid? Miks nad raamatuid oma kajutisse kaasa ei andnud? Martin ohkas jälle, haaras tooli kõrvalt kargu ja ajas end püsti.

„Siin on ainuke koht, kus ma saan olla terve, joosta ja hüpata nagu teised. Saan isegi verimadudega võidelda!“ Poiss pani raamatu vahele järjehoidja ja sulges selle ettevaatlikult. „Seal, väljas, seal olen ma aga lihtsalt üks kõlbmatu poiss, pean pealt vaatama, kuidas teised jooksevad ja ronivad ning võitlusmänge mängivad.“

“Jah, ma tean, Martin, kuid kõigi jaoks on selles maailmas oma koht ja selleks pead sa vahel raamatutest välja tulema ja päriselus osalema, et see päris enda koht üles leida. See sinu kangelane, Charles Livingstone, tema ei istunud ju kogu aeg, nina raamatus, mis? Muidu passiksime veel meiegi alles oma kõrbenud planeedil, mitte ei rändaks uue kodu poole. Nii et nüüd …“ Raamatukogu-Anna, keda kõik lihtsalt Annaks kutsusid, astus kõrvale, et Martinile teed teha. „Homme jälle näeme. Võib-olla näitan ma sulle siis midagi täiesti uut.“

Homme. Martin kehitas õlgu. Alati oli homme parem päev. Miks ei võinud see parem päev juba täna olla? Vilunult karku viibutades kõndis poiss raamatukogu ukseni, jälgis, kuidas see sujuvalt lahti sahises ja siis tema taga selle õige õhukindla potsatusega uuesti sulgus. Ta pöördus vasakule ja kompsis suure vahekäigu poole. Sinna jõudnud, tabas teda lärm ja paljude jalgade madin, hetk hiljem punase valguse vihk.

“Kivipuru meteoor! Kust sina nüüd tuled!” karjuti talle paremalt.

“Süütu tsiviilohver,” karjuti vahekäigu vastasotsast. “Miinus 10 punkti!”

Teised lapsed mängisid jälle kütte ja põderlõvisid, nende lemmikmängu. Martin isegi ei ohanud, kui kolm temavanust kütti tropis temast mööda jooksis ning talle vihaselt rusikaid näitas. See mäng polnud tema jaoks.

Aga Charles poleks nii kaugelt tulistanud, mõtles ta. Ja tropis koos poleks ta ka jooksnud, ta oleks teiste küttidega hargnenud. Kuid mis sellest. Martin oli Martin ja mitte Charles.

Tasapisi hakkas ta oma kajuti poole kõndima. Mitte et ta poleks suutnud karguga vajadusel kärmelt liikuda, ta lihtsalt ei tahtnud koju minna. Kodus olid küll tema enda kirjutuslaud ja voodi, isegi mõned mängud - ühesõnaga kõik eluks vajalik -, kuid ootamas ei olnud teda seal keegi. Nii tegi ta sageli kojuminekust mängu ja katsetas, kui pikaks ta teekonda venitada suudab. Tema rekord oli neli ja pool tundi. Ka täna hommikul oli sama lugu - ema tõttas jälle varakult tööle, hea, et ukse vahelt nägemistki hõikas. Ja isa… Isadest siin laeval tavaliselt nimepidi ei räägitudki.

Üle poole algselt teele asunud meestest oli hukkunud, kui nad pidid siniste geisrite planeedil hädamaandumise tegema. Selle koha mürgised gaasid murdsid läbi isegi skafandrite filtrisüsteemidest. Sellest ajast peale olid täiskasvanud mehed laeval justkui kogukonna omad - kõigile lastele isade eest ja kõigile naistele meeste eest. Kuid isegi Martin oma vähese elukogemusega mõistis, et kui kuulud korraga kõigile, ei kuulu sa tegelikult kellelegi.

Emast sai ta aru küll, tema töötas hommikust õhtuni meditsiinitiivas ja aitas abivajajaid. Kuid kes siis tema, Martin, on? Kas tema ei vajagi kedagi? Ema tegeles inimeste ravimise kõrvalt ka uurimistööga. Ta lubas, et õige varsti leiab ta lahenduse poja geenidefekti korda tegemiseks. Poiss aga kahtlustas, et see oli vaid ema viis teda kõigil neil üksi olemise päevadel lohutada ja julgustada.

Tuppa jõudes libistas ta end väikse söögilaua taha istuma. “Laura, palun pannkooke!” ütles ta. “Punase moosiga,” lisas ta peale nina sügamist ja oma valikute kaalumist.

“Muidugi, Martin, kohe saab!” kõlas seintesse peidetud kõlarites pehme naishääl.

Juba mõne minuti pärast avanes lauas toiduluuk, millest ilmus kandik taldrikutäie väikeste pontsakate pannkookidega, mis olid üle valatud paksu punaka kastmega. Nende lõhn ei olnud just meeldiv, kuid Martin oli leidnud, et selle vastu aitab, kui süües mitte eriti sügavalt sisse hingata.

“Aitäh!” ütles ta viisakalt laeva AI-le ning asus esimese koogi kallale.

Süües liikus tema mõte iseenesest tagasi raamatukogus loetud raamatu juurde. Kuidas saaks tema ise kunagi nii vapraks, kui oli seda olnud Charles? Võidelda verimadudega tihedas läbipääsmatus džunglis, selleks et päästa ühe inimese elu.

“Martin, su tänase päeva füüsilise koormuse eesmärk on veel täitmata,” teatas laeva AI Laura meloodiline hääl rõõmsalt. “Sul tuleb nüüd teha vähemalt viis normaalraskusjõu ekvivalentkilomeetrit.”

See ka veel! Martin surus ohke alla. Milline Charlesi lugu täna sobiks? Martin valis füüsilise koormuse rännakutele alati mõne loetud loo, millesse ta end sisse kujutas. Nii oli palju põnevam.

“Siniste geisrite juurest uraani toomine?” Poiss raputas pead. “Charlesi ja noore põderlõvi kohtumine nõmmel”? Poisi nägu lõi särama. See oli see õige trenni tegemise lugu! Ta tuhnis mälust välja “Charlesi rännakute” teise raamatu keskpaigas olnud loo alguse. “See algas, see algas… Just nii see oli!”

Päev algas, tundsin magamiskotil päeva esimesi kiiri ning oma näol kellegi lehkavat hingeõhku. Ilmselgelt polnud ma enam üksi. Kuid otsis see võõras sõpra või sööki?

Ise juba pooleldi kujutlustesse eksinud, sättis Martin end ettevaatlikult toanurgas seisvasse trennimasinasse istuma. Teised tegid trenni püsti seistes ja käies, kuid poisi kehva jala tõttu oli tema igapäevane kohustuslik füüsiline koormus vahetatud aeglase jalgrattasõidu ja kergete raskuste tõstmise vastu. Masina kuppel sulgus, Martin sättis end paremini istuma ja toksas stardinuppu. Kohe tundis ta, kuidas raskus suurenes. See oli sätitud vastama tulevase koduplaneedi gravitatsioonile. Raskusjõuga kooskõlas suurenes ka ebamugavustunne tema paremas puusas, kuid ta surus hambad kokku ning lasi endal täielikult kuuma päikese all auravale kõnnumaale kanduda.

… Avasin ettevaatlikult silmad. Mulle vaatas vastu suur pikkade ripsmetega ümbritsetud heleroheline silm. Teised kaks silma ilmusid nähtavale siis, kui loom pead liigutas. Ta toksas koonuga õrnalt minu põske. See oli ilmselgelt sõbralik žest. Julgesin end istuli ajada ja ettevaatlikult tema nina patsutada.

Tema keha sarnanes kõige rohkem põhjapõdra omale, kuid tema pead ümbritses võimas lakk nagu lõvil, samuti paistsid suust teravad kiskjalikud hambad.

“Hmm, kes sa meil siis selline oled?” küsisin ma temalt. Minu hääl pani ta korraks pead pöörama ja mulle küsivalt otsa vaatama. “Lõvi pluss põder - lõder? Ei, kõlab nagu midagi, mis vorstjuustu pigistamisel sellest välja voolab. Põli? Ei, ma olin päris kindel, et see sõna on juba olemas. Lõvipõder? Liiga pikk sellise toreda eluka jaoks.

Lõpuks otsustasin ma teda kutsuda lihtsalt Mukiks. Ei teadnud ma veel siis, et ühel päeval päästab Muki minu elu.

Masin andis selge kõlava signaaliga märku treeningu lõppemisest. Kas aeg sai tõesti juba läbi? Unistades kaotas Martin alati ajataju.

“Martin, sulle on külaline,” kõlas Laura hääl rõõmsalt. “Vabanda, et su treeningu katkestasin, kuid ta väidab, et tegu on privaatse hädaolukorraga.”

Külaline? Martin tundis, kuidas olemine kergemaks läks, trennimasin oli energia kokkuhoiuks välja lülitunud. “Kes mulle külla tuli?” küsis ta AI-lt.

“Ta ütleb, et ta on Magdalena.”

“Milline Magdalena?”

“Ta on sinust natuke lühem, Martin. Mustade juuste ja pruunide silmadega, seljas väga sinu moodi riided, pruun T-särk ja tugevast tumerohelisest riidest püksid. Kas sa kutsud ta sisse, tuled temaga välja kohtuma või ignoreerid privaathädaolukorda?”

Martin vaatas kajutis ringi. Pannkoogine taldrik oli ikka veel laual ja levitas seda iseloomulikku lõhna, voodi oli küll üles tehtud, kuid seal vedeles koolipükste paar ja veel midagi oli nende all. Jälle oli ta lohakas olnud. “Ütle talle, et ma tulen kohe.” Martin küünitas end ning haaras kargu.

“Kas sina oled Magdalena? Mida sa must tahad?”

Kiitsakas tüdruk Martini ees kajutitevahelises vahekäigus vaatas korraks maha ja siis poisile otse silma. Tüdruku suu hakkas värisema, tema niigi kriimulistele põskedele valgusid pisarad. “Ema,” nuuksatas ta. Ta tõstis rusikas parema käe ja surus enda suule. “Ema ei tulnud koju.”

Martin vaatas tüdrukut nõutult. Kes ta oli? Mis oli tema emaga juhtunud? Ja mida ülepea nutvate inimestega teha? Siin rännulaevas ei nutetud just palju, avalikult vähemalt mitte. Martin vaatas vasakule vahekäigu suudme poole. Inimtühi. Keegi ei näinud, tore, kuid nii polnud ka kedagi appi tulemas.

“Kes su ema on?” Martin tonksas kohmakalt tüdruku õlga. “Kus ta on?”

“Ema, Anna.” Tüdruk nuuksatas. “No, sinu jaoks raamatukogu-Anna, noh. Ma ei tea, kus ta on. Ta pidi ammu kodus olema. Ta pidi peale tööd vaid korra taaskasutuses käima ja kohe tulema. Ma lootsin, et ta läks kingituse järele.” Magdalena nühkis kätega pisaraid mööda põski laiali ning vaatas jälle Martinile otse silma.

“Kingituse?” oskas poiss kõige selle peale vaid küsida.

“Nojah. Mul on täna sünnipäev. Ma nii lootsin, et ta toob ühe erilise kingituse. Võib-olla …., tead!” Korraks vilksatas tüdruku silmis rõõm ja siis hakkasid jälle pisarad voolama. “Aga ma tegelikult ei tea, miks ta taaskasutusse läks. Ta ütles vaid, et ma sellest täiskasvanutele ei räägiks, võttis lubaduse isegi. Nägid sa mu ema täna? Oli ta ikka tööl? Ütles ta midagi sulle õhtu kohta? Sa ju oled Raamatukogu-Martin? Õnnetoast C717?”

C717 oli Martini ja tema ema kajuti number küll, kuid mis selles õnnelikku pidi olema? Martin silmitses numbrit oma kodu uksel. See nägi täiesti harilik välja.

“Ta ütles, et ta tahab oma tüdrukut näha. Sind, siis tähendab. Aga võib-olla on ta nüüdseks juba kodus?”

“Ma ei tea. Ma ei usu. Raamatukogust taaskasutuseni on reisilintteega vaid kolmteist minutit, ema ütles. Sama palju tagasi. Me elame kohe raamatukogu kõrval. Peaaegu. Ta oleks pidanud juba ammu tagasi olema.”

Nojah. Martin ohkas. Nüüd hakkas Magdalena päriselt nutma. Selline see siis on, kui keegi nutab ja sa ei oska midagi teha ja kedagi teist ka läheduses pole. Peaaegu nagu siis, kui Charlesi ja Elisabethi laps üksi džunglisse hulkuma läks ja siis suur torm tuli. Ja Elisabeth ka nuttis ning kangelane Charles Livingstone oli täiesti nõutu.

“Kuule…” Ei mingit vastust. “Kuule, tüdruk.” Ei mingit reaktsiooni. “Magdalena.” Poiss togis tüdrukut kargu otsaga. Ikka ei midagi. Magdalena vappus üleni, käed näole surutud, ja nuuksus.

Martin ohkas. Charles toona … Kuid ei, tüdrukut kullakeseks ta kutsuma hakata ei saanud. Midagi muud aga ka pähe ei tulnud. Poiss vaatas tüdrukut veel pika hetke, võttis kargu kindlamalt kätte, tegi lühikese sammu ning pani teise käe talle ümber. “Me saame hakkama, usu minusse, Magdalena! Me oleme käinud läbi džunglist ja soost ning saame ka täna hakkama. Ma leian ta üles ja toon ta tervelt su juurde tagasi. Mina,“ poiss takerdus hetkeks, “Martin, luban sulle!”

Ta pigistas tüdrukut, astus kiiresti sammu tagasi ning vaatas vahekäigus ringi. Kedagi polnud jätkuvalt seda nägemas. Õnneks. Kuid Charlesil oli jälle õigus olnud - Magdalena oli nutmise lõpetanud ja vaatas jälle Martinile otsa.

“Kas sa tõesti usud, et leiad mu ema üles?”

“Jah.” Poiss ajas rinna trimmi. “Ma usun nii, nagu minu nimi on … Martin.” Ta pöördus ringi ja siis tagasi tüdruku poole. “Enne peame me vaid mõned ettevalmistused tegema, sest lapsi ei lasta üksi ei reisi- ega transpordilintteele. Nii tuleb meie rännak pikem ning …” Martin ajas ühe sõrme püsti, “me vajame selleks süüa, vett,” teine sõrm tõusis, “köit, iga korralik seikleja vajab juppi usaldusväärset köit,” kolmas sõrm tõusis, “ning nuga. Ohtlik rännulaevas lastega peres, ütlevad nad, kuid mina olen juba seitsekümmend üks päeva noa kasutamiseks piisavalt vana ja mul on koolitus läbitud ka.” Martin langetas pilgu. Aga Charles rändas alati avaratel planeetidel. Oli neil kitsaste käikudega rännulaevas midagi muud vaja? Või midagi lisaks? Martin ei teadnud seda.

Magdalena, nägu veel pisaratest märg, vaatas Martini kolme püstist sõrme ja noogutas põgusalt.

Süüa sai ainult eluruumidest või sööklast, mujal toidusünteesijaid ei olnud. Ilma loata nad aga sööklast midagi kätte ei saanud.

“Tule korraks sisse,” ütles Martin Magdalenale ja vajutas pöidla enda ruumi ukse kõrval oleva sõrmejäljelugeja plaadikesele. Uks avanes vaikse sahinaga ja nad astusid sisse. Martini mõtted keerlesid juba eelseisvaks seikluseks valmistumise ümber, nii et segamini kodu ei tulnud talle enam meeldegi.

“Laura, palun meile kaks pätsi leiba, kaks juustukera ja kaks pudelit vett,” ütles Martin AI-le. “Ah, ja kaks tahvlit šokolaadi ka veel.” Martin teadis, et šokolaad annab hädaolukorras palju jõudu ega lähe kergesti halvaks.

“Ja pakk vinnutatud liha,” lisas Magdalena tagasihoidlikult.

“Hea mõte!” ütles poiss. “Laura, kaks pakki vinnutatud liha palun.”

Jättes toidusünteesija nõutud asju valmistama, vaatas Martin kajutis ringi.

“Kas sa näed siin midagi, mida võiks köiena kasutada?” küsis ta Magdalenalt.

Tüdruk lasi silmadel napilt sisustatud kajutis ringi käia, kuid raputas lõpuks pead.

“Siin küll mitte,” vastas ta, “aga ma olen kindel, et meil kodust või siis raamatukogust leiame midagi. Ma pääsen raamatukogusse ilma emata ka sisse.”

“Saame siis sealt otsida ka vihjeid sinu ema kadumise kohta,” ütles Martin õhinal. “Äkki leiame midagi, mis annab meile mõne mõtte, kuhu edasi liikuda.”

Laua poolt kostis vaikne piiksatus ja toiduluuk avanes. Martin võttis sealt välja kaks papp-pakendis portsu vinnutatud liha, kartulikoortest toodetud bioplastikust veepudelid, kaks kohevat leivapätsi ja juustukerad.

“Kus siis šokolaad on?” päris ta AI-lt.

“Sünteesija seinad on valmistatud venimatust materjalist,” teatas Laura sõbralikult. “Šokolaade pead veel pisut ootama.”

“Kuhu me kõik selle kraami paneme?” küsis Magdalena. Ta suutis juba täitsa asjalik olla.

Martin koukis voodi alt välja tugevast kangast seljakoti ning pakkis tüdruku abiga olemasoleva toidu kotti. Hetk hiljem lisas ta sinna valmis saanud šokolaadid. Nad olid peaaegu uksest väljumas, kui Martin veel korraks tagasi pöördus ja laualt märkmiku ja pastaka haaras.

“Iga õige seikleja peab oma juhtumiste kohta logiraamatut,” märkis ta ja Magdalena noogutas nõustuvalt.

Uksest jälle väljas, sirutas Martin kargust vaba käe tüdruku poole. “Nii. Anna see kott. Ma tõmban ta selga ja lähemegi teele.”

“See pole üldse raske, ma jõuan küll.” Asjalikult torkas tüdruk vasaku käe läbi ühe seljakoti rihma, pööras koti seljale ja juba oli ka teine käsi rihmast läbi. “No näed, päris kerge on. Hakkame minema.”

“Aga see on minu kott. Ja minu idee oli see võtta.” Martin tundis, kuidas see reetlik puus jälle valutama hakkas. Ta mudis pahuralt karku. Mis seiklus sellest niimoodi tuleb, kui tüdruk tema eest kotti tassib? “Anna see kott nüüd siia. Ma olen sinust vanem ka!”

“Miks?” tüdruk vaatas poissi vihaselt. “Miks oled sa täpselt samasugune nagu teised? Kõik need, kes ütlevad, et sa ei tohi, Magdalena. Sa oled noor, Magdalena. Sa oled nõrk, Magdalena. Ja tüdruk pealekauba.Aga see on minu ema, kes kadunud on.” Tüdruk pööras pea kõrvale ja hakkas seljakoti ühte rihma näppima. “Kunagi ei tohi ma midagi.”

Nad vaatasid teineteist vaikides.

“Sul ei lubata kunagi raskeid kotte tassida?” küsis Martin palju vaiksemalt kui enne. “Mind ei kutsu nad kütte ja põderlõvisid mängima. Mitte kunagi. Tead,” Martin võttis pliiatsi paremasse kätte, “olgu pealegi, tassi kotti. Ma teen samal ajal märkmeid.”

“Arvad? Tead,” Magdalena ajas end üsna sirgu ning vaatas vahekäigu suu poole, “kui ma ausalt ütlen, siis ega ma ei jõuagi seda kotti kogu tee tassida. Kaks leiba ja vesi kaaluvad üsna palju, kuid ma natuke jõuan küll ja ma tahan midagi ise ka teha, et ema üles leida.”

“Sa ei jõuakski kogu tee?”

Tüdruk noogutas.

“Nojah.” Martin naeratas ja pööras siis pea ära, vaatas põrandale ja siis lakke ja jälle tüdrukut. See kõik tundus kuidagi tore ja tobe samaaegselt. “Tead, ega ma vist poleks ka hästi kogu teed jõudnud seda kotti kanda. See puus teeb vahel üsna haiget.”

“Oh,” ütles tüdruk ja vaatas Martinile otsa. “Siis on ju kõik hästi või noh, tähendab. Ma siis kannan osa teed ja siis sina. Või nii umbes.”

Magamissektsiooni suurest vahekäigust otsustasid nad üksmeelselt liiga hoolitsevate täiskasvanute pärast kõrvale hoida. Nii kõmpisid nad kitsastes kõrvalkäikudes üksteise sabas ning vahel passisid nad vaikselt varjus , kuni ristuv koridor inimestest tühjaks sai. Ühte sellist pausi kasutades otsustas Martin teha rännulogi esimese sissekande. Ta oli nädalaid harjutanud päris pastakaga täiesti elektrivabale paberile kirjutamist, nagu Charles seda alati tegi, ning viimaks läks tal seda oskust päriselt vaja.

Magdalena ema Anna päästmise retk. Laeva 19361. päev.

Sinna alla joonistas ta kaks kriipsulast, kes pikkade sammudega lehe serva poole tõttasid, ning kaasa pakitud toidu nimekirja. Järgmisele reale kellaaja järele kirjutas ta:

“Läksin Magdalenaga tema ema otsima. Ta on raamatukogu-Anna tütar ja tal on tumedad juuksed ja minu seljakott seljas. Vahekäigud on päris tühjad, sest kõik, kes tööl olid, on juba kodus. Mõned on kindlasti tööl ka, sest on alles töötamise aeg. Me läheme nii kaua väikseid käike mööda, kuni saame, et suures vahekäigus kõndijad meid ei märkaks ja meid koju ei saadaks. Magdalenal on kodus köis ja ehk on ta ema koju jõudnud.

Tuju on kõigil hea, tervis korras. Ohte pole kohanud.”

“Magdalena,” poiss kiirendas veidi sammu, et kergem vestelda oleks, “kas sina oled kunagi oma pärisisa näinud?”

Mustjas hobusesaba seljakotil liikus ägedalt vasakult paremale, tekitades sahisevat heli.

“Aga mina nägin. Ühe korra, eelmine aasta. Ja see aasta paar korda veel. Ta tõi mulle raketimudeli. Vanast paberist ja plastikust tehtud. Väga äge. Mis sellest, et emal on vaid üks laps, nagu ei tohi.”

“Äh, sa oled ju poiss, mina kõigest tüdruk. Mehi on vähe, neid tuleb hoida,” kuulutas Magdalena põlglikult. “Poiste kasvatamiseks on vahepeal isa vaja, tüdrukud saavad ainult emaga ka hakkama,” kordas tüdruk kuskilt kuuldud väidet. “Ja saame jah!” lisas ta trotslikult.

Nad peatusid järjekordsel käikude ristmikul, Magdalena piilus korra ümber nurga ning pööras siis vasakule. Ka uus vahekäik oli inimtühi.

“Ma vaatan, et sa oled varemgi hilja väljas käinud,” ütles Martin, kes oli igaks juhuks ka selja taha pilgu heitnud.

“Mhm.” Magdalena kohendas seljakoti rihmu õlgadel. “Ema käib mul vahel teistel abiks, taaskasutuses ja meditsiinitiivas. Ja siis ma ootan teda väga, nii et ma hiilin külgkäikudesse. Ja kui ma näen teda tulemas, jooksen ma kiiresti koju ja tellin Laura käest talle kohvi. Siis ema tuleb ja imestab, kuidas ma oskan ikka nii täpselt õigeks ajaks kohvi teha.”

“Tõesti?” Martin sai vahel hoopiski pahaseks, kui ema töölt tulemisega liiga hilja peale jäi.

“Siin me elamegi.” Tüdruk osutas väikeste lilledega üle värvitud uksele. “Tule sisse.”

Uks avanes kergesti ja lapsed astusid sisse. Martin nägi, et tegemist oli kujult täpselt samasuguse ruumiga, nagu nende kodu, kuid välja nägi see siiski üsna teistsugune. Toas ei olnud trenninurka ja söögilauas oli toiduluuk väiksem, seintele oli Anna kinnitanud erinevatest materjalidest riiuleid, millest mõni oli isegi lihtsalt tugevast pappkastist tehtud. Ilmselt oli ta kasutanud asju, mis talle raamatukogutöös või taaskasutussektorist kasulikuna silma olid torganud. Riiulid olid täidetud igasuguse põneva kraamiga - seal oli pastakaid, vanu kortsunud ja narmendavaid pehmekaanelisi raamatuid ja veel asju, mille nime ega otstarvet Martin ei osanud arvata.

“Kuidas teil on lubatud raamatuid eluruumidesse tuua?” imestas ta ja astus riiulitele lähemale neid uurima.

Magdalena kehitas õlgu. “Need olid siin juba enne minu sündimist, minu vanavanaemast jäänud. Ja vahel harva, kui mõni raamat nii kulunud on, et enam raamatukogus kasutamiseks ei kõlba, võib ema selle koju tuua.”

Poiss lasi silmadel raamatupealkirjadest üle käia. ““Charlesi maandumine Cleopatral” - seda ma ei olegi lugenud! Mis sa arvad, kas me tohime selle kaasa võtta? Ma nii väga tahaksin seda lugeda. See on nii õhuke ka, sobib ilusasti mu jakitaskusse, siis ei pea seda kotis tassima.”

“Võta peale,” rehmas tüdruk käega. “Mina neist raamatutest ei hooli. Mulle meeldib lugeda hoopis inimeste vanast koduplaneedist Maast ja kõigist neist imelistest loomadest, kes seal elasid. Aga neid raamatuid on väga vähe alles jäänud,” ütles ta nukralt. “Tule, aita mul otsida. Ma arvan, et kuskilt siit me köie leiame. ”

Tükk aega tuulasid lapsed riiulite sisu ja midagi kasulikku leidmata olid juba üsna nõutud. Kui Magdalena teist korda oma voodi alla puges, tuli Martinil mõte vaadata korraks ka Magdalena ema voodi alla.

“Leidsin!” teatas ta rõõmsalt ja tõmbas välja suure bioplastist kasti, mille peal oli pundar pöidlajämedust köit. “Me peame selle ainult lahti harutama ja korralikult kokku lappama. Köis peab kohe kasutusvalmis olema, hädaolukorras ei jõua seda tegema hakata,” ütles ta teadjalt.

“Need on ema isiklikud asjad,” ütles Magdalena veidi pahuralt ja istus poisi kõrvale maha, tõstis köiepuntra välja ja hakkas selle kallal tööle.

“Su ema annab andeks, olen kindel.” Martin uuris kasti sisu edasi. Seal oli ka üks väike, kuid võimsa valgusvihuga taskulamp, mille ta pärast tüdrukule näitamist endale jakitaskusse torkas.

“Hei, mis need on?” küsis ta ja tõstis välja kolm sõrmepaksust pabermärkmikku.

Magdalena jättis köiega jändamise pooleli ja võttis pealmise märkmiku kätte. “Need on mu ema päevikud! Ta ei ole mul kunagi lubanud neid lugeda, ütleb, et need on isiklikud.”

Poiss vaatas talle tõsiselt otsa. “See on kindlasti tõsi, kuid praegu on eriolukord. Siin võib mõni vihje peidus olla, miks su ema kadunud on ja kuhu teda otsima minna. Kas vaatame sisse?”

Magdalena noogutas. “Sul on õigus. Me peame seda tegema, meil ei ole muud võimalust.”

Nad avasid märkmiku kaane.

“Mu väike Magdalena on endale saanud kaks uhiuut väikest ja väga teravat hammast. Täna toitmise ajal hammustas ta mind ja see oli päris valus. Ma ei tea, mida ma sellega tegema peaks. Pean ehk Tiinalt küsima.”

Martin tõstis pilgu raamatust. “Miks sa oma ema hammustasid? Kuidas nii juhtus?”

Tüdruk, näost õhetav, vaatas kõrvale ning sirutas siis käe. “Ma olin siis päris väike.” Ta võttis märkmiku, pani selle kokku ning, veidi kõhelnud, võttis järgmise kätte. Selle lõpuleheküljelt lahti löönud, kummardusid nad uuesti lugema.

Täna oli jälle suur laevakoosolek. Uuel tsiviilkaptenil hakkavad need vist harjumuseks saama. Seisis täna seal suure saali laval, harjatud ja kammitud, ning jahvatas, et elektrit on meil küll, kuid elektroonikat tuleb rännulaeva vajadusteks kokku hoida, kust vähegi saab. Et paber ja pliiats käib märkmeteks küll ja kellele neid teisi vidinatega tehtavaid asju vaja on. Kui remondisektori Peeter talt küsis, kas hakkame ka sõrmejäljelugejaid ustelt maha keerama, siis hakkas kokutama ja leidis, et asjad, mis on paigas ja töötavad, võivad jääda, kus need on ja kuni töötavad.

Ja siis see laste küsimus. Et nõukogu otsustas, et naised peavad hakkama sünnitama, et Karmioolil maandudes oleks me kohe valmis hõivama ja laienema. Kohapeal laienemisega startimine on liiga hilja. Üllatus, mehed on valmis naisi selles küsimuses aitama. Pärast siniste geisrite planeedi katastroofi teevad nad seda aitamistööd niigi, aga et siis veel rohkem aitama. Mehi on niigi vähe, isavõimelisi veel palju vähem. Kohe nagu voolulindil siis või? Vastik. Parem käin taaskasutussektoris abiks kui sünnitusmasinaks hakkan. Ma loodan väga, et me saame varsti parema tsiviilkapteni. Valimised on küll alles kaheksa tsükli pärast, kuid alustama peab juba täna. Kõigepealt tuleb nõukogusse naisi juurde saada. T arvab ka nii. Olgu. Aga minu väike tüdruk õppis väikese palli püüdmise ära. Mängisime tükk aega vahekäigus. Ta kilkas nii rõõmsalt. Pärast …

“See on ka vana,” Magdalena lõi kaaned otsustavalt kinni ning avas viimase märkmiku ning lehitses seda, kuni leidis selle keskelt värskeima sissekande. “Siin see peaks olema, mida meil vaja on.”

Tiina on hea. Tal õnnestuski taaskasutussektori mehega kokkuleppele jõuda ning ma saan minna ja need raamatud üle vaadata. Kõik tsiviilkapteni ametiraamatukogust kõlbmatuks arvatud kui mõttetud vana Maa loodusraamatud. Ilusad korras raamatud. Vihikuid ja märkmikke ja tualettpaberit on ju muidugi rohkem tarvis. Ma tean üht väikest tüdrukut, kellele on neid vanu raamatuid kohe väga vaja. Ehk on teisigi, kes hooliks. Võib-olla saan midagi raamatukokkugi? Et homme siis peale tööd, kuid hoopis transportlintteed mööda. Sinna saab taaskasutussektori mees vastu tulla ning Tiina rõhutas, et muu tsiviilkapteni rahvas ei tohiks sellest reisist ka liiga palju teada. Nende ära visatud raamatud ikkagi. Panevad pahaks, kui tagasi tuuakse. Võivad hakata ka seadustega vehkima. Nüüd Magdalena tekile pilk peale ja ise ka magama. Magdalena, homme tuleb sul üks tore sünnipäev. Head und, kullake.

“Loodusraamatud!” Magdalena plaksutas käsi. “Ema toob vana Maa loodusraamatuid!”

Martin vaatas tüdrukut ja libistas siis uuesti silmadega tekstist üle. “Aga transportlintteele lastakse meid veel vähem kui sõiduomale,” ütles ta mõtlikult. “Kui ta nüüd natuke salaja läks ja kuskil seal kinni jäi.”

Tüdruku üürike rõõm oodatavate raamatute pärast asendus jälle mõtliku kortsuga kulmude vahel. Ta toksas sõrmega päevikulehekülge.

“Tiina, teda ma tean küll ja temaga tohime me ilmselgelt rääkida,” sõnas ta, “ema vana tuttav tsiviilkapteni kantseleist. Me võime tema käest küsida, kellega ema täpselt kokku sai, ja siis ise selle mehe üles otsida. Tema oskab ehk öelda, kuhu ema edasi läks.”

“Hea mõte!” kiitis Martin. “Kas sa saad Tiinale helistada?” Ta viipas käega seinal asuva kommunikaatori poole.

Magdalena raputas pead. “Ma ei tea tema ruuminumbrit. Ja pealegi ei ole ta sellisel kellaajal ilmselt kodus, vaid tööl. Minu meelest töötab ta üldse kogu aeg. Aga ma tean, kus ta töötab, ja me võime sinna minna.”

Martin ajas end otsustavalt jalule. “Mida me siis ootame? Hakkame aga minema.” Ta haaras maast nüüd köie võrra raskema seljakoti. “Las mina kannan seda vahepeal.”

Tüdruk noogutas ja tõusis ka. Ta haaras endale nagist jaki, enne oli ta kodust Martini juurde kiirustanud vaid T-särgi väel, kuid nii mõneski laeva osas oli temperatuur liiga jahe, et lihtsalt särgiväel mõnus oleks.

Laste riietuse järgi oleks võinud arvata, et nad on ühest perest pärit, sest nende tugevast materjalist tumerohelised püksid, pruunid särgid ja tumehallid jakid olid peaaegu äravahetamiseni sarnased. Magdalena oli vaid enda jaki rinnatasku äärele tikkinud väikese lille. Tegelikult käis enamik inimesi laevas sarnaselt riides, kuigi vahel leidus riideesemeid ka erinevat värvi. Ja kui mõni inimene suri, desinfitseeriti tema rõivad ja viidi taaskasutussektorisse, kust need varsti uuele ringile saadeti. Rännulaevas ei olnud midagi raisata.

Nad asusid tsiviilkapteni kantselei poole teele. Hoolimata sellest, et nad püüdsid täiskasvanute radadelt kõrvale hoida, said nad siiski mõne uudishimuliku pilgu osaliseks. Üks tööriistavööd kandev naine isegi küsis nende käest, miks nad koolis või siis mängualal ei ole. Martin hakkas pisut kokutama ega osanud midagi öelda, kuid Magdalena päästis olukorra, osutades Martini kargule ja öeldes, et neid saadeti koolist arsti juurde.

Kuna lintteele nad üksi minna ei tohtinud, võttis tavaline kümneminutiline teekond neil aega terve tunni. Nad oleksid jõudnud kiiremini, kui Martin poleks pidanud iga veerand tunni järel korraks istuma ja puhkama. Mõnel päeval ei häirinud tema puus teda eriti, kuid mõnel teisel ei andnud üldse asu. Pidi selline päev ette juhtuma just siis, kui oli vaja seiklema minna!

Magdalena istus peatuste ajal Martini kõrval ning jutustas kõikidest huvitavatest loomadest, keda ta oli oma ainsast Maa loodusraamatust näinud. Kui poisil oli neid raske ette kujutada, joonistas tüdruk nad kiiresti paberilehele, mille Martin oli talle oma märkmikust loovutanud. Martin rääkis talle aga lugusid Charlesi seiklustest ja kõigest kasulikust, mida ta neist oli õppinud.

Lõpuks jõudsid nad tsiviilkapteni kantselei juurde. Magdalena piilus läbi ruumi kitsa klaasakna ning pöördus tagasi poisi poole.

“Tiina on praegu seal, kuid kapten on tema juures. Ootame parem, kuni kapten ära läheb, enne kui sisse läheme.”

Poiss noogutas ning vaatas enda ümber ringi. Siis osutas ta nurgale, kus seisis kõrvuti kaks suure tumerohelise taimega lillepotti. Taimi, nii väikseid kui ka lausa pisema puu mõõtu, oli igal pool, sest nende roll õhukvaliteedi hoidmisel oli ülioluline. Pottide taga oli just nii palju ruumi, et kaks kleenukest last seal märkamatult istuda saaks.

“Tule, istume siia ja ootame pisut. Siin ei jää me kellelegi liialt silma,” ütles Martin ning näitas kohe eeskuju, vingerdades end kahe poti vahelt läbi ja kohendades end ettevaatlikult istuma. Tüdruk oli hetke pärast tema kõrval.

“Tööpäev on juba mõnda aega läbi, meil läks siia jõudmisega rohkem aega, kui ma arvasin,” ütles Magdalena oma käekella kontrollides. “Tiina peab ju ka ühel hetkel välja tulema ja koju minema hakkama. Siis saame ta kinni püüda.”

Martin tundis, kuidas ta kõht korises. “Kuni me ootame, kas sa tahad midagi süüa? Sul on kõht kindlasti tühi,” tegi ta tüdrukule ettepaneku. Pannkookidest oli tükk aega möödas ning trenn ja pikk jalutuskäik olid võtnud oma osa, kuid ta ei tahtnud olla see, kes esimesena nõrkust välja näitab. Valutav puus oli tema puuduseks nagunii.

“Jah, tegelikult olen ma väga näljane,” tunnistas Magdalena. “Tahtsin enne lõunat sööma hakkamist ema ära oodata, aga ta ei tulnudki, nii et ma pole hommikust saadik midagi söönud.”

Martin kraamis kotist lagedale leiva ja juustu ning veepudelid. “Hästi, sööme natuke siis mõlemad, mine tea, millal jälle saab.”

Nad einestasid vaikides ja kiiruga, hoides samal ajal kantselei uksel silma peal. Nende küljed olid kitsas ruumis tihedalt kokku surutud ja poiss tundis tüdruku kehasoojust läbi oma riiete imbumas.

“Mul on kahju, et su sünnipäevast midagi toredamat välja ei tulnud,” ütles ta peale pikka toiduga täidetud vaikust.

Magdalena vaatas talle korraks otsa, kuid pööras siis pilgu kõrvale. “Aitäh!” ütles ta napilt, hääl tuhm. Arvatavasti muretses ta oma ema pärast, nii et poiss ei hakanud teda rohkem torkima.

Martin oli just järelejäänud toitu seljakotti toppimas, kui tüdruk tema küünarnukki nügis.

“Kapten tuli ruumist välja, olen kindel, et Tiina tuleb ka kohe.” Magdalena krapsas püsti ning haaras koti endale. “Las mina kannan nüüd.”

“Okei,” oli poiss nõus. “Mine sina juba ees, mul läheb pisut aega.”

Tüdruk puges lillepottide vahelt läbi ja kiirustas kantselei ukse juurde. Martin oli end just püsti saanud, kui nägi, et uksest tuli välja sõbraliku näo ja lühikeste blondide juustega naine, kellele Magdalena kohe lähemale astus. Poiss haaras oma kargu ning lonkas nende juurde.

“Jah, ma nägin täna su ema küll,” ütles Tiina parajasti siis, kui Martin kohale jõudis. “Tal oli hea tuju ja kõik paistis korras olevat. Ma ei tea, mis temaga juhtuda võis.”

“Me lugesime tema päevikust,” pistis Magdalena kiiruga vahele, “et ta pidi mingi taaskasutuse mehega kohtuma. Kas sa tead, kus?”

Naine kortsutas kulmu. “Teiste päevikuid ei tohiks ilma loata lugeda,” ütles ta pisut pahaselt, kuid leebus siis, “aga ma saan aru, et see on erandjuhtum.” Magdalena noogutas innukalt ja naine jätkas: “See mees on üks mu tuttav taaskasutussektori päevilt. Su ema pidi tema juurde taaskasutussektorisse minema, et sulle sobivad raamatud välja valida. Täna aga tuli välja, et Matheo oli raamatuid kogunud hoopis kuhugi mujale ja su ema pidi temaga kokku saama tema eluruumide lähedal. Sinna saab kõige kiiremini mööda suurt transportlintteed, sest ta elab siit kolme tunni jalutustee kaugusel laeva teises otsas.”

“Oh, kolm tundi jala.” Magdalena vilksas Martini ja ta kargu poole. Tee siia oli võtnud rohkem aega, kui kumbki neist arvas. “Kas sa saaksid meid transportlindile panna, palun?”

“Ma ei tea, tsiviilkapten saatis mind veel ühele nõupidamisele.” Naine viskas pilgu vastasseinas olevale suurele kuldsete numbritega kellale. “Ja siis on mul üks kohtumine veel. Kuid ma arvan, et te ei peakski sinna Matheo juurde minema. Ta on selline natuke veidrik ja su ema on kindlasti juba kodus. Minge ilusti koju tagasi ja kõik on korras!”

“Aga,” Martin vaatas koridori, mille kaudu nad siia tulnud olid, ja siis lahke näoga naist enda ees. “Aga… Ehk saaks … Magdalena emale siit helistada? Saaksime kohe teada, et ta on kodus. Ja sellele Matheole ka. Kui saaks.”

“Seda ikka saab.” Naine vaatas uuesti kella vastasseinal ning kadus tagasi kantseleisse.

“See oli sul hea mõte, Martin,” kiitis Magdalena poissi. Tema teab ju kõiki numbreid. Tal peaks isegi mobiilkommunikaator olema, ta on ju nii tähtis.”

Kaks minutit hiljem naastes oli Tiina nägu murelik. “Su ema ei ole tagasi. Matheo ei vasta ka. Ma olen aga kindel, et temaga on kõik korras. Naisterahvastel on vahel põhjuseid, miks nad naasmisega hilja peale jäävad. Minge koju, homme räägime.” Ta vaatas veelkord kella seinal, viipas lastele ja tõttas koridori mööda minema.

“Minu ema ei ole selline! Minu ema ütleb alati, kui ta kasvõi pool tundi hilisemaks jääb ja helistab või saadab sõna, kui ta nii palju hilineb. Üks kord juhtus nii.” Magdalena trampis jalaga vastu maad. “Ja selliseid naiste põhjuseid ei ole tal. Ei ole. Ma tean. Ta ütleks.”

“Aga mis me siis edasi teeme?” küsis Martin.

Lapsed seisid ja vaatasid teineteisele vaikides otsa. Keegi vormis mees, päris ehtne mobiilkommunikaator käes, jäi nende kõrval seisma, vaatas neid ja kõndis kiirel sammul samas suunas, kuhu oli kadunud ka Tiina.

“Edasi.” Magdalena kükitas ja tõstis maast varustusekoti. “Ma pean ta üles leidma, ma tean, et temaga on midagi valesti. Kas sa tead täpselt, kus selle transportlinttee algus on?”

“Sealpool.” Martin viipas käega vastasseinal vasakule osutavale kollasele noolele. “See on üsna lähedal. Ma olen seal kaks korda käinud.”

Kollasest noolest allpool oli kogu laeva ainuke veel töötav avalik Laura-tabloo, kus laeva AI lastele naeratades aga suunda hoopis paremale näitas, suunda koju, kuhu Tiina oli käskinud neid minna.

„Kuhu nüüd?“ Magdalena sikutas poissi käest ja osutas pilguga Laura-tabloole. „Läheme kuhu vaja,“ ja vaikselt sinna otsa „natuke maad.“

Hetk hiljem sammusidki nad kodu poole, seda kuni esimese ristmikuni, mis Laura-tabloo vaateväljast välja jäi.

„Hea, et teised Laura-tablood  ei tööta,“ ohkasid nad koos.

Täpselt kuusteist minutit hiljem seisid lapsed suure lärmaka ja saginat täis saali väravas. Saali keskel oli nii pooleteise meetri laiune helkiv avadega metall-lint, mis pidevalt liikus, kandes pakenditega kaste ja kinniseid konteinereid üles lae alla, kus lint mustavasse tunnelisse kadus. Laadijad, kelleks üldiselt olid naised, kuid leidus ka mõni mees, tõstsid masinate abil järjest lindile uusi aluseid, mille magnetpõhi ja lindi avadesse täpselt sobituvad konkskäpad lindi külge haakusid. Lindi kohal põlev erekollane signaallamp andis teada, et praegu veetakse keskmiselt tugevaid asju ja lint liigub vastavalt kiiremini kui õrna laadungi puhul.

“Vaata.” Tüdruk viipas saali vasaku tagumise nurga suunas, kus seisis ootejärjekorras kollane madalate istmetega alus. “Me peame sinna pääsema. Kui tuli läheb punaseks, tõstavad nad õrna kraamiga alused lindile, selle seal siis ka ja olemegi teel!”

“Me ei tea, kuhu see alus läheb,” vaidles Martin vastu. Kõik kaubad ei lähe siin taaskasutussektori eluruumidesse, mõni läheb ladudesse ja,” Martin kissitas silmi püüdes eemalt seinalt sõidugraafikut lugeda, “miski asi läheb kasvuhoonetesse hoopis.”

“Lähemale ikka! Jalgsi ei jõua me mitte kunagi õigeks ajaks kohale. Läheme ja hoiame mõne täiskasvanu lähedale. Ehk nad peavad meid perekonnaks. Tule nüüd. Ja võta seljakott, mu äsja leitud suur vend.”

Seina äärde hoides ning pilke vasakule ja paremale heites liikusid lapsed aeglaselt kollase reisiplatvormi poole. Näis, et selle platvormi väljumisaeg oli üsna ligi, sest reisijaid aina kogunes. Veidral kombel olid kõik nad aga mehed.

“Kuhu nad küll lähevad?” Magdalena peatus kõrge konteinerivirna kõrval, kust jäi reisialuseni veel paarkümmend meetrit. “Ma pole vist mitte kunagi nii palju mehi korraga näinud. Täiskasvanud mehi, mitte koolipoisse, ma mõtlen.”

Martin toetas seljakoti vastu konteinerivirna ning silmitses platvormile kogunejaid vaikides. Nad olid kõik kuidagi ühte nägu, kandilised ja jõulised, lühikese soenguga. Paar olid päris kiilad. Nagu Charles kolmanda raamatu kaanel, mõtles ta. “Piraatide küüsis” oli selle nimi ja seal sattus Charles mõtlevaid taimi uurides piraatide kätte vangi ning pidi nende käest end välja võitlema. Ta vaatas ringi, et kontrollida, ega siin saalis juhuslikult mõnda piraati polnud, ning siis ta nägi teda.

“Magdalena.” Ta müksas tüdrukut. “Ole valmis, meie ema läheneb!”

Tüdruk võpatas ja pööras pea poisi osutatud suunas. Neile lähenes kindlal sammul veidike vanemat sorti lühikeste juustega naine, kummagi käe otsas rippumas mahukas kott. Tema pilk püsis kindlalt kollasel, juba üsna mehi täis alusel.

“Tema ta on,” kinnitas Magdalena ja naeratas. Lapsed ajasid end sirgu ja kohe, kui naine neist möödus, seadsid nad end tema taha kõndima, hoides pilgu naise seljal. Kõik laabus hästi need paarkümmend meetrit, mis neid alusest lahutasid. Kõik laabus, kui nad naise järel alusele astusid, naine polnud kogu see aeg kordagi pead pööranud ja mehed olid omavahelisse juttu süvenenud. Kõik laabus kenasti, kuni nad istekohti valima hakkasid.

“Hei, teie.” Ees kolmandas reas istuv heledapäine mees pööras pead. “Teie kaks jah. Kas te olete Pauliine uued lapsed?”

Kahe kotiga naine, ilmselt siis Pauliine, pööras pead. Heitnud Martinile ja Magdalenale vaid ühe pilgu, rehmas ta käega ning läks ja istus tagumisse ritta ühe eriti suure lokkispäise mehe kõrvale.

Martin püüdis naisele järgneda, kuid heledapäine mees tõusis ja haaras tal valusalt õlast.

“Stopp, sõbrake. Trügite siin kohe vägisi polgupoegadeks või mis? Ja tütardeks.” Ta heitis kõvera pilgu Magdalenale. “Ma võin kinnitada, et Pauliine on üks väga vilets rongaema. Väga vilets.”

Teised mehed olid oma jutud katkestanud ning vaatasid lapsi, kes lõbustatult, kes vihaselt.

“Tehke teie kaks heaga minekut, enne kui ma teid selle juures aitan. Hopp-hopp. Ja otse koju emme kaissu. Ma näen, et ka jaama valveülem on minuga ühte meelt. Hopp nüüd!”

Midagi ei olnud teha. Nad pidid aluselt maha ronima, et sattuda seal kõhna punapäise naise küsimuste rahe alla, kes neid hoogsalt kollasest alusest eemale pukseeris.

“Kes te olete? Miks te siin olete? Kui vanad te olete? Kuhu te minna tahtsite? Kus teie ema on?” Õnneks ei jätnud punapäine naine neile vastamiseks hetkegi aega, sest vähemalt Martin ei teadnud ühtegi vastust, millest väga suur pahandus ei tuleks.

“Kus te elate? Millises koolisektoris te käite?” jätkas naine küsimuste tulistamist. Lindisaali väravatest üheni jõudnud, jäi ta viimaks vait ja ohkas sügavalt. “No leidsite te ka seltskonna, kelle keskele trügida. Oh teid küll. Vastake nüüd, miks te siin olete.”

“Tema on minu vend, Aksel.” Magdalena viipas käega poisi poole. “Nagu sa näed, on ta karguga ja nagu sa arvata võid, narritakse teda kogu aeg koolis. Et sa ei suuda ja sa ei saa. Tead küll, kuidas see käib. Sa oled ju ka koolis käinud. Mäletad ju küll?” Martin seisis suu ammuli, kuid paistis, et punapäise naise jaoks tundus kogu Magdalena jutt loogiline ja õige. Ta aina noogutas ja vaatas tõsiselt kord Martinit, siis Magdalenat, kes jutustas edasi: “Vot nii on minu vennaga. Ja eile sai ta suure lollusega hakkama. Ta vedas klassi kahe kõige ilusama sporditüdrukuga kihla, et ta käib taaskasutuses ära ja toob sealt kilo roostetanud rauapuru tõestuseks. Kõik hakkavad ta üle nüüd veel rohkem naerma. Rumal vend, ma ütlen, kuid ta on minu oma vend! Mina tulin talle kaasa appi.”

“Roostetanud rauapuru seal ei ole, kindlasti pole.” Punapäine valveülem raputas hämmeldunult pead. “Keegi ei laseks asju nii kaugele minna, et rauda puruks teha ja siis veel roostetama lasta minna. Pole olemas.”

“Seda mina ka,” oli Magdalena kohe nõus. “Kuid me peaks sealt kasvõi midagigi tooma, et näidata, et ta sai oma lollusega hakkama. Vaid korraks sinna ja tagasi. Hetkeks. Silmapilguks.”

“Te ei tea, kui ohtlik selline huupi seiklemine on. Te oleksite võinud sattuda…” Naine vaatas üle õla. “Siit läheb aluseid ja konteinereid igale poole. Sellel lintteel on väga palju hargnemisi. Te peate õpetajatega rääkima. Rumaluste tegemine ei ole siin lahenduseks.”

“Õpetajad.” Magdalena ohkas. Martin seisis sealsamas, näol täiesti ehtne jahmatuse ja ehmatuse ilme. “Tead küll, iga nurga taga õpetajaid ei ole ja kes siis kitukaid sallib,” jätkas Magdalena.

“Nojah.” Naine jäi mõttesse. Tegi siis lahti küljel rippuva kollase märgiga mapi, viivitas hetke ning pani mapi jälle kinni.

“Kuulge, ega teil paberit ei ole? Koolivihikut või midagi?” küsis ta lastelt.

“On,” kokutas Martin üle mitme minuti oma esimesed sõnad. “See.” Ta ulatas märkmiku, millest pidi nende reisi logiraamat saama. Viimasel hetkel meenus talle esimene sissekanne, kus oli öeldud, et nad läksid hoopis Magdalena ema otsima, ning avas märkmiku tagumise lehe.

“Väga hea.” Naine võttis märkmiku ja rinnataskust samasuguse kuldse märgiga pliiatsi. “Nüüd võtan ma teid taaskasutussektoris kinni ja deporteerin tagasi siia ja teid ma enam siin mitte kunagi ei näe. Kui näen, tuleb sellest üks aegade suurim pahandus. Suurem kui kõik teie koolikaaslased kokku kunagi teha suudavad. Ma luban!”

Ja ta kirjutas Martini märkmiku viimasele lehele õiendi, et poiss on kinni peetud taaskasutussektoris. Talle on tehtud vali noomitus ja sealt tagasi transporditud. Juurde igasuguseid koode ja kuupäevi ja nimesid. Kõige alla lõi ta ametliku moega templi ja sinna juurde väga pika numbri. Ta ütles, et see on tema tunnuskood.

“Ärge seda oma õpetajatele näidake, sest see pole ametlikul blanketil ja seda sündmust ma pahategude registrisse ka ei pane, sest te jäite ju ikkagi siin pidama, kuid koolikaaslastele peaks sellest küll ja rohkem olema. Ja et ma teid siin enam ei näeks. Tõsiselt. Ma hoian silmad lahti. Ja kui ma teid näen…”

“Kivipuru meteoor,” vandus Martin, kui nad olid mõnisada meetrit eemale kõndinud ja mingitele ootavatele konteineritele istunud. “Sa olid vägev. Väga vägev, Magdalena, aga mida me nüüd teeme?”

“Ootame,” vastas Magdalena. “Sellel ajal, kui me sobivat ema ootasime, kuulsin ma üht laadijat ütlemas, et vahetuse lõpuni on jäänud vaid poolteist tundi. Ma arvan, et valveülema vahetus lõpeb samal ajal. Seni võiksime natuke puhata. Kas vett on veel järgi?”

Martin otsis seljakotist üles veepudeli, vinnutatud liha ja leiva. Nad sõid vaikides. Martin niheles, sest puus valutas täna tavalisest rohkem.

“Kuule.” Poiss patsutas konteineri sisu enda selja taga. “Siin katte all tundub olema midagi pehmemat. Tead, ma ronin siia alla ja pikutan veidi.” Ta tõstis katteriide üles. Selle alt tulid välja lahtiselt laotud riiete virnad, millest tõusis mingi keemilise aine lõhna. “Näevad puhtad välja,” lisas Martin, sättides samal ajal mitut värvi karedariidelisi jakke ja pükse, et nende vahele mõnus lamamislohk teha.

“Sind poleks sealt isegi näha, kui kate peale panna,” arvas poisi toimetamist vaikides pealt vaadanud Magdalena. “Ma peaks vist ka veidi pikutama. Tundub, et läheb pikaks.” Tüdruk pani toidu tagasi kotti. “Ma panengi sulle katte peale. Siis niisama möödakõndijad ei näe sind.”

Martin ärkas. Miski mürises tema lähedal väga valjult ja ta voodi kõikus.

“Ettevaatlikumalt!” karjus keegi. “Rohelise tule kaup küll, kuid amplituudi peab ikka jälgima, kui tahad hilisest vahetusest kunagi minema saada. Nii-nii, hästi!”

Kõlas üsna tugev plaksatus ning tema voodi jõnksatas paigalt.

“Järgmiseks konteiner kuusteist,” kostus nüüd juba kaugemalt sama kamandav hääl.

Magamisest unesegane, läks Martinil hetk aega, enne kui talle meelde tuli, kus ta oli ja kellega ta sinna oli jõudnud. Magdalena! Ta kergitas ettevaatlikult konteineri katet ja upitas end välja piiluma. Ei midagi muud, kui pikk rodu erineva suuruse ja värviga kaste laia linttee peal sõitmas. Isegi hääle omanikku ei paistnud kuskilt. Ei tea, kus Magdalena küll olla võiks? Igal juhul ei saanud Martin nüüd hakata konteinerist välja ronima. Esiteks oleks see olnud ohtlik, teiseks oleks ta kinni võetud ja kindlalt koju tagasi saadetud, sel korral koos täiskasvanust saatjaga, ning võimalus Annat üles leida oleks olnud kadunud. Ainuke võimalus oli oodata, kuni konteiner sihtkohta jõuab, ning loota, et sõber on kusagil siinsamas.

Poiss heitis pilgu sõidusuunas ja nägi, et ta on lähenemas madalale tunnelile. Ta tõmbas pea uuesti katte alla ja otsustas sõiduaega kasulikult tarvitada. Ta koukis oma jakitaskust välja Magdalena juurest leitud väikese taskulambi ning uue Charlesi raamatu ja avas esimese lehekülje.

Cleopatra oli mulle tuttav vaid teiste kosmoserändurite lugude kaudu. Kuigi juttude põhjal oli tegemist vaenuliku planeediga, mille viiejalgsed põliselanikud olid inimsööjad, ei saanud ma uue koduplaneedi otsimisel ühtki sobiva atmosfääriga planeeti nii lihtsalt kõrvale visata. Nii maandusimegi seal lõikuskuu esimesel kolmapäeval.

Lugedes läks aeg ruttu, kuigi keskendumine oli poisile pisut keeruline. Tema mõtted kippusid ikka Magdalena ja Anna juurde. Samuti meenus talle äkki, et ta oleks pidanud jätma emale kirjakese oma asukoha kohta. Vaene ema, tuleb koju ja poega pole kusagil! Ta oli kindlasti väga mures. Kibe süütunne näris Martini südant. Selle vaigistamiseks keskendus ta uue innuga raamatule.

…Minu retk oli siis sedamoodi lõppenud. Ma olin päriselt vangis. Metallpuur minu ümber koosnes tugevatest varbadest, mille peale minu väike metallisaag kuidagi ei hakanud. Eemal kogunesid pärismaalased ilmselt nõupidamiseks või siis lihtsalt ühiseks söömaajaks. Mu aeg hakkas lõppema.

Vaatasin lahendust otsides enda ümber ringi. Lõpuks märkasin tuulest murtud tugevat puuoksa puuri taga vedelemas, kuid see tundus olevat minu käeulatusest väljaspool. Sellest hoolimata heitsin põrandale pikali ja küünitasin oksa poole. Vaid paar sentimeetrit lahutas minu sõrmi oksast. Püüdsin iga nurga alt, kuid kätte seda ei saanud.

Siis tuli mulle mõte. Tõusin istuli ja sirutasid puurivarbade vahelt läbi oma jalad. (Mind on õnnistatud pikkade jalgadega.) Lõpuks ometi õnnestus mul puuoks endale lähemale nihutada ja hetke pärast sain selle juba kätte haarata.

Tegemist oli tugeva puiduga. Õnneks ei olnud oksa küljes teisi segavaid oksi, see ei olnud küll päris sirge, kuid minu vajaduse jaoks piisav. Mu seljakott sobis kangi toeks suurepäraselt. Vaid paari minutiga oli mul puuriuks eest tõstetud ja ma olin vaba. Hetkegi raiskamata jooksin põõsastikku. Suuri kollaseid marju täis oksad peksid mulle vastu nägu ja haarasid jalgadest, kuid ma ei hoolinud sellest. Ma pidin jõudma jõeni. Nende viis jalga võisid ju pööretel ja puu otsas head olla, kuid vees olid need pärismaalased kohmakad.

Milline suurepärane idee, mõtles Martin, lihtsa oksa abil vangist põgeneda. Ta oleks tahtnud veel edasi lugeda, kuid äkki jäi konteiner jõnksuga seisma. Kärmelt ajas poiss end põlvili ja piilus koormariide alt välja. Tundus, et nad olid kohal, sest eestpoolt tõsteti juba kaste üksteise järel maha.

Martin toppis raamatu ja taskulambi tagasi taskutesse. Mida nüüd teha? Kas pugeda välja praegu või hiljem? Hiljem tundus mõistlikum valik, kuna haige puus ei lubanud kuigi kiireid ega nõtkeid liigutusi ja praegu välja ronides oleks ta kindlasti kellelegi vahele jäänud.

Mõne minuti pärast jõudiski kord Martini konteineri kätte. Ta kuulis, kuidas metallist mehhanism kriiksudes kasti seinte külge kinnitus, hetkeks oli ta õhus ning pandi siis sellise jõnksatusega maha, et poisi pea vastu konteineri seina põrkas. Õnneks ei saanud ta eriti haiget.

Paar minutit veel oodanud, vaatas Martin jälle katte alt välja. Ümbrus oli hämar ja vaikne. Käekell näitas peaaegu keskööd. Tasapisi ronis ta konteinerist välja, see oli raskem kui sisse ronimine. Siis küünitas ta tagasi kargu järele.

“Martin, siiapoole!” kuulis ta äkki tuttavat häält, mis täitis teda kergendustundega.

Ta vaatas ringi ja nägi lähedal nurga juures Magdalenat, kes tema tähelepanu püüdmiseks käega vehkis. Sõidust kangete jalgadega lonkas poiss tema poole.

“Oh, sa oled siinsamas,” ütles poiss rõõmsalt. “Ma juba kartsin, et ei leiagi sind üles.”

Magdalena tundus aga poisi rõõmu kuidagi solvanguna võtvat, ta kortsutas kulmu, kui ütles: “Ega ma loll ei ole! Kui sa konteinerisse pugesid, vaatasin ma selle ekraanilt sihtkoha järele ja valisin siis sama sihtkohaga teise konteineri. Ega kõik ei saa nii hooletud olla, et poevad kohe esimesse ettejuhtuvasse magama.”

Ka Martin tõmbus turri. “See ei olnud esimene ettejuhtuv,” protesteeris ta. “Kuigi see oli sinust tõesti nutikas, et selle eest hoolitsesid, et me ikka koos sõidaksime,” lisas ta veidi leplikuma tooniga.

Tüdruku pahameel lahtus niisama kiiresti, kui oli tulnud. “Nojah, vabandust. Ma olen lihtsalt väsinud. Ma ei jäänud magama ja muretsesin kogu sõidu ema pärast.”

Poiss märkas, et tüdruku silmadesse tahtsid jälle pisarad tikkuda. Kohmetult sirutas poiss käe ja patsutas teda õlale.

“Ära muretse. Vaata, me oleme õiges kohas. Oleme üsna Matheo kajuti lähedal” sõnas ta ja viipas koridorisildile. “Näed, R-317. Tema elab T-566. Kas lähme?”

“Lähme,” noogutas Magdalena.

Koridorid olid öiselt hämarad, sest sel kellaajal oleksid pidanud kõik inimesed oma ruumides viibima. Lapsed olid seetõttu edasi liikudes valvsad, tõmbudes tühjalt kõmavates koridorides iga heli peale kiiresti seina pimedamasse äärde.

“T-563, T-564, T-565,” luges Martin uksesiltidelt. “Siin see ongi, T-566!” sosistas ta pingsalt.

Nad jäid seisma ja kuulatasid. Seest kostis raskeid samme.

“Ta ei maga veel,” ütles Magdalena hääle värisedes. “Mis sa arvad, kas ema on temaga seal koos?”

“Ainult üks viis teada saada,” vastas poiss, sundides häälde julgust, mida ta tegelikult ei tundnud. Ta tõstis käe ja koputas uksele. Öövaikuses kostis see valjusti nagu kosmoseklibu kokkupõrked laevakerega.

Hetke pärast uks avanes ja lävel seisis pikka kasvu kõhetu nooremapoolne mees, juba hõrenevad juuksed pikad ja sassis. Ta ei tundunud kõige sõbralikum.

Charles ei lööks siin põnnama, mõtles Martin ja ütles:

“Tere! Vabandust, et tülitame, aga me otsime Annat. Ta pidi teiega täna kokku saama, aga ei ole koju jõudnud.”

Poiss ei märganudki, et Magdalena oli tema käest kinni võtnud, enne kui tüdruk seda julgustavalt pigistas.

Mees mõõtis neid pikalt pilguga ja mühatas siis:

“Teil on vale inimene. Ma ei tunne mingit Annat.”

Ta tahtis juba ust sulgeda, kuid Martin libistas kiiresti kargu selle vahele, nii et automaatmehhanism ukse uuesti avas. Ta oli selle nipi õppinud ära juba ammu, kuna uksed olid tema aeglasema sammu jaoks sageli liiga kiired.

“Oodake korraks,” palus ta. “Anna on Magdalena ema,” ta viipas tüdrukule, “ja me oleme tema pärast väga mures.”

Magdalena noogutas. “Tal on tumedad sirged õlgadeni juuksed ja rohelised silmad. Parema põse peal on tal väike südamekujuline sünnimärk. Teist on ta umbes peajagu lühem. Ta pidi tulema täna teie juurde raamatuid valima.”

Matheo vilksas pilguga kõigepealt vasakule ja paremale, enne kui vastas:

“Ah õigus, Anna! Ma olin tema nime juba unustanud. Ma kohtun iga päev nii paljude inimestega, kas teate. Ma tõesti nägin teda täna, aga ta ei ole enam siin.”

Magdalena lasi kuuldavale ohke. Tema käsi Martini peost libises välja, kuid poiss püüdis selle uuesti kinni ning hoidis kindlalt oma pihus.

“Kus ta siis võiks olla?” päris ta.

Mees oli silmnähtavalt häiritud, et lapsed talle rahu ei andnud. Miski tema olekus kriipis Martini olemust ega lubanud teda usaldada.

“Minust jäi ta maha ladude piirkonda. Näitasin talle enda hoiukoha kätte ja tulin tulema. Mul oli muid tähtsamaid asjatoimetusi ka. Minge nüüd minema, ma tahan magama minna.”

Jälle proovis ta ust sulgeda, kuid Martini kark seisis ikka veel tee peal ees.

“Teil on laotäis raamatuid? Ma kuulsin, et need olevat keelatud ja suunatud hävitamisele? Me peaksime sellest vist tsiviilkapteni kantseleis rääkima,” ütles Martin hooletult Magdalenale ja võttis oma kargu ära. “Tule, lähme koju. Kindlasti on su ema juba seal.”

Tüdruku silmad läksid suureks ja tõmbusid veekalkvele, kuid poiss pilgutas talle silma.

“Ei, oodake nüüd sellega,” sõnas Matheo kiiresti. “Ma tulen näitan teile, kus mu ladu on. Vaatame, kas Anna on veel seal.” Ta astus välja ning lasi uksel sulguda. “Siiapoole,” ütles ta ja hakkas pikkade sammudega laste ees astuma.

Magdalena ja Martin kiirustasid tema kannul nii hästi, kui said. Poisi puus tegi korralikku valu, kuid tal ei tulnud mõttessegi puhkepausi paluda. Ta tundis, et kui nad nüüd peatuksid, võiks mees ümber mõelda ja nad omapäi jätta. Ühel hetkel vaatas Matheo tagasi, nägi, et lapsed on temast maha jäänud, peatus ja ootas neid järele.

“Kas kommi tahate?” küsis ta ja tõmbas taskust välja väikse metallkarbi. Selle sees olid hernesuurused kollased kommid.

Martin hakkas juba kätt sirutama, kuid Magdalena togis teda kiiresti küünarnukiga ja poiss tõmbas käe tagasi.

“Õhtune aeg ja hambad ka juba pestud…” pomises ta.

Matheo kehitas õlgu ning pani karbikese tagasi taskusse.

Hea veerand tunni pärast laskusid nad kitsast trepist ümmargusele lagedale platsile, mille ümber kõrgusid mahukad rohelised metallkonteinerid, igaüks ühe eluruumi suurune. Konteinerid oli laotud kolme kihina üksteise otsa. Kõrgemal asuvatele pääses ligi mööda ringikujulist metalltorudest ja -plaatidest ehitist. Ruumi valgustasid vaid avariilambid, nii et Matheo vajutas tööle veel ühe lisalambi, mis andis piisavalt valgust, kuid ei tõmmanud liigselt tähelepanu.

Mees liikus ühe alumise rea konteineri juurde ja avas selle ukse. Sees oli pime, nii et Martin tõmbas välja kaasavõetud taskulambi ning suunas selle võimsa valgusvihu konteinerisse. See oli tihedalt täis riiuleid, mis kõik olid täidetud väga eriilmeliste raamatutega. Martin vaatas neid igatsevalt, ta oleks hea meelega neid mõni päev lähemalt uurinud. Ühtki inimest konteineris aga ei paistnud.

“Nagu näete, ei ole siin kedagi,” ütles Matheo, “kas võime nüüd minna?”

Äkki hakkas kostma kopsimist - kolm kiiret koputust, millele järgnes kolm pikema vahega kopsu ja lõpuks jälle kolm kiiret. Martin teadis kohe, mis see on - hädakutsung! Charles oli seda oma seiklustes korduvalt kasutanud.

Ka mees oli koputamist kuulnud. Tema näole ilmus vihagrimass ning ta tõukas Magdalena ootamatult konteinerisse, nii et tüdruk komistas ja kukkus. Martin ei jäänud oma järjekorda ootama. Kiiresti tõstis ta kargu ning virutas sellega mehele jalgevahesse. Kui mees valust kägarasse tõmbus, hüüdis ta tüdrukule:

“Tule!”

Magdalena ajas end kähku püsti ning oli hetkega konteinerist väljas.

“Ma arvan, et su ema on kuskil siin,” ütles Martin tüdrukule. “Keegi koputas hädasignaali.”

Kuid neil polnud aega sellega tegeleda, sest Matheo ajas end nende taga püsti. Ta liikus ikka veel poolküürakil.

“Kuhugi te ei lähe, tatikad sellised,” sisistas ta läbi hammaste.

Lapsed pistsid jooksu. Kuid Martini jooks oli rohkem kiirkõnd kui midagi muud ja hetkega oli Matheo tema kannul ja haaras tal tugevasti õlast kinni. Teise käega kiskus ta poisi käest kargu ja lennutas selle ruumi teise otsa.

“Proovi nüüd veel selle tokiga vehkida,” ütles ta ja hakkas Martinit tagasi konteineri poole vedama. Kuigi poiss lasi kogu oma keha lõdvaks ning püüdis seda teha nii raskeks kui võimalik, polnud sellest mehe vastu abi.

Magdalena hüppas mehe juurde ja surus küüned tolle käsivarde. Ühe käeropsuga pühkis mees ta teelt, nii et tüdruk jälle raskelt kukkus.

“Jäta ta rahule!” suutis tüdruk vaid karjuda, püüdes end haiget saanud käest hoolimata kiiresti püsti ajada.

Äkitselt kostis ülevalt trepimademelt kolistamist. Kõigi pilgud liikusid ülespoole ja Matheo jäi korraks seisma. Trepp oli pimeduse varjus, kuid sealt paistis rohmakas kogu. Silmapilk hiljem kostis möire ning ülevalt langes alla suur jahukott, mis kukkus otse mehe poole. Kõik käis nii kiiresti, et mitte keegi ei jõudnud reageerida. Matheo vaid pilgutas ehmunult silmi, kui kott tema peaga kokku põrkas ning ta pikali paiskas.

Martin oli vaba! Ta ajas end kiiresti jalule ja liipas nende maas vedeleva seljakoti poole. Ka Magdalena oli kohe seal, hoides hellalt parema käega vasakut kätt. Ta proovis teha vaprat nägu, kuid poiss nägi, et tal oli väga valus.

“Kuidas sul on?” päris ta murelikult ise kotist köit otsides.

“Saan hakkama,” ütles Magdalena pisut väriseval häälel. “Mida me nüüd teeme?” Ta otsis pilguga treppidel nende päästjat, kuid kõik oli nüüd niisama vaikne kui ennegi.

“Ma seon ta kinni, siis saame su ema otsima hakata,” vastas Martin.

Köis käes, astus ta liikumatult lebava Matheo juurde. Ei paistnud, et mehel suurt midagi viga oleks, ta võis iga hetk toibuda. Martin pidi kiire olema. Ta püüdis jahukotti mehelt ära lükata, kuid see oli nii raske, et poiss ei suutnud seda liigutada. Ja võib-olla parem oligi. Lisaraskus hoiaks Matheod ärgates kindlasti paremini kinni.

Kiiresti sõlmis Martin köie ühe otsa Matheo randmete ümber, kasutades üht Charlesilt õpitud tugevat sõlme. Siis tõmbas ta sama köie pingule ja sikutas mehe käsi nii palju jalgade poole kui võimalik. Köie teise otsa sidus ta kõvasti ümber mehe pahkluude. Tal oli täiesti ükskõik, kas köis hakkab Matheo verevarustust häirima või mitte, peaasi, et mees neile jälle liiga tegema ei pääseks.

Lõpetanud, ajas Martin end sirgeks. “Ja nüüd otsime su ema üles.”

Magdalena hakkas jooksma konteineri juurest konteineri juurde, hüüdes iga ukse juures: “Emme, emme!” Poiss hakkas talle ringiga vastu liikuma. Kui nad omavahel kokku said, ei olnud nad ikka veel midagi kuulnud.

“Kus ta on? Minu emme.” Magdalena vaatas ärevalt vasakule ja paremale.

Siis tuli Martinile mõte.

“Äkki ta ei saa vastu hüüda? Mäletad, enne oli ju ka kopsimine. Oleme hoopis tasa ja kuulame,” ütles ta.

Lapsed jäid hiirvaikseks. Mõnda aega kuulsid nad vaid endi südamete tugevat pekslemist, kuid siis hakkas kuskilt jälle tuhmi kopsimist kostma.

“Siiapoole!” hüüdis Magdalena. “Aga läheme vaikselt, et me suunda ära ei kaota.”

Võimalikult tasaste sammudega liikusid nad heli suunas. Mõne minutiga õnnestus neil selgeks teha, millisest konteinerist hääl tuli.

“See olen mina, Magdalena,” hüüdis tüdruk. “Kui see oled sina, emme, siis kopsi kaks korda.”

Kaks koputust.

Tüdruku näole ilmus selline rõõm, mida Martin polnud kunagi näinud. Magdalena haaras poisi ümbert kinni ja kallistas teda kõvasti. “Aitäh, et aitasid mul mu ema üles leida,” sosistas ta poisile kõrva.

Martin harutas tüdruku käed ettevaatlikult enda ümbert lahti, endal nägu lõkendamas. “Oota nüüd veel natuke. Meil tuleb ta kõigepealt sealt välja ka saada.”

Matheo poolt kostis vaikset oigamist ja Martin heitis pilgu sinnapoole. Mees liigutas end aegamisi, kuid oli näha, et köis ja jahukott hoidsid teda kindlalt paigal. Poiss asus uurima konteineri ust. Uks oli kindlalt lukus, see avanes sõrmejäljelugejaga. Ukse all ja ülal oli päris suur vahe.

“Ilmselgelt peab Matheol olema sellele juurdepääs, kui ta sai su ema siia lukustada,” arutles Martin, “kuid me ei saa teda kuidagi siia vedada.”

Magdalena mõtles natuke, kulm kortsus ja mõõtis pilguga vahemaad jahukoti alt paistvatest kätest suletud ukseni. “No meil on ju nuga?” lausus ta kõhklevalt. “Me saame sõrme ukse juurde tuua.”

Poiss raputas väikse mõttepausi järel pead. “Ma tegelikult ei usu, et kumbki meist selleks võimeline oleks. Pealegi ei tea me, millist sõrme täpselt vaja on. Aga nuga tuleb meile kasuks siiski.”

Ta otsis noa kotist välja ja istus põrandale. Kargu kätte võtnud, kangutas ta selle alumisest otsast ära kummist valmistatud libisemisvastase katte, paljastades selle all oleva tugeva puidu. Laast laastu haaval hakkas ta kargu otsa kiilukujuliseks voolima.

“Kas su kark on päris puidust?” imestas Magdalena seda lähemalt vaadates.

“Jah, vanaema pärandus. Ta tõi selle endaga kaasa, kui laevale tuli,” vastas poiss hooletult. “Kas tead, ma just lugesin midagi sellist sellest raamatust, mille sinult laenasin. Vaatame, kas töötab ka selle uksega.”

Sellal, kui poiss töötas, istus tüdruk, käsi õrnalt süles, konteineri ukse juures ja rääkis oma emale nende seiklustest, kinnitades talle, et kohe varsti on too vaba.

Lõpuks oli Martin andnud kargule soovitud kuju. Ta ajas end vaevaliselt püsti ja liipas aeglaselt Magdalena poole.

“Ole hea, tule nüüd ukse eest ära,” ütles ta tüdrukule.

Magdalena nihutaski end ning Martin proovis kargu teritatud otsa suruda konteineri ukse alumise ääre alla. See sobiski! Nüüd oli isemeisterdatud kangile vaja vaid toetuspunkti.

“Kas saad selle koti võtta?” küsis Martin ja nookas peaga pooltühja seljakoti poole. “Säti see kangi alla. Oota, toetuspunkt vajab enne veidi täiendamist.” Martin vaatas otsivalt ringi. Siis lonkas ta raamatukonteineri juurde, tõi sealt mõne paksema kõvakaanelise köite ja pani kotti. Seejärel proovis ta ust omavalmistatud kangiga tõsta, kuid see ei andnud järele.

“Jõuõlg ei ole õige. Nihuta seda kotti lähemale palun.”

Kott oli ikkagi üsna pehme ega pakkunud just parimat tuge, kuid muud neil praegu võtta polnud. Martin proovis uuesti ning sel korral uks liikus.

“Kas saad mulle appi tulla?” küsis ta ähkides. “Vajuta oma terve käega kangi otsale. Jah, just sinna. Vajutame koos. Üks, kaks, kolm!”

Kolme peal andis uks järele, tõusis hingedelt üles ja kukkus kumiseva mürtsuga maha. Lapsed said veel viimasel hetkel eest.

Poiss oli kohe ukseava juures tagasi, Magdalena tema kannul. Üheskoos astusid nad konteinerisse, kuid põrkusid hämaras vastu vanade riiete kuhja, mis täitis kogu konteineri vasakust seinast paremani, põrandast laeni välja.

“Emmet ei olegi siin?” Magdalena lasi taskulambiga käe rippu. “Kas ta on siis mõnes kõrvalkonteineris?”

Kohe kuulsid lapsed aga tuttavat kahte koputust, seekord kindlasti palju selgemalt ja valjemini kui enne.

“Kus sa oled?” Magdalena lasi lambi põrandale kukkuda, nii et see paar korda üles alla hüples, ja hakkas riidevirna rebima. “Ta peab siin olema. Tule nüüd appi, Martin!”

Poiss lonkaski tüdruku juurde, müksides kargu otsaga taskulambi kõrvale. Lambi valgusvihu tantsu jälgides jäi ta pilk pidama üsna konteineri seina ääres olevale püksisiniste riiete puntrale.

“Vaata, Magdalena. Miks seal paremal on kõik riided sama värvi, kui mujal on neid igasuguseid puntras ja läbisegi?”

Tüdruk peatus ja pööras pead. “See sinine ring?” Martinit peaaegu pikale tõugates astus Magdalena konteineri seina äärde ja rapsas väljatilbendavast sinisest püksisäärest. Hetk hiljem oli nende ees korrapärane mustav ring. Jälle oli kuulda kopsimist ning see tuli päris kindlasti sellest avast! Oli kuulda ka summutatud mõminat, nende jalgadele valgus avast jaheda õlilõhnase õhu vool.

“Emme!” Magdalena torkas käed avast sisse. “Emme, sa oledki siin!”

Magdalena ema oli siinsamas, riidekuhilasse peidetud ventilatsioonitoru sees, kuid ulatusid nad vaid tema jalgadeni, mis olid paksu nahkrihmaga toru serva aasade külge kinni seotud. Kaugemale nad ei pääsenud, toru oli selleks liiga kitsas.

“Anna nuga.” Magdalena rapsis silmist jälle sinna tikkuvad pisarad. “Rihm on paks, kuid meid on kaks. Anna nüüd nuga!”

Aeglaselt, väga aeglaselt ja ettevaatlikult, üksteist välja vahetades, nüsisid nad nahkrihma Anna jalgade ümbert läbi.

“Ja nüüd?” küsis Martin murelikult tüdrukut vaadates.

“Emme, mis sul veel kinni seotud on?” küsis viimane torusse.

Vastuseks hakkasid jalad torus rapsima, Magdalena ema üritas ilmselgelt end sealt välja nihutada. Ta ei olnudki ehk muust kohast seina või toru külge seotud?

“Oota! Me saame sind ehk jalgadest tõmmata,” hüüdis Martin. Charles oli samal moel põderlõvi Muki tühjast kütusetorust välja tõmmanud, kui see sinna kukkus, ning ka see ventilatsioonitoru siin lõhnas vana määrdeõli järgi. See meetod toimis Charlesil, see toimis ka nüüd. Minut või kaks hiljem oli raamatukogu-Anna, Magdalena ema torust väljas ja tema suult kleeplint võetud. Ikka veel kitsas torus lamamisest nõrk, ajas ta end riidevirna najale istuma.

“Oh, kulla tütreke, kuidas sa tema käest ära pääsesid?”

“Mina?” Magdalena istus põrandale ja litsus end tihedalt ema külje vastu. “Mina ei olnud mitte kuskil kinni. Ma tulin Martiniga sind otsima, tulime peaaegu läbi poole laeva ja me leidsimegi su üles.”

“Aga ta ütles, et sa oled ta käes ja ta teeb sinuga igasuguseid asju, kui ma ei tee nii, nagu tema tahab.”

“Ei, minuga on kõik korras, emme. Aga mida ta sinust siis tahtis?”

“Ta tahtis raamatukogust salakauplust teha, tütreke. Et ma aitaks taaskasutuses kõrvale nihverdatud asju kokkulepitud inimestele kätte toimetada. Siin sektoris on võõrastel liiga silmatorkav käia.”

Martin ajas end sirgelt istuma. “Aga see on ju kuritegu? Selle eest karistatakse. Me peame kokku hoidma, kõike seaduste järgi jaotama.”

“Sul on õigus, Martin. Ja nende raamatute endale tahtmine, millest pidi WC-paberit tehtama, on ka kuritegu. Matheo kasutas seda minu hirmutamiseks ära. Nagu minu armast tütart ka.” Anna köhis pikalt. “Natuke veel, lapsed. Kohe tõusen ma püsti. Aga… Te peaksite teadma, et raamatute hävitamine, milles on meie ajalugu ja võib-olla ka uue planeedi jaoks vajalik tarkus, on ka kuritegu. Seda ka siis, kui seadustes seda kirjas pole. Anna mulle käsi, Magdalena. Ja sina ka enda oma.” Kahe lapse jõul tõusis Anna aeglaselt püsti ja toetas selja vastu riidevirna. “Kuid päris kindlasti on kuritegu ühe inimese uimastamine ja ventilatsioonitorru toppimine isegi siis, kui ventilatsioon töötab.”

“Oh, emme.” Magdalena kallistas oma terve parema käega ema kõvasti-kõvasti.

“Tütreke, sa oled nii tugev. Natuke õrnemalt, palun, valus on.”

Nad vaatasid konteinerist välja platsile, kus Matheol oli vahepeal õnnestunud end jahukoti alt välja vingerdada ja kus ta nüüd kinni seotud käte ja jalgadega rapsis. Ilmselt pidas ta poisi sõlmesid piisavalt nõrkadeks, et need lihtsalt lahti rebida.

Martin vaatas üles trepiotsa poole, kust mehele jahukott pähe oli visatud.

“Me peame siit ruttu kaduma,” ütles ta tõsiselt. “Mida tsiviilkapten ka vanade raamatute tahtjatega ei tee, teeb Matheo meiega hullemat.”

“Aga see, kes seal üleval jahukotte loobib?” Magdalena vaatas vilksamisi poisile otsa. “Mida tema meiega teeb?”

“Ma ei tea.” Martin tõusis püsti. “Matheo lööb meid aga kindlasti maha. See on kindel.”

Konteineri seinale ja üksteisele toetudes laskusid nad platsi põrandale. Matheo rapsis ikka veel oma köidikutega, kuid raamatust loetud Charlesi õpetused tundusid hästi toimivat.

“Te ei tohi minna!” röökis mees temast suure kaarega mööduvale kolmikule. “Teid pannakse vangi. Teid visatakse lüüsist välja kosmosesse! Küll mina tean. Meil on siin unustatud koridore ja süüa leiab ka. Jääge seisma, ma ütlen teile. Jääge kohe seisma!”

Üles mineval kitsal trepil oli kaks käsipuud. Magdalena emal oli neid mõlemat hädasti vaja. Magdalena püüdis teda veel ühe käega sikutada, Martin tuli tema taga, juhuks kui ta peaks vääratama.

“Küll võib üks kollane komm ja torus kinni olemine inimese nõrgaks teha.” Anna muigas mõrult. “Aga veel vaid üksteist astet on jäänud, ma näen.”

“See laev on pooltühi,” röökis Matheo neile alt. “Isegi rohkem. Te ei teagi, kui palju siin lindpriisid elab ja väga hästi. Jääge seisma! Te ei tohi minust neile rääkida. Jääge siia, ma palun.”

“Oodake.” Magdalena lasi emast lahti. “Ma piilun üle trepi otsa, et ega seal jahukotimeest seal pole.” Kumarasse hoides tõusis tüdruk paar astet kuni ulatas koridoridesse piiluma.

“Tühjus,” raporteeris tüdruk. “Põrandale on vaid midagi tekkinud. Mingi pilt või on see kiri.” Ta vaatas alla ema ja Martini poole.

“Pilt ei ole ohtlik. Tühjad koridorid ka.” Anna liigutas vasakut kätt. “Tule, läheme koos.”

Üles koridoride rägastiku algusesse jõudnud, langes nende pilk kohe trepi ees põrandal olevale punasele joonistusele.

“Seda siin varem ei olnud,” kinnitasid mõlemad lapsed ühest suust.

Pildil oli kaheksa suure ja ühe väikese kroonlehega õis, millest kummalgi pool oli kaks naerunägu, ühel neli, teisel seitse suurt hammast suus.

“Oh, tema. Ma mõtlesin, et ta viibib ikka veel tasanduskeskuses.” Anna puudutas varbaga lille südamikku. “Kõik on korras, lapsed, läheme koju. Või parem, läheme meditsiinitiiba. Ma tahaks teada, mida ta mulle õigupoolest sisse söötis. Sinu käsi paistab ka viga saanud olevat, kullake.”

Hommikul seisid Martin ja Magdalena kõrvuti meditsiinitiiva pesuruumis, pesid käsi ja ootasid, millal Magdalena ema piisavalt terveks kuulutatakse.

“Mis sa räägid, Magdalena. Ma peaks hoopis veel rohkem raamatuid lugema.” Poiss uuris oma pesuvahendiga koos olevaid käsi ja asus neid loputama. “Sõlmede tegemist õppisin raamatutest, hea küll, mõnda õppeklippi vaatasin ka. Uste kangutamist õppisin sealt. Julgust õppisin ja rännulogi pidamist.” Ta vaatas uurivalt ringi. “Pärast pesu on aeg teine logikanne teha. Aga kes selle pildi põrandale joonistas, vot seda ma ei tea. Raamatud pole seda õpetanud.”

“Võib-olla,” Tüdruk vaatas peeglisse, tõmbas niiske parema käega üle juuste ja asus siis ettevaatlikult käsi kuivatama.

“Mis võib-olla?”

“Niisama, oli üks mõte. Läks juba meelest.”

“Ainsana meenub mulle,” ka Martin jõudis käte kuivatamiseni, ”see, kui Charles sattus ühel õhtul nõmmel vastamisi vana ja näljase põderlõviga - lage maa, ühtegi relva kaasas pole, kuhugi peitu minna pole, kedagi appi tulemas ei ole. Oota, las ma meenutan.” Martin sules silmad, mõtles hetke ja luges siis peast: “Päev oli loojumas, kohaliku päikese sinakas valgus puistas hüppeks valmis vana põderlõvi silmadesse külma teemandi läiget ning sekund enne surma meenus mulle Muki, kellega me kunagi loojangute ajal võitlust mängisime. Ka tema silmades oli toona samasugune sädelus. Möirgasin nagu toona sõbrale võitlusmänguhüüdu. Möirgasin nagu hullunud põderlõvi. Ma teadsin, et minu hääl ei hirmuta seda võitlustes karastunud looma, kuid iga sekund võidetud elu oli kullahinnaga. Ja siis ta ründas, võimas hüpe. Sain selle eest ära. Pöördusin ning pöördus ka tema. Nägin silmanurgast mingit liikumist. Ei saanud olla, sealt tuli teine põderlõvi.”

Martin avas silmad. “See oli Muki, kes tuli, tema sõber põderlõvi. Mukiga said nad sõbraks, kui ta oli veel noorloom. Nad olid nagu kaks venda ning nüüd tuli Muki ja ründas endast suuremat, et oma venda kaitsta. Kas su emal venda on või midagi sellist?”

“Ei, vist ei ole. Ma ei ole vähemalt vennast midagi kuulnud.” Magdalena sättis sidemes vasaku käe jälle kaela rippuma. “Kui sa aga veel rohkem raamatuid lugema hakkad, ei saagi me koos midagi mängida.”

Martin vaatas puhtas ja kõmisevas pesuruumis ringi. “Aga minuga ei saa sa kütte ja põderlõvisid mängida.” Ta patsutas oma paremat puusa. “Ma olen selleks liiga aeglane.”

“Minu ema said sa aga küll ära päästa. Me võime midagi muud teha. Sa võid mulle näiteks sõlmede sidumist õpetada.”

Martini nägu lõi särama. “Oleme kokku leppinud!” Ta sirutas käe välja, tüdruk haaras sellest kinni ja raputas seda ägedalt. “Millal me alustame?”

Magdalena naeris. Ta kummardus, harutas ühe käega oma jalanõudelt paelad pealt ära ja lehvitas neid poisi näo ees. “Minu poolest kasvõi kohe.”

“Just,” rõõmustas Martin. “Enne teen vaid logiraamatusse kande.” Ning ta kirjutas märkmiku teisele lehele: Uue päeva hommik. Päästeretk on lõppenud. Magdalena ema Anna on päästetud.

Reisimeeskonna tuju on hea. Magdalena käsi on vigastatud. Kohtasime ohtlikke inimesi, kuid ohtlikke taimi me ei kohanud.

Jutt: Tulipunane lilleke (Kristi Reisel)

Üksusest oli järgi ainult 3 meest. Nad olid vigastatud, väsinud ja liikusid aeglaselt. Nad olid juba 2 nädalat missioonil olnud. Liikunud, võidelnud, varjunud, liikunud, võidelnud, varjunud... Kompass keerles nagu hullumeelne ja oli täiesti kasutu. Nad liikusid pimesi masinate poolt hõivatud alal. Mitte kas, vaid millal, lõpetatakse nende teekond, oli küsimus. Nad teadsid seda ja ometi liikusid arulageda visadusega seatud sihi poole. Nad olid ainuke lootus, mis relvavendadel oli. Viimane lootus inimkonnal masinate pideva rünnaku all. Hullumeelne plaan, aga siiski plaan.

„ Vaikne on,“ ütles Miikael betoonkärakale istuma vajudes ja teistele viibates, et peatus tehtaks. Nad nägid ümbrust ja ise olid varjatud. Hoone oli massiivsest betoonist ja sõelapõhjaks lastud. Keegi oli siin võimsa lahingu andnud ja kaotanud. Nemad said hetk puhata.

„Kas keegi on kunagi nii sügavale masinate alale tunginud?“ küsis Ats närviliselt ümbrust uurides. Ta silitas kasti, mille oli enda kõrvale maha pannud. „Kingitus on alles,“ ta naeratas närviliselt. „Laseme nende sitarataste kiibid vastu taevast,“ ja patsutas pommi.

„Seda on siin vist juba tehtud,“ vastas Martin mõtlikult näidikuid uurides.

“Elektriline impulss ja tegevus on null,“ ta vaatas küsivalt teistele otsa.

„Nii sügaval nende alas? See ei ole võimalik.“

„Vaata ise...“ Martin ulatas mõõdiku Miikaelile.

„Siin peaks kihisema nendest, aga midagi ei ole näha,“ ühmas Miikael mõõdikut tagasi andes.

„Andurid on pigem viga saanud, see ei saa võimalik olla.“

“Meid ja meie seadmeid näitab, muud ei näita. Sealpool on aktiivsust,“ ta viipas seljataha.

„Meie omad hoiavad veel positsioone …“

„Palju laenguid järgi on ?“ küsis Miikael lõuaga relvadele osutades.

„8% “

„Null.“

„Mis tassid siis?“ Martin viskas kahetsustundega relva ära.

„Jah, seda küll …“

„Minul on 5%,“ ütles Miikael. Keegi ei tahtnud eriti rääkida.

“Kalkulaatoriga saaksime vast hakkama, aga millegi suuremaga ei oleks vaja kohtuda … Lähme sügavamale null alasse. Võibolla saame seal varusid täiendada. Joogivett oleks vaja.“

„Masinate alas sa otsid joogivett?“ imestas Martin.

„Kunagi olid need ju inimeste alad,“ lausus Miikael õlgu kehitades.

„Mis radiatsioon näitab?“ küsis ta Atsi poole üles vaadates.

Mees seisis ja jälgis ümbrust.

„Mis vahet seal on? Me ei lähe ju nagunii tagasi. Mõtet on minna ainult edasi. Leida kese ja see vastu taevast lasta.“ Ats sülitas maha ja oli morn.

Ta vaatas sinnapoole kuhu oli näidanud, et jääb aktiivsuse ala. Seal võitlesid inimesed ja masinad oma viimast lahingut. Inimesed olid kaotamas.

“Kui pearaal kõrvad pea alla paneb, siis on meie omadel võimalus. Liigume!“

Nad liikusid edasi varemete vahel. Need lõppesid ja ees laius tühermaa. See oli kaetud halli koheva samblaga. Martin vaatas Miikaeli ja lausus mõtlikult.

„Me oleme ikka täiesti lagedal, kui sinna läheme.“

„Mitte, et me siin rohkem varjatud oleksime. Me oleme nagunii igal skänneril näha, kes peaks tahtma vaadata.“

„Miks keegi ei vaata?“ Martin vaatas närviliselt mõlemat kaaslast.

„Masinad vist ei skänni oma siseterritooriumi, või teevad seda mingi intervalliga. Siin nagu ei oleks mingeid andureid ega valvet.“

„Kui me suutsime vallist läbi tulla ja meid surnuteks peetakse siis meid vist ei kalkuleerita ohuna. See hull plaan võib isegi töötada,“ lausus Ats väsinud ilmel samuti vastumeelsusega lagedat ala silmitsedes.

„See nende territoorium näeb imelik välja. Ma ei kujutanud seda nii ette.“

„Et herbaarium või?“ küsis Miikael.

„Nojah, imelik on nii palju täitsa ise kasvavaid taimi näha. Nad nagu ootaks ja jõllitaks sind,“ vastas Martin väikeste punaste õitega taime silmitsedes sambla sees.

„Vaata seal herbaariumis on sulle üks kingitus,“ lausus Miikael binokliga ümbrust uurides. “Päris kobe ründedroon aga deaktiveeritud. Vaatame, kas sealt saab midagi kasulikku küljest ära kruvida.“

Droon oli väliselt täiesti korras, aga kogu elektroonika oli välja lülitatud.

„Meie omad nii lühistada ei oska. Ta pidi seda ise tegema või keegi tema omadest,“ ütles Miikael.

„Selliseid on siin veel. Vaata,“ ta ulatas binokli Martinile. Veidi eemal oli veel mitu sarnast drooni.

“Miks nad seda teevad?“

„Lühistavad iseennast?“ küsis Miikael.

„Jah, see oleks ju nagu enesetapp meie mõistes.“

„Nad ei ole meie. Kas keskmest tuli impulss või käivitus mingi protokoll. Vigaseid nad välja ei saada.“

„Kese neid välja ei lülitanud. Neid oleks ju lahinguväljal vaja olnud. Seda tegi midagi muud,“ arvas Ats.

„Liiga uued. Sõda on pooleli. Miks nad peaksid iseennast ise välja lülitama. Kas neil käib ka juba mingi klannisõda omavahel, et siin sisealas üksteist ise välja lülitavad. Meil muidugi lihtsam, et valvekoertel on juhe perssest välja tõmmatud.“

Nad liikusid edasi. Talla all oli juba lisaks samblale väiksed rohututid ja mingid mägitaimed, osadel neist olid väikesed punased õied. Mida edasi nad liikusid, seda rohkem oli punaste õitega taimi. Ja ei ühtegi masinat. Nende jalgade ees lainetas punetav meri taimedest.

„See on siis masinate ala kese?“ ebales Martin.

„Näidikute järgi jah, kompass ja positsioneerimine töötab. See kese, kust tuleb nende impulss, peab kuskil siin olema.“ Miikael vaatas veidi nõutu näoga ümbrust. Hall sammal ja punane lillevaip. Kidur maastik, mida polnud vorminud inimese käsi.

„Teadaolevalt ei ole keegi kunagi nii sügavale masinate alale jõudnud.“

„Mida meil siis õhku lasta on? Tulipunaseid lillekesi või?“ ei saanud Martin aru.

„Võibolla on nad maa all?“ Martin vaatas Miikaeli. Miikael raputas pead ja kruttis erinevaid skännereid, mis kuulusid masinaotsingu varustuse juurde.

„Ei. Siin ei ole mitte midagi. Ees on mingi varjend, inimeste oma, ja see on kõik.“

„Impulss, tegevus?“ Miikael raputas pead.

„Võibolla on seal varjendis varusid. Lähme.“

Varjend oli üllatavalt heas seisukorras, arvestades, et tema viimane asukas oli juba pikemat aega skelett lagunenud voodil. Mehed seisid ja vaatasid jahmunult ekraanide rägastikku, mis oli nende sisenemisel käivitunud. See vilkus ja plinkis väsinult. Mitte kõik ekraanid ei töötanud, aga ilmeksimatult vilkus neil üks embleem, millega nad ei arvanud, et iial enam kohtuvad.

„Kliimanatside punker! MASINATE KESE on kliimanatside punker!“ ei suutnud Martin röögatust tagasi hoida.

„Kurat, me ei ole mitte masinate vastu sõdinud, vaid kliimanatsidega …“ ta oigas.

„Masinaid on siit juhitud! NII palju inimesi …püha jumal …“

„Need sitapead ju ise relva kätte ei võta, ainult heil Thunberg. Kuradi CO2 kummardajad!“

Miikael põrnitses seina täitvat ekraanivõrgustikku.

„Kas te progeda oskate?“

„Ei, aga me võime selle kõik siin õhku lasta.“ Martin oli püha viha täis.

„Mida see annaks? See on väga pikalt kasutuseta olnud. Masinad on juba jupim aeg,“ ta vaatas voodis oleva kondihunniku poole „ autonoomsed olnud. Siit on võimalik neid välja lülitada ja juhtida. See punker siin võttis siis kontrolli masinate üle, kui masinate mäss oli …“

„Oota, see tüüp neid droone küll välja ei lülitand, mida me siin ümbruses nägime. See oli midagi muud. Liiga uued droonid olid. See siin on juba pikem aega kärvand olnud.“ Ats viipas kondihunnikule voodis.

„Mille peale kliimanatside seadistatud tehnika võiks harakiri teha, kui neid enam ei juhita?“

„Kapsas … kapsas on neile alati tähtsam olnud kui inimesed,“ ütles Ats lõuga ette ajades.

„Ja meie arvasime, et nad surid maha masinaid üle võtta üritades. Neist ei ole väga ammu midagi kuulda olnud. Pasapead ikkagi võtsid masinad üle ja kirjutasid üle,“ lausus Miikael kaela sügades.

„Ja tapsid maha inimkonna, pannes oma kliima-ideaali inimesest kõrgemaks,“ urises Ats.

„Kapsas, kapsas, kapsas …“ Miikael rapsas saabastelt maha sinna kinni jäänud taimerisu. Taimed olid kleepuvad ja ei tahtnud lahti tulla. Ta vaatas nende jälgi punkris. Need olid täis punaseid maha kukkunud õielehti. Meeste saapad olid põlvini kleepuvate taimedega koos ja käies pudises õielehti.

„See tulipunane lilleke on meie ainuke kapsas, mis siin droonid peatas. Midagi muud siin ei ole,“ ta viipas jälgedele.

„Kui me progemisega ise hakkama ei saa, siis teeme endale kilbi elusatest taimedest ja püüame progeja läbi tuua. Masinatel on nähtavasti käsk elus taimi hoida üle kõige ja hävitada, mis neid võiks ohustada, ehk siis meid. Kui masin on ainult taimedest ümbritsetud, ju ta siis loeb missiooni täidetuks ja lülitab ise ennast välja. Kes teadis, et sõja võitmiseks masinatega ei ole mitte pommi vaja, vaid tulipunast elus lillekest …“

Ta istus laua taha, ohkas ja puudutas juhikut. Ekraanile ilmus tuvastuskuubik.

Miikael vandus ja kirjutas: GRETA

Jutt: Ja päike paistab minu pea sisse (Glen Simson)

Uksest voolas sisse rõõmsameelne Charlie Sakks, särades näost nagu matemaatikas just viie saanud kooliplika.

"Kuule, kas sa prantsuse õllet oled joonud? Nagu seda päris õllet, mitte seda nisujura mis meil siin pakutakse. Lähme õue, päike paistab, ilm on ilus, mis me ikka siin toas kopitame," pakkus ta rõõmsameelselt.

Raputasin pead. "Ei ole, aga lähme."

Naabrimees Charliel oli mehine mahe hääletoon, täpselt selline, mida kuuleb hommikuti raadiost. Olin talle ka mitmeid kordi raadiosse minekut soovitanud, aga sain ikka vastuseks ähh tead, tööd on nii palju, lapsed, naine, firmas vaja nii palju asju ajada, et no kuskohast sa selle aja leiad. Ise oli ta muidugi kerekas saja neljakümne kilone, keskealine tümakas Härrasmees suure tähega. Pidas mõnekümne töötajaga logistikafirmat ja välimuselt oleks saanud teda muidu vabalt ka rekkajuhiks pidada, kuid keelepruuk ja käitumine olid selleks liiga viimistletud.

"Noh, kuidas puhkus läks, said ka ilusti puhata lõpuks?" uurisin.

"Tead jah, seekord läks väga hästi, saad aru, kordagi ei pidanud firmaasjadele mõtlema. Toomas, see uus projektijuht, kelle ma eelmine aasta tööle võtsin, sai kõik asjad ilusti korda aetud, väga asjalik leid," konstateeris Charlie, näos selge uhkustunne ning ulatas mulle pudeli Kroneburgi. “Temast saab veel asja, õpib praegu magistris, paistab üldse väga tubli poiss olevat,” isas Charlie

"Noh, see ei ole see lurr, see on päris asi, otse Pariisist ja kujutad ette, nad ei joogi veini, vaid hoopis õllet… neid, kes veini joovad, neid nad sõimavad joodikuteks, ise nad söövad seda kraami, noh veini söövad."

"No anna siia."

Mekkisin õllet, oli jah-jah tibake teistmoodi, isegi enam-vähem, aga mingit vaimustust nüüd küll esile ei kutsunud. "Oli see Eiffeli torn siis ka midagi erilist väärt, et üksteist tundi lennukis kükitada, üle terve Atlandi lennata. Sinu jaoks oli see vist täielik piin?" Muigasin.

"Oh, mis tas nüüd niiväga erilist oli, olen ikka pikalt istmes istumisega harjunud. Jah, aga muidu oli väga lahe, vaaata, mis ma leidsin!" ja ta osutas oma peas olevale rohelisele baretile.

"Noh, bareti." Vaatasin talle otsa.

Barett oli smaragdroheline, täpselt tüüpiline nupukesega prantsuse barett, ei midagi erilist, kuid riie paistis olevat korralik ja püsis kuidagi paremini vormis kui tavalised baretilötud. Täiesti värske ja uus.

"Äh mis bareti, see pole mingi tavaline barett, see on ühe kuulsa hullumeelse kunstniku oma, leidsin selle Tshamps Elisee kõrvaltänavast mingist väikesest poekesest," deklareeris Charlie rõõmsalt.

"Asoo ja mis tas nii erilist on? Pariis kubiseb hullumeelsetest kunstnikest."

"Vaata riiet, see on mingi sadu aastaid vana ja väga kvaliteetne riie, kunstnik oli mingi eelmise sajandi alguses seal suuri tegusid teinud ja maalinud kosmoselaevu, sellajal kui keegi kosmosest veel midagi ei teadnudki," säras Charlie.

"Noh ega midagi teati ikka ju, Kopernik elas ju mingil 16. sajandil vist äkki?"

"Jah seda küll, aga müts olla kuulunud veel enne seda kellelegi Pasuusule, müüja pidas mingi jube pika loengu maha selle mütsi kohta, mingid kuulsad Pasuusud, Lammastud ja hullunud kunstnikud. Luges sõnad peale ka, et ma seda palju ei kannaks ja pesta ka ei tohtivat, pidavat pea ära kulutama," seletas Charlie.

Charlie viskas mulle hooletult oma mütsi. Püüdsin selle kinni. Katsusin ja vaatasin. Täiesti uus, mitte ühtegi kulumisjälge. Pehme nagu siid.

"Ah, tüüpiline müükari jutt. Pea ära kulutama? Pea ei kulu ju, müts kulub," mõmisesin õllet rüübates.

"Nojah, ega ta inglise keelt ka kuigi hästi ei rääkinud. Prantslased, need ju ei oska normaalselt rääkida."

Vaatasin mütsi lähemalt. Ühtegi silti ei olnud, ei keemilise ega ka brandi silte, isegi rätsepa signatuuri ei leidnud kusagilt. Müts nagu müts, aga otse vabrikust. Ei ühtegi kulumisjälge. Ega ka ühtegi vana omaniku täirada.

"Jah seda küll, a palju maksid ?" näperdasin mütsi edasi. Müts oli täiesti perfektne. Otse vabrikust. Pehme, kohev, siidine, mingi uus materjal ilmselt, aga ei tundunud ka keemiana. Täiesti ereroheline, isegi värv ei olnud tuhmunud.

"400. Ah oot see on ju eurodes, noh mingi 500 taala vast kusagil," kalkuleeris Charlie.

"Ühesõnaga lendasid turistilõksu," irvitasin laia naeratusega.

"Ah noh jah, võimalik, aga tead, mulle meeldib see müts."

„No kuule, vaata see on ju tutikas, mis vana ja kunstnikud ja-jah, euroopa müstika pähe müüdi sulle viie eurone hiina odav kräpp. Kuigi jah materjal on huvitav, siid?“ Nentisin. Ning lisasin: „No päris viiekat ju ka väärt ei ole, materjal on nagu tõsiselt hea.“

„Mis sa ajad, see on päriselt Pariisi kraam,“ ärritus Charlie natuke.

"Noh jah meeldib siis meeldib, las ta olla, igal inimesel peab olema asju, mis talle meeldivad. Elu on elamiseks, mitte põdemiseks. Võtame parem õllet ja räägi, mis veel Pariisist huvitavat leidsid?" Ja viskasin talle mütsi tagasi. Kama kaheksa sellest rahast, tal on seda niigi palju, vähemalt tegi mehel chackrad lahti.

Muidu olekski see mütsilugu täiesti unustusehõlma vajunud, kui just Charlie poleks seda igapäevaselt kandma hakanud, isegi toas oli see tal kogu aeg peas. Ise ta deklareeris alati, et noh see on julguse märk, et sellist mütsi kanda, tänapäeval ju kohe lahterdatakse ära, a mul kama kaheksa, ma olen mees, teen mis meeldib.

Peale Prantsusmaa reisi oli iga päev kella poole kuue paiku juba kaugelt näha, kuidas jalgrattaga kulgeb suur inimkogu erkroheline tupsuke tipus. Kuidas see õnnetu jalgratas tema kaalule vastu pidas, ma ei tea, aga vaesele jalgrattale tundsin küll alati sügavalt kaasa.

"Kuule tule vaata mis ma endale ostsin, tule õue," säras Charlie endal uhke pilk silmis.

Õues seisis tuttuus Lamborghini, vaatasin seda šokeeritult.

"On ju äge asi?" õitses Charlie.

"Noo jaaahh, äge küll, aaaaga miks ta roosa on? Naisele ostsid või?"

"Ei endale ikka, mees peab julgema mees olla."

"Mis sul on keskeakriis või?" pärisin murelikult.

"Võimalik, aga ma tundsin, et see on see mida mul just nüüd vaja on," vastas Charlie mõtlikult.

"A sul oli niipalju raha või?" uurisin kahtlustavalt.

"No müüsin poole oma firmast maha."

"Ja ostsid selle? Kogu raha eest või?"

"Noh natuke jäi üle ka."

Vaatasin vaikides California päikese käes sillerdavat roosat Lamborghinit, mis oli kassipilte täis joonistatud. Nädala pärast olid kassipildid kadunud ja asendunud ahvipiltidega, ratastel sillerdasid kroomist tõllaratta imitatsioonid.

Naabermajast hakkas aeg-ajalt kostuma purunevate nõude heli. Mõned nädalad möödusid märkamatult ja klaasiklirin naabermajast jäi ka kuidagi vähemaks, ilmselt said neil nõud otsa või siis naine leppis olukorraga.

Lastel oli muidugi rõõmu uuest autost palju ning kui neid lubati lausa autot värvima, siis oli kilkamist ja lusti kõik kohad täis. Auto oli nüüd küll laste rõõmsaid sirgeldisi täis, kuid selle eest vähemalt kunstiteos. Lapsikult eredates toonides mitmevärviline autotööstuse tippsaavutus.

Uks läks lahti ja sisse tormas liibuvates dressipükstes roheline barett peas hingeldav Charlie.

"Kuule... Kuule.... tead ma mõtlesin seda, et..." jäi ta hingeldades õhku ahmima.

"Mhh, mida siis?"

"Planeet..."

"Nii, planeet."

"Päike..." ahmis Charlie õhku edasi.

"Mis sa jooksid nüüd selle planeedi ja päikese pärast siia või?" ironiseerisin.

"Ei... Ma... Kehakaa... Trenn... Naised..." proovis Charlie hingeldades seletada.

"Jaa trenni on sulle küll vaja, 140 on ikka natuke palju."

"SADA... KOLMKÜMMEND... VIIIIS..." hingeldas Charlie.

"Noo siis on progress vähemalt, seitsmekümne viie peale saad, siis äkki saad oma lamboga mõned tshikid ka. Ahh võta õllet," irvitasin lõõtsutava Charlie peale.

Charlie kulistas pudeli Buddweiserit ühe lonksuga alla.

"Kuule, tead, ma mõtlesin seda, et miljardi aasta pärast päike plahvatab ja siis inimkond kõik hukkub. Planeet saab surma, päike päästab meid. Meil on ainus variant see, et me peame sigima võimalikult palju lapsi ja siis nemad lendavad kosmosesse ja siis inimkond pääseb," puristas Charlie kiirelt kihutades.

"Nüüd tuli sul järsku selline mõte või. A mispärast? Ja mis see meisse puutub, see on ju miljardi aasta pärast."

"Noh jah aga kui me praegu kiirelt palju lapsi teeme siis inimkond pääseb."

"Aaasoh, et siis sellepärast sa teed trenni, et naisi sebida, teha neile palju lapsi ja seeläbi inimkond päästa?"

"Nojaanoh," vastas Charlie võidurõõmsalt, sa vähemalt saad sellest aru.

"Kuule Charlie, sul on keskeakriis," ütlesin ma mornilt.

"Savi sellest kriisist, las see olla, aga lapsi tuleb teha, sellega me päästame planeedi."

"Kuule, kiimas vanur, naiste panemise ja laste tegemisega sa nüüd küll planeeti ei päästa, meil on ju ületarbimine, me just hävitame planeeti sellega, et inimesi on liiga palju," proovisin Charliele seletada asjade tegelikku seisu.

"Ei ei sa ei saa üldse minust jälle aru lapsi on vaja, noh nemad teevad meile uue füüsika ja nemad päästavad planeedi ja ehitavad tähelaevad ja nemad viivad meid teise päikese juurde ja siis päästavad inimkonna ja kõik on ilus lapsi on vaja juurde. Enki räägib seda," vuristas Charlie ühe ropsuga.

"Oeh istu maha, ma ei saa mitte midagi aru, mida sa räägid."

Charlie prantsatas tugitooli, mis mingil imekombel pidas küll tema raskusele vastu, kuid oigas selliselt, et ka kõige kalgima südamega inimesed oleksid tugitoolile lohutuseks pai teinud.

Lühidalt Charlie jutt oli selline, et vähesed mõistavad Newtoni füüsikat, nendest inimestest murdosa mõistab Einsteini relatiivsusteooriat, neist omakorda murdosa kvantfüüsikat, ning neid kes järgmise revolutsiooni füüsikas inimkonnani tooksid, praktiliselt ei olegi.

Inimkond käitub röövikutena, kui mingi energiaressurss avastatakse siis see lõpuni ära tarbitakse. Ainuke variant ellujäämiseks on, kui olemasoleva energiaallika kasutamise ajal suudetakse avastada uus energiaallikas. Kui seda ei suudeta, toimub sissepoole kollaps ning inimkond hävib kakeldes viimaste energiaressursside pärast. Selleks, et tekiksid uued supergeeniused, kes leiutavad uued füüsikalised energiaallikad, oleks vaja kaks korda suuremat inimkonda. Seega rohkem lapsi.

Muidugi mõtlemapanevad mõtted, aga jah, Charlie jaoks oli loomulikult arusaadavaks lahenduseks hakata kohe ise sigima ja uusi inimesi tootma. Sellest aga, mida ta iga natukese aja tagant sonis, et päike päästab meid, päike päästab meid ja Enki on tark, ma täpselt aru ei saanudki. Otseselt päikeseenergeetika ja mingisugunegi solartekk teda ei paistnud huvitavat.

Kuu aega möödus ilma erilisemate vahejuhtumiteta. Kuid Charlie oli seda trennitegemise asja tõsiselt võtma hakanud, käis iga päev hommikul ja õhtul oma roheline barett peas jooksmas, oli tõesti näha, et kehakaal langeb ja suurest tünnist oli saanud natuke väiksem tünn. Lambo kõrvale tekkis amishite kaarik, õnneks küll ilma hobusteta, aga täitsa vanker mis vanker. Ega ma eriti vankril, tõllal ja kaarikul vahet ei tee, aga see oli midagi sellist, millega sõidaks keegi, kellele meeldiks elada kuueteistkümnenda sajandi alguses. See muidugi, et ta lambole kärukonksu külge lasi keevitada ja neid kahte elukat omavahel paaritada üritas, oli aga juba tunduvalt huvitavam vaatepilt.

Uks prahvatas lahti ja sisse voolas viiekordse meigikihi alla peitunud purupurjus Jenny Sakks. Jenny oli peaaegu et piltilus sale keskealine klassikaline koduperenaine. Sel ajal kui Charlie käis firmaasju ajamas, tegeles tema laste ja koduga. Tööl ta ei käinud, kuid aegajalt tegi mingeid tööotsi, et jõudeelust igav ei hakkaks. Enamasti oli teda näha ka meie linnakese üritustel korraldamisega abistamas ning ta oli igati aktiivne ühiskonnaelus osaleja. Muidugi tekkis meestel ikka suunurka muie tema nime esimest korda kuuldes, aga selline on kord bioloogia.

Hüppasin püsti ja püüdsin kukkuva naisterahva kinni.

"Mis juhtus, Jenny ?"

Jenny vaatas mulle sügavate siniste silmadega otse silma ja liibus minu vastu.

"Pane mind!" Ütles Jenny püüdlikult seksika, kuid puterdava hääletooniga. "Fane mind nii nagu sa gedagi teis ei ole veel kunagi pannud."

"Ooot mis juhtus Jenny, oota istu, ma valan sulle midagi, räägi mis juhtus," ja panin ta diivanile istuma. Oli selgelt näha, et Jenny oli tugevalt emotsionaalne.

Läksin valasin kaks klaasi Amagnaci ja istusin Jenny kõrvale maha.

"Räägi, mis juhtus?"

Jenny puhkes nutma. "Daad aru, saad aru ta färdjas tassis litsi meile, Charlie tõi eile kuradima litsi kojuuu," nuuksus Jenny pisaratega segamini.

"Ta oli lakku täis kui tarakan ja oli mingi linnukese kusagilt kõrtsist kaasa haaranud, tatsas sellega uksest sisse nagu õige mees. Kuradi färdjaaaaaass raisk."

Ohkasin.

"Kurat, tema paneb mingeid tänava litse sel ajal kui mina näen nii palju vaeva, tegelen lastega, olen kodus, ei ole teda kunagi petnud. Kuradi värdjaaaaaas. Raaaisk."

"Tead tal on keskeakriis," ütlesin ma stoiliselt.

"Ja mis siiiiis, kas see on vabandus või," käratas Jenny, võttis lonksu Amagnaci, vaatas mulle otse silmadesse, liibus minu vastu ja sosistas püüdlikult kõrva: "Pane mind!"

"Ma ei ole bird dog."

"Misasi?"

"Viiekümnendate släng selle kohta, kes paneb teiste meeste naisi."

"No aga temaaaa kurat tassib litse meie koju, temaaaaaa võib ja mina ei või," turtsus Jenny, vaatas mulle otsa ja ütles kurvalt: "Ma ei ole enam ilus, jah? Sa ei taha mind, jah? Ma ei kõlba enam kellleegi?" ja hakkas nutma.

"Ei ei, sinuga on kõik korras, sa oled circled paper shaker." Vaatasin Jennyle otsa ja lisasin: "Viiekümnendate släng ilusa naise kohta. Tead, sul on veel lööki küll, aga sorry, ma ei ole bird dog."

Jenny nuuksus juba natuke rahulikumalt ja küsis läbi nuuksumise. "Aga ütle mulle, midaaaaa ma teen, ma ei saa enam niimodi elada. Ta on täitsa lollakas, kannab oma kuradi mütsi nüüd koguaeg, isegi magades on see tal peas. Võtsin ükskord selle tal peast ära ja siis ta liimis selle endale superatakiga pähe kinni. Saad aru, liiimis pähe kinnni," halas Jenny tähti venitades.

"Tead, tal on keskeakriis, kannata natuke, see läheb üle."

“Ja siis on tal mingi lollakas joobar Enki, kes talle mingit jama koguaeg pähe ajab, päike ja lapsi peab palju olema ja tähed ja tähelaevad. Päikeeeeeee, muud ei olegi enam. See Enki on talle mingi mõtte pähe ajanud, et lapsi peab tegema ja lapsi ja lapsi ja see päästab inimkonna. Tead ma ei jõua enam seda kannatada. Aaaaaaaggrh,” deklareeris Jenny.

Lohutasin Jennyt ja seletasin, et noh, normaalselt neljakümne viiestel inimestel tulebki keskeakriis ja siis tehakse igasugu lolluseid ja rumalusi. Ostetakse mootorratas ja hakatakse noori naisi vaatama, ka temal on see tulemas, see on osa elust ja ühiskonnast, aeg ajalt tuleb nende veidrustega lihtsalt leppida ja andestada. Meestest saavad poisikesed ja naistest saavad plikad, aga see kõik läheb üle. Lastest on muidugi kahju, aga mis parata, elu on kord selline, katsetatakse uusi piire, turtsutakse, tülitsetakse ja siis kas lepitakse ära või minnakse laiali.

Ärkasin kell kuus hommikul mingi jubeda plekikolina peale, läksin õue vaatama, mis seal koliseb. Ja mida ma näen, Charlie, veeretab ähkides kahesajaliitrist vaati kodu poole, ise ihualasti ja roheline mütsinublu peas.

" Charlie, Hei Charlie, mida asja sa teed?" hõikasin üle aiavärava.

Charlie jättis tünni veeretamise pooleli, vaatas mind, ütles: "Oota," veeretas tünni kõnniteele ja tuli minu juurde.

"Mis see on mingi uus trennitegemise viis või?" ütlesin muiates.

"Kuule, tead ma siin mõtlesin, et inimesed tarbivad liiga palju energiat ja siis need fossiilsed kütused ju saavad otsa ja siis pole meil enam mitte midagi, aga uus rohetehnoloogia saad aru põhimõtteliselt sa lased tünni ja siis laagerdad seda ja siis segad noh parim segamismeetod on seda tünni veeretada ja no siis saad sellest kütust ma teen sellest suure äri saad aru kui kõik hakkavad tünni laskma ja siis on vaja lihtsalt seda veeretada ja ongi ju kütus olemas," vuristas Charlie õhinal kätega aktiivselt kaasa zestikuleerides.

"Lased tünni? Misasja?" ma ei saanud aru.

"Noh lähed vetsu asemel tünni peale ja lased sinna sisse, ja no vaata palju vetsuga vett raisatakse ja no milleks seda, vesi saab ka otsa ja parem on tünni lasta ja see on taaskasutatav."

"Oeh," ohkasin sügavalt. "Kuule, sa ei jõua ju kogu maailma kütusevarustust sellega ära katta, no sul endal ju on rekkafirma, kas sa tõesti usud, et see asi nüüd siin aitab?"

"Oh, on jah õige, mul on ju palju veokaid, voh sellest ma alustangi," Läks Charlie elevile.

"Okei, rohetehnoloogia rohetehnoloogiaks, võib-olla seal ongi iva sees, aaaaga miks sa seda kõike aadamaülikonnas teed?" küsisin murelikult.

Sellepeale hüppas Charlie kogu oma saja kahekümne kilose kehaga, mis tal veel alles oli, õhku, ajades hüppe peal käed ja jalad laiali.

"Ma olen PÄIKEEEEEE!" hõiskas Charlie särades selliselt, et mul ei tekkinud hetkekski kahtlust, et ta ei ole päike.

"Mida sa tarbinud oled?"

"Mismõttes tarbinud? Midagi ei ole tarbinud," muutus Charlie mõtlikuks.

"Noh, jooksed alasti ringi hommikul, veeretad tünni, millesse sa oled, noh vaadates kui raske see on üpriski palju sisse lasknud, ja hõiskad, et sa oled päike," muretsesin asjaolude üle.

"Tead, mul on päikesega otsekontakt, ma olen Päike, kentaurid ja Enki räägivad minuga," vastas Charlie uhkelt ja vuristas edasi: "Päikesed ja Enki räägivad mulle asjadest, mida inimkond veel ei mõista, ei saa aru, ei saa aru, et inimkonnaga on kõik, hukkumine, katastroof energiaallikad on need, mida peab tootma, päike räägib mulle valemeid, päike räägib mulle mõisteid, päike teab kõike, Pazuzu teab kõike, ma olen Pazuzu, ma mõistan, a inimesed ei mõista, see on hukatus, Enki päästab inimesed ära, Enki aitab, me peame sigima, me peame teadma, me peame õppima, me jääme ellu," vuristas Charlie suunurgast natuke vahtu tilkumas.

Ma muutusin murelikuks, ilmselgelt oli ta midagi väga kanget tarbinud ja internetist igasugu veidrusi kokku lugenud.

Vaatasin kaugusesse, päikese poole, ja küsisin: "Päikesed, kuidas päikesed sinuga rääkida saavad?"

"Elu on Päike, on teised tähesüsteemid, seal on elu, igas päikeses on elu, päike on elu alus, on kaks päikest, ema ja isa, mina olen nende laps, nemad räägivad minuga. Enki õpetab mulle," vuristas Charlie.

"Ahah, okei, okei, mõistan, teise tähesüsteemi päikesed räägivad sinuga ja õpetavad," noogutasin mõtlikult, kuradi kange kraam, huvitav, mis kraam see selline on.

"Jahh, jumal tänatud, sina vähemalt mõistad, Jennyga me kakleme pidevalt sellepärast, tema loll loom ei mõista mitte midagi, ta ei taha rohkem lapsi ega midagi, ainult ulub nurgas," rõõmustas Charlie.

"Ära tee talle liiga, ta on hea naine. Hoia teda," ütlesin.

"Seda küll tegelikult, tõesti, jah, tõesti ta ju hoolitseb meie laste eest, ma tõesti pean tema ees vabandama," mõtiskles Charlie.

"Jah, mine vabanda, küll ka inimkond saab korda," ütlesin rõõmsamalt.

Õhtupoolikul oli naabri maja ees kolimisauto. Läksin vaatama, mis toimub. Auto kõrval seisis nuuksuv Jenny, võtsin tal ümbert kinni ja ütlesin: "Kõik saab korda Jenny. Kõik saab korda."

"Nüüd sai minu mõõt täis, ma kolin Toomase juurde. Saad aru. Saad aru..." nuuksus Jenny. "Saad aru, ta tassis tuppa terve pütitäie mingit läga, see haiseb nagu peldik," nuuksus Jenny.

"Kõik saab korda, Jenny, Toomase juures on kõik korras, ta aitab sind." Mõttesopis välgatas, kurat, ikkagi tegi Jenny Charlie tagasi. Naised.

"Saad aru ja siis ta pani selle alla elektripliidi, et soojendada ja siis lendas see kõik suure pauguga laiali, jumal tänatud, et lapsi kodus ei ole. Jumal tänatud, nad oleks pihta saanud," nuuksus Jenny.

"Misasja ta panid pliidi peale?"

"Suure vaadi, ma ei tea mis seal sees on, aga see haiseb, haiseb nagu peldik ja nüüd on meil terve elutuba seda sodi täis, see plahvatas," nuuksus Jenny kaeblikult.

Ma mõistsin, mis toimus. "Kõik saab korda, Jenny. Sa oled nüüd kaitstud."

Jenny rahunes märgatavalt ja me vaatasime koos, kuidas kolimismeeskond kõike nina kirtsutades autosse laadis. Lohutasin neid, et nad saavad korraliku boonuse sellistes tingimustes töötamise eest. Et jah, mitte midagi pole teha, elu on kord selline ja sellega tuleb leppida, meil on hädaolukord. Kui kolimisauto koos Jenny ja lastega lahkus, panin neile kaasa märkimisväärse summa, et nad sellest juhtumist sõnagi ei piuksataks. Charlie oli siiski hea sõber ja temale ega Jennyle ei ole seda skandaali üldsuse ees vaja.

Läksin koju, valasin endale klaasi burbooni ja panin raadio käima. Panin RockFM peale, sealt tuleb ikka positiivsemat kraami, jäin mõttesse. Kurat see küll ei ole keskeakriis, seal on midagi enamat. Keskeakriisis mees tavaliselt ostab tsikli, võtab noore naise ja siis paneb mõned aastad hullu pidu, aga sellega see ka lõppeb. Ei, siin pidi midagi enamat olema, mingi kangem kraam. Narkotsikokteil. Aga no, see ei kesta nii pikalt ja järjepidevalt. Aga no eks tal natuke mingit iva ole ka selles jutus, kuigi sellist mõtteläga on internet äärest ääreni triiki täis. Võtsin lonksu burbooni ja jäin raadiost tulevat punk-rockilikku lugu kuulama.

Endale hiljuti uue mütsi soetasin

kohalikku kaltsukat 5 euroga toetasin

müts muutis minu imidžit

kuid sellest veel oli vähe

vana omaniku mõtted

mulle tungisid pähe

Tundsin et rinnas põleb loomeleek

et olen rahvusromantilise ajastu poeet

Lydia Koidula või Kristjan Jaak Peterson

vahet pole kellele see müts enne kuulus

nüüd on see minu peas

ja varsti olen kuulus

Ööd ja päevad imesin riime pastakast

ja kõik mis välja tuli oli puhas pask

ei aidanud mind

laulujumal Vanemuine

mu suurepäraline luule

oli päratuma puine

Tarbijakaitseamtise tegin vihakõne

läbi sõimasin kõnerobiti mõne

tige mis hirmus

kaltsukasse tagasi läksin

kaebusteraamatusse selle

luuletuse jätsin

Kurat, selles ongi asi, Müts! Ei, ma ei ole ebausklik, aga siiski, enne seda mütsi oli ta ju täiesti normaalne mees. Ja siis need sõnad, mida prantslane talle peale luges, ära palju mütsi kanna, muidu kulub pea ära. Midagi ütles ta veel. Pazuzu ja lammastu, kuulus prantsuse kunstnik. Läksin internetti ja hakkasin otsima, Lammastu kuulus kunstnik. Ei midagi. Lammastu, ei midagi. Pazuzu, babüloonia deemon, kodu ja pesa kaitsja.

Tuli välja, et lammastu oli aga hoopis vana Sumerite deemon Lamashtu, Pazuzu eksnaine, kellega nad lahku läksid, ja tema põhitegevuseks oli õgida vastsündinud lapsi, ehk siis nurisünnituste deemon. Enki oli tarkusejumal, viljakusejumal ja inimkonna looja. Hmm, selles mõttes see laste teema nagu mängib rolli. Aga müts, mütsi kohta ei õnnestunud mul mitte midagi leida. Mõtlesin, et lähen räägin veel korra Charliega. Tavaliselt õhtuti oli ta ikka kodus.

Astusin Charlie majja, elutuba haises, ma ei hakka seda kirjeldama, aga ilmselt on see mõistetav kirjeldamatagi. Ülevalt korruselt paistis valgus ,suundusin sinna, Charlie kontoritoa poole.

Charlie istus oma nahktoolis, täiesti alasti ja peas roheline barett. Ees oli suur A2 formaadis paberileht, millele ta joonistas midagi. Tuba oli kaos, kõik seinad olid valemeid täis kritseldatud, seosetuid märke, täheühendeid ja kaksikpäikeseid oli kõikjal, seintel, laes, isegi mööbel oli täis soditud.

Põrandal vedelesid väljarebitud lehtedega pornoajakirjad. Rebitud lehed olid virnadesse jaotatud ning varustatud siltidega “intelligente”, “loll”, “väärtusetu”. Charlie tooli kõrval oli siiber, mille lõhna oli tunda juba ukselt. Charlie ise aga joonistas midagi vägagi süvenenult ja fokuseeritult.

"Charlie," ütlesin rahulikult.

Charlie pööras ümber ja rõõmustas "Oi tsau, kuuule, tead, vaata, ma siin mõtlesin seda, et kuidas saaks naiste välimuse järgi aru saada, kas tegemist on intelligentse naisega või mitte, no rumalate naistega ei ole ju mõtet sigida, see ei päästa meid. Ja no IQ testi ei saa ju ka kogu inimkonnale teha, noh, saaks, aga see on keeruline," rõõmustas Charlie.

"Charlie, meil on vaja natuke rääkida."

"Ohh, väga hea, sina oled vähemalt see inimene, kes mind mõistab, oota, ma toon viskit, istu siia minu toolile, toon endale teise." Ja saja kahekümne kilone mees tuiskas energiliselt trepist alla viski järgi. Istusin.

Charlie tuli tuppa tagasi viskiklaasid ja pudel väga kallist burbooni kaasas, teises käes tavaline taburet. Valas joogid välja, naeratas ja istus ukse kõrvale taburetile. Taburet kääksatas kurvalt.

"Kuule, tead, vaata näed siin ma kirjutan valemeid, mida Päike mulle saadab. Näe, siin on termodünaamika, aga see ei lähe kokku meie termodünaamikaga ja ma ei saa aru, miks. Siin on tuumasüntees, aga ei klapi meie arusaamaga. Meil on bosonid, aga bosonid ei ole algosakesed, neid saab ka jagada ja liita ning sellega saab valgusest energiat teha, aga see ei klapi meie mudelitega ja ma ei mõista seda, kuidas bosoni.."

"Ooota, Charlie, Stopp," laususin kindlal toonil. "Jah, bosonid ja tuumafüüsika, see on äge, aga ma ei tahtnud sellest rääkida, tahtsin sinuga Jennyst rääkida," laususin sõbralikult.

"Aa Jennyst, no ta läks ära täna, mulle ei öelnud midagi ja lihtsalt läks," ütles Charlie kurvalt ja lisas: "A noh samas, eks ta tibake mõttetu lehm oli ka, rumal nagu lauajalg, mitte midagi ei saanud aru, mis ma räägin, sina vähemalt mõistad," rõõmustas Charlie.

"Jah, aga sa tegid talle liiga," vaatasin talle sügavalt otsa.

"No ei teinud ju, ma ei öelnud talle kordagi ühtegi halba sõna ega löönud, mismoodi ma liiga tegin?" küsis Charlie murelikult.

"Sa hirmutasid teda ja noh see, kui sa ühe tibinaga koju tulid. No nii ei tehta ju."

"Seda küll jah, a ma ei mõelnud selle peale, et ma talle halba teen. Tead, aeg-ajalt ma mõtlen, et ma ei ole päris mina ise," ütles Charlie mõtiskledes.

"Mmmhmh, Sherlock," ütlesin ma natuke lõbusamalt. "Tead, sinuga on midagi juhtunud, see on midagi suuremat kui see keskeakriis. Kuskohast sa nüüd tuumafüüsikaga tegelema hakkasid?"

"Kuule, mis sa ajad, mul ei ole mitte kunagi varem nii hea olnud, ma olen elus, ma tunnen et ma olen elus, varem ma olin ori, iga päev nagu ori orjasin seda firmat, lõpuks ei saanud ma ise ka enam aru, kes kelle omand on, kas mina olen firma omand või firma on minu omand, mida kuradit, a nüüd olen ma Pazuzu, ma olen omaenda peremees, ja kentaurid räägivad minuga, Enki õpetab mind," lausus Charlie süngel raadiohäälel kõlaval toonil. See hirmutas.

"Okei, kõigest muust ma saan aru, aga mis on kentaurid?" küsisin.

"Alfa kentaur, kaks päikest ema ja isa, mina olen nende laps Pazuzu, nemad räägivad minuga ja õpetavad ja räägivad teadmist, mida inimkond veel ei mõista. Enki räägib minuga, Enki on tark, ta teab, me peame kiirustama, lõpp on lähedal, planeet vajab päästmist, inimkond vajab päästmist," proovis Charlie natuke rahulikumalt selgitada.

“Mis ajast ja kuskohast sa õppisid vanade sumerite mütoloogiat ja tuumafüüsikat ?” Uurisin.

“Misasjad on sumerid? Tuumafüüsika, noh jah, Päike räägib mulle seda, ega ma ise ka hästi ei mõista, a ma proovin. Näe, vaata,” ühmas Charlie käega seintele viibates. “Vaata, ma proovin ka sellest aru saada, mida Enki mulle räägib. Seda, mida Pasuzu räägib, ma mõistan, aga Enkist ma ei saa aru,” mõtiskles Charlie. “Mis sumerid? Ma ei saa aru.” Mõtlikult vaatas Charlie mulle otsa.

“Sumerid on inimkonna tsivilisatsiooni häll, esimene inimeste tsivilisatsioon, mis kasutas kirjakeelt. Nad kirjutasid savitahvlitele, mis on siiamaani säilinud. Ja Enki oli nende jumal ning Pasuzu ja Lamashtu olid abielus deemonid.“

“Kuskohast seda lugesid?”

Seletasin rahulikult.

“Misasja, ei mina tea midagi neist sumeritest, mis sumeritest sa jahud, Enki on mu sõber ta räägib minu sees ja mina olen Pasuzu,” ütles Charlie mõtlikult. “Midaa, mis kiilkiri, mis deemonid. Aga ära Lamashtu nime minu kuuldes nimeta, mulle ei meeldi selle kõla, see kõlab kui vastik inimkonna reeturlus. ÄRA RÄÄGI mulle seda nime,” muutus Charlie energiliseks.

"Müts," ütlesin ma ka külmalt.

"Jah, Enki tehtud müts, mis sellega on?" küsis Charlie uurivalt ja rahunes sekundi murdosa jooksul.

"Võta see peast. See on asi, mis sind on muutnud, see on see, millepärast sa tunned, et sina ei ole enam sina, Charlie ei ole enam Charlie, vaid midagi muud."

"Ei võta."

"Charlie, ma ei ole ebausklik, et usuksin, et mingi müts suudaks sind mõjutada või mõtteid sinu pähe panna, aga sa muutusid peale seda, kui sa seda mütsi kandma hakkasid. Võta see peast," proovisin seletada.

"Ei võta."

"Mäletad, mida see müüja sulle ütles, ära seda palju kanna, pea kulub ära, mäletad me tegime selle üle veel nalja, aga sinu pea on ära kulunud."

"Mis pea ära kulunud, mida sa ajad, ma olen praegu maailma targim olend, ma olen Pazuzu, ma tean tarkusi mida inimesed ei tea, ma olen võimsam kui inimkond kokku," ütles Charlie uhkelt.

"Jah, aga kui sa seda mütsi ära ei võta, siis ma kutsun sulle psühhiaatrite meeskonna kohale. Niimoodi ei saa edasi minna," ütlesin karmilt. Ja siis mõistsin, et see oli viga.

Charlie tõusis püsti ja röögatas üle toa. "MINA OLEN PAZUZU JA SINA MANNETU INIMENE. Tahad mind hävitada, tahad mult ära võtta seda, mis on mulle andnud jõu ja tarkuse, tahad mind nullida, tahad inimkonna ära hävitada, kui ei ole mind, siis inimkond hävib." Ütles Charlie hullunud toonil, mis samas kõlas kui perfektne raadio hommikuprogrammi hääl.

Ta seisis peaaegu et täpselt minu ja ukse vahel, sada kakskümmend kilo hullumeelset pilku versus kaheksakümmend kilo treenimata keskealine vanamees, aga minul on nõtkust. Hüppasin püsti ja proovisin uksest välja hüpata, aga ta oli kiirem, kui ma arvasin, kuude kaupa spordi tegemine oli tulemust andnud.

Paremsirge näkku lõi mind hoobilt kaks meetrit tahapoole. See on see moment, mida multifilmides kirjeldatakse, kus sul tähekesed jooksevad silme ees ja väga, väga uimane on olla. Teine hoop lõi mind pikali, ei oleks uskunud, et nii suur mees suudab sellise kiirusega liigutada. Aga evolutsioon on teinud organismide arengus imet, viimases hädas proovitakse kõike, isegi seda millesse ei usuta, räägitakse, et kõige suurem usklike kontsentratsioon on kaevikutes. See moment kui ta oli andmas kolmandat hoopi, mis oleks vist ka üsna kindlalt surmavalt lõppenud, röögatasin: "LAMASHTU!".

Charlie jättis löögi pooleli, hüppas püsti ja hakkas sisisema. Ta silmad olid muutunud täiesti süsimustadeks aukudeks. "LAMASHTU!" röögatasin veelkord ja Charlie astus kaks sammu tagasi. Astusin sammu edasi ja röögatasin kolmandat korda "LAMASHTU., Charlie taganes nurka.

Röökisin tema peale niikaua, kuni ta oli nurgas lootoseasendis ja lalises: "Õel lits, keda ma armastasin, jäta mind rahule." Aga mina röökisin edasi. Võtsin kätega ta mütsist kinni ja kakkusin selle tal peast. Oli tõesti pähe liimitud, aga juuksed olid piisavalt kasvanud, liim nõrgemaks muutunud ja paberinoa abil sain juuksetuustidega mütsi tema pea küljest lahti. See oli nagu skalpeerimine.

Nüüd tuli nurgast ainult lalinat ja lapselikku nuttu. Aeg ajalt, kui ta üritas ennast püsti ajada, pidin uuesti röögatama.Hädaabinumbri naised olid vägagi segaduses sellest, miks ma vahepeal poole lause pealt Lamashtu karjun, ning igaks juhuks ütlesid patrullile, et kõik on segased.

Sain ka öö otsa hulleri isolaatoris veeta, kuid õnneks psühhiaater nõustus hommikul Jennyle helistama, kes kogu loo lahti seletas ja mind välja aitas. Astusin siis psühhiaatriakliiniku uksest välja, silm sinine, riided rebitud ja müts juuksetuttidega pihus. Kinni võtmise hetkel oli see müts vist siiski minu käes ja eks nad siis selle tagastasid pedantse täpsusega. Müts 1 tükk, smaragdroheline.

Loomulikult hiljem ei hakanud ükski psühhiaater selles kahtlema, et ta ise endalt selle mütsi peast ära rebis. Jenny elab nüüd koos Toomasega, ning on õnnelik, et saab Toomast aidata firma juhtimisel ja teha päristööd. Charliel oleme aegajalt külas käinud, ning kahjuks enam midagi eriti temaga rääkida ei ole, ainult laliseb mütsist, planeedi päästmisest, inimkonna hukust ja päikestest, aga on näha, et tema vaimne selgroog on murtud. Sisimas ma tunnen, et mitte ravimite, vaid sellesamuse mütsi pärast.

Psühhiaatritel oli väga ühene arusaam, kahjuks me peame leppima olukorraga ja lootma imele, sest meditsiin on võimetu. Ravi ei ole, sümptomeid saab küll leevendada, aga see on ajutine nähtus. Otseseid neuroloogilisi häireid või kasvajaid ei tuvastatud. Aga erinevate sümptomite kombinatsioon on selline, mis just kuigi palju lootust ei anna.

Mütsi ma viskasin esimese hooga kaminasse, et see neetud asi ära põletada, aga paistab, et ta on tehtud tulekindlast materjalist, ning ainult juuksekarvad ja liimitükid põlesid ära, muus osas näeb müts välja nagu tuttuus, just vabrikust tulnud. Smaragdroheline täpselt samasugune kui see mida kannavad hullunud pariisi kunstnikud.

Aeg ajalt taban ma end mõtlemast, aga mis siis kui see kõik ongi tõsi, tegelikult inimkond ongi hukule määratud ja seesamune müts ongi ainuke pääsetee. Ajaloolased kirjutavad Pazuzust kui kodu kaitsjast ja üldiselt heast olendist, kuigi see konkreetne Pazuzu nüüd küll erilise kodukaitsjana ei tundunud. Aga noh deemoni sümbol sumerite kiilkirjas on kaks osa vaimu ja üks osa inimest. Äkki see inimese osa mängis ka piisavalt rolli. Kokku kahe vaimu ja inimese primitiivsete vajaduste kombinatsioon ning tulemus on sama kui kokteiliks kokku segada kõik maailma narkootilised ained ja siis need otse veeni vajutada.

Aga mis siis, kui see müts ongi päriselt Enki tehtud seadeldis ja lihtsalt seda ei tohiks pähe panna keskpärasele inimesele, sest tema mõtleb ainult omaenda isiklikele vajadustele, mis tulenevad mingitest hetkeemotsioonidest, kriisidest või mõnest muust psüühilisest häirest.

Äkki keskpärane inimene ei saagi nendest mõtetest ja valemitest aru ja see müts tuleks anda mõnele teadlasele. Aga ka teadlastel on omad häired, kriisid, mured ja ihad. Selleks oleks vaja teadlaspühakut, kedagi, kes mõistaks, mida müts räägib, ja kedagi, kellel ei oleks pahesid. Neid kahte ühes isikus, aga selliseid inimesi vist ei ole olemas.

Igaks juhuks ei ole ma seda mütsi ka ära visanud. Mis siis, kui see müts ongi neetud ja mõni laps leiab selle ning paneb endale pähe. Niikaua siis see müts seisabki mul kapipeal ja aegajalt võtan mõne lonksu viskit Charlie mälestuseks ja lükkan käima Kurjami loo mütsist ja hullunud kunstnikust.

Endale hiljuti uue mütsi soetasin

kohalikku kaltsukat 5 euroga toetasin...

Pilt Kitty Kneecap

Luule Marko Sigus

Jutt: Talvekartulid (Tim Hornet)

“Ostsin meile talvekartulid ära. Sai juba keldrisse viidud,” teatas Joosep niipea, kui Liina kambrisse astus. Naine oli olnud mitu päeva üleaedse karjamaal abiks ja seega ei teadnud, mis kodus sündis.

“Juba? Suvi ju alles soe,” oli naine üllatunud. Siis tuli ta näole kaval muie. “Said hea kauba peale, jah? Kes sulle siis oma kartulid müüs?”

“Üleoja talu Peeter,” sõnas Joosep.

“Üleoja talu?” üllatus Liina. “Kas see polnud mitte sama koht, kus neil see suur õnnetus juhtus ja talust ei jäänud raasugi alles?”

“Sama neh,” mühatas Joosep. “Peeter rääkis, et talu olla ehitatud vana soo peale ning sel kevadel ärkas see uuesti ellu. Võttis, mis võtta andis. Ainus, mis Peetril veel hingel oli, oli persetäis kartuleid. Lubas need odavalt maha müüa ja linna õnne otsima minna. Mõtlesin küll, et mis ma tast veel ära ostan, aga hakkas Peetrist ka kahju. Mis ta ikka oma õnnetusehunniku otsas istub.”

“On´s ka hääd kartulid?” uuris naine.

“Pole häda miskit. Kenad pirakad ja sain ka vähese raha eest palju,” kiitis Joosep.

“Siis on hää. Saamegi endale külmal ajal külalisi lubada,” oli naine rahul.

Popsi talu oli väike, maad oli hädavaevu ning seegi kivine. Kevade algusest suve lõpuni võeti seepärast ette iga töö, mis natukenegi tasus, et talv üle elada.

Kivisel pinnal olid see-eest omad hääd pooled. Kelder oli neil suur, tugev ja jahe.

“Vaadates kui hea tehingu ma sain, peaks saama sulle ka uue kasuka,” täheldas Joosep mõtlikult.

“Ole nüüd, pole sel vanal häda midagi. Seon aga villast kere ümber ja -” alustas naine ja sai siis sõnasabast kinni. “Nii odavalt?”

Joosep noogutas. “Peetril oli müügiga kiire. Ütles, et talu pidavat haamri alla minema ja nüüd kui talu enam pole, on iga raha tarvis. Ütles, et ei teagi kas maksab tagasi või proovib linnas varjatult hinge sees hoida, sest kuhugi minna pole ja taskud muidu tühjad.”

“Või nii. Eks ühe õnnetus olla teise õnn,” vangutas naine pead.

Sinna see jutuajamine ka jäi, sest rääkimise eest raha ei maksta ning töö vajas tegemist. Suvi möödus kiirelt. Enne pakase tulekut parandati veel katus ning kaeti aken paksu tekiga, et külm sisse ei saaks.

Nõnda saabus talv Popsi majapidamisse ning jätkati töödega, mida sai teha toas.

Iga mõne aja tagant käis Liina keldris varusid ülevaatamas ja sorteerimas. Neil olid talveõunad, mis kippusid vahel mädanema. Siis tuli ruttu tegutseda, et pruun plekk kõrvalõuntele edasi ei läheks.

Ka hapukapsas vajas vahel vaatamist.

Juurikad olid kõige väiksem osa sellest tööst, kuigi seal oli oht et üks halb mugul või juurikas tegi kõik muu söödamatuks.

Lisaks olid vahel ka hiired ja vesirotid paha peal väljas - nad võisid teha nende varudega kiirelt puhta töö.

Liina oli just ühel sellistest kontrollkäikudest, kui tuli äkki uksele tagasi. “Joosep, sa pead seda nägema.”

“Mis juhtus?” oli mees ähmi täis. Naine oli surmtõsine.

“Sa pead nägema. Teisiti ei saa.”

Joosep võttis kuue peale ning läks naisega koos keldrisse. Naine juhatas ta kartulikasti juurde.

“Mida paganat?” pomises Joosep vaadates kasti. Kartuleid polnud peaaegu nähagi. Kogu kast oli täis valgeid kasve. See oli kui suur säbruline linnupesa.

“Idud, suured idud. Tulevad üsna kergelt ära, kuid neid on palju,” täheldas Liina.

“Kui me neid ära ei võta, pole kartul varsti enam söödav,” urises Joosep. “Ma lähen toon kindad. Siin läheb kaua.”

Järgnevad tunnid korjasid Joosep ja Liina kartulitelt idusid ära. Neid sai mitme pange jagu. Joosep viis need ööpimeduses välja ja mattis lume alla, kuna muud targemat nendega sel hetkel teha polnud.

Liina läks järgmisel päeval uuesti keldrisse, kuna muud tööd jäid kasvude pärast eelmisel päeval lõpetamata. “Joosep!” hüüdis ta valjult alla jõudes.

Mees viskas vammuse selga ja tormas alla. Ta polnud isegi veel keldri põrandani jõudnud, kui märkas probleemi. Terve kartulikast oli taaskord valgeid kasve täis. Seekord oli neid isegi rohkem. Piisavalt, et pressida raamikasti puit mitmest kohast katki.

“Kurat ja perse!” urises Joosep ja hakkas usinalt kasve eemaldama. Taaskord võttis see enamiku päevast.

Kui ta ära korjatud varsi välja viima läks, saabus järgmine üllatus: äravisatud varred olid ajanud enda otsad paksu lume seest välja.

Joosep sülitas vihaselt maha.

Ta lootis, et äkki läheb probleem ise ära. Seda aga ei juhtunud. Järgmiseks hommikuks oli juba peaaegu pool keldrit kartulikasve täis ja õue lumekate hakanud nihkuma.

“Mida me nüüd teeme?” ohkas Liina.

“Mida meil teha on?” uratas Joosep. “Viskame need raisad ära, enne kui sellest veel häda sünnib. Küll saame kuidagi hakkama.” Juba samal päeval korjas ta kõik talvekartulid koos vartega kokku, ajas need ree peale ja viis lähedale metsa alla.

Järgmisel päeval proovis ta sama teha ka vartega, mis ta varemalt oma aias lume alla peitis, kuid nende leidmiseks oli tarvis paksu lund kühveldada. Raisad oli läinud laiali kui orashein.

Kui päev õhtusse veeres, läks ta lõpuks vihase ja higisena tuppa, teadmata kas sai oma tööga hakkama või mitte. See kuramuse Peeter!

“Joosep,” sõnas Liina vaikselt. “Maja teeb imelikku häält.”

“Mis mõttes imelikku?” uuris Joosep, kui kuulis äkki seda ka ise.

See oli nagisemine, kui astunuks sa vana ja väeti trepi peale, ainult et oluliselt valjem ning see tuli igaltpoolt nende ümbert.

“Raisk on kui majavamm seinte vahele pugenud,” sajatas Joosep.

“Mida me teeme?”

“Sellest tõprast nii kergelt lahti ei saa. Enne kevadet pole meil midagi teha.”

Majavamm oli tõbras. Seda võttis vaid tuli, kui seegi.

*

“Popsi Joosep, sina või?” tegi Nurmesaare peremees suured silmad. “Ja müütad kartuleid? Sedap poleks ma küll oodanud.”

“Nii on. Tahad?”

“Saite oma kivimurrule lõpuks elu sisse?” naeris Nurmesaare peremees.

“Elu või asi,” sülitas Joosep maha. Ta oli kõhn, silmaalused tumedad, seljas räbalad.

“Talu läks tuleroaks. Ainus, mis meil on, on need kuramuse tuhvlid. Müüme odavalt ära ja alustame linnas uut elu.”

“Või nii?” läksid Nurmesaare peremehe silmad särama.

Siin lõhnas hea tehingu järele.

Jutt: Kooljad 2 (Raivo Tammus)

Autori kommentaar

Pärast Kooljaid sattusin hoogu ning kirjutasin tegelikult järje ka, aga ma pole seda avaldanud. See jätkab tegevusi samas kandis, kus esimene osa, kuid mõttes oli ka tegevuse jätkumine Tallinnas, kuhu politsei oli suutnud enamuse head veini maha müüa ning sealsed parmud joovad seda kahtlemata hea meelega. Aga olgu lugejate rõõmuks see versioon Kooljatest lugemiseks üles riputatud ja nagu ikka tegelaskujud on päriselt sealt kandist pärit ning nii mõnigi seik on ka reaalselt juhtunud - kuis siis muidu:)

Head lugemist!

Kooljate esimene osa on leitav siit: https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt:-kooljad

Jõudnud poeni, märkasid poisid esimesena närveldavat poemüüjat, kes tuletõrjesse helistas ning Kolja maja põlengust teatas.

"Poisid, te teate, kuidas see maja põlema läks?"

"Ei oska öelda," vastas Raivo.

"Siin oleks nagu keegi maha ka löödud...terve tee on verd täis ja rõve raipelehk on üleval," kogeles müüja paanitsedes.

"No ju siin on raipetehase autol koorem laiali läinud," jätkas Raivo hämamist, sest omavahel oli kokku lepitud, et zombidest ei räägi, keegi nagunii ei usuks. Kuna laibad visati koos relvadega Kolka majja – jääb mulje, nagu oleks suuremat sorti arveteklaarimine toimunud, milles kõik osapooled on oma lõpu leidnud. "Küll see tuletõrje tuleb, anna meile parem külma õlut, oleme paar tundi juba kuiva kõriga kõmpinud," viis Raivo teema kõrvale ning ausalt öeldes oli kõva janu ka juba.

"No hea küll...pood on avatud, ega ma ämbriga ka sinna kustutama lähe," ohkas müüja ning liikus leti taha.

Poisid ostsid kumbki kaks Alexandri kuuspakki ning istusid poe otsa neid lahendama. Oli näha, kuidas ümberkaudsed elanikud olid tulnud tulekahju kaema ning kuidas Tarmo ja Tom kergelt lömmis kiirabibussiga mööda sõitsid. Vana autoärikana oli Tarmol töökoda plekitöödeks olemas.

"Täitsa saieball Kaur...mingid kooljad, uskumatu...olen alati lootnud vaime ja UFOsid näha, aga kooljad," kummutas Raivo terve pindi põhjani.

"Mõtlen ka ja kurat – pääsesime eluga! Ei tea, kas neid on veel kuskil, kas need värdid päeval liiguvad?“ arutles Kaur kaasa.

„Fantaasiakirjanduse põhjal peaksid liikuma, seega neid enam pole...ma loodan!" Raivo avas järgmise õlle.

"Igal juhul magan täna kirves kaisus, kui üldse uinun," silitas Kaur kirvest, mille vars kotist paistis ning läitis suitsu. "Hea meelega võtaks ka selle Kertu kaissu."

"Kui keppi teete, siis selle päeva värvin küll kalendris punaseks," ühmas Raivo naljaga pooleks ja jätkas. “Kertu naljalt kätte ei anna, pidavat pipar olema.“

„Just sellised neiud mulle meeldivadki, kes vähe kombekamad on.“ Kaur oli juba kerges armuuimas.

Sõbrad olid hea pool tundi istunud, ümberringi säras soe hommikupäike ning käis üldine sebimine Kolka maja ümber.

"Aga kõmbime koju!?" tegi Raivo ettepaneku.

"Hää küll!" vastas Kaur ning hakati liikuma.

Poe ees komberdas pohmas Aava mutt ja räuskas poisse nähes: "Poisid, andke õlut, mul on jube janu...kurat vein on otsas, pea lõhub!"

"Sa odekat ei joogi vä?" päris Raivo pilkavalt.

"Mis sa seletad, poisinolk, Kolka viisaka härrana andis mulle veini. Ataman käis veel joogil järel, kuid siis see tõhk läks lauta mingit luuda keppima, ei kannatanud minu seltsis juua...kurat mul vitt sügeleb ja see Ataman jättis mu kuivale," lõugas Aavakas edasi. Poisid olid sedamaid vait...

"Sa jõid Kolja veini?" küsis Raivo ootusärevalt.

"No kes seda ei joond, isegi mendid, kui selle ära viisid," jätkas Aavakas ning nõudis uuesti õlut.

"Nää, võta." Kaur ulatas talle pooliku purgi.

"Sa jõid veini ja sinuga on kõik korras?" uuris Raivo.

"No mis mul siis viga peab olema, ainult pea lõhub, jalge vahelt sügeleb...annate äkki keppi ka?" läks muti nägu muhedaks.

"Ah mine metsa...kes veel veini jõid?" päris Raivo edasi.

"Ma räägin, et kes seda ei joonud...kurat, ma lähen Juku juurde, kui keppi ka ei anta," tuikus Aavakas edasi minna.

"Huvitav, kas see siis naistele ei mõju?" oli Raivo täielikus segaduses.

"Lähme räägime Tarmole!"

"Lähme jaa Kaur, kõmbime töökotta, jääb nagunii tee peale!" ütles Raivo ning hakati mööda Simuna maanteed Avispea suunas astuma.

"Asi on ikka päris segane...oleks võinud lonksu veini alles jätta ja ise Aavakale sisse joota, siis oleks kohe näha olnud," mõtles Raivo.

"Ma loodan, et nende lõustadega on finiito...pealegi pole me ju ühtegi naiskooljat näinud, ju siis tõesti neile ei mõju," oli Kaur positiivne ning avas uue õlle. "See Kertu on abielumaterjal," muheles Kaur.

"Panid talle käe püksi seal tagaistmel?"

"Ei, ma nuusutasin ta juukseid."

"Arvata oli, Kaurik...näe, töökoda juba paistab," osutas Raivo pärast viiemindist kõndi.

"Teeb ühe tobi enne kaalumaja ees?!" osutas Kaur töökoja ees asuvale kaalumajale.

"Minugi poolest," arvas Raivo, kes ise suitsu ei teinud, kuid talle meeldis vaadata, kuidas teised teevad. Kaur tõmbas kaalumaja ees tobi ning Raivo kimas õlut. Nalja pärast katsuti ka kaalumaja ust.

"Uks on lahti...viljavõtuni on veel hulk aega, võib-olla on vargad sees," piilus Raivo ukse vahelt sisse.

"Aa pärast on kooljad." Kaur rebis kirve välja. Ukse vahelt sisse kiigates võis aga selgelt kuulda keppimise hääli. "Ma tunnen vitu lõhna," nuusutas Kaur õhku nagu jahikoer. Noormehed hiilisid lähemale ning kiikasid järgmisest uksest sisse. Vana peaagronoomi laua peal nikkus karjak Kokk uut lüpsjat. Kokk oli laudanaiste seas tuntud türa, kuna oli alati korralikus füüsilises vormis ning mingi x-faktoriga neid naisi ümber sõrme keeras. Noormehed tundsid, kuidas veri ka nende riistadesse valgus...paistis ju uus lüpsja üsna kenake olevat. Tal olid õlgadeni blondid juuksed, laiad puusad ning roosad rinnanibud. Poisid hiilisid vaikselt õue tagasi ning hakkasid töökotta liikuma.

"Kokk on vist kõik lüpsjad läbi tõmmanud," ütles Raivo.

"See on Kristo isa vä?" küsis Kaur.

"Jep, nii ta on. Kristo ise ka kõva naistemees."

Töökojas olid vaid Tarmo ja jahimees Tom. Viimane töötaski autoremondilukksepana ning töös olev kiirabibuss nägi juba üsna kobe välja – mõlgid olid enam-vähem sirgeks taotud. Tarmol ja Tomil oli juttu kuuldes meel rahulikum.

"Vast on nüüd see hullus läbi," sõnas Tarmo kerge südamega.

"Kuidas Kertul on?" päris Kaur.

"Sa mine talle külla, ikka päris hirmul oli, kui koju sõitis,“ soovitas Tarmo.

"Käime minu pool ära ja siis ratastega lähme," vastas Raivo ning sätiti sammud Avispeale.

"Nää, lüpsja lidub lauda poole," märkas Kaur.

"Läheb jah, vaatame kaalumajja, Kokk on vist ka jalga lasknud. Ma kontrollin, kas uks jäi lukku, see kuulub ikkagi mu onule," tundis Raivo kergelt peremehetunnet. Poisid katsusid ust, kuid see oli ikka lahti. Vaikselt hiiliti lähemale kohale, kus just käis kõva kepp ja kiigati sisse. Kokk vedeles jalad laiali laual, kange nagu saapatald, riistki paistis veel kõva olevat. "Vend sai vist elu kaifi," sosistas Kaur.

"Tüüp pole nii head naist varem saanud," arvas Raivo. Kuid Kokk ei liigutanud ennast sentimeetritki...poisid astusid kähku ligi ning katsusid pulssi.

"Perse! Kokk on surnud!" oli Raivo näost valge. Kaur rabas kirve järele, sest liiga palju laipu olid tahtnud teda ära tappa.

"Anna kirves, ma valvan siin, sa kutsu Tarmo ja Tom!" andis Raivo kiire käsu. Kaur liduski minema ning oli mõne minuti pärast abiväega tagasi. Neid ootas ees õõvastav vaatepilt...kirves oli löödud läbi Koka pea lauda kinni, verd ning ajutükke oli terve tuba täis, üksik silmamuna jõllitas tulijaid aknalaual.

"Kooljas....kooljas tuli mulle kallale...see kurat rabas mul munadest," ähkis Raivo ning sikutas kirve Koka peast välja.

"Miks see Kokk paljas on?" päris Tarmo.

"Nägime, kui keppis siin seda uut lüpsjat, enne kui töökotta tulime. Kui ära läksime, siis eit lidus lauda poole," rääkis Raivo.

"See oli järelikult Viive...jaa jaa, Viive. Otsime ta üles, võib-olla teab midagi....sest veinipudelit siin näha pole....pärast vedeleb laudas ning kõik karjakud joovad seda!" sõnas Tarmo.

Mehed lähenesid laudale – see oli tühi, kuna loomad pikutasid karjamaal ning lüpsiaeg polnud veel käes. Lüpsjad on vabal ajal tavaliselt brigadiriruumis ja joovad kohvi või on päris koju läinud. Nii hüpati brigadiriruumi sisse, seal pikutaski lüpsja Viive ning traktorist Aare, kes naisel varbaid mudis.

See eit on ehtne lits, mõtles Raivo ja küsis: "Tervist, millal viimati Kokka nägite?"

"Ma pole Kokka täna näinudki, olen Aare seltsis olnud. Eksole, Aare?" volksutas veetlev lüpsja ripsmeid.

"Me oleme jaa hommikust saati koos toimetanud, mis sest Kokast?" päris Aare.

"Aga ometi sa just keppisid temaga kaalumajas," suskas Raivo Viivele.

"No mis see teie asi on, keda ma kepin?" jäi naine rahulikuks.

"Tule me näitame, mis tast sai," tegi Tarmo ettepaneku ja jätkas "kus vein on?"

"Mis vein?" päris Viive.

"See, mida te Kokaga jõite?" nõudis Tarmo.

"Kokk ei saa ju juua, tal on ampull sees," vastas Aare.

"Mine perse, lits, sa hakka parem rääkima, mida sa temaga tegid?" ägestus Raivo.

"Mis ma siis ikka nii väga tegin....surnuks keppisin!" kiljatas Viive. Oli näha, kuidas naise silmavalged hetkega veripunaseks muutusid ning nibud ähvardavalt kikki läksid. Ta lausus paar järsku salmi või mingit kummalist loitsu ning mehed tundsid, kuidas kaelast hakkas korraga pigistama ja higi rõvedal kombel jooksma...kõik olid otsekui võimetud. "Nüüd kepite mind ja saate minu surematuteks orjadeks," lausus Viive kõledal häälel ning irvitas kavalat ja kiuslikku naeru. Kauni lüpsja nägu peegeldas viha ja kättemaksuiha. "Ma ei andu enam ühelegi mehele vastu enda tahtmist, vaid kõik mehed anduvad mulle...kas vabatahtlikult või sunniviisiliselt," sõnas Viive ning valis Aare oma esimeseks ohvriks. Raivo ja teised vaatasid võimetuna pealt, kuidas Aare nõida keppis ning pärast orgasmi liikumatult sohvale lamama jäi. "Õige pea saab temast kooljas ning siis on teie kord, Aare hoolitseb selle eest. Kohtume südaööl Rannamäe metsas, mu tulevased orjad." Nõid irvitas ning lahkus ruumist. Toasviibijad vaatasid abipaluvalt üksteisele otsa, kuid liigutada oli võimatu. Loetud minutite möödudes võis märgata Aarel laiba tundemärke.

"Saaks ma vaid seda kirvest liigutada," pigistas Kaur mõttes kirvevart. Kooljas ajas end istukile ja lausus: "Ajame nüüd püksid maha sõbrad, kas te siis ei kuulnud, mida emand ütles...ah jaa, te ei saa ju liigutada," irvitas Aare ning limpsis oma kollaseid hambaid. Kooljas nägi üsna inimese moodi välja, kuid kaame nägu ja tuim kõne olid ebainimlikult õudsed. Oli ilmselge, et peletis soovib oma vanad tuttavad endasuguseks muuta. "Tarmo, nüüd ajame su käpuli ja varsti allud ka sina emandale," valmistus Aare Tarmole taha keerama ning väänas ta asendisse. Kaur tundis aga, et ta saab ennast natukene liigutada – nõia maagiline haare tundus nõrgenevat. Kaur võttis kokku viimse jõu ja lõi kirvega Aarel labajala küljest. Kooljas kukkus käpuli, kuid oli hetke pärast ühel jalal ning valmistus Kaurile kallale kargama. Peletis aga libastus enda vereloiku ning kukkus taas pikali. Ka teised mehed said end juba vaevaliselt liigutada ning viskusid Aarele peale, püüdes teda kinni hoida, et Kaur saaks talle äsada. Viimane raiuski täie vihaga kirve ülevalt alla, riivates koolja kolpa ja õlga. Veri nirises mööda põrandat, kuid Aare puikles vastu, visates Tarmo ja Tomi enda pealt ära, samuti õnnestus tal oma jämedate kätega Kauri käest kirves rebida ning õblukesele noormehele mataka vastu vahtimist anda, nii et too põrandale varises. Aare nägu oli üleni verine, kuid surnuna ei tundnud ta valu. Järgmine hoop tabas Tomi, kes õnnekombel kaotas vaid kaks sõrme ja suutis end laua alla peitu rullida. Järsku kõlas aga kaks kõrvulukustavat kärgatust. Peletise peast lendas ajutükke ja juuksekarvu üle toa laiali, misjärel ta korinaga põrandale prantsatas. Raivo kummardus suitsev Makarov käes koolja kohale ning lasi veel ühe paugu otse keset lõusta.

„Kust sa selle nüüd välja rebisid?“ oli Tarmo üllatunud.

„Mendilt panin pihta, ei raatsinud tulle visata,“ vastas Raivo. Tomil seoti haav kinni ning tasakesi vaadati laudapeal ringi – polnud hingelistki.

"Nõid teeb vist õhtuks ettevalmistusi," arvas Kaur.

"Ma ei taha teadagi, palju tal neid peletisi sinna koguneb." jätkas Raivo Kauri mõtet.

"Igatahes ei saa me sel lasta enam kauem kesta...see segane plaanib veel kogu Eesti kooljaid täis sigitada."

"Sul on jumala õigus Tarmo, kui see eit suuremat kogunemist plaanib, siis on meil hea võimalus nad kõik seal metsas mätta lüüa!" oli Raivo tahtmist täis.

"Meil on vaja kõigest snaipreid, tanki, kuulipildureid," oli Tom "pisut" skeptiline.

"No sel eidel on suur vägi, nagu tunda saime...aga kui ta kaugemale läks, siis ju mõju vähenes," arutles Kaur.

"Krt, Tomil on õigus, meil on head vintpüssi vaja ning lits kaugelt maha võtta, siis pole peletistel ka liidrit. Abi meil kuskilt loota pole, kuna keegi meid ei usuks ning liiga paljud on surnud juba niigi," ütles Raivo.

"No meil on kaks kirvest, üks Makarov ja jahipüss...kuradi vähe, kõik viskasime ju tulle. Seal oli oma seitse püssi," oli Tarmo kergelt pessimistlik.

"Oot oot...Tarzan oli ju kõva leidur, ma olen näinud tal mingeid relvi kunagi...äkki lähme vaatame tema korterisse?!" tegi Raivo ettepaneku.

Kuna paremat plaani polnud, olid kõik päri. Veerand tunniga jõutigi leiduri maja juurde. Uks oli lahti ning mehed astusid sisse. Seinal hakkasid silma Chuck Norrise ja Terminaatori posterid, keset suhteliselt korras tuba oli vana telekas koos VHS maki ning tugitooliga. Teises toas seisis nurgas lihtne voodi, paar kappi ning suitsust kolletanud tapeet – korralik vanapoisi korter. Mõne minutiga otsiti kõik võimalikud nurgatagused läbi, kuid ei ühtki relva, pesemata kööginuga vaid.

"Tom, sina elasid siin majas varem, siin keldreid pole vä?" päris Tarmo.

"No ma olin teisel, aga siin esimesel korrusel oli tõesti mingi luuk vist köögis," mäletas Tom. Ja nii oligi, pärast kaltsuvaiba eemaldamist paistis kulunud luuk. Mehed hüppasid sisse ning nähtu võttis karbi lahti – Tarzanile tõesti meeldisid relvad. Keset metallimudru vedeles töölaual kolm püstolit, vana karabiin 98, isemeisterdatud püstolkuulipilduja ning aukohal võimas mõõk, mille kohal rippus Barbar Conani pilt. Ümber mõõga oli Tarzan sättinud küünlad.

"Raivo, sina saad mõõga, sa käid meil jõusaalis," ütles Tarmo.

"No pole probleemi, seon selle omale selga," vastas Raivo.

Sahtlites vedeles paar saksaaegset granaati ning mingisugused isetehtud pommid.

"Kaur, sa suitsumees, võta need süütekaga pommid," arvas Raivo.

"Ma võtaks selle kärbiku ka...krt sel on neli toru," leidis Kaur mänguasja.

Tom sai omale vindi ning pärast moona otsimist asuti Tomi poole teele, kuna jahimees elas Rannamäe metsast kõigest paarisaja meetri kaugusel. Südaööni oli tublisti aega. Tomi juures söödi kõhud täis ja lasti silm mõneks tunniks looja. Ärgates teati, et see öö võib neile viimaseks jääda, kuid sellele ei mõeldud, kuna olukord nõudis tegusid. Pealegi oldi nüüdseks juba surma nähtud ka ning oli tekkinud teatav ükskõiksus, nagu sõduritel rindel.

"Kui sellest jamast pääseme, lähen teen Kertule musi...mul pohhui, võtan naiseks ka!" virgus Kaur ja andis lubadusi.

"No ma sõidan otse ja sirgelt naise juurde Lõuna-Eestisse." Raivo rüüpas julgustuseks kohvi konjakiga.

"Aitab nüüd küll poisid! Te ei mõista muidu püssi lasta!" tähendas Tarmo.

"Nüüd peaks hakkama metsa hiilima," arvas Tom.

"Jah, läbi selle kasesalu peaks olema üsna ohutu...kuid perse, meid võib ikka paras kari peletisi ees oodata!" arutles Raivo.

"Pohh, laseme need sitad sodiks!" oli Kaur kindel. Mehed hiilisid läbi kasesalu Rannamäe metsa poole, milleni oli jäänud veel paarkümmend meetrit.

"Kurat, kedagi pole näha," sosistas Tom.

"Tss...hiilime päris metsa keskele, ju nad seal asuvad," käskis Tarmo vait olla. Kõik tundsid, kuidas süda rinnus kõvemini pekslema hakkas.. kui äkki ilmus metsa äärsest laudast kellegi tume kogu nähtavale.

"Olge tasa!" sosistas Tarmo.

"Las tuleb lähemale, löön mõõgaga pooleks!" lisas Raivo. Ja kogu tuligi lähemale. Enne virutamist tundis Raivo tolles ära oma sugulase Ingridi, kes oli jalgadest pool halvatud ning kompis vaid ratta najal.

"Miks sa ei löönud?" päris Tarmo sosinal.

"See on ju Ingrid, mu oma sugulane...käis loomi talitamas!" vastas Raivo.

"Hea küll, las läheb, jookseme sinna lauta peitu ja uurime ümbrust!" tegi Tarmo mõistliku ettepaneku. Ja seltskond põrutaski lauda poole. Laudas polnud kedagi peale suure musta pulli ning lammaste. Kõik loomad paistsid üsna rahulikud olevat.

„Kui keegi ohtu tajub, siis on need nemad,“ arvas Kaur.

„Neil on jaa mingi kuues meel selliste asjade suhtes,“ nõustus Raivo. Ühiselt otsustati natukene aega laudas luuret teha ning kuulata ümbrust. Pealegi polnud siit enam kaugel ka metsa keskosa.

"Mulle ei meeldi, kuidas see pull mind vahib," osutas Kaur hiiglaslikule sarvilisele.

"Armus sinusse ära," vastas Raivo.

"No eks ma olen kena kutt ka!"

Pull hakkas keti otsas närviliselt tammuma, nagu oleks noormeeste nalja peale solvunud. Tema eeskuju järgis ka lambad. Mehed pigistasid täie jõuga oma relvi, loomad ei saanud niisama ähmi täis olla... süda peksis kõigil rinnus nagu poksikinnas ning hirmuhigi nirises täiesti tahtmatult silma ja suhu.

"Ma näen mingeid kogusid võsas sahmerdamas," sosistas Tom.

Äkki riivas lauda õhukest plankseina miski ning Tom pistis relva seinaprakku, et läheneja maha lasta...vaikselt levis peletise kannul laudasolijateni ka raipehais.

"Pea kinni Tom! Nad ei ole meid märganud," sosistas Tarmo. Ja tõepoolest võis seinapraost näha, kuidas kooljate mass liikus Rannamäe metsa keskpaiga poole. Pull oli aga hullumas, tiris ketti nii et sein värises.

"Eest ära! Pull on lahti!" jooksis Kaur kaaslaste poole, endal elukas kannul nagu must kurat. Noormees tegi meeleheitliku hüppe paremal asuva heinapakkide kuhja suunas, pull aga põrutas täiega läbi plankseina, otse võssa, kus parasjagu kooljate mass sahistas. Loom oli sedavõrd raevus ja hirmul, et tallas kõik teele jäänud raiped puruks, kaks poolikut keha rippus sarvede otsas ning hullunud pull pages mööda tihnikut sihitult edasi.

"Segane peletis!" lõõtsus Kaur.

"Aga näe kus tallab neid raipeid puruks, davai, lähme loomale appi!" põrutas Raivo ja viskas kooljate järele jäänud ridadesse granaadi. Käis ilge latakas ning lendas sitta ja soolikaid.

"Hurraa, liigume nüüd metsa südamesse ja lööme selle litsi maha!" hõiskas Raivo. Mehed liikusid hääletult metsa südamele lähemale ja mitte mööda sisselastud rada, vaid kasutati skautide tiibamistaktikat ning läheneti paremalt küljelt. Oli kuulda, et pull möllas kuskil metsa vasakus servas.

"Pull aitab neid värdjaid tiivata," rõõmustas Kaur.

"Värbame ta kaitseliitu!" vastas Raivo.

"Vaadake, metsa keskelt paistab lõkkekuma...mis iganes seal toimub, see on alanud!" osutas Tom punetava valgusallika suunas.

"Hiilime nüüd kiirelt sinna," käskis Tarmo, kui äkki oli tal kallal kooljas, kes oli nähtavasti granaadi lööklainega puu latva lennanud ning pudenes sealt nüüd kaela. Tarmo hoidis peletist kogu jõuga tagasi ning Tom ja Kaur üritasid raibet maha tirida, kuid elajas puikles kõvasti vastu.

"Davai, lükake teda minu poole!" hõikas Raivo. Ning kui mehed kolli pisut eemale said, raius kohalik Conan ta mõõgaga keskelt pooleks, Kaur ja Tom nüpeldasid kumbagi poolt veel kirvestega. "Läks napilt, poisid!" ähkis Tarmo. Keset metsa kostis aga naisterahva kaeblik hääl: "Appi, appi!"

Mehed jooksid kiirelt tulele lähemale.

"See on Kertu hääl!" ütles Tarmo hirmuvärinaga ning lisas paanikas hoogu, ega mõelnud enam millelegi muule kui oma tütrele.

"Ärge tormake ummisjalu, kurat see võib olla lõks!" hoiatas Raivo, kuid ühiselt rühiti edasi. Peagi nägid mehed lõkke ümber toimuvat...Kertu oli seotud kõhuli mingit suuremat sorti kivi ümber, seljas valge öösärk. Mitte kedagi polnud läheduses...

"See on lõks!“ Sosistas Raivo Kaurile ning käskis tal koos vintpüssiga puu otsa ronida ja ümbrust uurida. Kaur vuras puu otsa nagu pärdik – ta oli valmis kõigeks, et neiu päästa. Tarmo ja Tom tuiskasid Kertu köidikuid lahti siduma. Samal ajal vajus nende jalge all maa ning ümber lõkke hakkasid mättad lendama... järsku kihas kogu ümbrus kooljatest. Tom jäi õnneks jalgadele ning jagas hoope paremale, vasakule, lastes Kaurilt laenatud neljaraudse kärbikuga kolme ebardi kolbad tükkideks. Tarmo, kes maoli lendas põristas Tarzani püstolkuulipildujaga kuni see kinni kiilus.

"Kaur, nad varitsesid meid mätaste all, lase, lase!" hõikas Raivo ise samal ajal tumedasse massi raskeid mõõgahoope jagades, kuid seejärel niitsid kaks prisket peletist ta jalust.

"Kaur!" hõikas Raivo. Sõber puuriski neil kolpadesse augu, näidates oma snaipreerimise osavust puu otsast. Seejärel ulatas Raivo kirveni ning ladus sellega hoope edasi. Küll lendas käsi, küll jalgu, kuid ega kooljad päris lollid olnud, osa olid end relvastanud hangude ja vikatitega ning neid paistis olevat lõputult. Raivo sai hanguga jalga, Kaur loobiti kividega puu otsast alla, Tarmo ja Tom olid peletiste raudses haardes...

"Stopp!" kõlas kilav naishääl üle möllu – nõid oli saabunud. "Lootsin teid juba oma ridades näha," ütles naine ja jätkas: "Aga varsti pole sellel enam tähtsust, kui ma selle süütu tütarlapse siin südaööl lõhki lõikan ja metsa verega üle ujutan, on mul sadu kuulekaid sõdalasi, kellega oma riiki looma hakata!"

"Minu tütart sa ei puutu, libu!" lõugas Tarmo.

„Milleks sulle Kertu? Kuradi lits selline! Kepi oma orjasid!“ oli Kaur raevus. Kertu ei suutnud muud, kui vaid nuuksuda.

"Ei olegi vaja enam kedagi keppida, siia metsa on maetud Eesti leegioni vapraimad sõdurid...see on massihaud sadadele kogenud sõjameestele, kes läbi neitsi vere hakkavad mind teenima!" oli nõia võidurõõmus vastus. "Eestis on selliseid kohti kümneid...üle maailma sadu, võite vaid ette kujutada mu võimast väge, kui need kõik mind teenima hakkavad!"

"Sa oled nõrk!" ütles Raivo.

"Veel olen," vastas nõid ja jätkas: "On aeg saada tugevaks, neitsi veres on ürgne vägi!"

"Kaur, sa oleks pidanud ta seal tagaistmel läbi keppima!" ühmas Raivo. Mehi valdas täielik lootusetuse tunne. Viive hakkas pomisema kummalisi loitse ning tegema veidraid liigutusi ümber Kertu. Nõid tahtis, et mehed näeksid tema võitu ja ei kiirustanud nende tapmisega. Pärast pikka loitsimist haaras Viive noa, et lüüa see Kertule südamesse. Kooljad laulsid kui transis ühehäälselt miskit kummalist viisi. Seejärel tõstis nõid tera kõrgele õhku ja hüüdis täiest kõrist: "Siin on minu ohvriand, võta ta vastu!"

Käis roideid purustav raksatus...ning eit rippus musta pulli sarvede otsas nagu kalts. Kostis hele kriiskamine ja tume mütakas, kui pull nõia vastu puud puruks jooksis ja otsa ringi keeras, et edasi materdada. Kooljad olid jäänud oma käskijannata ning seda hetke kasutasid mehed otsustavalt enda kasuks, murdes ebardite haardest vabaks ja päästes Kertu köidikutest. "Kähku metsast välja!" lõugas Tarmo. Samal ajal tuuseldas möirgav pull kooljaid, kes üritasid looma massiga maha murda, rippudes tal sabas, seljas, kaelas ja kottide küljes. Meestel õnnestus joosta koos Kertuga möllust eemale. Selja taga võis aga kuulda pulli kaeblikku kisa – kooljad olid looma maha murdnud ning järasid sarvilise kaela.

"Paneme nad põlema!" arvas Kaur hingeldades.

„Kaur, anna oma süütepommid!“ käskis Raivo ja loopis pommid võimsa viskega otse lõkkesse. Käis hele jumakas ning lööklaine paiskas kooljad laiali koos põlevate tukkidega. Kogu see neetud mets võttis tuld.

"Minge põrgu, minge tagasi põrgu!" röökis Raivo. Mets põles koos elajalike peletistega, kes jooksid nagu põlevad tukid keset tulemöllu, kuni kuumus nad tuhastas.

Kaur: "Nüüd saab ainult paremaks minna."

Raivo: "Jah...mul on kodus plokk õlut."

Jutt: Lend tundmatusse (Paadikapten)

Kolinal liikus vaenuvägi uhke linnuse terasest müüride poole. Auruvuhinal sammusid ründurite väes terasest müürihõivajad. Mõnigi selline masin oli paljudest lahingutest mõlkis, põlenud, mõnest pikast looduses vedelemisest roostes. Vaikselt ootas Baral linnuse vundamendi all oma võimalust. Tema käelihased olid pingul, valmis pikka hoova alla suruma. Linnuse kella kahekordne kõll oli tema signaal. Käed pinguldusid, hoob lendas kolksu saatel alla. Läbi paksu laeplaadi kostev metalne lajatus oli otsekui aplaus täistabamuse eest. Kiirelt lõi ta paarimehega patsu ja vajutas alla nupurea keset seina. Lae pealt hakkas kostma õudne, põrgulik vuhin, otsekui iidse lohe röhatus. Hetk hiljem üritas seda matta paljuhäälne õuduskisa.

„Voh, jookseme ja kaeme perra,” leidis Baral lõbustatult.

Vaid minutijagu kulus jõudmiseks esimesele maapealsele tasandile, kust läbi paksu soomusklaasi võis näha verdtarretavat pilti. Sinikollased leegid vuhisesid maapinnal, põletades halastamatult linnuse püüdemagnetite külge jäänud hõivamismasinaid ja pahaaimamatult müüri juurde jõudnud vaenuväe ründureid. Vaenuvägi taganes korratult. Paljud pojad ei jõua koju, paljud emad ei näe oma lapsi, paljud naised saavad teise mehe omaks, mõtiskles Baral omaette vaadeldes, kuidas tema kodulinnuse vimanad valasid vastase väeriismetele kaela tumedat tolmu. See lahvatas maha jõudes hävitavaks leegiks, harvendades taganeva vaenlase ridu kolossaalselt. Kellamäng linnuses kuulutas rahu saabumist. Juubeldades võeti see vastu. Ei tea võib-olla kuratki, kui kauaks seda rahu jagub. Ei osata veel ennustada, kas mõni vaenulik hulkuv kamp ründab aasta pärast või juba homme.

Baral jõudis söögisaali. Tema juurde astus laskurväe juht ja lausus: „Homme oled vimana peal. Asendad üht haiget pilooti. Mine lennuväeülema jutule.”

„Jah, kuulda võetud,” vastas noormees rahulikul ilmel. Väga hea, kui temasugust alles piloodiks õppivat tüüpi vajatakse. Ta saaks hakkama, lennutunnid olid juba lõpusirgel. Võibolla aitab see ellu viia salaplaani. Milleks vinduda selles kurjas maailmanurgas, kui legendid lubavad kaugel silmapiiri taga hoopis teistsugust elu?

Õhus heitis Baral valvsalt pilke igale poole oma vimanast. Olukord ei olnud soodus. Jälgimislend ümber linnuse toimus alati mitme vimana osavõtul.

Piloot kaalus variante ja meenutas taktikameistri õpetust: „Lennu ajal jälgi alati kaaspiloote. Ära trügi neist ülespoole ja arvesta, et jälgitakse ka sind. Teistest ülevalt mööduda on lubatud vaid positsioonivahetusel eriti kitsastes tingimustes, omavahelisel kooskõlastusel.” Selline valvsus oli selles maailmas elu osa, sellest sõltus oma kogukonnas ellujäämine. Ei hakka vähegi elada tahtev inimloom midagi üritama teades, et seda vaadatakse kindla katsena kaasvõitlejaid likvideerida. Kahtlase teo pealt tabamisel visatakse üritaja elusalt tulle ja üksinda linnusest kaugele sattumisel on iga vaenulik kogukond valmis teda piinarikkalt tapma. Halastust ei ilmutanud keegi, selle maailma elukorraldus püsis jõhkruse najal, vägivald pakkus naudingut enamusele inimestest. Vaid kaugel põhja pool jutustasid iidsed legendid asuvat ilusa maa, kus keegi kedagi ei tapa ja kus valitsevad tiivulised väga heatahtlikud olendid. Baral oli hakanud aina enam ja enam sellest tundmatust riigist unistama.

„Oh, saatan küll,” vandus Baral olukorra lootusetusest aru saades. Tema peas tiirles üks variant, mis küll tundus kahtlasena, aga vääris üritamist. Ideaalseid võimalusi ei olnud nagunii. Baral lasi pilgul ringi käia. Pilv kaugel metsa kohal andis talle mõtte. Ta lausus kõnetorusse: „Neli-tsett kannab ette, kella üheksa pool pilve all oleks nagu aurujuga olnud.” Higiseks tõmbudes ootas ta vastust.

„Huh,” ohkas ta kuuldes: „Vastu võetud. Minge ja uurige veidi. Ainult liikuge metsasihil, ärge metsa kohale minge.” Just sellele oli ta oma plaani rajanud. Vanade, kuni mitmetuhandeaastaste vimanate säilitamiseks üritati leiutada igasuguseid mõttetuid taktikaid ja miskipärast nõudis kodulinnuse taktika metsasihtide kasutamist. Metsa kohale tohtis piloot tõusta vaid ülemate loal. Põhjenduseks toodi, et sihtidelt on alla kukkunud paati kergem leida. Samuti keelas kodulinnuse reeglistik tõusmise taevastesse avarustesse, sest kunagi olid paar vimanat sealt kivina alla kukkunud. Nagu oligi arvata, lubas kitsas metsasiht neil lennata vaid üksteise järel.

Otsekui juhuslikult rivi sappa asudes märkas Baral linnusest startimas järgmist valvekolmikut. „Pole hullu... jõuame kaugemale, lipsan puuvõradesse ja kaon,” langetas piloot kindla otsuse. Läks kilomeeter, teine, kolmas. Looklev metsasiht hajutas tähelepanu ja tekitas veidralt koduse olemise. Baral tõmbas jõuhooba tagasi. Kiirust alandades suunas ta vimana otsekui juhuslikult ühte tihedamasse võrasse. Leidnud seal mugava koha parkimiseks, jäi ta kuulatama eetrit.

Õige pea hüüdis üks tema paarimees: “Seitse-seitse-jott kannab ette, neli-tsett on tagant kadunud!” Lendpaadi kõnetorus vadistas häälte hulk. Kuulates seda jutuvada nihutas ta lendpaadi järgmise võra sisse ja peatus hetkel, mil linnusest terve plejaad vimanaid õhku kerkis.

„Ai sa peldik,” vandus ta kurjalt. Raadios kuuldu põhjal otsustades hakati teda otsima poolega kogu linnuse vimanapargist. Vaikselt lükkas piloot jõuhooba. Vimana libises okste ja lehtede sahinal edasi. Otse nina eest kargas lendu linnuparv.

Kohe kostis raadios ärev hääl: “Kuus-kuus-aa kannab ette, nägin hirmunud linde!”

Kohe tuli vastus: “Võta teised enda juurde kokku, vaadake see koht üle! Lubame teil minna metsa kohale!”

Baral teadis: see võib olla lõpp, reegel nägi ette võradesse tulistamist. Ta jõudis hõljuda ühe metsasihi äärde, kui raadio plärises: “Kolm-neli-emm siin, vaadake, puuladvad liiguvad.”

Baral väljus puude vahelt. “Nüüd või mitte kunagi, suren nagunii,” pomises ta endamisi ringi vaadates. Eespool mäkke tõusev metsasiht andis uue idee. „Ahhaa, võib-olla selle mäe peal mets varjab vaadet, saan teispool mäge metsa kohal kimada,” lausus ta endale tärkava lootusega hääles.

„No nii, läheb lahti,” pomises piloot edasilennu jõuhooba ettepoole lükates. Kiirusenäit kasvas kiiresti. Barali mälus ärkas lennutundidest saadud info: „Peale seda, kui mitu lendpaati suurel kiirusel lennates alla kukkusid, keelati lennata kiiremini, kui...” See piir oli juba ületatud. „Surm siin või põrgutules, ei ole enam vahet. Ehk nemad ei ole nii julged,” lausus Baral kõhedust alla surudes. Metsasihi rohukamar tema all oli muutunud uduseks roheliseks vaibaks, mets lendas kahel pool temast mööda. Kiire kaardumine üle mäeharja tõstis piloodi korraks istmelt. All rullus lahti Sütestu linnuse massiivne kogu. Järgmisel hetkel kihutas Baral piki metsasihti allapoole, otse vaenuliku asunduse suunas. Raadios kostev vada viitas, et paar jälitajat on kiirusepiirangut ignoreerides tal kannul. Veidi hiljem kõrgus paremal vaenuliku linnuse terasest sein, mis otsekui ellu ärkas ja tuld sülitama hakkas. Ühe jälitaja jutuvada kustus raadios õudse karjatuse saatel. Kostis leegiheitja vuhin ja vaikis järgmise jälitaja ärev jutt. Kuulipilduja valang täkkis kusagil kõrva ääres, lennumasin värises tabamuste rütmis. Ühe mootori jõud rauges. Vaevu suutis Baral oma jupsiva vimana pöörata linnusest lääne suunas eemalduvale metsasihile. Kiirelt tuletas ta peas meelde geograafiateadmisi: päevase lennu järel sellesse ilmakaarde tuleb ilmatu lai Koorikuväli, peale seda algab Liikvekõrb. Viimane oli ääretu kõrbetaoline maalahmakas, kus ei kasvanud metsa ja kus veeresid ringi tohutud liikuvad linnused. Vaid vanakurat teadis, mis moel oskasid selle kandi insenerid ehitada selliseid asju. Neid veeres ratastel ja roomikutel, mõni sammus koletutel mehaanilistel jalgadel, pannes maa rängalt kõikuma. Hämaramates legendides suutis mõni nendest kolossidest õhus hõljuda, udusemad jutud mainisid kaugetel meredel ujuvaid asundusi. Targemate meeste sõnutsi olid tema kodukandi maavärinadki tekitatud kõrbes hulkuvate suurte kolakate poolt ja see olevat olnud põhjus, miks linnustes asendati kivi terasega. Nõrga pinnasega Koorikuväljale need mitmemiljonitonnised koletised ei roninud. Räägiti, et igiammu olid nad proovinud seal liikuda. Aga sealne maapind ei kandnud selliseid kolosse. Mõnigi tohutu masin vajus läbi maa, mille all ootas hõõguv põrgu, tarkade inimeste jutu järgi oli see hiiglaslik magmajärv. Lendavad linnad olid haavatavad ja ei tulnud üldse sinnakanti. Üle Koorikuvälja käisid liikuvlinnuste poolt ainult õhuväed, mis saabusid mõnikord maalinnuseid kimbutama. Maalinnuste pilootide jaoks oli Liikvekõrb väga ohtlik. Kolosside tulejõud hävitas iga maalinnuste lennuvahendi. Piloote ei aidanud ka kuristikusügavustesse sõidujälgedesse peitumine, sealsed õhuväed jõudsid igale poole. Mõni ettevaatamatu lendur lõpetas oma elutee mäesuuruse kolossi ratta või roomiku all. Vähesed elusana tagasi tulnud piloodid olid lennanud öösel ja kustutatud tuledega. Oli selge, et sealt üle kihutada on väga ohtlik. Mõistlikum tundus olevat plaan liikuda mööda kõrbe servi ja ohutuma ala kohal, lootes oma vimana ainsa tööle jäänud mootori peale. Ja kust saada teel süüa? Baral ei suutnud arvata, kui suur see sünge lahmakas võiks olla. Noormees langetas otsuse lennata pimedani. Eks siis vaatab, kas leidub metsas jahiloomi või vähemalt metsavilju. Las toidavad need, kuni neid jagub. Kriisihetkedeks oli iga vimana pardal ellujäämisvaru vee ja kuivtoidu näol. Mingi uitmõtte ajel pidurdas Baral oma vimanal kohe hoo maha ja tüüris lendpaadi ühe tiheda kuusetuka võrade alla. Lükanud sõiduki klaaskupli tahapoole, hingas ta mõnuga. Soe tuul paitas pead, päike laskus viltuste kiirtena puuvõrade vahelt. Unelevast seisundist äratas noormehe kõrgelt kostev vuhin. Kuusevõrade vahelt vilksatas kümmekond vimanat. Vaid kurat teadis, kas need olid Sütestu pidevalt joogised piloodid või mõne muu võõra asunduse õhusüstikud. Enam polnud vahet. Ta oli lindprii. Baral oli sisimas tänulik kirjutamata reeglile, mis keelas lennata väga aeglaselt. Metsades leidus ohtlikke rändklanne, kellele aeglaselt purjetav õhupaat oli kerge saak. Nii lendasid piloodid alati kiirustel kitsas vahemikus, mille ülapiiri kehtestas kirjapandud nõue ja alumise piiri määras kirjutamata seadus.

Selles maailmas oli öö ohte täis. Metsas luusisid hulkurid, kellele tapmine meeldis samamoodi kui linnuserahvale. Seetõttu oli Baral väga valvel, kui suure kivi varjus lõkkel jänest küpsetas. Tihe päevane õhuliiklus temast mööduval metsasihil sundis noormeest plaane muutma. Ta teadis, et öösel lennati vaid äärmisel vajadusel. Legendid jutustasid, et kunagi olid vimanatel aparaadid, millega lendur võis näha pimedas. Keegi ei mäletanud, mis nende seadmetega juhtus ja kas nad üldse alles on. Paatide kabiinides oli hulk tundmatuid nuppe ja ekraane, mis ei töötanud. Ka tehnikud ei osanud neid taas tööle panna. Baralil ei olnud nende surnud nuppudega midagi peale hakata. Siiski ei lesinud ta niisama, vaid kasutas saadud aega ja varus vimana pardale söödavat kraami. Keerulisem lugu oli veega, nähtavuses ei olnud veesilmi ja kaugemale ei julgenud Baral jalutada. Õnneks oli lennuvahendi pardal kodulinnuse reeglitega ette nähtud veevaru. Ainult joogiks tarvitades võis selle varuga mitu päeva hakkama saada. Küll teel olles allikad, soolaukad ja jõed avitavad. Juba oli jänes noormehe sooltes ümber muundumas ja tegi piloodihakatise veidi uniseks. Kuid siia jääda ei tohtinud. Und eemale peletades ronis ta juhikohale. Viivu järel pööras kustutatud tuledega vimana hääletult piki metsasihti. Öö vaiksed hääled mõjusid rahustavalt. Ikka etem, kui paduvaikus, mõtles Baral ja otsustas jätta kabiinikupli avatuks. Sujuvalt tõstis ta lendpaadi üles, puulatvade kohale. Pea kohal sirasid tähed ja ringi vaadates leidis piloodi pilk kaugel põhjakaares ühe tule. See võis vabalt olla mõne linnuse majakas ja Baral muutus ärevaks teades, et öösel süütasid maalinnused väljas tulesid vaid oma öiste pilootide koju juhatamiseks. Olukorrale lisas kõhedust mõne linnuse reegel, mis lubas vimanatel lennata kuitahes kõrgel. Pilguga otsides leidiski Baral üsna kõrgel tolle linnuse kohal ringi kulgeva vimanate rühma, mis demonstreeris oma mitmevärvilisi tulesid. Seda pilti veidi jälginud, otsustas ta: „Ah, mis siin ikka. Julge hundi rind on rasvane või tina täis. Teen siit vehkat enne, kui need seal tahavad misiganes põhjusel siiapoole kiigata.” Raadios ei viidanud sellele soovile küll miski, seal kõlas tavaline formaalsus, mida linnuste lendmeeskonnad sooritasid maandumisel. Süüdanud kompassi nõrga skaalavalgustuse, suunas noormees oma sõiduki lääne poole. Kauge linnuse majakas ja lendpaatide valgusmängud hakkasid vaikselt eemalduma. Piloot lülitas sisse ka vertikaalsuunanäitaja ja kõrgusemõõtja valgustuse ning kiirendas veelgi.

Hääletult maandus õhusõiduk kaskede kõrvale, leides veidi ruumi puude ja sügava kraatri vahel. Koiduvalguses näis lõputu maastik turvalisena. Tasus loota, et siia niisama ei tulda. Koorikuvälja kohal lendasid tavaliselt liikuvate linnuste õhujõud, kui nad suundusid maalinnuseid kimbutama. Lisaks sellele kondasid siin vrakke korjavad õhulaevad ja Müüri õhupatrullid. Seetõttu oli piloodi esimene asi peale maandumist mõned kidurad kased üle lendpaadi langetada. Õnneks leidus siin võsast tihedama puukasvuga saarekesi ja iga vimana pardal olid vahendid looduses ellujäämiseks. Adrenaliin haihtus, asendudes tohutu unisusega. Möödunud öisel lennul puudusid igasugused orientiirid ja nii oli Baral ületanud madallennul paar maalinnust, millest üks oli lennuvuhina peale kohe valgusraketid taevasse paisanud ja nende järel hulk lendpaate. Noormehe oli päästnud idee maanduda vaikselt puuvõrade vahele, kus ta linnusepoolse aktsiooni lõppemise ära ootas. Veidi hiljem oli öisel lennul ka kokkupõrge mingi kõrgema puu ladvaga, mis õnneks paindus ja ei lõhkunud lennumasinat. Ainult vimana kaotas hetkeks juhitavuse. Baral oli sekkunud õigel hetkel, nii pääses lendpaat suurel kiirusel metsa kukkumisest. Nende meenutuste saatel voltis piloot kabiini istme voodiks, heitis pikali ja kandus ära unede maale.

Ärkamishetkel enda kohal kõrgel taevas tohutu hulga õhulaevade nägemine oli virgutav. Loojuv päike valgustas dirižaablite helkivaid külgi. Vähemalt olid nad kõrgel. Oli teada, et selle maalahmaka kohal lennati mõnikord madalal, kui polnud ohtu maa pealt mõne võõra relva laengut endasse saada. Tuntud tõde oli seegi, et öösel lakkas siin igasugune õhuliiklus. Kunagi, palju inimpõlvi tagasi olid ajad, mil liikuvlinnuste väed käisid maalinnuseid rappimas just öötundidel. Nende pidu lõppes, kui maalinnused hakkasid end pimendama. Liikuvate linnuste vimanad hakkasid siis lendama madalalt ja kasutama võimsaid valguskiiri. Kuid nii olid nad maalinnustele kerge saak ja peale mõnda kohutavat kaotust lõppesid kõrbelendurite ööretked sootuks. Sellest oli möödunud juba sajandeid.

Õhulaevade armaada eemaldus kaugustesse. Hoides veidi üle puulatvade, kihutas Baral põhja suunas. Iidse lendpaadi ainus töötav mootor värises kergelt, ajades lennuvahendit edasi kogu oma saadaoleva tõukejõu najal. Sellegipoolest ületas kiirus kordades selle, mis oli lubatud kodulinnuses, ja nii kabiinikuplit avada ei võinud. Üleval oli tähine taevas, all must maa. Piloot tundis oma hinges koduigatsust.

„Aga kui läheks tagasi, ehk need masuurikud veel andestavad mulle?” proovis mingi uitmõte tema peas meelitada.

Baral raputas pead. Tagasipöördumine tähendas kindlat surma. Mõttekam oli edasi minna ja nautida seda, mis saatuse poolt veel antud oli. Piloodi teadmiste järgi oli Koorikuvälja ulatus põhja suunas umbes paar lennupäeva, kui kulgeda reeglitega lubatud kiirusel. Baral arvas, et praeguse vungiga jõuab ta lõppu ilmselt juba hommikuks. Peale seda maatükki algas Piiriala. See oli mägine riba Liikvekõrbe ja Paigamägede vahel. Piki seda ala kulges võimas Müüriks nimetatud kaitserajatis, mille taha kitsale ribale oli koondunud kohalik inimfauna. Müüri kõrbepoolse külje ees vedelesid liikuvlinnuste vrakid, mida müüritagune rahvas tasapisi lammutas. See oli koht, kus liikuvlinnused mägede poole tungida üritasid. Nii meelitavad olid liikuva rahva jaoks legendid, mille järgi oli mägede all peidus palju häid metallimaake. Seni olid katsed olnud tulutud, see-eest aga tuli lahinguks valmis olla nii päeval, kui ka öösel. Piiriala õhujõud patrullisid tihedalt Müüri ja Kõrbe kohal, mis muutis katse sealtkaudu minna väga ohtlikuks.

Võibolla saab enne Piiriala veidi paremale võtta ja üldse teispoolt Paigamägesid minna, mõtles piloot murelikult.

Selle mõtte tõrjus kohe mälust kerkinud infokild mäetaguse ohtude kohta. Hommikuni oli aega lennata, siis tuli magada lootuses, et hea uni annab mõne mõttekillu. Teadmised siinsetest aladest olid väga ebamäärased. Barali kodukandi linnused ei suhelnud Piirialaga, eelistades omavahel lõputult sõdida. Infot tilkus vaid siis, kui Piirialade väed sinnakanti saabusid, et oma ridadesse uusi sõdalasi värvata. Seni oli hinges rahu eelistav piloodihakatis pakkumistest keeldunud. Ta ei teadnud, kas tal on võimalusi sealt kadumiseks. Ka teised selle kandi inimesed hoidsid külalistega neutraalseid suhteid. Müüri relvade võimekuse kohta levisid müstilised lood ja Maalinnustel ei olnud soovi nende lugude paikapidavust proovile panna.

Kunagi ammu seda üritati. Järgnenud lühikeses sõjas kadus mitu maalinnust olematusse. Sõlmiti rahu ja edaspidi tuli maalinnustel sõdida vaid liikuvlinnuste õhuvägedega, kelle relvad ei olnud soomuskantsidele nii ohtlikud.

Veel ei täitunud lootus näha Piiriala legendaarse kaitserajatise tulesid. Järjekordne hommik jõudis ette ja pani piloodi mõtlema maandumisele. Hämaras aovalguses laskus Baral allapoole, otsides puukasvuga asustatud kohti. Suundudes ühe veidi tihedama metsatuka poole, märkas piloot vrakki. Üsna lömmis ja põlenud olemisega õhusõiduk losutas mätaste otsas, nina kraavi vajunud. Ring ümber vraki lasi tuvastada, et tolle lendpaadi juht oli saanud letaalse matsu. Vaikselt maandus Baral vraki kõrvale, tiib tiiva vastu. Juba läbi lennumasina telikute kandus temani maapinna õõtsumine. Ta heitis kiirpilgu taevasse, haaras tööriistad ja mõne viivu järel olid mootorite katted maha kruvitud. Baral tundis tehnikat hästi, kodulinnuse õpe oli olnud hea. Endiselt pilke valgenevasse taevasse heites eemaldas ta vraki mootoritest endale vajalikud osad. Kiiresti tuhnis ta võõra paadi panipaikades ja rekvireeris sealt hädavarud. Vrakki tõsisemalt uurida polnud mõtet, oma vimana mootori kahjustusi noormees juba teadis ja targem oli kohe kaduda.

Kergendusohkega maandas Baral oma sõiduki uuesti metsatuka servas paari tihedama puuvõra all. Maandumisjärgsed viis minutit sisustas ta sõiduki maskeerimisega. Teinud väikese tiiruga kindlaks, et viiekümne sammu kauguselt paati näha ei ole, otsustas Baral une peletada ja siis rikkis mootorit lappida. Kohvi valmimise aeg matkapliidil oli piisav, et jõuaks juba mootorikatte maha võtta. Valanud kruusi kosutavat ollust täis, võrdles piloot vrakilt saadud osasid oma mootori pihta saanud osadega.

„Huh, klapivad! Kui need jubinad on terved, saan siit peldikust kiiremini minekut teha,” pomises ta, hääles kerge lootus.

Und peletades asus piloot tööle. Olles eemaldanud kolmanda osa, milleks oli jõuenergia jaotur, pani tema pilk läbi maskeeringu tähele tohutut õhulaeva, mille popsuv aurumasin suuri tiivikuid vuhinal ringi keerutas. See maandus aeglaselt sinna, kus asus rüüstatud vrakk. Kohe tõusis laev taas, pihtasaanud lennupaat all tilpnemas. Mõttes õnne tänades jätkas Baral mootori remontimist. Tema eluajal ei osanud inimesed enam vimanaid ehitada, lennati väga vanadel aparaatidel ja lootusetult lennuvõimetuks muutunud sõidukid kannibaliseeriti. Mingi totaka kiiksu ajel pruugiti iidseid lennuvahendeid vaid sõjaliste tegevuste jaoks. Tsiviilettevõtmistes tegutsesid primitiivsed õhulaevad, mida tõstis gaas ja lükkas edasi aur. Kuid selle maailma kombe kohaselt olid needki relvastatud. Oma suuruse tõttu said need laevad kanda võimsaid relvi, mis vimana kitsasse sisemusse ei mahtunud. Vimanaga sellise kolossi lähedale sattumine tähendas tihti tulist surma tohutus leegipurskes, mida õhulaevade relvad suutsid saata paari kilomeetri kaugusele. Seda kõike meelde tuletades kruvis piloot mootori katte kinni. Oli aeg end välja magada. Kui arvestused paika pidasid, pidi järgmisel ööl juba Piiriala uhke kaitsemüür nähtavale ilmuma. Laskmata end häirida maapinna värinatel, vajus Baral unne.

Sedapuhku sai padupimedas lennatud üsna vähe, enne kui eespool valguskuma paistma hakkas. Maadligi hoidudes ja lendpaadi nõrgaks keeratud tuledega teekonda valgustades asus piloot valgusele lähenema. Oli see siis see kuulus kaitserajatis? Aga miks see siis nii mäe kujuga oli? Baral kustutas vimana tuled ja peatus. Istme alt tõmmati välja pikksilm, mis suunati uhkele valgustatud „mäele.” See ei olnudki Müür. Pikksilma vaateväljas toretses hiiglaslik teraskoloss, mis seisis väga võimsatel roomikutel. Paar roomiku kõrvale sattunud puud näisid pisikeste telgivaiadena. Ehitis küündis umbes saja korruse jagu kõrgustesse ja iga korrus näis olevat sama kõrge, kui Barali kodulinnus. Piloot unustas end nautima seda uhket vaadet. Siis tabas teda teadmine, et sellest koletust asjast on turvalisem kiiremini ja kaugemalt mööduda. Võtnud suuna paremale, sügavamale Koorikuväljale, kiirendas lennumasin vuhinal ja kadus kustutatud tuledega pimedusse. Kusagil kaugel hakkas paistma üksikuid tulesid, mis aegamisi paljunesid. Põnevusest värisedes juhtis Baral oma vimana nende tulede poole.

Veerandtunnise vaikse lennu järel avanes Piiriala müür tema silme ees oma täies ilus ja noormees maandas lennumasina ühes hõredas metsatukas. Visanud vimanale peale maskeerimisvõrgu, võttis ta pikksilma ja asus eredates tuledes säravat kaitserajatist uurima. Teise käega kruttis ta raadiot lootuses kuulda kohalikku sidet. Oma üllatuseks sattus ta sagedusele, kus voogas ilus muusika, milles taevase atmosfääriga helisid saatsid kiired, otsekui kauge kõlaga trummirütmid. Muusikast lummatuna jälgis Baral uhket müüri. Tema kodukandis ei kasutanud keegi raadiot muusika edastamiseks. Piiriala agendid olid jutustanud, et nende juures olevat see kombeks. Siiski ei viinud muusika tema peast muremõtteid. Müür oli ehitatud liikuvate linnuste tõrjeks. Selle relvastus oli aegade jooksul arenenud tasemele, kus see suutis peatada kuitahes võimsat tulejõudu omavad vastased. Selle eest läbiminek näis ülimalt riskantse üritusena. „Pagana jama, 1500 kilomeetrit lennata...” pomises Baral omaette. Just nii pikk see uhke rajatis oli. Müür oli tihedalt täis pikitud võimsaid suurlaternaid, mille abil suudeti pimendatud liikuvlinnuseid avastada kümne kilomeetri kauguselt. Relvade laskeulatus oli veelgi suurem ja kõige krooniks tegutses kogu müüri ulatuses ööpäevaringne valve. Lendur püüdis meelde tuletada oma nappe teadmisi müüritaguste mägede kohta. Kusagilt oli ta kuulnud, et mägede kohal on tormikeeriste tõttu ohtlik lennata. Mägedest ida pool oli Surmakõrb. See oli lai, sünge ja elutu tühermaa, mis oli tekkinud iidsel ajal ühe riigi asemele. Legendid pajatasid, et tolle riigi hullul kuningal tuli mõte likvideerida praeguse Liikvekõrbe alal asunud riigid. Algatuseks vallutas ta ühe pisikese, omaette eksisteerinud riigi ja tappis seal kõik, kes ei suutnud põgeneda. Siis suunas ta oma raevu kaugemale ja proovis rünnata teisi. Ta lasi käiku relvad, mille jõud purustas kaljusid ja aurustas elava ihu jäägitult. Need riigid ei lasknud end kergelt võita. Suur tsiviliseeritud riikide ühendus saatis välja samasugused põmakad ja tampis vaenuliku riigi maatasa. Varsti peale seda kukkus hävitatud agressori peale kusagilt taevast tohutu kivi. See pööras maa üsna pahupidi, tohutu maavärin kergitas üles Paigamäed. Surmakõrbe lähedale oli keelatud minna, üritajad enamasti tagasi ei tulnud. Vähesed, kel oli veidi rohkem õnne, naasid väga haigena vaid selleks, et kodulinnuses piinarikkalt kustuda. Nii mõtiskledes suunas Baral pikksilma vasakule, kus asus üüratu liikuvlinnuste „riik”. Üsna pea leidis otsiv pilk kauguses mitu suurt tulede säras „mäge”. See kinnitas varem saadud infot – liikuvad linnused hoidsid müüri püsiva surve all. Kusagil kaugemal lendas müüri poolt üsna sirgel kursil tulekera ja plahvatas ühe liikuva linnuse fassaadil, sellest tohutuid hõõguvaid tükke eemale paisates. Viivu järel hakkasid lähemal asunud kolossid aeglasel käigul eemalduma, pannes maapinna piloodi jalge all õõvastavalt õõtsuma. Tema kõrvadesse jõudis hävitatud linnuse plahvatuse heli. Kusagilt kõrbe poolt ilmus kiirete sääskedena vimanate parv. See tegi uhke poolkaare müüri ees, saates rajatise pihta tuld oma relvadest, ja kadus siis tagasi kõrvemaa pimedusse. Baral rehkendas mõttes olukorda. Otse müüri eest läbiminek oli ohtlik, selle vimanad olid väga kiired. Polnud teada, kui kiiresti suudavad lennata liikuvlinnuste lennuvahendid. Nende relvastus sarnanes maalinnuste arsenaliga, aga siin oli neid palju. Üksik võõras lendaja võis kergesti otsa saada, päeval sinna minna üritanud lendurid ei naasnud kunagi. Teispool Paigamägesid oli tundmatu maa, mida ümbritsesid õudsed lood. Siia vahtima jääda oli riskantne. Juba tegid müüri õhuvalve vimanad tiiru ka üle paiga, kus kauge maalinnuse põgenik redutas. „Põrguvärk. Tuleb vist mägede kohal kihutada,” jõudis piloot otsusele. Müüri valvesalk maandus kaugel oma baasis. Nüüd leidis põgenik olevat hea aja enda tegevuseks. Korjanud kokku maskeeringu, startis ta ja võttis suuna tuldud teed pidi tagasi. Terve pingerikka pooltunni seilas ta peaaegu maapinda puudutades ja kiirete laternavilksatustega enda teed valgustada üritades. Vaadanud kompassi, suunas ta kursi kuskile, kus tema teadmise põhjal pidi enne müüri asuma suur metsane ala. Veel veerand tundi lendas ta ärevusest värisedes. Tume metsamüür ilmus tema ette nii äkki, et ta ei jõudnud reageerida. Kokkupõrge paiskas lennumasina veidi kõrvale, oksad kriipisid keret.

Järsult kiirust kaotades vajus vimana ühe suurema oksa puutest kaldu, teine oks purustas kuplil ühe klaasruudu, äsas lendurile ja peatas masina lõplikult. Baral asetas käe põsele, silmitses seda kabiini hämaras valguses. Õnneks ei olnud käel verd, ilmselt oli hoop näkku olnud kerge. Piloot hingas kergendatult välja. Surus siis hoobasid ja puuokste raginal maandus veidi räsitud olemisega vimana metsa all.

„See oli nüüd napikas,” lausus Baral omaette, tõmmates lennuvahendi peale maskeerimisvõrku.

Järgnes tavaline kohustuslik protseduur ehk tuvastatavuse test viiekümne sammu pealt. Uni hakkas peale tungima. Oli aeg rännupäeva stress välja magada.

Elus on päevi, mil midagi teha ei õnnestu. Ei saanud maalinnuse põgenik seekord lendu minna. Müüri õhuvalve kihutas metsa kohal siia-sinna otsekui parv vihaseid mesilasi. Baral sai vaid oma vimana ühe kõrgema puu võra sisse peita. Nüüd istus ta ladvas ja jälgis maskeeringu alt, kuidas müüri poolt lennusalgad nii tema suunas kui ka kõrbe poole startisid. Vaid taevas võis teada, milliseid ohte sel päeval karta tuli. Juba oli üks oht õhus, sest kõrbe poolt lähenes suur lennuvahendite üksus. Baral jõudis vaid üllatusest ohata, kui kaks vaenulikku õhuväge lähedal kohtusid. Mõne paugu järel hakkas möödaläinud laske sattuma tema lähedale ja noormees oli sunnitud alla ronima. Kiirelt seadis ta end oma vimanas sisse, olles valmis kiirelt kaduma. See vajadus tekkis üsna pea, kui paar lähedale tulnud tulejutti purustasid ladva, mille otsas ta just oli luuranud. Piloot suunas oma vimana liikuma, juhtides seda aeglaste pööretega läbi võrade. Siin ja seal tuhises tulejutt läbi võrade, põletades lehti ja purustades oksi. See kõik tundus kestvat igaviku. Koorikuvälja poolt kostis mitu kõvemat plahvatust. Peale seda maad võtnud vaikus oli nagu õnnistus. Baral juhtis oma lennuvahendi suurema puuvõra sisse, kus leidus paar suurt oksa masina parkimiseks. Läbi purunenud klaasruudu kostis müüritagusesse baasi naasvate vimanate nõrk vuhin. See kaugenes ja asendus suurte õhulaevade aurumasinate potsumisega. Ah, kurjam, ikka korjavad vrakke. Nii väga oleks mul mõne vraki küljest uut klaasi vaja, mõtles Baral tusaselt. Ei jäänud muud üle, kui vimana remondikomplekt välja kraamida. Veerand tundi oli sisustatud ja peale seda kattis purunenud klaasiga kupliruutu tugev kangas. Sellega ühele poole jõudnuna ronis piloot taas puulatva. Maskeeringu alt ringi vaadates leidis ta eest puhta taeva, mille tüünet ilu häirisid vaid kauguses vrakke vedavad suured õhulaevad. Üsna lähedal kõrgus sinitaeva poole tohutu müüritagune mäeahelik. Pikksilm tõi esile selle tohutud, hallid kaljud, mis laiusid siin-seal kasvavate metsatukkade vahel otsekui hiiglaslikud purustatud hambatüükad. Järgnenud neli tundi seiras Baral mägesid. Massiivide rahu ei seganud keegi. Mitte ükski lennuvahend ei läinud mägede ligi uitama.

See viis põgeniku mõttele: ju siis saab mägede juures lennata. Müürilt võib keegi pikksilmaga vahtida, aga öösel võiks seal lendamine olla võimalik...

Taas oli aeg magada. Kobinud oma lendpaati, sirutas Baral end istmest välja volditud voodil ja kandus unemaailma.

Inimene planeerib, elu teeb omad korrektuurid. See on loodusseadus, mis algas inimkonna sünniga ja lõppeb tema hävimisel. Sellele alluvad kõik inimolendid. Ei olnud Baral samuti selles osas erand. Väga pinevil meeltega kihutas ta juba kolm tundi mägede külje all. Raadios voogas vaikselt kaunis, kutsuv muusika. Kaugel all vasakul säras peene joonena müür. Sellest kaugemal särasid suured tulede pilved. Lähemal, paremal pool kõrgusid kuuvalguses tontlikult mäed, mille tipud näisid asuvat tähtede vahel. Hele kuuvalgus paljastas all mööda libiseva maastiku, mida kattev rohelus oli üsna hõre. Siin ja seal leidus kraatreid, mida piiras plahvatustes hävinud võsa. Sõidu alguses oli Müüri ääres toimunud lahing. See kustutas Barali algse lootuse, et lasud ei ulatu mägedeni. Ta oli startinud lahingu ajal mõteldes, et kui müüritaguse rahva tähelepanu on võitlusel, siis nad mägesid ei vaatle. Ilmselt nad ei vaadelnudki. Hoopis tulelööke sattus sinna ikka ja jälle. Mitu korda oli tal tulnud lähedale tulnud tulekerade eest põigelda. Nüüd valitses maailmas õnnis vaikus, aga kui kauaks? Vabalt võis müüri poolt keegi mägesid jälgida ja kuuvalgel kihutava lendpaadi avastada. Noore piloodi kodulinnuses räägiti Müüri nägemisvõimekuse kohta imelisi legende. Müüri rahval olevat silmad igal pool. Nad võivat luurata tema kodulinnuseski. Seega oli tarvis ohtlik ala kiiresti läbida. Kurat seda teab, mida teeb müüri rahvas kätte saadud võõrastega, kes ei ole sinna sattunud kutsumise peale. Liikuvate linnuste klannid teati olevat sama julmad, kui Barali kodukandi tsitadellide elanikud. Igaühel olid omad meetodid ohvri tapmiseks. Ühine joon oli vaid see, et ohver suri piinades. Noormees kustutas oma peast seal tärganud mõtte minna teispoole mägesid. Seal asus surmav vaim. Raadiokanalites trillerdas muusika ja liikus info. Meeldiva üllatusena ei kostnud sealt midagi mägede kohta. Müüri tähelepanu tundus olevat kõrbe pool ja sinna olid suunatud Müüri imelised nägemisseadmed. Baral oleks heameelega kuulanud ka liikuvlinnuste sidet. Kahjuks olid maa peal roomavad kolossid juba kakssada aastat tagasi raadiosidest loobunud. Kaugel vasakul kulgenud valgusriba käändus eespool paremale, mägede juurde, sulgedes edasipääsu.

No see on nüüd küll paha lugu, mõtles piloot meelehärmiga. Vanad legendid pajatasid, et Müüri ei ehitatud mägedeni. Kus lõppes Müür, seal pidi algama ilus ürgmetsane tasandik. Pimedas ei suutnud silm eristada, kas seal on mets. Oli vaja langetada kiire otsus. Maanduda? Riskantne. Muusikast indu saanuna surus piloot jõuhoova uuesti ette. Kergelt värisedes kogus vimana kiirust. Ilmselt allpool märgati, et miski proovib läbi lipsata. Paat oli jõudnud üle Müüri, kui sealtpoolt mitu eredat ja laia kiirt taevasse sööstis. Nende järel viskus üles hulk säravaid tulesid. Oskamata midagi välja mõelda, laskus noormees madalale. Temast libises üle ere kiir, mis valgustas maapinda tema ees. Oma suureks üllatuseks ei näinud Baral siin metsa. Midagi oli nihu. Kas ei mäleta ma legende või on mets hävinud? tabas ta end mõtlemast. Pilk vasakule tuvastas suure tulede parve lähenemas ka Liikvekõrbe poolt. Sellistest juhtumitest teadsid maalinnuste piloodid rääkida. Mõnigi uljas piloot oli Liikvekõrbe minnes sattunud kahe tule vahele. Kõik siinsetes lahingutes ellu jäänud piloodid lendasid öösel ja neil oli taipu oma vimanal tuled kustutada. Räägiti juhtumitest, kus maalinnuste poolt oli üritajaid terve kari. Tuledega lendavad maalinnuste lennukiparved tõid endale alati häda kaela ja neile tuldi kallale nii Müüri kui ka liikuvlinnuste poolt. Pimendatud lendpaadid purunesid vastu takistusi või said möllust tulema, tuledes säravad lennuvahendid tulistati alla või rööviti. Seda meenutades suunas Baral vimana veidi kõrbe poole. Oli ka põhjust, sest Müüri võimsad suurlaternad valgustasid mägesid, tuues nende siluetid väga tontlikult esile. Kusagil seljataga sähvisid lasud. Suurlaterna kiir kihutas üle vimana ja valgustas otse ees kõrguvat tontlikku, põlenud välimusega mäesuurust teraskolossi, millel ei põlenud ühtegi tuld. “Ooooiiii kurat,” vandus piloot, kui äkilisel pöördel tekkinud tohutu jõud teda istmesse surus. Pääsenud sellest ohust, avastas ta end kihutamas otse suurlaterna eredasse valgusesse. Paremalt lähenes diagonaalis võõras lendpaat. Baralis ärkasid õpitud refleksid. Ta suunas vimana veidi üles ja paremale. Jõudnud võõraga piisavalt kohakuti, avas ta tuletolmu luugid. Kurssi veidi vasakule viies nägi ta silmanurgast, kuidas põlev võõras alla suundus ja korraliku tulepilve saatel vastu maad lajatas. Juba oli järgmine lennuk nii lähedal, et karta tasus kõike. Kergelt suunda muutes vajutas piloot pardakahuri päästikule. Tume tümin tähistas valangu teeleminekut ja ka see võõras võttis suuna maa poole. Plahvatuse suunas sööstis koheselt Müüri suurlaterna ere juga. Korraks läks Barali silme eest väga eredaks, kabiin oli valge, nagu päeval. Kiire pettemanöövriga viis ta kursi üles. Pimestatud silmad suutsid vaevu eristada kuud taevas ja talle järgnevate võõraste vimanate tulesid kusagil taga. Eredad valgusjoad liikusid endiselt üle Paigamägede ja noormees pidi vastu võtma otsuse suunduda mägedest veidi eemale. Pannud mõõteriistade järgi end otseks, kihutas ta üle pimeda kõrbe tundmatusse. Kaugel ees, otse tema kõrgusel ilmuvad tulede kobarad panid ta ohkama. Jama polnud veel läbi. Lendavad linnad olid sama ohtlikud ja nendes oli legendide järgi müstilisi asju, mis maa peal roomavate kolosside raudsetes kestades puudusid. Muu hulgas arvati neil olevat öise kaugnägemise vahendid, mis maalinnuste vimanatel olid ammu tuksis. Nagu selle kinnituseks paiskus parv lendpaate üles tulede kobaralt, millele Baral otse lähenes. Need suundusid otse vastu ja hakkasid käigult huupi tulistama. Needusena puudusid noorel piloodil teadmised selliste vastaste kohta. Olid vaid ähmased mälestused kaaspilootidelt, kes olid pääsenud tänu taibule kustutada tuled. Meelde tuli ühe piloodi pajatus: “...ja siis ma suundusin üles. Ma tulistasin linna lootuses teha pettemanööver. Üllatus, linna ülemises osas süttis paar suurt kera ja linn hakkas viltu vajuma!” Baral võttis järsu tõusunurga. Ta sihtis kuskile suure tulede kobara ühte nurka ja vajutas kaks korda nuppu. Kaks raketti kihutasid sinist leeki taga vedades minema. Piloot kihutas hirmsa hooga allapoole ja keeras paadi otseks saja meetri kõrgusel. Linnuse õhuvägi sööstis talle kannule nagu parv tigedaid herilasi. Baral meenutas legende: lendlinnadel olevat raadio, mille abil saab linn oma paate sihtmärgi peale suunata. Aga see raadio ei tööta maalinnuste lainel. Ainult pimendamine võis sihikule sattunud vimana päästa. Tulejutid sööstsid vimanast mööda, sekka tuli mõni rakett. Siia-sinna keerutades võttis Baral suuna uuesti tuledes särava lendlinna peale. Saatnud teele kolm raketti, keeras ta otsa ringi ja kihutas eemale. Kaugel taga tekkis suurem tulekera. Uudishimule järgi andes pööras Baral oma lendpaadi ninaga vastassuunda ja jätkas lendu tagurpidi. Teda taga ajanud “herilased” suundusid tagasi oma linna juurde, mis aeglaselt, tontlikult aina enam ja enam viltu vajus. Nautimiseks talle aega ei antud. Kaugel säras veel üks tohutu lendmägi, millelt suur parv tulesid õhku paiskus. Oli aeg jõuda öönägemise vaateulatusest välja ja kaduda, nagu oleks vanakurat kannul. Sajameetrisel kõrgusel kihutas pimendatud lendpaat aina kaugemale tundmatusse. Kusagil kaugel taga pööras tulede parv end ringi, et baasi naasta. Lennanud täiskiirusel mõned minutid, süütas Baral oma lendpaadi võimsa suundlaterna. Mööda maapinda kulgev valguslaik näitas tema silmadele tihedat metsamassiivi. Baral tuletas meelde legende. See kant peaks olema ohutu.

Tähevalguses kandis tema vimana teda tundmatusse.

Üle ilmapiiri - osa 9 (Osvald Soobel)

See on Osvald Soobli romaani „Üle ilmapiiri“ üheksas osa. Päris uutel lugejatel soovitab toimetus alustada lugemist esimesest osast https://www.ulmeajakiri.ee/?jarjejutt-ule-ilmapiiri---osa-1

Käesoleva osaga lõpeb jaanuaris ilmuma hakanud romaan.

19. Kõige raskem kodutee

Mehe kaisus oli uskumatult hea ärgata. Aken oli lahti, linnud laulsid ja õhk toas oli värske vaatamata sellele, et seda õhku hingasid lisaks kahele inimesele ja filifjonkale veel pooletonnine hirv ja kolmveerandtonnine hobune. Mari märkas Filifjonkat. Jälle oli ta enese susside, kleidi ja mütsiga kerra tõmmanud, seekord magas ta Valli seljal. Rahutus tuli taas hinge. Mis teoksil on? Kus Viki on, mis on temast saanud? Kas Mari pole midagi maha maganud?

Meil on kiire, otsustas Mari riietudes. Ema oli juba ärkvel, ta oli kohvi ja võileibu teinud.

“Millal nad ära läksid?” küsis Mari.

“Kes? See paks karu ja need… Rohtlakatid? Ma ei pannudki tähele, millalgi hommikupoole ööd vist,” arvas Tõnu ema.

Filifjonka pesi silmi ja kammis juukseid.

“Me peame siit kaduma,” ütles Mari. “Enne kui on hilja.”

Filifjonka vaatas Marile silma. Ta pilgust paistis hirm, peaaegu paaniline hirm. Ta pakkis kohvrit, oli tasane ja vagur nagu loom tapalaval.

Kus Viki on? Kui kaugel on “Fuuriad?” Ega Lani rotid pole siiapoole teel, et teha Filifjonka, Mari, Kai ja Alissaga… Mari ei tahtnud mõeldagi.

“Võta vähemalt kohvigi,” ütles ema tassiga esikusse tulles. Mari pani kingad jalga ja jõi tubli sõõmu.

“Ma tulen kaasa,” ütles Tõnu, fotoaparaat käes.

“Jäta see,” palus Mari.

“Miks? Mõtle kui huvitavaid pilte saaks…”

“Tõnu! Las see jääb muinasjutuks!” ütles Mari.

“Ära parem mine, see on väga ohtlik, mulle tundub,” soovitas ema.

“Ma ei tahaks päras seda kõike üksi jääda,” vastas Tõnu fotoaparaati riiulile pannes.

Mari ei vaadanud kella. Igatahes oli üsna varane hommik, vaid üksik inimene jalutas koeraga. Filifjonka sibas kõige ees, kohver ühes käes ja päevavari teise küünarnuki ümber rippumas, Kai ruttas kõige taga. Nemesis seisis üksi, Lapton oli läinud. Isegi uudishimulikke inimesi polnud veel platsile kogunenud. Mari kompis vöövahet, leidis kommunikaatori ning avas tähelaeva rambi. Vaikus mõjus hirmutavalt.

Liisu oli juba arvuti taga, Alissa teises pilooditoolis ning lausus: “Me ootame juba kaua, Ra lendas ammu ära.” Kumbki neist ei pööranud pead Mari poole.

“Kas te radarit ei jälgigi? Kus Orkaan on?” küsis Mari Alissa kõrvale istudes.

Alissa vaatas otse ette, ta vurrud tõmblesid kergelt.

“Orkaan on ka läind ja taevatäid ühes temaga, õhk on puhas, võite vabalt lennata,” kostis tagantpoolt võõras hääl. Mari pööras pead ning nägi kabiini sisenemas kahte ründevarustuses hiidkärpi. Filifjonka vaatas Marile otsa. Ta pilgus paistis lootusetus ja ahastus ja… Palve. Südantlõhestav anumine.

Kõige hullem oligi siis teoks saanud. Viki oli minema lennanud ja Fuuriad kaasa viinud, Lapton oli läinud ja Lani käsilased siia imbunud. Miks nad ei oodanud? Nad oleks kindlasti oodanud ja katnud ja valvanud! Keegi tulnuks kindlasti teda üles ajama! Miks keegi ei helistanud? Olukord kosmoses pidi siis juba pinev olema.

Mida teha? Mida ometi teha?

“Noh, lendame. Meie ei viitsi,” ütles üks kärpidest.

Mari libistas näpu üle püstmootorite lülitite ning lasi rambi kinni.

“Kuhu te lennata tahate?” küsis Mari radariekraane uurides. Orkaan oli kusagil Maa ja Kuu vahel ning eemaldus, tema lähikonnas oli veel kaks ristlejat ja mõned tähelaevad, lisaks tihe siblimine – seal käis lahing Fuuriate ja Xi-de vahel.

“Taifuunile läheme,” teatas kärp ja võttis istmete vahel tähtsa poosi.

“Enne lähme Muumiorust läbi,” ütles Mari.

“Ei lähe, meil on käsk see laev, eeskätt selles laevas sisalduv, Taifuunile korraldada, seal otsustab Lan, mis edasi saab,” urises kärp. Teine valvas ukse juures. Tõnu istus taga seina ääres lavatsil, suu lahti, Filifjonka kössitas Alissa selja taga väiksel istmel, värisevad küünised Alissa istme polstris ja vahtis enese sõrmi. Alissa istus osavõtmatult teisel piloodiistmel, Kai kössitas Liisu kõrval arvuti taga ning näis pingsalt mõtlevat.

“On nad sul siin toiduks kaasas või? Tume on liiga kõhna,” leidis kärp Liisut ja Kaid takseerides.

Mari ei vastanud. Kõrgus suurenes, taevas tumenes, peas keerlesid igasugused mõtted. Meeli vallutas tundmus, et Taifuunile ei saa maanduda. Tõesti, Mari oli valmis pigem ristlejat rammima ja surma saama, kui sinna maanduma. Tähelaeva taha oli kogunenud eskaader hävitajaid.

“Meil on eskort kaasas, Fuuriaid pole vaja karta,” ütles lahingukärp, kui oli märganud, et Mari vaatas radariekraani.

Mari käed värisesid erutusest, samas meel oli selge ja kaine, Ta mäletas selgelt, et kommunikaator ja plasmapüstol on vöö vahel seal all, kus kleidi puhevil seelikuosa algab. Kuidas kärbid mõtlevad? Kui palju nad oskavad aimata maalase mõtteid ja kavatsusi? Midagi tuli üritada.

Nemesis oli juba kosmoses, Mari ohkas, keeras sihiku Taifuuni peale ning lülitas autopiloodi sisse. Ohkas veelkord ning ütles: “Hirm on. Mul on vaja ära käia.”

“Panid autopiloodi peale? Siis mine kuhu tahad. Fel, otsi ta enne läbi,” kamandas tähtsam kärp. Mari seisis värisedes Fel-iks nimetatu ette, keerutas end kui kästi, kärp kergitas ja sakutas seelikusaba, vahtis reisi ning kehitas õlgu.

“Ah mine kuhu tahad,” urahtas Fel Mari kannika pihta laksu andes. Mari ruttas puhkeruumi, siis kemmergusse. Vedas. Nad ei olnud varem inimesi läbi otsinud, võibolla isegi mitte seda õppinud. Ja nad kohtlesid teda nagu Kaid, Vallit või mis iganes lojust, pidasid end peremeesteks. Huvitav, kui palju nad teda alahindavad?

Kommunikaatoris oli uus krüpteeringuvõti, Mari aktiveeris selle ning helistas kohe Rale.

“Olen hädas. Lani omad hiilisid salaja me selja taga laeva, nüüd lendan autopiloodiga Taifuuni poole, eskort taga, ise istun peldikus.”

“Siis oled tõesti väga halvas olukorras. Võiks öelda, et lootusetus olukorras,” kostis kuularist Ra hääl. “Mina soovitaks sul Taifuuni rammida, aga… Ära pane kommunikaatorit kinni. Lan püüab signaali kindlasti kinni ja avab ka krüpteeringu, sealtmaalt saame vaid ilusast ilmast rääkida. Aga kui asjast enesest rääkida, siis on sul üks võimalus. Kas sa Nemesise paremas koridoris oled käinud?”

“Ei ole ammu… Mulle öeldi, et seal on midagi tähtsat,” sosistas Mari.

“Seal on see katseseade, millega me rotti ajas ette paigutasime. Ma panin ta isegi kokku, pidime Tahile demonstreerima. Sinu laevas seepärast, et Laptonil polnud ruumi, pealegi vajas see remonti. Kas sa saad kuidagi sinna hiilida? Kabiini kaudu pole mõtet, seade ise blokeerib ust, pead tagant lastiruumi kaudu minema…”

Mari libistas kommunikaatori kleidi vahele ja piilus koridori. Keegi ei jälginud teda. Ta läks läbi lastiruumi ja peatselt oligi ta varukoridoris, paremas pardas, teiselpool kööki, sansõlme ja puhkeruume.

“…ma sain siin natuke Nemesise dokumentatsiooni kätte,” rääkis Ra edasi. “Seal on all seina ääres pistik, selle taga jaotuskarp. Tõmba selle kaas maha, seal all klemmlatis on rida pistikuid. Number 6 on külmkapp kambüüsis, 4 on seesama seinapistik selle katte peal. Vaheta need omavahel ära, pane ajamasin sellesse seinakontakti, siis sa saad kabiini arvutiterminalist külmkapi asemel ajamasinat juhtida.”

“Kas paneme sellega otse Muumiorgu…”

“Ei, see on katseseade, aga see süsteem, mida Kai salaja kasutas ja sind Muumiorgu viis, on hüpergeneraatori ahelas ja käib koos hüperruumi sööstuga. See selleks. Aga mida ma sulle soovitan… Sind võib päästa üks katse. Katse, et mis juhtub, kui kaks materiaalset asja paigutada ruumis teineteise sisse. Teoreetiliselt peaks sellega termotuumaplahvatus kaasnema. Niisiis…”

“Pistikud tõstsin juba ringi,” teatas Mari, hoides õlaga kommunikaatorit kõrva vastas. Järgnevalt kuulis ta Ra üksikasjalikku juhendamist, mille saatel ta ajamasina katseseadet ette valmistas ja seadistas. Lõpuks avastas Mari: “Ma ei leia seda kapslit, millega rott lendas.”

“Jah, see jäi Lea juurde laborisse. See polegi oluline, kapsel sisaldas vaid elutagamissüsteeme roti jaoks ja nii edasi, midagi ajamasina enese jaoks olulist seal polnud. Pane selle asemele midagi, ükskõik mida leiad,” juhatas Ra edasi.

Tagapool, katseseadme kiirendiosa peal oli raamat. Siniste kaantega. “Muumitroll” luges Mari kaanelt. Chen oli selle lugeda võtnud ja siis ilmselt Rale andnud, Ra aga omakorda siia jätnud. Mari ohkas, vaatas korra Tove Janssoni joonistustele silma ning sulges katseseadme kaane.

“Kas raamatust aitab?“ küsis Mari tasa.

“Hmm... Vähevõitu, ma kahtlustan. Liiga hõre mateeria,“ prigises valjuhääldi.

“Siin on mingi kassettreaktor kah. Seda vist vaja ei lähe,“ ütles Mari katseseadme kõrvalt kompaktset energiaallikat tõstes.

“Vohh, väga õige! Muidugi pane see kah!“ ütles Ra rõõmsamal toonil.

Nüüd jäi vaid ajastus programmeerida. Ja pool sekundit viivitust arvestada. Aga seda pidi tegema kabiinis, kuidagi nende kärpide eest salaja. Mari hingas sisse ning vaatas lastiruumi avariisüsteeme. Võttis sõrmused sõrmest ja klambrid juustest ning kiilus nendega rõhuanduri ja selle varulülitid kinni, et kabiinis ei tekkiks häiret, kui lastiruum vaakumi alla läheb. Nüüd võis avariikraani avada ja õhu kosmosesse lasta. Mõne minuti pärast võis siin vaakumisurma surra, kui pahaaimamatult hermeetiline uks avada ja püüda lastiruumi minna. Ja keegi ei pääsenud enam Ra ajamasinale ligi. Mari vaatas murelikult Tõnult ja Filifjonkalt saadud aardeid, jälgis korraks veel kontrolltulukesi lastiruumi ukse puldil, need näitasid, et rõhuga on kõik korras.

“Kust sa selle said?! Fel, kas sa ta läbi otsisid ikka?” käratas tähtsam lahingukärp, märgates kabiin naasnud Mari käes kommunikaatorit.

“Kambüüsist võtsin,” vastas Mari süütul ilmel pilooditooli istudes.

“Kellele helistasid?”

“Rale,” tunnistas Mari puhtsüdamlikult. Ehk nad ei hakka lähemalt uurima ega pane ka krüpteeringumuutust tähele…

“Et siis tuumafüüsik on ka elus, rõõm kuulda,” nentis kärp leebemalt, andes kommunikaatori Marile tagasi. Mari hingas sisse ning keeras väikse arvutiterminali lähemale, tuvastas siis Taifuuni kohtumisaja.

“Mis sa nüüd teed?” kontrollis hiidkärp edasi.

“Ma vaatasin, et külmkapp tahab sulatamist,” vastas Mari arvutiga toimetades. Tõnu vaatas küsivalt, Filifjonka jahmunult Marile otsa. Hiidkärp kummardus ekraanile lähemale ega öelnud midagi, kui külmiku käsuridasid ja ajahetkede loendit nägi. Sekundid hakkasidki jooksma. Väga pikad ja pinevad sekundid. Kõige raskem oli enda ärevust varjata, sundida end rahulikuks.

Äkki helises kärbi kommunikaator, ta tõstis selle kõrva juurde ning küsis: “Jah, pealik?” ja käratas Marile: “Miks raadio väljas on?”

“Ise tungite siia hirmutama ja imestate, kui midagi jääb tegemata!” vastas Mari nuppu vajutades.

“Nemesiselt jooksis välja sideseanss, mida me dekrüpteerida ei saanud, kood oli muutunud. Mis teil seal toimub?” kostis kuularis Lani hääl.

“Ma ei tea, maalane rääkis tuumafüüsik Raga, nagu ta väitis,” vastas hiidkärp.

“Kontrollige kõik üle, nad ei tarvitse mulle lojaalsed olla!” käsutas Lan.

“Misasja sa siin õieti teed? Anna kommunikaator siia!” kärkis kärp. Mari võpatas istmel, osalt pärishirmust, osalt mängitud erutusest. Vähemalt õnnestus tal kommunikaator enda ja kabiiniseina vahele istme taha pillata.

“Fel, mine kontrolli seda külmkappi!” kajas uus käsk. Sekundid jooksid. Mari kohmitses lõpuks ka kommunikaatori istmevahelt välja. Taifuun oli juba päris lähedal, varsti tuli käsitsi edasi lennata…

“Külmik on vooluta!” kuulutas Fel.

“Mis sa seal kokku keerasid?” käratas tähtsam kärp. “Fel, valva neid!” käskis ta kabiinist minema tormates. Mõni sekund hiljem õhk võpatas, rambiruumi uks mürtsatas kinni, arvuti teatas rõhuprobleemidest rambiruumis ja peakoridoris. Feli ülemus tagasi ei jõudnud. Sekundeid oli väga vähe alles jäänud.

“Mis sa teed? Peata see, ma tapan su muidu!” karjus Fel annihillaatorit rabades.

“Saadan su ülemusele raamatujagu Muumioru lugusid lugeda,” lausus Mari, libistades kätt kleidivöö suunas ja Felile altkulmu otsa vaadates. Reaktorite koormusnäidikud tõusid, varukoridori ja eluruumide tarbevoolu amprid samuti.

Taifuuni esiosa võpatas, raketisektsiooni ja esimese kahuripatareigrupi vahelt paiskusid välja heledad gaasijoad. Fel vaatas korraks helenduse poole ja Mari higikülm käsi käis kärmelt kleidivöö vahel plasmapüstoli järel.

Kanalil 128 kõlas admirali käsk: “Pange nüüd, suruge ta kaitsetuli maha!” Oli aeg tunnistada, kes on kellele lojaalne. Nemesist saatnud lahingulennukid hajusid ja avasid turmtule Taifuuni kaitsekahurite pihta. Kosmos oli täis plasmalaenguid ja tuld, Mai hingas oma rappuvas Xis sügavalt sisse. Kõik läks uskumatult hästi, ta oli elus. Lani arvates kaitses ta Nemesist mässajate Fuuriate eest, admiralilt oli ta eskaadrile antud käsk hävitada Nemesis, kui see peaks üritama Taifuunile maanduda. Tappa Mari, Filifjonka, Kai, kõik, kes pardal on… Ja hukkuda ise Taifuuni kaitsekahurite turmtules, mille alla ta kindlasti oleks sattunud, kui ta oleks Nemesist purustades välja näidanud, kellele ta lojaalne on. Praegu olid nad Lani edukalt üllatanud ja jõudnud ristleja ohtlikust tuleulatusest välja enne, kui kaitsekahurite meeskonnad reageerida jõudsid. Niipalju, kui neid ristleja paremasse pardasse pärast Mai eskadrilli üllatusrünnakut alles oli jäänud.

“Nad saatsid Viiruse välja, see tuleb kindla peale hävitada, kui tahame, et Viki ellu jääks!” käsutas admiral Tah, nähes Laptoni teleskoobiekraanil tähelaeva, millel on tasapinnaline põkk koos termotuumalõikuriga vaenlase kosmoselaeva soomuse läbistamiseks ja üksus eriväljaõppega hambuni relvis hiidkärpe vaenuliku laeva vallutamiseks. Aga Tahil nappis vahendeid. Vaid Tsüklon oli talle lojaalne ja mõned lahingulennukite eskadrillid ka, milliste komandörid olid admirali lähikonna tuttavad. Võib-olla võis ka keegi Pluutol talle lojaalne olla, aga esialgu ei saanud seda uurida, kõik sidekanalid olid Lani käsilaste kontrolli all, sest need käisid läbi Samuumi, mis oli hetkel laevastiku pealaev. Ja lennukeid polnud kusagil varustada, kuna Viki neid Orkaani juurde ei lasknud ja ka ristlejad olid kõik Lani käsilaste käsu all. Vähemalt ei saanud ka Lani käsilased Orkaani šahtides lasuvatele kassettreaktoritele ja vahetuskahuritele ligi ja Taifuuni varustusšahti oli Kariine oma raskestiavastatava raketiga sodiks lasknud. Ja Mari läbiviidud katse ajamasinaga näis olevat purustanud kõik kommunikatsioonid Taifuuni vööripatarei ja ülejäänud laeva vahel, teagi, kui palju ristleja lahinguvõimest säilinud oligi. Aga kaks ristlejat olid veel täiesti lahinguvõimelised, kosmos oli täis mässajate Xisid, mida varustati piisavalt. Õnneks need polnud veel Tsüklonit ja Laptonit rünnanud, kuna neil oli rohkem tegemist Fuuriatega. Admiral ohkas ja võttis mikrofoni.

“Viki, kas sa ei ole ikka veel peakahureid korda saanud?” nõudis admiral.

“Ta ei saa nendega hakkama, usu mind,” lausus Gi admirali kõrval radariekraane jälgides.

“Siis on temaga kõik. Samuum surub Fuuriad eemale, Viirus istub talle kukile ja Orkaan on Lani käes,” nentis admiral.

“Siis on ka meiega kõik,” lausus Gi pahuralt. Tah sügas vuntse ning lasi pilgul üle Ra, Magi, Lea ja veel paljude lojaalsete hiidkärpide silmade libiseda.

“Käsi Vikil Samuumi juurest minema laveerida, Samuum on ju juhitamatu,” pakkus Ra.

“Vaata ise, Viki üritab, aga ei saa minema,” vastas admiral radariekraanile osutades.

“Nad võivad ju ka nii manööverdada, et kutid on käsitsi mootorite juhtahelate kallal, keegi jälgib sillas asendit ja käsutab kutte, et anna rohkem peale või keera maha,” oletas Gi.

“Tundub, et nad teevadki nii, Samuum käitub pehmelt öeldes veidralt,” ütles admiral. “Aga nüüd tõmbame tule enda peale. Asi läheb tõsiseks, Viirus hakkab pärale jõudma. Tsüklon, tuli vaba Viiruse purustamiseks!”

Hävitaja tulistas paar korda peakahuritest, ent kaugus oli liiga suur ning dessantlaev jõudis plasmalaengute teelt kõrvale laveerida. Üldisest massist eraldus ka paar eskadrilli lahingulennukeid, mis suundusid Tsükloni ja Laptoni poole. Neile läksid vastu Mai ja Cheni eskaadrid, minuti pärast puhkes Tsükloni ümber äge kosmoselahing.

“Ennäe imet, Fuuriad tulid appi,” avastas admiral. “Viki, võta end ometi kokku ja tule sidesse!”

Ristlejad piirasid emalaeva, Viirus oli juba emalaeva katusel. Varsti olid Lanile lojaalsed kärbid emalaeva sisemuses ja veri voolas. Fuuriad ligi ei pääsenud, kuna tulevältimisautomaatika hoidis neid ristlejate kahuritest eemal. Mõned neist olid ka juba pihta saanud.

“Ma ei saa kahureid üles, nad on kohe sees,” kostis viimaks ometi Viki hädaldamine.

“Oleks sa meid pardale lasknud, siis oleks nad Lani sabavahel!” müristas Tah vastu.

“Mis ma teen?”

“Rammi Samuumi, see ei saa eest ära! Võibolla jääd ellugi! Ära lase endal kõri läbi lõigata!” käskis admiral.

Näis, et Tahi soovitus oli veidi hilinenud, kuna Orkaan juba lähenes Samuumile ohtlikult, Samuumi pardal paistis olevat paanika, kuna ära lendamise asemel hakkas ristleja ümber risttelje pöörduma – käsijuhtimise käsuliinid või käskijad olid segaduses ja keegi ei teadnud täpselt, millisele mootorile kui palju võimsust anda. Ja ka kokkupõrkevältimise automaatika näis rivist väljas olevat. Hetke pärast raius Orkaani vasak tiib ristleja maandumisšahte, hoop rebestas ristleja pooleks, tagumine osa mootorite ja reaktoritega prantsatas vastu Orkaani katust, pühkides ka dessantlaeva minema. Orkaan mattus tulepilve…

“Viki, kuidas on?” küsis admiral. “Viki, vasta!”

“Kas ta pidas vastu?” küsis Ra.

“Muidugi pidas,” urises Gi. “See oli viimane teraskarkassiga ristleja, sellel oli 20G-line kiirenduspiirang peal, emalaev läks sellest praegu läbi nagu sõnnikust.”

“Nii, sidekanalid on meie käes, Lapton on komandolaev ja kõik käib nüüd siitkaudu!” rõõmutses admiral. “Gi, otsi see arvutitehnik üles, katsume Taifuuni ja Burani sidest ära lõigata. Ma teen siin nüüd väheke luuret.” Tah sukeldus komandopuldi ekraanidel jooksvasse kirjade virvarri. Peatselt oli ka arvutitehnik kohal, kes asus krüpteeringute kallal tööle, et mässajate ristlejad sidest isoleerida.

“Ikkagi, kuidas Viki elab?” muretses Ra. “Minu arust lendab järgmine Viirus tema poole, Taifuuni tuletoetusel.”

“Kust see tuli?” ühmas admiral radariekraani vaadates.

“Ma ei pand tähele… Äkki Buranilt?” vastas Ra.

“Jah, Buranil oli neid dessantlaevu kaks tükki, Lan mõtles nende abil oma Rohelise tee käigus Gudul kaks baasi vallutada… Ohhoo, sain Pluuto Loodekontingendi komandöriga jutule!” rääkis admiral.

“Meile läheneb vigastatud Fuuria. Äkki saame piloodi elusalt kätte, äkki saame tema abil Vikiga läbi rääkida,” lausus Ra Laptonit juhtides. “Mag, kutsu kõik kutid lastiruumist ära, suru nad kuhugi koridoridesse ja lüüsidesse.”

Mag läks ja karjus hääle kähedaks, Lapton oli põgenikest ülimalt ülerahvastatud, hiidkärpe leidus lõpuks lüüsikambrites ja tualettides, mõned olid koguni reaktoriruumis. Vaatamata kõigele õnnestus lastiruum tühjaks teha ja luugid avada.

“Mis sa nüüd teed?” imestas Tah, kui märkas Ra kummalist manööverdamist.

“Püüan ühe rohtlakati kinni,” vastas Ra lastiruumi manipulaatorit juhtides.

“Kordan: Orkaanile läheneb Viirus, me peame midagi ette võtma, muidu Viki kõri läheb. Orkaan samuti!” urises Tah ja vaatas altkulmu radariekraani. Järgmine dessantlaev oli Vikit ründamas ja admiralil ei olnud sobivaid vahendeid dessantlaeva kaitsvale ristlejale vastu panna. Lahingulennukeid oli vähe ja Tsüklon oli nõrk Taifuuniga rinda pistma, mis siis, et viimane oli tugevalt pihta saanud. Vähemalt Buran oli kuskil eemal. Äkki maksab ikka üritada. Käputäie lojaalsete Xidega, millistel on laskemoon ja energia otsakorral? Muud varianti ju enam ei olnud...

“Nii, päästeaktsioon on möödas, õhk lastiruumis tagasi, minge vaadake, kelle ma kinni püüdsin,” teatas Ra. Mag puges jälle teiste kärpide vahelt läbi, jõudis lastiruumini, kust leidis purunenud tagaosaga Fuuria. Gi remonditsehhi töölised tulid Magile appi ja ühisel jõul õnnestus neil väikese lahingulennuki kabiinikuppel viimaks avada. Seal lösutas kuldpruun väga paks rohtlakatt, kes pilgutas sõnatult oma märgi silmi. Mag meelitas ja aitas teda, viimaks said nad ta lastiruumi põrandale. Ta ei olnud viga saanud, ta oli vaid hirmunud ja šokis.

“Kas me pole mitte tuttavad?” küsis Mag looma lakka silitades. “Gema?”

“Maje Gema,” vastas rohtlakatt sügavalt sisse hingates.

“Aga lähme kabiini!”

“No tere jälle… Olid ju Gema?” tervitas admiral. “Ma ütlesin, et oleme ühel poolel.”

Gema pilgutas oma pikki ripsmeid. Tah kutsus ta radariekraanile lähemale, näitas seal liikuvaid täppe ning rääkis: “Asjalood on halvad. See on dessantalus Viirus, mis varsti maandub emalaevale ja närib augu läbi, kustkaudu tungib laeva mitukümmend täisrelvastuses kärpi. Räägi ausalt, kui palju teid emalaevas on. Te olete kaunis väledad ja karmid kiskjad, neil kärpidel pole teiega lihtne hakkama saada…”

“On küll,” vastas rohtlakatt. Ta silmanurgast veeres pisar.

“Kuidas siis?”

“Me ei ole enam väga väledad. Väledad on kosmoses laiali, emalaevale jäid enamuses need, kes lennukisse ei mahtunud,” lausus Gema.

“Ja sina veel mahtusid!” imestas admiral rohtlakatti vaadates. Gema oli väga paks, see et ta jalule jõudis tõusta, pani paljusid imestama, ta oli peaaegu niisama lai kui pikk ega jõudnud joosta, rünnata ega põgeneda. Ta oli armetu rasvarull, kellest polnud vastast ühelegi vähegi ettevaatlikule kärbile, kes ta hammaste ulatusest hoiduda taipas. Selliste peale ei hakkaks eriüksuse kärbid isegi relvaenergiat raiskama, selliseid tapaks nad vaid veristades.

“Seal ei ole neile vastaseid,” nentis Ra.

“Aga kuidas Vikile selgeks teha, et meid tuleb Orkaanile lasta? Ma ei saa talle otse rääkida, et Loodekontingent on mulle lojaalne ja et strateegiadivisioni lautades on veel ligi tuhat rohtlakatti ja et nende laudad on nõrgalt kaitstud. Lan kuulaks seda kõike pealt ja organiseeriks seal otsekohe vastumeetmed. Ja ta on ülekaalus…”

“Mis sa ütlesid?” katkestas Gema admirali. “Kus on tuhat rohtlakatti?”

“Pluutol,” vastas Tah rohtlakatile silma sisse vaadates. “Ilmselt sa ei tea sõjapidamisest just palju. Jah, seal on suured laudad mäekurude vahel ja hulgi vaenulikke lahingulennukeid ja orbitaalkahureid ja tulepunkte. Me peame ootamatult ründama ja sisse tungima, meil läheb selleks vaja lahingukorras emalaeva ja hulka tähelaevu. Meil on väga vaja Orkaanile pääseda ja selle kahurid tööle saada. Ja kohe!”

“Miks kohe? Viki ütleb ise, millal teid sisse lasta,” vastas Gema nina kergitades.

“Seepärast, et kohe on seal sees Lani käsilased, kes teil kõrid läbi lõikavad. Kuidas saada Vikit veenda nii, et Lan pealt ei kuula? Lan ei tohi seda kuulda, et Loodekontingent mulle lojaalne on ja et me kavatseme strateegiadivisioni rünnata. Seda nimetatakse sõjasaladuseks, kui sa veel seda kuulnud ei ole.”

Gema vaatas maha ja pilgutas silmi.

“Kui Viki lähedal oleks mõni rohtlakatt,” mõtiskles Gema. “Et kui läbi selle punni rääkida teise laevaga, siis see… Lan kuuleb kah?”

“Jah, just läbi selle punni rääkides,” vastas Tah mikrofoni allapoole keerates.

“Siis tuleb rääkida nii, et Lan aru ei saa,” ütles Gema. “Ma siis proovin rääkida nii, et keegi peale rohtlakattide aru ei saa.”

Tah lülitas mikrofoni sisse ja kabiinis kajas Gema laul. Õieti see polnud laul, aga kuna see koosnes täishäälikutest, kõlas see meloodiliselt ning meenutas laulu.

“Loodekontingent?” sosistas Gema.

“Jah, 3 ründelennuväe diviisi, 2 tähtedevahelise transpordi oma, 11 lahingulennuväe polku,” sosistas Tah Gemale kõrva. Ja Gema laulis edasi.

“Kas need häälitsused tõesti kannavad selle kõik edasi?” oli Gi skeptiline. Rohtlakattide keeleloogikat ei olnud seni ükski teadlane suutnud lahti harutada ja keegi peale rohtlakattide sellest aru ei saanud. Seda peeti lihtsalt keeruliseks häälitsemiseks, teadlased teadsid, et need hääled tulid rohtlakattidele sünniga kaasa ning nad ei õppinud seda teineteiselt.

“Viirus maandus!” teatas Ra.

“Kus Buran on? Ahah, ikka Kuu lähedal… Et siis Taifuun üksi… Nii, rohkem kui pool kahurite meeskondadest on NA18 ja NA21 peal, neid on kõige rohkem vaja. Tsüklon on ka kenasti sides ja valmis. Lähme siis elu ja surma peale… Sina, Gema, katsu omas keeles omade lahingut organiseerida. Kui päris emalaeva lähedale jõuame, võtke tulevältimissüsteem maha, seal see segab rohkem kui kaitseb, proovige 128. kanali Xisid Lani omade eest kaitsta,” sosistas Tah.

“Orkaanilt pole vastust tulnud,” hoiatas Gi, “Meid ei tarvitseta sinna lasta!”

“Aga muud võimalust ei ole kah,” vastas Tah mikrofoni haarates.

“18 ja 21, G1 ja Mai ja Chen! Vektor 221-1A2-23E – täiskäik edasi, massrünnak, sihtmärgiks Viirus emalaeva katusel!”

Gema hüüdis oma kummalist keelt mikrofoni, Fuuriate grupid koondusid Laptoni ja Tsükloni lähedale.

“Siin läheb palavaks,” urises Ra Laptoni kange pigistades. Tulevältimissüsteem loopis tähelaeva, üle klaasi välkusid plasmalaengud. “Niimoodi ristleja vastu minnes lähme kõik surma!”

Orkaani ümber puhkes vihane kosmosesõda, eetris kõlas Tahi kärkimine ja rohtlakattide laul, vähem oli kuulda Tahile lojaalsete kärpide hädaldamist. Rohtlakatid olid avastanud, et nad saavad lahingut pidada nii, nagu kodurohtlas jahti pidades, vahendades käske ja korraldusi oma laulu kaudu, nad korraldasid välkkiireid mitmekordseid pettemanöövreid ja keerulisi trikke, mida kärbid kunagi läbi näha ei osanud. Fuuriad tegid Lani lennuväe ja Taifuuni pardakahurite ridades päris valusat laastamistööd.

“Agno baas blokeeris meie side, me ei saa Pluutoga enam ühendust,” urises arvutitehnik.

“Et siis Agno baas ka Lani käes,” lausus Tah. Kabiin lõi hetkeks valgeks ja eetris kõlas ettekanne: “G1 Tsüklon kaotas peakahuri.”

“Lapton” rappus kergest tabamusest, Ra keeras tagasi Orkaani poole ning nentis: „Viirus passib ikka seal. Ta on seal juba kaua passinud. Peame riskima, seal käib võibolla juba vereorgia.”

Ra lukustas sihiku dessantlaevale, kutsudes sellega loomulikult esile Lani käsilaste erilise huvi Laptoni vastu.

“Gema, koonda kõik jõud meie kaitsesse!” käskis Tah. Lapton rappus tabamustest, Gema laulis äreval ilmel oma keelt, Ra pühkis kätt istmesse ja vajutas päästikut. Plahvatused pimestasid, Lapton rappus, eetrist kostis tasast rohtlakati keelt.

“Meid kutsutakse teise kosmosešahti,” tõlkis Gema.

“Misasi veel see on?” kriiskas Gi.

“Teine lastiruumi luuk!” hüüdis Ra emalaeva tiiva kohal kurvi võttes, vältides Taifuunilt saabuvaid plasmalaenguid silma järgi. Avanev luuk oli juba läbi akna silmaga näha. Lapton rappus järjekordsest tabamusest, Ra kriiskas: “Me kaotame õhku!”

Vilksamisi märkas Tah ka Viirust, mis endiselt emalaeva katusel seisis ning küsis: “Said sa ikka sellele pihta?”

“Põku lasin sodiks,” vastas Ra emalaeva katuse vastas purunenud Xi rusudest mööda laveerides.

“18 ja 21 lastiruumi!” lõugas admiral mikrofoni, Gema laulis ja kutsus Fuuriaid tähelaevu katma.

“Kui õhk on lastiruumis, siis kõik neljandasse ja kuuendasse lattu relvade järele, ettejäänud dessandikutid kas alistuma sundida või tappa!” käsutas Tah edasi.

Paistis, et Viki oli veel elus, sest keegi hoolitses, et tähelaevadega saabunud rahvas kiiresti emalaeva pääseks: luuk mürtsatas kohe kinni, kui viimane tähelaev oli luugi teelt kadunud, õhku ei hakatud balloonidest sisse visistama, vaid avati pääsud teistesse sektsioonidesse. Õhk hüppas plahvatuslikult vaakumi all olnud lastiruumi.

Salk hiidkärpe marssis nüüd Tahi juhtimisel, laost toodud annihillaatorid käes, Orkaani kaptenisilla poole. Emalaev oli otsekui mahajäetud. Tegelikult ju oligi, mõnisada rohtlakatti ei olnud ju meeskond – täis lahinguvalmiduses jätkus seal tegevust 20 000-le kärbile. Ei olnud asja ka mõnesajast hirvest, kes müstilise ilmutuse läbi olid õppinud kaitsekahureid käsitsema. Tulistamisoskus ei olnud veel oskus lahingut pidada.

Viimases koridoris vedeles verisel põrandal neli moondunud kärbilaipa.

“Dessandist,” konstateeris admiral ühe relva võttes. “Nad pole isegi mikroreaktoreid relvadesse pannud, nad tulidki siia vaid nugadega vehkima.”

“Kes nad tappis?” ahhetas Lea. Verine annihillaator kukkus kolinal langenud omaniku kõrvale tagasi. Vaikuses kostis kellegi nuttu ja samme. Juurviljalao uks oli lahti.

Tah astus uksest sisse ja nägi nutvat rohtlakatti ja verist põrandat. Teine, paksem rohtlakatt, lebas riiulite vahel.

“Aidake teda,” anus nuttev rohtlakatt.

“Ei saa, ta on surnud,” lausus Lea sõrmi lamajale rangluu vahele torgates ja tuksumist otsides. Tal oli kõri läbi lõigatud. Kaugemal vedeles ka nuga ja selle kõrval noa omanik – järjekordne lõhki kistud dessantväelane.

“Kes see nendega niimoodi on käitunud?” imestas Lea. Riiulite vahelt astus välja Kariine, lõug, kleidiesine ja käpad verised.

“No jah, olid sina vast neile üllatus,” muheles admiral. “Aga neid peab siin kuskil veel olema, oma 35 tükki.”

“Seal taga,” osutas laanekatt lihalao uksele. “Aga see langes kinni ja blokeerus. Seal on vaakum.”

“Et siis nad lõikasid soomusesse augu selles kohas. Mina lasin Viiruse põku puruks ja nad jäid kõik vaakumi kätte ning said surma,” nentis Ra.

“Loodame siis, et raipeid pole rohkem siin laamendamas,” lausus admiral tapetud rohtlakatti vaadates. Teiselgi oli haav rinna ees.

“Lea, tohterda teda. Aga – kutid, kahuritele! Lähme tervitame Vikit!” otsustas Tah.

“Pea nüüd, Viki ütleb siin, kes kuhu minna võib,” teatas Kariine ja haaras veriste küünistega admirali õlast kinni.

“Lan lipsab minema, kui me kohe ei tegutse!” vastas admiral laanekati käppa eemale tõugates.

Viki kössitas peajuhtimispaneeli ees ning vaatas maha. Taamal igavles paar rasvunud rohtlakatti.

“Viki, haara kangid, kohe on kahurid liinil! Lan lipsab minema!” hüüdis Tah. Viki ei kahelnud hetkegi, asudes kohe emalaeva kurssi muutma. Lahing kosmoses oli vaibumas ja Taifuun eemaldumas. Lanile lojaalsete Xide vastupanu oli vaibunud, Fuuriad said taas šahtidesse maanduda ja nende piloodid hinge tõmmata. Esimese kahuri signaaltuli läks roheliseks. Siis teise ja kolmanda oma. Nüüd olid juba kõik neli peakahurit lahinguvalmis. Ristleja eemaldus kiiresti, Orkaan aga keeras aeglaselt.

“Kääna ümber pikitelje! Saab neljanda talle kohe lukku!” elas admiral Viki juhtimisele kaasa. Viimaks Viki tulistas, sähvatus lõi aknataguse hetkeks heledaks.

“Kas said ta sodiks?” küsis Kariine puldile nõjatudes.

“Esimesse ja viiendasse mootorisse tabas,” vastas Viki. Ristleja oli radariekraanilt kadunud.

“Ikkagi lipsas raibe hüperruumi!” sajatas admiral.

“Ja edasi?” küsis Viki. “Nüüd olete siin sees, relvad õieli ja tapate meid ära?”

“Keera Kuu poole. Sealkandis on sul Buraniga asi ära lahendada,” vastas Tah annihillaatorit maha visates. Teisedki kärbid viskasid need kuhu juhtus, laudade alla, jalust ära.

Viki võttis kursi Kuu peale, Tah jätkas: “Minu ettepanek on jõus, teeme seda Rohelist teed omamoodi ehk et paneme Põhjariigis korra maksma.”

“Sina paned?” urises Kariine.

“Pese end puhtaks, sa ei näe niimoodi ilus välja!” urahtas Tah, kutsudes esile naerupahvaku kärpide hulgas. “Panen? Kes paneb? Viimane paneb ikka, mina võin aint nõu anda.”

“Aga sa rääkisid, et Ge on jubedalt kaitstud, orbitaalpatareid ja puha ja et emalaevaga on lootusetu?” küsis Viki.

“Kas rohtlakatid tõlkisid sulle, mis Gemal öelda oli?”

“Tõlkisid, et on vältimatu hädavajadus teid siia lasta. Ma andsin nende palvele järele ja lasin teid sisse,” vastas Viki ja raputas kõrvu.

“Ehk et siis nende lauluvaras ei ole mõisteid “diviis,” “polk” ja nii edasi. Tahtsin teatada, et Pluutol on veel terve väekontingent mulle lojaalne ja et Pluutolt tuleb vabastada veel tuhatkond rohtlakatti. Me ei lähe Ge kaitseliinide tule alla surema, vaid esmalt peame loodetavasti eduka lahingu Pluuto lähikonnas, koondame korraliku eskaadri ja murrame Ge kaitseliinidest läbi. Halb on see, et Pluuto põhibaas Agno on Lani käes ja seal on kosmosetehased, mille sisseseadet meil hädasti vaja võiks minna, iseäranis teemandiidiliini. Ma siin nüüd käigu pealt mõtlesin, et kui Kariine pommitaja korda saada, saaks tema enne saata, et ta laseks oma rakettidega tehase ühendustunnelid läbi, siis tuleme järellainena, surume kaitsetule maha ja tungime tehasesse. Samal ajal Loodegrupi teine diviis surub strateegiadivisioni baasi maha ja teine polk hoiab kosmose lautade kohal puhta ja transpordiüksus toob rohtlakatid lautadest ära…”

“Mis Marist ja Filifjonkast saanud on?” muretses Lea.

“Lipsasid vist minema? Üle noatera pääsesid, lasid ajamasinaga Taifuuni vööri puruks. Vot see on asi, millest ei tohi piiksugi Lani kätte jääda ega sattuda!” kuulutas Tah.

“On teada ka, kuhu su materjale jääda võis?” küsis Gi Ralt.

“Laptonile. Nemesisele. Siia, Orkaanile ka. Ja muidugi minu koju Pluutole,” vastas Ra.

“Siis on Pluutol veel üks sihtmärk, mis tuleb kas tühjaks teha või hävitada,” lausus admiral. “Kus Nemesis on?”

Mari tõmbas juhist tagasi ja lendas õige lähedalt üle Taifuuni keskmiste patareide ja kaptenisilla. Miski põrkas vastu tähelaeva, kõik rappus ja Filifjonka kiljus. Kiljus pikalt ja südantlõhestavalt. Mari sai mahti üle õla vaadata ja veenduda, et dessandikärp on surnud ega teinud Filifjonkale liiga, Filifjonka oli šokis, vahtis punnissilmi kärbilaipa ja kiljus. Jälle tabas miski tähelaeva ja kurss muutus, Mari pühkis higist kätt vastu kõhtu ja juhtis Nemesise Kuu orbiidile. Häiresignaalid üürgasid, Mari vaatas korraks arvutisse ning nägi mitmeid juhtahelate katkestusi. Ta ei süvenenud nendesse, vaid tõusis püsti ja läks Filifjonkat lohutama. Olend seisis kühmus, käed kramplikult rinna kohal õhus, suu lahti ja hingeldas. Mari haaras ta enese embusse ning talutas Tõnu juurde tahaseina pingi juurde. Kostis veel paar piiksatust, Filifjonka istus ja rahunes vähehaaval.

“Sa tapsid ta!” sai ta lõpuks sõnad suust.

“Muidu oleks tema meid tapnud,” vastas Mari. Filifjonka oli endiselt kange ja hingeldas – ta ei olnud midagi nii julma nii lähedalt varem näinud. Kai astus lähemale, lükkas sõraga kärbi relva jalust ning küsis: “Ja mis edasi? Vaatasid ka, mis laevaga juhtus? Kas saame edasi minna?”

“Teine reaktor ei anna voolu, tundub, et töötab, aga midagi on jõuvoolu lülitite juhtahelaga,” vastas Liisu arvuti tagant. “Seda peab vaatama minema.”

“Ei saa, lastiruum on vaakumi all,” vastas Mari Filifjonkat silitades.

“Ei ole.”

“On küll, ise blokeerisin rõhuandurid ära ja tegin avariikraani lahti, tegin kärpidele lõksu. Üks hüppas sisse ka,” rääkis Mari.

“Aga me peame sellele ligi saama. Ühe reaktoriga ei tule me tagasi,” vastas Liisu.

“Muumiorus lähme ja vaatame,” ütles Mari tõustes. Ta nägi eemalt radariekraani ja võpatas, hüppas istmesse ja surus kontrollereid edasi.

“Mis on?” küsis Kai Marile järele rutates.

“Midagi suurt läheneb!” vastas Mari kaitsevälju sisse lülitades. Tähelaev rappus tabamusest, teine plasmalaeng välgatas üle kabiiniklaasi. Uued häiresignaalid piiksusid, Mari tõmbas igaks juhuks kontrollerid kinni. Sinine helendus tähelaeva käigumootorites kustus.

“AKT3717 Nemesis, vastake!” kostis raadioeetris.

“Jah?” küsis Mari arglikult.

“Siin Pluuto laevastiku ristleja AKT Buran, teil on käsk maanduda šahti number 4. Kapten Lin,” kostis krapist.

“Nüüd nad tapavad meid!” karjatas Filifjonka. Mari vaatas kursiradareid. Automaatika oli väljas olnud, kui Mari kontrollerid sulges, mootorid olid seiskunud eri aegadel ning tähelaeva kaootiliselt pöörlema pannud. Pealegi hoiatas kursiradar kokkupõrke eest Kuuga. Mari mõtles hetke ning vastas: “AKT 3717 Nemesis, kaotasime mootorite juhtvoolu ja kukume Kuule.”

“Me ei kaotanud juhtvoolu,” sosistas Liisu, kui oli arvuti kaudu olukorda veidi uurinud.

“Muidugi ei kaotanud! Lipsame Kuu kaljude vahel minema!” sosistas Mari mikrofoni eemale lükates. “Loodame, et me neid niiväga ei huvita, et nad ristlejaga riskima hakkaksid.”

Mari tõusis ning istus Tõnu ja Filifjonka vahele, pani käed mõlemale ümber kaela ning sosistas: “Kuhu ma teid küll vedanud olen.”

Esiklaasi taga möödus Maa, tähed jooksid diagonaalis, siis pöördus õige lähedalt mööda Kuu kaljumaastik. Paar minutit tähtede jooksmist, siis jälle Maa ja Kuu kaljud, seekord lähemalt…

“Sa oled higine,” ütles Tõnu.

“Võibolla,” lausus Mari. Ta võttis maast langenud hiidkärbi annihillaatori, seadistas seda ja kiitis: “Ründerelv. Kiirtulevõimalusega. Liisu, tule ja proovi, kas saad seda hoida. Ära karda, kaitseriiv on peal.”

“Kuidas ma sihin?” muretses hirv, kui oli relva randme ja küünarvarre vahele haaranud.

“Selle punase täpi järgi. See on lasersihik,” vastas Mari. “Hea, et nad need siia tõid.”

“Kas me hakkame tõsimeeli sõda pidama?” muretses Tõnu.

“Tundub, et me juba peame.”

Jälle möödus akna taga Kuu kaljumaastik. Ent äkki varjasid selle ristleja kerekonstruktsioonid, mis kaootiliselt pöörleva Nemesisega kaasa tantsisid.

“Nad on hullud!” imestas Liisu.

“Me oleme neile ikka väga tähtsad,” ohkas Mari. Kai mõtles pingsalt, Liisu vaatas märgade silmadega lähenevaid maandumisšahti luuke ning pakkus: “Maandume, tulistame neid rambi vahelt natuke, korraldame segaduse, siis ramp kinni, tulistame šahtiluugid puruks ja kaome? Ja kohe ka ruumihüpe Muumiorgu?”

“Me ei jõua kurssi arvutada,” kahtles Mari. “Nad lasevad meid puruks.”

Šaht lähenes hirmuäratava kiirusega, Mari lasi telikud välja. Lõpuks riivas Nemesis maandumisšahti lage ja lõi ühe lahingulennuki vastu teist puruks, enne kui väljageneraatorid sisse lülitati ja tähelaev maandumisšahti põrandale prantsatas.

Mitu silmapaari vaatas Marile otsa. Alissa oli lihtsalt hirmul, Liisu kartis, Filifjonka oli hullumas. Ainult Kaile ei paistnud väljapääsmatu olukord korda minevat, ta küsis vaid: “Mari, mis me teeme siis?”

Mari hingas sügavalt sisse ja vaatas maha. Hiidkärbid olid välja ilmunud, see tähendas, et maandumisšahti oli atmosfäär tagasi lastud. Mari hüppas püsti, kontrollis, kas käigumootorid on voolu all ning proovis lastiruumi ust avada. Rõhuvahe rebis Mari istuli lastiruumi, vaakumi käes pundunud punnsilmse kärbilaiba kõrvale. Põrand oli verine, verd oli imbunud kärbi ninast, kõrvadest ja saba alt. Siiski ei olnud siin enam vaakum, õhku oli avatud avariikraani kaudu Burani lastiruumist juba omajagu tagasi voolanud. Mari tõusis, pani kraani kinni ning võttis ka oma juukseklambrid ja sõrmused rõhuandurite vahelt ära. Võttis siis kärbi relva, tuli rambiruumi, sinna kogunenud Kai, Liisu, Filifjonka ja Alissa juurde.

“Mis siis ikka, vaatame, mis nad räägivad, ütles Mari rambi lüliti juurde minnes ja annihillaatorit hüdrosilindri taha peites. Liisu taganes kaugemale seina äärde, pani oma relva sinna maha ja heitis ise ette. Kai astus keskele ning lausus: “Filifjonka, palveta. Palu Maaema appi.”

Ramp laskus alla. Filifjonka astus ebakindlal sammul rambi ääre poole, Mari hüüdis: “Ära mine, peida end ära!”

Ent Filifjonka ei kuulanud, vaid seisis laskuval rambil, käed laiali nagu oodanuks midagi. Peaaegu, nagu Tove Janssoni joonistusel katastroofiloo juures.

“Tule sealt ära!” hüüdis Mari uuesti, mõeldes kiiruga, kas oleks parem Filifjonkat tirima minna või jääda ründerelva lähedusse. Ent oli juba hilja.

“Jah just see, rebase näoga, aga kõhna, mitte paks, täpselt nii, nagu Lan kirjeldas!” kostis kärbikisa. “Viige ta ära, teised – võtke laev üle!”

Filifjonka mõistus selgines alles siis, kui tal randmeist kinni rabati ja tirima hakati, ta hakkas rabelema ja kiljuma, lõi hambad ühe kärbi randmesse. Teda löödi halastamatult ja tõmmati pikali ning lohistati mööda maandumisšahti põrandat eemale, ta haldjasilmade valu täis pilk jäi Marile eluks ajaks meelde.

“Ei, siia ei tule!” kriiskas Kai, esimene kärp ruttas kindlal sammul mööda Nemesise rampi üles ning nähvas: “Kes ütleb!”

“Mina ütlen!” vastas Liisu ja avas tule. Hiidkärpide kolonn ei jõudnud muud kui üle rambi ääre hüpates end päästa üritada, ent enamik sai neist rängalt pihta. Liisu tulistas edasi, tappes veel mitu kärpi, kes õigel ajal maandumisšahtis leiduva koli varju ei jõudnud kaduda. Kõik see käis nii kiiresti, et Mari jõudis vaid sammu hüdrosilindri poole astuda, et relva võtta. Nüüd käisid ta külje vastas kellegi pehme käsivars ja puus. Alissa lidus uskumatult kiiresti Filifjonkat lohistavate kärpide poole. Kõrvu kriipis Filifjonka hädakisa, Mari ei saanud arugi, mida ta palus. Vaid kärpide kräunust oli eraldatav: “Saatke lisajõude, neil on KD-d!”

Paar plasmalaengut tulid lastiruumi poolt, üks tabas rampi seal kohas, kus äsja oli olnud Mari jalg. Viimaks sai Mari annihillaatori kätte, keeras selle tulejõu kõvemaks ning tulistas konteinereid ja kaste, mille taha kärbid varjusid. Osa konteineritest plahvatasid, teised kastid lendasid, tulevalgel väänlesid paanikas kärpide siluetid. Kärbid tulistasid oma taskurelvadest huupi vastu, ent ei tabanud, vaid üksik plasmalaeng jõudis Nemesise rambiruumi seinani. Nemesise nina alt kostis lõrinat, seal visklesid Alissa ja üks Filifjonkat lohistanud kärpidest, teine püüdis üksi Filifjonkaga kõrvale hiilida, ent Mari tulistas tal pea otsast. Filifjonka ei karjunud enam, vaid tõmbus kägarasse ja põimis käpad.

“Nüüd!” hüüdis Kai. “Mari, mine pulti! Tõnu, too Filifjonka ära!”

Valgus tuhmus, lõi heledamaks, asendus siis avariivalgusega. Mari mõtles veel sekundi, jooksis lastiruumi, lohistas sealt surnud kärbi ära ning heitis kogu jõudu kokku võttes selle üle rambiääre, Tõnu haaras parasjagu Filifjonka küünarvarrest ning hakkas teda Nemesise poole lohistama. Väljas kostis sireen ja kapteni hääl: “Kaotasime peaenergia, kukume Kuule, kõigil pardalt lahkuda!”

Kärbid üritasid veel korra Nemesise poole joosta, ent tõmbusid tagasi, kui Liisu valang neist järgmised neli maha niitis. Siis avanesid uksed, mis viisid ristleja sisemusse ja sealt tormas lagedale veel suurem kärpide mass. Liisu tulistas, Mari jooksis kabiini poole, et teinegi kärbilaip välja heita, samal hetkel niitis põrand jalad alt – ristleja riivas Kuu kaljusid. Kärbilaip lendas siiski üle rambiääre, Liisu tulistas laeva poole tungivat hordi, ühel ajal jõudsid rambile Tõnu Filifjonkaga ja roomav Alissa. Rebaseplika oli räsitud ja verine, ent silmades hiilgas veel tubli annus võitlusvaimu. Ramp sulgus hiidkärpide nina all, jälle kõik rappus, akna taga põrandal veeresid läbisegi kastid, konteinerid, kärbid ja lahingulennukid, üks lennuk libises veel maandumisšahti luugi ette. Mari ei hakanud rihmugi kinnitama, vaid lülitas kahurid sisse ning tõmbas kontrollereid. Pimestavate plahvatuste saatel lendas šahtiluuk kosmosesse, õhuvool haaras koos kärpide ja koliga kaasa ka lahingulennuki ning pillutas selle kõik Kuu pinnale laiali. Viimasel hetkel sööstis Nemesis välja ning Maril oli tükk tegemist, et mitte lennata vastu kaljuahelikku. Samast ahelikust sai ka Burani haud – kaljud lõid silmipimestavalt helendama, tähelaeva raputasid hõõguvad plahvatusgaasid ja ristleja rusud. Silmapilgud koos aknataguse tulemölluga, samal ajal radari järgi suuremate rusude eest laveerides tundusid õõvastavate minutitena.

“Me oleme pääsenud,” sosistas Filifjonka, kui Nemesis juba Kuust eemaldus.

“Ei ole, meil on kolm Xid kannul! Kai, anna vektor, pane aeg paika! Kaome siit,” hüüdis Mari plasmalaengute eest laveerides, Kai toksis palavikuliselt arvuti taga. Hetk hiljem kadus Nemesis hüperruumi.

“Kas nad võivad siia järele tulla?” muretses Tõnu pärast vaikuseminuteid. Filifjonka vaatas tardunult enda ette maha, Alissa hingeldas rambiruumi pool. Mari kõrvu hakkasid taas jõudma erinevad häiresignaalid.

“Ei, ei tule. Siia saavad ainult Nemesis ja Lapton. Teistel laevadel ei ole ühelgi ajamasinat,” vastas Mari.

Filifjonka istus, silmad pärani ja maigutas suud, nagu tahaks midagi öelda, aga ei saanud. Kai ja Liisu olid arvuti juures ja uurisid loendeid.

“Teine reaktor ei anna voolu välja, esimesel on üks balloonigrupp järelt ära. Meil võib maandumisegagi raskeks minna,” teatas Liisu.

“Ja me ei saa vaatama ka minna, mis viga, sest lastiruum on ikka vaakumi all,” vastas Mari pilooditooli istudes.

“Masinaruum ka,” ütles Liisu.

“Teise reaktori jõuvooluahelad on korras, juhtvoolu viga, see on parandatav,” ütles Mari. “Me peame seal maha saama. Kuidas rõhuregulaatoritega on?”

“Korras, me ei kaota õhku,” vastas Liisu.

“Siis olen ma nii ülbe, et lähen ja tukastan veidi. Ma pole ammu korralikult magada saanud,” leidis Mari tõustes ja puhkeruumi poole astudes.

“Aga Mina?” küsis Tõnu tõustes. Kai ennast liigutada ei saanud, sest Filifjonka oli ta seljale juba kerra tõmbunud.

“Uskumatu. Kuhu ma sattunud olen. Kas sa elasidki kõik see kümme aastat sellist elu?” kostis pimeduses Tõnu sosin.

“Ei, ei elanud. Midagi nii hullu pole ma veel üle elanud,” vastas Mari. Ta silme ette tõusid jälle Filifjonka valu täis pilk, kärbi välkuv käpp ja Filifjonka lehvivad juuksed, mille hoop oli õhku paisanud. Välkuv nuga ja verd pursates varisev hobune kusagil Pluuto tapamajas. Viki. Mis Viki teeb? Kas ta on veel elus, või on nugadega kärbid ka Orkaani tunginud? Lan oli mässu tõstnud. Paistis, et ristlejad olid Lani poolel – seega puudus admiralil lootus kord taas majja lüüa. Eriti, kui Viki teda usaldama ei hakka. Kas maksab üldse tagasi minna, äkki olekski parem, kui nad Nemesist sellisesse korda enam ei saa, et nad Muumimaalt tagasi võiks pöörduda. Kas seal oli suvi? Mitte alati. Seal oli ka trollitalv. Halastamatu ja külm polaaröö. Mari ei olnud filifjonka, et ta võinuks seda seal üle elada. See ei olnud kerge. Mari silme ees rullusid lahti kaljusaarekesi täis meri, laugjad metsased mäeahelikud, lilli täis aasad Filifjonka kodu lähedal. Pehme vanaaegne sohva ja peen teeserviis. Filifjonka küpsetatud teekook. Kas nad võiks ka muumipere enesega kohtuda? Mari tundis miskipärast külma. Ei, ruum oli soe, ainult tähelaev oli rappuma hakanud. Mari ei saanud aru, kas ta oli maganud või mitte, igatahes oli ta kabiini naastes unisem kui enne.

Üle kabiiniakna kihutasid pilvekiud, taevas helenes kiiresti, allpool aimusid maade ja merede piirjooned. Tähelaev oli lähenemas Muumimaale. Kai juhtis teisest pilooditoolist, Filifjonka lebas kõhuli puldil, juuksed sassis ja kangestunud pilk läheneval maal.

“Kuidas me minema saime?” päris Mari Kai kõrvale esimesse tooli oma kohale istudes. “Mis selle ristlejaga õieti juhtus?”

“Valguse lastele avab väravad tema, kes ta ei ole meie ilmast, tema paneb seisma pimeduse soojuse,” tsiteeris Kai Ge Raamatut ja vaatas Filifjonkat. “See on nüüd lõplikult läbi, see on nüüd tehtud. Tema läheb oma ilma tagasi. Aga ma kahtlesin selles kõiges sügavalt. Aga tundsin tookord, kui käskisin Lanil teda tappa, sellist imelikku impulssi. No tulid meelde need Lea ja Ra jutustused sellest jaaniööst ja sealpoolsuse signaalidest ja sähvatustest. Ta bioväljal on midagi seoses uraanireaktoritega. Tema läheduses juhtub midagi tuumakütuse omadustega, eriti kui ta vaimujõudu koondab, näiteks palvetab. Ma kartsin, et see puudutab ka termotuumareaktoreid, aga ei, Nemesise termotuumareaktor töötas tõrgeteta, kui Burani uraanireaktorid seiskusid. Aga see on nüüd läbi. Me oleme uues ajastus ja isegi elus.”

Mari võttis juhtimise üle, kontrollis energianivoosid, püstmootoreid ja arvutas maandumisvõimsust. Püstmootorite toel maandumiseks jäi energiast vajaka. Seega tuli maanduda aerodünaamiliselt – Muumioru mägisesse kanti praegu asja ei olnud.

“Fifi, kas sa kuuled mind?”

“Filifjonka, auu!” kordas Mari.

Filifjonka keeras oma erutusest suured silmad Mari poole.

“Kas sa tead kusagil siin mõnda lennuvälja?” küsis Mari.

“No hästi pikka, sirget ja laia teed? Aerodroomi?” täpsustas Mari. Filifjonka mõtles pikalt.

“Kas teie maal lennata osatakse?” küsis Mari.

“Õhupalliga lennatakse küll. Ja õhulaevaga… Ja lendava laevaga!” tulid Filifjonkale Fredriksoni leiutised meelde. Ta mõtles veel natuke ja juhatas: “Sinnapoole! Edasi, seal, kus need kõrged kaljud on!”

Mari pööras tähelaeva näidatud suunas. Äsja oli vihma sadanud, meri ja maa aurasid. Läbi udu hakkasid paistma kõrged kaljud, kaljude tippudes olid suured kivimürakad. See pidi olema Isevalitseja saar. Mari põikas ühest värvilisest õhupallist mööda, lendas hetke kaljude vahel ning jõudis sisemaa kohale. Küngastel looklesid valendavad kiviaiad, siin-seal paistis puudesalusid ja väikseid maju.

“Sealpool, seal, kus need suured puud on,” juhatas Filifjonka. “Seal ta oma lennumasinaid katsetas.”

All teerajal paistis mingi kolonn kulgevat, kõige ees särasid vasksed puhkpillid, vahepeal oli paar kaarikutki näha. Ja puude taga oli lagedam tasane plats, mis ühtpidi andis vajaliku mõõdu väljagi! Väljaku servas õõtsusid kaks õhupalli, kolmas oli lösakil maas, kas alles maandunud või parasjagu täitmisel, et lendu tõusta.

“Aga sinu heidame me nüüd päästekapsliga välja,” ütles Mari tõustes. “Kai, sina juhi!”

“Mis? Minu? Ma ei taha!” vastas Filifjonka puldi otsast maha ronides.

“Ei, ilma naljata. Sa ju ikka kujutad ette, mis tähendab, kui me hooga maandume? Kas nad seal all oskavad ohtu aimata? Vaevalt. Pealegi võime me puruks kukkuda. Vähemalt sina pead tervena alla jõudma,” seletas Mari Filifjonka kotti võttes ja päästekapsli juurdepääsuluuki avades. Filifjonka järgnes Marile vastumeelselt.

“Näe, istu siia, ma panen rihmad kinni. Need võid avada alles siis, kui tunned, et oled kindlalt maas ega veere selle tünniga enam ringi. Kohvri paneme ka siia kinni, et sa sellega maha kukkudes vastu pead ei saaks. Ja kui oled välja saanud, siis – ole hea ja püüa nendele seal all selgeks teha, et nad eemale hoiaksid. Üldse raja lähedusest ära läheksid. Ma ei tea, mis nüüd juhtuda võib,” seletas Mari askeldades. Filifjonka vaatas kohkunult Marile otsa, Mari hingas sügavalt sisse ja pani luugi kinni.

“Kas tuulesuund on teada? Püüame ta kuidagi sinna platsi äärde tulistada, sada meetrit õhupallidest eemale,” seletas Mari istudes ja juhtimist üle võttes. Ta keeras tähelaeva ringi ja lähenes uuesti tolmuse ja tallatud muruga platsile ning sihtis teleskoobi välja. Platsil polnud kedagi näha. Puude tagant paistsid majakatused ja tornid – need jäid ohutusse kaugusesse. Puudevilus õhupallide juures oli loomulikult sagimist. Mari keeras päästekapslite paneeli lahti, seadis esimese, kus istus Filifjonka, stardivalmis ja jälgis kurssi.

“Tuult ei ole,” ütles Kai õhupalle vaadates. “Peaasi, et kapsel päris sinna ei sajaks.”

Mari vajutas nuppu ja kabiini seina tagant kostis vilin ja tümpsatus. Liisu seadis teleskoopi ning teatas: “Leidsin ta üles. Langevari läks ka lahti.”

Kõik jälgisid teleskoobiekraanil hõljuvat valget kuplit, kuni selle tropid päästekapsli maani jõudes lõtvusid. Valge kangas voogas puude otsa teisele poole õhupalle. Mis toimus maa peal päästekapsli juures, selle varjasid puud. Filifjonka oli maandunud.

“Nüüd peab neile aega andma natuke, teeme suurema tiiru,” ütles Mari majakatuste poole pöörates. All möödusid põlispuud, paleed, pargid, rajad. Daamid jalutasid, päevavarjud käes ja võpatasid, kui tähelaeva mürin nendeni jõudis. Peenraid hariv koduvana keeras koonu Nemesise teleskoobi poole.

“Mina küll ei tahaks siia tähelepanu keskmesse maanduda,” arvas Tõnu.

“Aga kuhugi mujale minna on ka hilja, meie kontaktisik on juba all,” vastas Mari. “Ma usun, et muinasjutuga kohtumine ei ole nii hull kui Buranilt põgenemine.”

Ta keeras tähelaeva küngaste ja kiviaedade kohal ringi ja lähenes uuesti “lennuväljale.”

“Või siiski saab see kohtumine hull olema,” märkis Mari, kui nägi teleskoobiekraanil kümneid ja kümneid uusi silmapaare, kelle Nemesise mürin oli majadest ja metsaalustest lagedale meelitanud.

“Ja meil on probleem,” ütles Kai, kui nägi ekraanil ka Filifjonkat, päästekapslit ja sinises mundris olendeid. Kaks neist hoidsid Filifjonkat kinni, Filifjonka paistis rabelevat. “Filifjonka jutt ei ole vist veenev.”

“Siis teeme selle veenvaks,” vastas Mari madalamale laskudes. “Ma proovin lähenemist.”

See jäi küll nägemata, kas ja kuidas mõne meetri kõrgusel üle väljaku vilisev Nemesis Filifjonka sõnadele kaalu lisas, kindlasti ehmatas ta paljusid, ja Mari veendus lõplikult, et väljaku pikkusest jagub maandumisjooksuks küll.

“Palvetagem. Nüüd läheb asjaks. Ma ei tea, mis edasi saab,” kuulutas Mari tüür- ja pidurdusmootoreid käivitades ja telikuid alla lastes.

“Seal on üks lennuk ka,” ütles Tõnu, kui oli vilksamisi puude taga tiibu märganud.

Nüüd lendas tähelaev õige madalalt üle küngaste ja majakeste, millede asukad olid välja uudistama tulnud. Sajad pilgud saatsid Nemesist, kuni see küngaste varju laskus. Väli oli uskumatult sile ja pehme. Liiga pehme. Tähelaeva tagumine ots põrkles üles-alla, Mari nägi kursi hoidmisega kurja vaeva, piduritest rohkem tuli takka anda tagumistele tüürmootoritele, et nendega Nemesise tagumist otsa maas hoida ja vältida nina maasse takerdumist ja üle kaela käimist. Kõik põrus ja hüppas, Liisu libises keset põrandat, Kai põrkas ja võdises istmete vahel nagu kummipall. Hüplevatelt tabloodelt ei olnud võimalik näite lugeda ja platsitagune puudemüür lähenes hirmuäratava kiirusega. Akna taga paistsid vaheldumisi õhupallid, puud, Mari märkas ka paanikas laialijooksvat rahvast, hüpped muutusid harvemaks ja kõrgemaks, loopides Nemesist üha rohkem kursilt kõrvale. Tüürmootorid paukusid seda vihasemalt, Mari vaid aimas kursinumbrit hüpleval ekraanil ja proovis selle järgi suunda hoida. Lõpuks loopimine lõppes, kõik jäi vaikseks ja puud akna taga kadusid tolmupilve.

“Ikka veel elus,” ütles Mari tõustes ja rampi alla lastes. Mulla lõhn levis kabiini, rambiruumi tõusis tolmuvine. Mari tahtis veenduda esmalt, ega keegi alla jäänud ning ruttas välja. Hädakisa ei kostnud, keegi polnud vigastada saanud, kõik olid osanud ohutus kauguses toimuvat jälgida. Ainult kõverat teemandiiti polnud Mari seni näinud. Esiteliku toed olid järgi andnud ja kõveraks läinud. Pidi see vast jõud olema! Väljakut tähelaeva taga lõhestasid siksakis kolm poole sääre sügavust vagu, mille olid jätnud tähelaeva telikud. Mari ohkas ning istus rambiäärele, toetas selja vastu rambi hüdrosilindrit.

Mari puhkas ja tolm hajus, läbi tolmu paistsid lähenevad olendid, peamiselt sinises mundris, tähtsa ilmega koduvana ja Filifjonka kõige ees.

“Nad küsivad, kas abi ei ole vaja,” ütles Filifjonka. Koduvanad rääkisid omavahel oma skandinaaviapärast keelt, uurisid plasmalaengutest jäänud tulejälgi teemandiitsoomusel, laiutasid käsi ja vangutasid päid.

Mari tõusis. “Alissa. Lähme vaatame, mis temast on saanud,” ütles ta rambist üles kõndides. Ta süütas puhkeruumi tule ning vaatas kriimulist ja loppis rebaseplikat. Ta magas ja norskas, ta oli külge keeranud. Mari ei ajanud teda üles, sosistas vaid Filifjonkale: “Ta kiskles sinu pärast kärpidega. Las ta magab. Eks pärast tohterdame teda.”

“Aga nad tahavad teada, et mis te läbi elasite, et mis juhtus,” ütles Filifjonka.

“Aga räägi neile. Räägi, mis sa nägid ja üle elasid. Mina pean laeva remontima hakkama.”

Lastiruum oli täis prahti, mis oli pudenenud seintelt ja laeluugist, mida olid läbistanud plasmalaengud. Masinaruumi uks käis raskelt, sealgi olid rusud laiali, laest paistis sinine taevas.

“Reaktoriblokid on terved,” ütles Liisu.

“Neljas ja kuues balloonigrupp on tühjaks jooksnud,” vastas Mari katkisi torusid vaadates. “Avariiventiil on sulgunud. Selle reaktoriblokiga võib halvasti minna, kui me liiga uljalt atmosfääris kihutame, väline soomus on nii segamini, kõik see ülehelikiiruse õhk ja rõhk hakkab siin keerlema,” arvas Mari edasi.

“Mis siis teha?”

“Vasakud balloonigrupid peab teise bloki taha ühendama ja esimene blokk tuleb välja lülitada. Hakkame siis neid torusid lahti keerama ja juppe ümber kombineerima,” otsustas Mari.

“Midagi oli ju ka juhtahelatega?” küsis Liisu.

“Oli küll. Aga ma loodan teise bloki energiaga minema lennata, siis ei ole vaja neid otsida ja torkida.”

“Ise ütlesid, et see on parandatav?”

“Ütlesin jah. Iseasi, kas meie sellega siin hakkama saaksime,” lausus Mari rambiruumi tagasi minnes.

Tõnu istus rambiäärel ja vaatas hämarduvat puudealust. Kõik kolm õhupalli olid juba taevalaotuses, kuskilt kostis muusika ja kajas naer. Jämedate koonudega koduvanad juhatasid all maa peal, teravama koonuga käbedam olend vedas paberlaternatega paela puude vahele. Taamal juba põlesid laternad, andes puude alla hubast valgust. Keskid tantsisid, põõsaste taga õõtsusid kübarad ja juuksetukad. Kostis plaksatusi ja praginat, latvade kohal sähvatas üksik ilutulestikurakett.

“Ma olen meie Filifjonka ära kaotanud,” ütles Tõnu.

Filifjonkasid oli juba neli tükki ilmunud, nad lobisesid omavahel kaariku juures. Kaariku rattad olid uhkete treitud kodaratega, kast aga lihtsalt laudadest kokku löödud ja siniseks võõbatud, laudade külge olid kaunistuseks lillekimbud ja vanikud seotud.

“Milline neist meie oma on?” küsis Tõnu

“Mitte ükski,” vastas Mari. “Kas sa siis ei näe?”

“Nad on kõik ju ühte nägu,” vastas Tõnu.

“Ei ole. Näed, see seal vasakul on pikem ja tüsedam, rinnakam ja võimukam, seal ratta juures see lühike on kuidagi kohtlane…”

“On jah nagu sinu õde!” naeris Tõnu. “Ja need kaks seal käru taga on kuidagi ujedamad ja häbelikumad. Saan aru küll, kui pikemalt vaatan. Huvitav, miks nad kõik ühte moodi riides käivad?”

“Ei käi ju kõik,” vastas Mari. Kaarikust mõne sammu kaugusel oli teine seltskond, kus paistis üks mümla, paar lühikest tüsedat mehikest – ilmselt pumpsu – ja vanem filifjonka, kellel oli kleidi peal vest ja peas kübar. Rahvast vooris muudkui juurde, Maril ja Tõnul läks nende erinevate rasside ja tüüpide kokku lugemine sassi.

“Väiksed on nad küll,” nentis Tõnu vähem kui põlvekõrgusi lapsi sibamas nähes. Mõnel oli nina tume, mõnel saba taga, mõni karvase ihuga, mõni palja ihuga nagu inimene.

“Leidub ka suuremaid,” ütles Mari. “Nemesise” vastas peatus üks kuldpruuni mümlasoenguga naine, kes oli vähemalt Alissa, kui mitte lausa Liisi suurune, suur ja ümmargune. Vaatas korra oma heatahtlike selgete silmadega Marile otsa ja astus sinise kaariku ja filifjonkade juurde. Kas see võis olla Mymla ja väikse My ema, mõtles Mari. Suur mymla näitas kaarikusse, küsis midagi ja kõik hakkasid naerma, heites vahepeal pilke Mari ja Tõnu poole, osutades tähelaevale. Nüüd nägi Marigi kaariku lahtise tagaserva tagant kinganinasid – Filifjonka ilmselt magas seal. Jah, ta kohvergi oli kaariku nurga juures maas. Mümla võttis oma kotist suhkrukringleid, väiksem ja kohtlasem filifjonka võttis kaarikust veiniklaasid ja jagas välja, teine häbelik tema kõrval päästis vahuveinipudeli valla.

“Läheks ja liituks?” pakkus Mari.

“Ei, hull, me ei saa neist aru!” turtsatas Tõnu. Järjekordne rakett pragises taeva all ja puistas värvilisi sädemeid.

“Peab jah laeva kuidagi korda saama,” vastas Mari tõustes ja lageda poole vaadates. Mari polnud tulnukatest esimene, kes pargis toimuva meluga liituda tahtis. Kai oli juba liitunud, taamal hämarduva taeva taustal paistis paksu hirve ja merisälu siluett. Mari ohkas veelkord ja läks masinaruumi torusid keerama.

Laevas valitses korralagedus. Nagu Orkaani tähelaevastikus ikka. Pooled riistad olid kadunud ja välja laenatud, kappides oli igasugust suvalist kola, pärit ei tea kust. Vähemalt olid lapid ja hermeetikud alles. Deuteeriumi ja triitiumi lekkeid ilma spetsiaalsete vahenditeta sulgeda ei ole võimalik. Uni tikkus ligi. Ja aukudest reaktoriruumi laes kostis muusika mürtsumine.

Tõnu istus veel pikalt rambiäärel, viimaks hakkas teda huvitama, mida rahvas tähistab ja ta mõtles seda Filifjonkalt küsima minna. Ta tõusis ja lähenes kaarikule, mõtles hetke ning küsis: “Where is Filifjonka?”

“Here,” kostis neljast suust. Tõnu taganes puude poole ja vaatas olendeid jahmunult. Üks võõras filifjonka näitas kutsuvalt vahuveinipudelit, samas märkas Tõnu ka tuttavat Filifjonkat kaarikus tikitud patjadel magamas. Suur mümla vaatas teda muigvelsui, tulnuka kohmetus ja jahmatus tegi talle nalja. Viimaks ei suutnud ta end tagasi hoida, pani käe suu ette ja turtsatas naerda, kaasates ka filifjonkad. Selg puutus millegi vastu, selja tagant kostis käredat, ärevat häält ja sõimu. Kaks Tõnule puusani ulatuvat olendit, üks inimese, teine koera või hiidkärbi moodi, hoidsid püsti redelit, kolmas õõtsus redeli tipus ja küünitas järjekordse paberlaternate liiniga puuoksteni. Tõnu pöördus, võttis nööri enda kätte, sirutas end ning sidus selle okstesse, teenides sellega kiitva ja käreda, rootsi keele moodi kõlava kaasaelamise. Talle ulatati tikud, Tõnu süütas laternad põlema. Iga põõsa all ta ümber oli elu, kus keskid väiksemad tantsisid, teised võtsid piknikukorvist saiakesi ja jõid pudelist mahla või veini. Päris ehedat muumitrolli polnud Tõnu veel näinud, nii palju, kui ta pilguga otsida üritas. Eespool paistis lagedam plats, mida valgustas suur lõke. Platsi ääres oli midagi lava moodi, kus koduvanad pasunaid puhusid ja inimesesarnased kitarri mängisid, üks väike elukas lõi trummi, üks filifjonka ja teine, keegi jämedama koonuga daam, laulsid. Laudadest tantsupõrandal keerutas veel igasugust rahvast, tundus, et seal oli ka üks muumitroll… või koguni mitu. Tõnu võpatas, kui tema kõrvalt põõsa alt üks paks koduvana järjekordse raketi taevasse lasi. Teiselt poolt platsi startis teine. Siis kolmas. Neljas tulistati torust välja, see vallandas tumesinises taevas looklevad tulemaod. Ent siis kostis selja tagant tuttavaid hääli, mis paistsid pidulisi kohutavat ja nende tähelepanu äratavat. See oli turbiinide vilin. Tõnu ruttas tuldud teed tagasi ning nägi Nemesise püstmootorite all helendust, turbiinide hääl tõusis järsult ja langes, tõusis jälle ja langes, nagu mänginuks keegi gaasiga. Kas nad lähevad juba ära? Tõnu jooksis põõsaste vahel, vältis laternaliine ja piknikupidajaid, kaarikust möödudes märkas ta, et Filifjonka on ärkvel.

“Kuhu me läheme? Näed ise, et Kai on kadunud,” naeris Mari Nemesise kabiinis. “Ahelaid kontrollime ainult. Ventiilid ja torud peavad, meil on tagasipilet olemas.”

“Ja mulle just tundus, et mulle hakkas siin meeldima,” vastas Tõnu teise pilooditooli istudes. “Kas julgekski tagasi minna, mine tea, mis need kärbid seal meiega teevad. See oli ausalt öelda kole, mis sa sealt ristlejast põgenedes koos Liisuga tegid.”

“Ära meenuta seda praegu! Mulle ka meeldib siin,” vastas Mari.

Liisu pilgutas uniseid silmi.

“Mis me siis teeme?” küsis Tõnu Mari kätt silitades.

“Lähme tantsupõrandale,” kostis kriiskav, skandinaavia aktsendiga hääl nende selja tagant. Filifjonka oli kabiini ilmunud.

“Mida siin tähistatakse? Selline pidu ja melu, nii palju rahvast…” küsis Tõnu.

“Suvine pööripäev ju!” vastas Filifjonka. “Kas teil on siin peeglit, ma tahaks ennast korda sättida.”

Mari tõusis ja juhatas Filifjonka tualetti.

“Tantsupõrandale?” imestas tüdruk.

“Ma nägin seda, see võib lahe olla! Aga kas meil midagi kaasa on võtta? Kõik sõid ja jõid,” kirjeldas Tõnu.

“Vaatame külmikusse,” vastas Mari kambüüsi astudes.

“Kõik veeti ju minema.”

“Tühja nad jõudsid,” vastas Mari ust avades. Külmik oli samamoodi segamini, nagu tööriistakapp, lisaks veel pime ja vooluta. Siin vedeles juurvilju ja leiba… Paar pudelit kangemat ja mõned parajad karbid pulmast ülejäänud koogiga!

“Kõik on olemas! Uskumatu,” rõõmutses Filifjonka nende selja taga. “Ma pole kunagi siia parki sattunud pööripäeva ajal. Kunagi pole aega olnud! Lähme juba!”

Filifjonkal oli nii suur kihk, et Tõnul oli tegemist, et temaga sammu pidada. Mari polnud varem siin käinud, tema radasid ei teadnud ja laternaridade vältimine võttis tal kauem aega, ta sikutas Tõnut käest, kartes eksida. Kummaline oli see, et uudishimulike massid ei piiranud Nemesist, justkui oleks sellised külalised siin tavalised. Nojah, platsile oli veel üks dirižaabel ilmunud, taamal paistis naljakas puust, laevakerega lennuk. Võibolla olidki lennumasinad siin sedavõrd erinevat nägu, et keegi ei vaevunud dirižaablil ja tähelaeval vahet tegema. Pidu oli tähtsam, siia võis tulla ükskõik millega.

Mari kaotas Filifjonka silmist, lohises Tõnu järel kättpidi ning vaatas niisama eri liikidest ja rassidest rahvast põõsaste vahel ja all, paberlaternate värvilises valguses. Eespool oli jälle tuttavat kriiskavat häält kuulda, Filifjonkal oli süles kimp värvilisi põllulilli, mille üle ta ei paistnud rõõmustavat. Teised neli filifjonkat naersid, üks neist osutas kõrvale, kus üks tähtis sinises mundris koduvana teiste juures asjatas. Filifjonka turtsatas ja viskas sugulasi lilledega ning keeras pahuralt selja. Tõnu ruttas ligi ning tiris ta käppapidi tantsupõrandale. Mari vaatas hetke ega osanud midagi teha, siis kummardus ta ees üks lüheldane kulunud pintsakus inimesesarnane tüüp… Ja raketid lendasid, trumm mürtsus, üks lugu kõlas teise järel. Tõnu käte vahel oli nüüd keegi tüsedam ja jämedama koonuga daam, ent ikkagi väga nõtke ja liikuv, osav tantsija. Piripiiga see siiski ei olnud, daam paistis kuuluvat vist koduvanade rassi. Igatahes kostüüm ja ehted olid uhked. Järgmise paari loo jooksul oli ta vastas hoopis merisälg, kes kangesti rohtlakatti meenutas, ent oli lilleline, käppade asemel olid kabjad ja huulte vahelt ei paistnud kihvu. Vahepeal püüdis Tõnu hinge tõmmata ja leidis lava tagant ka Muumipapa üles, kes püsti pandud tünni põhja peal koos ühe karvamütsiga koduvana ja politseinikuga kaarte mängis. Parasjagu pandi tühjad klaasid lauale, neljandalt taburetilt tõusis Nuuskmõmmik, sirutas end, pani piibu suunurka ja läks eemale. Pudel oli tühi. Tõnu võttis põuest konjakipudeli ja pani lauale, mispeale karvamütsiga tüüp kohe viipas ja tühjale taburetile osutas. Egas midagi, mõtles Tõnu. Papa segas juba kaarte, politseikoduvana uuris hetke pudelit, nuusutas sisu ja kallas klaasid täis. Pokker. Tõnu kaotas. Midagi käis ka teist moodi, talle püüti ka seletada, ent Tõnu ei saanud aru ja inglise keelt ei osanud keegi, eesti keelt ammugi mitte. Siis jälle nühkis tantsumaias merisälg oma pikka koonu Tõnu õlal edasi-tagasi, nühkis pehme siidise põsega inimese kõrva, lämmatas oma õhulise tukaga. Nuuskmõmmik tuli tagasi. Viimaks kohtas Tõnu ka Marit tantsupõrandal, nägi ka Piripiigat ja Muumitrolli ennast, aga Piripiigat tantsule kutsuda tal ei õnnestunudki. Hoopis Alissa kallistas teda! Rebaseplika oli end pesnud ja kamminud, kuid kriimud paistsid endiselt. Siis jälle merisälg oma tillukeste kapjade ja hõbedaste raudadega, tegemas ühe tagajala peal ringe, üks esimene kabi Tõnu ülestõstetud peos pöörlemas ja uhke pea painduva kaela otsas peaaegu vastu paksu lillelist tagumikku. Kahvatukollase laka ja saba voogamine. Aga väsimus tappis. Veel jäid meelde Mari väsinud nägu kesk tikitud patju kaariku siniste laudade taustal ja kaariku loksumine, mis kippus oksele ajama.

Ja Nemesise puhkeruumi lagi ning ebamäärast päevavalgust kiirgavad lambid. Kas see oli uni? Tõnu ajas end püsti, tormas seintelt tuge otsides kabiini poole. See ei olnud uni. Marit polnud kusagil näha, Kai juhtis tähelaeva, lillepärg ümber kõrvade, teine, suurem, ümber kaela. Lisaks Liisule ja Filifjonkale olid kabiinis veel Muumipapa, Muumimamma, Muumitroll ja Piripiiga – terve muumipere!

“Ega te Marit unustanud?” küsis Tõnu, kui oli esimesest jahmatusest üle saanud.

“Ise sa unustasid,” kostis Tõnu selja tagant. Tõnu oli puhkeruumi voodist nii kiiresti startinud, et ei pannud Marit naabervoodis tähelegi.

“Ega sa pahaks ei pane, Filifjonka leidis, et võiks nemadki koju viia, kui juba sinnakanti lendame,” vabandas Kai. Muumipere ja Filifjonka olid sulgunud omakeelsesse vestlusringi, Muumipapa püüdis Tõnule midagi öelda, aga Tõnu ei saanud aru.

“Ta ütleb, et sul on pokkeris osav käsi võõramaalase kohta,” tõlkis Filifjonka. “Ja tegelikult tantsus ka, väsitasid vaese merisälu nii ära, et ta pepu vänderdas kaariku aiste vahel, traavistki ei tulnud midagi välja, galopist ammugi mitte. Aga ise oli nii õnnelik, sest nii suuri ja pikki meesterahvaid kohtab siin harva, kes teda keerutama ulatuks.”

Kabiini akna taga möödusid kuused ja valged kasetüved, teisel pool ilmus nähtavale Muumimaja, täpselt selline torni moodi ümmargune ja sinine nagu raamatus. Tähelaevale oli siin ruumi vähevõitu, aga Kai sai selle turvaliselt oja, silla ja puude vahele maha. Papa küll taarus väsimusest ja söökidest-jookidest, toetus jalutuskepile, ent paistis sellegi poolest soliidne välja. Mamma hoidis teda hoolitsevalt. Muumitroll ja Piripiiga võtsid juba sillakäsipuul kohad sisse.

“Kas tulete ka teed jooma, Mamma kutsub,” meelitas Filifjonka. Mari libistas pilgu üle Kai, Liisu ja Tõnu silmade. Alissa istus rambiäärel, valugrimass näol.

“Me ei saa,” leidis Mari Filifjonkat kallistades. “Alissa on haavatud. Me peame kiirustama.”

“Tantsida jaksas küll,” märkis Filifjonka Marile otsa vaadates. See hetk oli käes. Mari oli Filifjonkaga harjunud. Ja mäherdune sõbranna oli muumimaalasest Marile saanud! Kas ta teda kunagi enam näeb? Nemesise püstmootorid huugasid ja ootasid, et keegi kontrollereid tõmbaks. Hetk oli käes, Filifjonkal oli aeg jääda muinasjutuks. Mari vaatas ta silmadesse. Naine avastas imestusega, et ta võib nendesse vaadata, tundmata seda kummalist kabuhirmu, mida ta tundis, kui Filifjonkat esimest korda nägi ja ka hiljem, Maal enne pulmapidu ja ka pulmapeo ajal. Vaadata endesse murelikesse, soojadesse silmadesse. Nendest silmadest oli Miski kadunud.

“Ma ei jõua lihtsalt,” ütles Mari kabiinis seinaäärsele lavatsile istudes. “Kai, lenda sina.”

“Mis siis ikka,” kostis hirv kohmakalt rapsides kange liigutades. Ramp sulgus ja maastik akna taga liikus. Filifjonka lehvitas päevavarju alt ja Muumipapa kergitas kaabut.

“Mis need siin teevad?!” karjatas Mari arvutiterminali nurga juurest Muumioru lugusid leides, mille Lan omal ajal terminalist välja trükkis ja mida Mari luges, kui ta oma raamat oli Cheni kätte jäänud. Ja nüüd oli sellega Taifuuni vöör puruks lastud.

“Nad lugesid ja uurisid neid,” tunnistas Kai.

“Ja mis nad tegid, kui pilte nägid?” muretses Mari.

“Naersid põhiliselt, vaid Filifjonka tundis end puudutatuna,” vastas Kai juhtides. Taevas akna taga oli juba pime, tähed olid süttinud. “Ega nad midagi aru muidugi ei saanud, aga selle Janssoni pildid jutustasid neile paljutki. Palju rohkem kui meile.”

“Ja mina hoidsin hoolega, et Filifjonka neid ei näeks… Kes teab, kuidas ta reageerib nüüd!”

“Ära muretse, nad ei mõtle ega muretse samamoodi nagu meie,” rahustas Kai. “Ega sa ometi arvanud, et Filifjonkal jääb see tähelepanuta, et teda Maal teatakse?”

“Ega ei jäänud küll,” nentis Mari. “Ma ei osanud sel rindel midagi ette võtta.”

“Ja ta tahtis admirali pilti saada. Ja ma ei osanud välja mõelda, kust seda võtta. Meil pole ju printeritki,” kurtis Kai radariekraanil eemalduvat Maad vaadates.

Tõnu turtsatas naerda, näitas Marile värvilist pilti, kus lilleline merisälg vedas sinist kaarikut nelja filifjonkaga.

“Kurat, see väike koer ka klähvis seal ringi!” naeris Tõnu. “Ei ole võimalik! Aga ma nüüd Pilule ja Kerele ütlen, et sai Muumipapaga pokkerit taotud! Võimatu!”

“Küllap nad usuvad, kuna nad ise said Filifjonkaga tantsida. Ja ära sellega nüüd oma pead vaeva, et mis on võimalik, mis võimatu. Kõik on võimalik,” rääkis Kai.

20. Roheline tee

Orkaan väljus hüperruumist, Viki keeras sihiku otsekohe Ge suuremale kaaslasele Gudule. Radariekraanile ilmus järjest väiksemaid objekte, süsteem tundis ära Loodekontingendi ründelennuväe üksused. Ge orbitaalkahurid vaikisid, Viki süda tagus.

“Mitte tulistada, nad nõustusid meie tingimustega!” kõlas raadioeetris admiral Tahi hääl. Lapton oligi Ra uudse ja täpse, ajamasinaga ühendatud hüpergeneraatori abil väljunud hüperruumist seespool Ge kaitseliine, Ge lähiorbiidile. See tundus uskumatu, aga tõsi, käiku läks teine programm, mille olemusse Viki väga süvenenudki ei olnud. Ta oli veendunud, et Ge kaitseliinid astuvad lahingusse. Nüüd aga pööras ta Gudust kõrvale, vältis Ge satelliite ja orbitaalkahureid ning suunas Orkaani Ge lähiorbiidi poole.

“Nad ei sihi meid ikka veel,” kandis radarioperaator ette. “Agressiooni pole märgata. Transpordilaevadele on koridor vaba.”

“Mis siis ikka,” rõõmutses Viki sõrgu kokku lüües. “Ma ausalt öelda ei mäletagi, mis me täpselt tegema pidime. Aga kui meenutama hakata, siis lastiruumis olijad pidid Meeriasse maanduma, remonditsehhi maandumisšahti seltskond Gadilasse, Tsüklon pidi ka Gadilasse suunduma.”

“See jäta admirali korraldada, tema lootis, et nanotraadist püünised saab elektromagnetkahuriga hävitada,” vastas Kariine peajuhtimispuldi äärele nõjatudes.

“Kontrollin siis lastiruumi ja remonditsehhi maandumisšahti valmisolekut,” vastas Viki nuppe vajutades. “Liisu, kas sa oled ikka siin?”

“Ma ei saa vist üksi Nemesisega hakkama,” kurtis hirv. “Niipalju vaid, et kõik kohad, mis seal õhku peavad, on rohtlakatte täis. Aga pilooti oleks vaja. Kuidas Alissaga on?”

“Ta on hospidalis, ta oli Buranil kakeldes ikkagi viga saanud,” vastas Viki. “Chen, kuidas sul on, kas saad juba liigutada?”

“Raske see on, aga tähelaevaga saan kindlasti hakkama,” vastas turske kärp end jalule vedades ja Liisu turja pihta laksu andes. “Noh, hirveke, lähme.”

“Kuidas teil läks üldse, asjaajamisi on nii palju olnud, pole kellegagi olnud aega suhelda,” kurtis hirv läbi koridoride käies.

“No kaotusi ikka oli. Ja mitte vähe. Aga Lani jaoks oli see ikka lootusetu. Kariine tuli esimesena ruumist välja ja Agnos ei antud häiret enne, kui need radarikindlad raketid tunnelid õhku lasid. Ja enne, kui Lani omad lahingulennukid taevasse said, olid meie kutid juba tehases sees. Ja tegime tehase sisseseadest täiesti lagedaks, kõik on lastiruumis, teemandiidiliin ka! Majed peksid Lani omi ikka jubedal hulgal mättasse. Lan oli puhta loll, et üldse üritas vanast admiralist mööda minna. Ja admiral veel päris ogar, et otsustas veel siia seadust tegema tulla. Ma ei kujuta ette, kuidas me siia pidama jääme. Kus ja kuidas me elama hakkame,” jutustas Chen longates.

“Mis sinuga juhtus?”

“Kokku põrkasime, Mia sai surma. Tore armas maje oli, hästi võitles. Xi oli rammimises tugevam kui Fuuria, seepärast jäin ellu, tulin ühe tüürmootoribloki veol šahti tagasi,” rääkis Chen. “Kahju, et ta kodumaad ei näinud. Aga loodes läks hoopis lihtsalt: Loodekontingendi transalaevad sadasid ründelennukite kaitse all strateegiadivisioni sisse ja ütlesid: admirali käsk – võtame rohtlakatid ja teadustööd ja toimikud ja lähme! Head aega! Ja mitte ainsatki plasmasähvatust! Selle peale hüppab vist Lan vaakumisse, kui kõik kaotused kokku loetud saab.”

Chen turtsatas naerda ja tõmbus samas valu pärast seina najale kägarasse.

“Raisk, mul on kõhrevenitused, saad aru,” kaebas lahingulendur. “Aga läki rutem, paari minuti pärast peame kosmoses olema,” jätkas ta remonditsehhi maandumisšahti uksest sisse liibates.

“Kurat, teid lasti ikka puhta segi! Filifjonka ja Mari pääsesid päris üle noatera!” imestas Chen Nemesise tulejälgedest puretud soomust vaadates ja kommunikaatorit vajutades. “Kes sellele üldse lennuloa andis?”

Muumimaal käinud tähelaeva ramp laskus käginal alla, ramp oli täis lesivaid rasvunud rohtlakatte, kes meenutasid niimoodi kollaste lakkadega hülgeid. Liisu ja Chen mahutasid end olendite vahele ja tõusid koos rambiga tähelaeva sisemusse.

“AKT3717 Nemesis valmis!” kuulutas Chen mikrofoni, kui oli istet võtnud.

“Kõik valmis! Laseme teid kosmosesse!” kostis Viki vastus. Chen kirtsutas valu pärast koonu, kohendas end piloodiistmel ning küsis: “Aga kuidas teil läks? Kuidas te selle Burani ometi sinna Kuu peale laiali saite nii, et ise lesta tõmbasite?”

Liisu jutustas kõigest, alates Lani dessantväelastest, Mari seatud vaakumilõksust ja tulevahetusest kabiinis kuni Muumimaa pööripäevatantsu ja trallini välja. Ge atmosfäär hakkas juba Nemesist raputama.

“Uskumatu. Lihtsalt uskumatu! Nii palju nii uut nii lühikese ajaga! Filifjonka bioväli paneb uraanireaktorid seisma! Siis pannakse “Muumitrolli” raamat ajamasinaga teemandiidi sisse ja korraldatakse nii termotuumaplahvatus! No ei usuks, kui poleks ihusilmaga Filifjonkat ennast näinud ja temaga koos pulmaroogi küpsetanud!” imestas Chen pidurdades ja juhtides, tähelaeva rappumisele vastavaid valugrimasse tehes. Eespool lendasid kaks Xid, vedades taevasse heledaid jutte.

“Kuhu me lähme? Kas Meeriasse või Gadilasse? Gadilas pidid sellised püünised olema, mis meil jalad otsast lõikavad,” küsis üks rammus rohtlakatt ujedal ilmel.

“Gadilasse siiski,” urises Chen. “Ma usun, et Ra arvutas õigesti. Need püünised on ülipeenest terastraadist. Sellel aga on takistus suur ja sulamistemperatuur madal, Ra arvates peaks elektromagnetkahuri pauk selles traadis piisavalt tugeva voolu indutseerima, et see sulametalli sädemetena laiali lendaks. Tsüklonil on elektromagnetkahur, selleks see praegu Gadila poole lendabki.”

“Milleks seda kahurit üldse kasutatakse? See on, nagu ma aru saan, mingi teistmoodi kahur, mitte tavaline annihillaator?” küsis Liisu.

“Hoopis teist moodi. Ongi nii tehtud, et tekitab ülitugeva suunatud elektromagnetlainetuse, mis juhtmetes sellise voolu tekitab, et need läbi põlevad. See on vaenlase varjestamata elektriseadmete hävitamiseks mõeldud,” seletas Chen radareid seades. “Me saame siit vaadata, kohe peaks nad neid püüniseid ja liine pingima hakkama.”

Liisu ei teadnud pingimisest midagi, ta lesis teise istme allalastud seljatoel ja lasi tähelaeval end kiigutada. Akna taga möödusid metsamassiivid, kõrval jooksis kilomeetrilaiune Meeria jõgi, silmapiiril aimusid mäed. Eespool terendasid Laptoni düüsid ja Tsükloni suur kogu.

“Lapton saatis signaali! Ja kajaski rohtlast vastu, mööda neid traate! Näete, jälle,” osutas Chen ekraanile. Jälle sähvatas Laptonilt signaal, mis rohtlast vastu peegeldas, joonistades hetkeks ekraanile püüniseliinide kuju.

“Kurat, nad on päris ahneks läinud, terve rohtla siiludeks jaganud,” urises Chen. “Näete, Tsüklon laskub juba ja joondub pikima liini peale! Kurat!” röögatas Chen, kui ekraan virvendama lõi ja arvutiekraan raadioluure lokaatori veast teatas.

“Ma oleks pidanud selle praegu välja lülitama, ei tulnud selle peale, et elektromagnetkahuri laks sealt tagasi peegeldub! Lokaator on nüüd kutu!” kirus Chen.

“Ei ole siiski,” ütles Liisu arvuti taga. “Arvutihäire, kohe tuleb pilt tagasi. Ongi tagasi. Poolt nendest traadiliinidest ei ole enam.”

“Mis seal lennuvälja tagaääres on? Mingine tehnika vist ja raadiosaatjad? Kas need on need tsivilisatsiooni jahimehed, kellest Kariine rääkis?” arutles Chen suunda muutes.

“Võibolla. Nad jäävad oma tehnikast nüüd ilma. Lülita see radar välja, Tsüklon tulistab kohe uuesti,” vastas Liisu ekraane uurides.

“Jah, ma näen Gadila kosmodroomi oma silmaga. Lapton on juba maas. Ja teie saate kohe koju!” rõõmutses Chen ühe käega istmevahel passiva rohtlakati lakka sasides ja teise käega Nemesist maandumisrajale suunates. Chen ei riskinud ühe reaktori jõul paigale maanduda, kuna tähelaevas oli arvestatav tonnaaž rasvunud rohtlakatte.

“Siit me tuleme…” urises Chen ja Nemesis hakkas betoonplaatidel rappuma.

“Mis kurat te sellega teinud olete, pidurid on nagu sabahädad,” urises Chen kange tõmmates. Kiirus vähenes, kaugus raja lõpu ja võsani samuti.

“Ja mis telikuga lahti on, raisk ei pööra!” karjus Chen tüürmootoritele gaasi andes ja niimoodi toore jõuga telikuid külg ees lohistades Nemesist ruleerimisrajale sundides.

“Sõjapõgenikud!” urahtas Chen viimaks rambi lülitit tõmmates.

“Telik sai Muumioru isevalitseja saare dirižaabliväljale maandudes viga, seal oli liiga pehme,” vastas Liisu rohtlakattide vooluga õue kandudes.

Kummalised võõrad ja ilusad õied betoonipragudes heitsid kontrastseid varje, sügavsinine taevalaotus, sinakas päike ja üksikud tähed. Siit olid hiidkärbid pärit, siin oli nende põline kodumaa. Soe tuul sasis põõsaid betoonblindaažide peal, üle tuule kostis saabuvate tähelaevade püstmootorite müra. Lapton, Tsüklon ja mõned Xid olid juba maas, kärbid olid eufoorias, laulsid ja tantsisid, moodustasid rivisid ja ringe. Rohtlakatid aga nutsid õnnest, vedasid ninaga õhku, nagu ei usuks oma silmi, nähes taas koduloodust. Liisu seisis üksi keset betooni ja kahetses, et nõustus Mari juurest lahkuma, uut maailma avastama tulema.

Mai tatsas ta juurde, koon õnnepisaraist märg ja kutsus: “Tule meie juurde! Mis me teeme nüüd?”

“Maju hakkame ehitama ja korda seadma, talv tuleb karm,” hoiatas Kariine. “Neile vaesekestele tuleb ka talveks midagi ehitada, nad ei saa toitu kätte ja külmuvad surnuks,” jätkas laanekatt pakse rohtlakatte vaadates. Nad olid küll kodus tagasi, aga kas neist kunagi enam täisväärtuslikke rohtlakatte saab? Või oli Pluuto kiirnuum nende tervise jäädavalt rikkunud?

“Tegeleme sellega, paistis, et suured kvartalid Meerias ja teistes linnades on maha jäetud ja tühjad, need tuleb korda seada ja sellega on tõesti kiire ja palju tööd. Aga praegu tahan ma küll hinge tõmmata. Kutid, kus tamiili või nanokiudu võiks leiduda? Ma tahan kala püüda! Laske üks vedur rööbastele. Kas see laev on maas juba, kus vedurid pidid olema?” nõudis admiral Tah.

“Selline värk on sealsamas kus veduridki, juba laevad maha,” osutas üks Loodegrupi paksemapoolne kärp värskelt maandunud tähelaevade poole.

“Läki, kutid!” viipas admiral veduri poole tormates. “Meeria jõe kalad ootavad meid!”

“Kas see raudtee pisut kahtlane pole?” kahtles Gi ja loksutas jalaga roostes rööbast.

“Ei ole, ei ole! See pole mingi kohalik parsa, ikkagi Agno tehaste masin!” urises Tah veduri kaitsmeid ja juhtimist sisse lülitades. Rööpad loopisid vedurit, Gi hoidis kinni, hambad irevil, Tah põrkles juhiistmel. Betoonivalatud rööpad lõppesid lennuraja piiril, metsa all olid puuliiprid mädanenud ja rööpad laiali. Vedur kahe vanaldase kärbiga kadus põõsaste varju, sealt hakkas kostma raginat ja mütsumist ja rõvedat sõimu.

“Äkki prooviks Gadila ojast õnne, see on siin lähedal,” pakkus Kariine, kui Gi ja Tah vihasel ilmel tähelaevade juurde naasid. Admiralil tekkis tahtmine katitüdrukule vastu kõrvu anda, aga ta ei üritanud igaks juhuks.

“Ja mis te Nemesisega teinud olete? See istub puhta joobakil! Ütle nüüd, et mina pean selle ette võtma!” kriiskas Gi, kui oli tähelaeva märganud. “Kurat! Telikust olete ka jagu saanud! Ja kes see esikummid ära susserdas?!”

Liisu hakkas Filifjonka raskest koduteest jutustama, kuulajaid muudkui kogunes.

“Selle tähelaevaga on kaks laevastiku ristlejat vagaseks tehtud. Mis see sulle ütleb, Gi?” küsis admiral päikese käes silmi kissitades.

“See on midagi uut. Midagi põhimõtteliselt uut,” leidis Gi.

“Jah, seda see on,” vastas admiral Tah käsi vaheliti seades.

“Ega ta täislaksu pannud, Taifuun jäi meist veel liikvele,” ütles Ra.

“Viimastel luureandmetel ei saanudki nad vööripatarei meeskonnale ligi, nad surid sinna sisse. Jah, ta liigub küll, aga selle lahingukorda taastamine on raskem kui uue ristleja ehitamine.”

“See on õudne. Ma miskipärast kardan seda laeva,” kurtis Lea end admirali vastu surudes. “Buran kukkus Kuule. Ma ei tea, mis protsessid seal toimuda võisid. See kõik on nii kohutavalt suur ja õudne!”

“Ma ka kardan,” vastas Mag tasa. “Lähme parem sinna jõekääru, millest Kariine rääkis. Kati, kas sa juhataks meid?” küsis kärbike arglikult, kasutades viisakussõna.

“Ilmselt pean ma teid ka valvama ja hoiatama, mitte ainult juhatama,” naeris Kariine minekule seades. Ra ruttas talle kõrvale ning ütles: “Paneme Gooni angaari ära, pole tsivilisatsiooni satelliitidel siin vaja seda filmida.”

“Väga õige mõte,” nõustus Kariine. Kõrvaliselt rajalt kostis jooksumüdinat ning Kariine kõrval maandus üks suur ja karvane kogu. Hiidkärbid ehmatasid ja tõmbusid eemale, vaid Tah jätkas kõigutamatult omal sammul ning tervitas: “Ennäe! Hõimupealik Nami, nagu ma aru saan?”

Kahe ja poolemeetrine isaskatt vaid urahtas pahuralt ja peatus Gooni juures, kui Kariine trepist üles ronis.

“Šamaan on veel puudu, siis oleks juba konsiilium koos, millel oleks pädevust otsustada, mis sellest maanurgast edasi saab,” rääkis Tah osavõtlikult, käed puusas. Laanekatt vaikis.

“Li ja Milk jäid Maale. Rohtlakatid tunnistavad Gemat oma hõimu käskijana,” jätkas admiral. “Ja hiidkärbid kuulavad mind. Vastuvaidlemata.”

Kiskja pööras end Tahi poole ja hingas talle näkku. Tah jäi paigale.

“Thun. Komandör Thun juhatas rünnakrühma. Andke ta välja, siis vaatame, kas teiega üldse räägime,” urises Nami. Kariine käivitas Gooni telikute veomootorid, must viirastus tagurdas betoonangaari pimedusse, liitudes sellega.

“Sai just surma. Hakkas vastu ja sai surma. Muidu annaks hea meelega välja. Aga Viimane sõitis ta ristleja puruks,” laiutas Tah käsi.

“Viimane?” urahtas Nami.

“Jah, Viimane. Ta nimi on Lang Viki. Aga Kristallkärbi ta leidis ja meid ta käsutab. Vähemalt formaalselt, aga ta on veidi uje ega ole harjunud olema Käskija,” jutustas Tah. “Ah mis mina jutustan, näe Karj tuleb tagasi. Küll tema räägib, sa usud teda rohkem kui mind. Aga mõtle selle üle, et miks allus viimastes operatsioonides laanekatt hiidkärpide väejuhatusele. Ja miks allusid rohtlakatid hiidkärpide väejuhatusele! Kas pole absurdne?”

Nami kortsutas kulme ja urises ega saanud aru, kas jutt on tõsine või tehakse ta üle nalja. Ei, siin pidi tõde mängus olema, ei saa ju olla, et mingine vana hall kärbinarts teeb tema, Gadila laante tegeliku käskija üle nalja. Aga sealt tuleb Karj, tema kati. Kes käis kosmoses ja tegi seal tont teab mida. Ja tuli elusalt tagasi. Tema käest kuuleb tõde. Mõlemad laanekatid ruttasid üle muldkindlustuse ja kadusid metsa.

“Nii palju siis teejuhtidest! Kas kellegi kommunikaatoris ei leidu midagi kohaliku kaardi sarnast? No midagi ülesvõtete moodi tähelaeva kaameratest?” küsis Gi.

“Muidugi on,” vastas admiral enda uut aparaati lahti võttes. “Hakkame minema, see ei ole kaugel.”

“Kuhu te lähete?” küsis lõõtsutav Gema. Ta oli rohtlas ringi jalutanud, seal tekkis tal tahtmine jälle admirali lähikonnaga suhelda. Nüüd ta oli siis seltskonda jälitanud nii kiiresti, kui matakas keha ja peened jalad võimaldasid.

“Jõe äärde. Teeme seal suure lõkke. Ja praeme su ära!” kriiskas Gi Gema kaelast haarates.

“Ei prae, ei prae,” naeris kõhn kärp ühe käega rohtlakatti kallistades ja teisega ta tukka sasides.

“Teil on haiglane huumorimeel,” leidis Gema metsa alla astudes. Seal oli metsloomarada. “Aga ma haistan inimest.”

“Tsivilisatsiooni jahimehed,” pakkus Chen annihillaatorit seadistades. “Vaatame, kas neil eelhoiatussüsteeme ka kaasas on, mis sihtimisradari signaali tunnetavad.”

Kostis põntsumist, ärevaid hääli ja põõsaste raginat. Keegi vältis metsarada.

“Olid küll eelhoiatajad kaasas,” naeris Chen.

“Neil olevat passiivsed infrapunasihikud, nad võivad meid tappa,” kaebas Gema. Ta lopsakad vormid värisesid hirmust.

“Nad katsuvad Põhjariigi territooriumilt elusalt minema saada, nii palju neil mõistust ehk on, et mitte rünnata meist kedagi,” urahtas Tah, kulm kortsus. Eespool läks taas valgemaks, kõrged puud asendusid madalamate põõsastega, maapinnani jõudis rohkem päikesevalgust. Rada lõppes väikse väluga ojakääru ääres ja jätkus teiselpool oja.

“Nonii, Chen, tee lõke üles, varsti saab kala. Kes teist on kunagi kala saanud?” küsis admiral sõrmedega puujuurte vahel tuhnides. Pluutol ei olnud keegi kunagi kalu kasvatanud ega söönud.

“Mina olen. Te ei tea, millest te ilma olete jäänud,” vastas Tah, vingerdav ussike sõrmede vahel.

“Kas see ongi kala?” küsis Mai. Gema turtsatas naerda ja pilgutas ripsmeid.

“See meelitab kala kohale. Vot nii,” vastas admiral ussi konksu otsa ajades ja eemale oja äärde minnes.

“Kuidas siis ikka nii,” küsis Mag heintesse pesa tehes ja kerra tõmbudes, “asi oli ju lootusetu, kõik sidekanalid ja ristlejad olid Lani käes. Kuidas ta ikka need maha mängis?”

“See on see, kui sa üritad midagi ega arvesta kõigega. Näiteks ei arvestanud Lan, et Tah on vana. Nii vana, et tal on näärmed alles. Ja tal ei ole nendega mingeid hädasid olnud, seepärast pole neid ka hiljem ära opereeritud,” vastas Gi kõhuli rohule heites. “Mina olen ka vana, aga sel ajal juba lõigati kõigil vastsündinud poegadel need näärmed ära, kuna vaja neid ei olnud ja nad põhjustasid igasugu haigusi ja vaevusi.”

“Seda ta siis rääkis, et jättis lennurihmad Lanile nuusutada?” küsis Mag.

“Ilmselt küll. Eks Lan mõtles, et lööb ta maha, aga mahalööjad said sellise gaasirünnaku, et ei taha ettegi kujutada. Täiesti ilma naljata, see hais võib surmavaid spasme tekitada. Küllap seepärast Lan ka oma staabi Taifuunile üle kolis, selle juhtimise värgi oleks ta korda saanud,” jutustas Gi edasi.

“Et siis ka Maa orbiit haiseb nüüd tükk aega,” kõkutas Mai Cheni kaenlas.

“Võib küll olla. Ja tegelikult – Lan kavaldati lootusetult üle, ta ei osanud ühtki käiku ette arvata, mida admiral järgmiseks võtab. Eks ta oli valmis, et admiral tungib Pluutole ja vallutab mingi baasi, teeb omale tugipunktiks ja tema surub selle ülekaaluga lõpuks maha. Mis aga tehti – tungiti otse Agno baasi, kavatsemata seda vallutada, lihtsalt rööviti lagedaks! Ja see strateegiadivisioni värk ka. Täiesti ootamatud ettevõtmised ja mis peamine – need toimetati kiirelt, me ennetasime Lani vastumeetmeid, ta ei jõudnud tegelikult kuskil korralikult lahingusse astuda, kui meie juba kadunud olime. Ja see, et rohtlakatid meid jutule võtsid ja nõustusid operatsioonides osalema, oli talle väga paha üllatus,” jutustas Gi ja silitas Gema turja.

“Tema, kes ta ei ole meie ilmast, paneb seisma pimeduse soojuse,” lausus Lea. “Ilma Filifjonkata olnuks Lani “Roheline tee” täiesti kindel ettevõtmine, keegi poleks suutnud seda takistada.”

“Jah ja et kellegi bioväli häirib uraanireaktoreid,” imestas Gi. “Ra, kuidas see saab võimalik olla?”

“Loodame, et sügiseks on kontor Meerias sisustatud ja orbitaallaborid ka püsti, äkki siis selgitame viimaks välja, mis täpsemini toimus ja kuidas see toimis,” vastas Ra tuld seades.

“Kui Ta lubab meil teada saada,” sosistas Mag.

“Kes?” küsis Gi, kulm kortsus. Mag ei vastanud.

“Filifjonka oli tore elukas. Ja kurjam küll, täpselt seesama, kes Maa lasteraamatus! Saate nüüd aru!” meenutas Chen. “Kuidas see sai võimalik olla? Vot seda teadlast tahaks näha, kes lõpuks ära seletab sellise dimensioonist dimensiooni peegeldumise nii, et üks kirjutab-joonistab ühel pool, teisel pool asi toimibki nii. Kes kus meist kirjutab? Ah?”

“Annaks sellele üle kaela, et meid sellise supi sisse lajatas,” urises Gi külge keerates.

“See ei oleks kodulooduse rüppe tagasijuhatamise eest viisakas,” lausus Mai Cheni kallistades. Vesi vulises kalda ääres, tuul sahistas pea kohal lehtedes. Päike virvendas läbi tõusva suitsu. Gi vaatas Maid ja Cheni, meenutas pulmapidu, tantsu ja tralli, haiget pead järgmisel hommikul. Filifjonkat ja rohelist teed…

“Hei, admiral,” kriiskas Gi oja poole. “Räägivad, et sa sabistasid Filifjonkaga. Kuidas oli?”

“Seda ei saa keegi ei enne mind ega pärast mind tunda. Taevalik. Ja üldse, mis see kurat sinu asi on, kellega mina sabistan!” kostis peale vaikust käre hääl.

Naerupugin levis ümber lõkke, selle katkestas oja poolt kostev käre karjatus: “Käes, kutid! Ma sain kala!”

Mari oli surmväsinud. Vaevu hoidis ta silmi lahti ja vältis Pingviini kaldumist kraavi või vastassuunavööndisse. Valli ja Eliise mahtusid vaevu istmete taha, Kai oli pooleldi esiistmete vahel, pooleldi istmel, samal istmel oli veel tukkuv Tõnu, jalad üle Kai külje ja tossud akna taga puldi peal. Kaigi tukkus, pärg kõrvade ümbert maha kukkumas. Mari kohendas seda ja hirv ärkas üles. Pingviin keeras kitsale külateele ja rappus, Tõnu kaotas tasakaalu ja vajus peadpidi vastu ukseposti, nühkis pahuralt otsaesist ja sirutas end. Natuke veel… Kurat, nad ongi siia mehitatud valveposti ehitanud. Ei-noh, neil siis ikka selle lahinglaskmiste polügooniga tõsi taga või? Sõdur vaatas putkast korra välja ja viipas vaid. Natuke veel. Mis siin nüüd toimub? Misasja – Pilu on oma vana Žiguli-rondi jälle sõitma saanud! Mida tema veel siin teeb? Kuidas ta valvepostist mööda sai?

Mari parkis Pingviini päevinäinud Žiguli kõrvale ja avas uksed. Tema ja Tõnu said kiiresti välja, aga Kaiga nägid nad kurja vaeva, paks hirv oli kaunis sügavale puldi alla rappunud ega saanud sealt ise välja. Ja hobused ootasid pahuralt, kuna Kai kiilus ka istmed kinni nii, et neid ei saanud üles tõsta, et hobused nende tagant välja pääseksid. Lõpuks sai Pingviini salong siiski lojustest lagedaks.

“Hakkame siis uut elu õppima,” ütles Mari ühe käega Tõnu kallistades ja teisega Vallit silitades. Uus maaelu. Ei mingeid kosmoselaevu ega tuumareaktoreid enam!

“Jumal kui ilus pärg!” hüüatas vanaema, kui oli Kaid märganud. “Kes see selle punus? Mis lilled need on? Kahju küll, Kaieke, aga Gine sõi saia ära! Kas te tulete pidust?”

“Jah. See oli pidu,” vastas Mari uimaselt ümber talu nurga astudes. Oli see vast pidu!

Talu nurga taga üllatas Marit sinakashall ja väga paks rohtlakatt, kellele oli väike ja vanaaegne, ilmselt laste jaoks mõeldud vankrike taha rakendatud.

“Ta tahtis niiväga õe juurde jääda ja nüüd me siin teeme tööd ja saleduskuuri,” vabandas vanaema.

“Õe juurde?” kortsutas Mari kulmu. Rehe alt astus välja merisälg… Ei, merisälust kõvasti paksem, sinakashall rohtlakatt. Maje Li, meenus Marile. Ja Li tagant, hämarast rehe alt paistsid kaks Fuuriat.

“Mina olin vabatahtlikult nõus, kuna sa päästsid mu elu,” lausus Li tasakesi, vaadates maha. Mari vaatas jahmunult lahingulennukeid.

“Kuni sootagune baas pole valmis, paikneb Meeria Kosmosebaasi Päikesesüsteemi üksuse Maa-pealne eskadrill siin,” selgitas Li. “Tahi käsk, vanad olid nõus.”

See siis ongi kogu see lahinglaskmiste polügoon! Lihtsalt salajane sõjaline objekt, mida tuleb avalikkuse eest varjata. Uskumatu, et admiral valitsusega niisuguste kokkulepeteni oli jõudnud! Uus elu…

Mari taarus aidani ning istus lävele maha ja ohkas. Tagasi Maal. Tulnukate keskel edasi. Aida lakast kostis jutukõminat. See oli Peeter, kes kiitis jälle Jeesust, kes variseridele ja Rooma võimule ei allunud. Mari astus ümber aida nurga, et lakaluuki näha. Peeter nägi Marit esimesena, küünitas oma kukeharjaga pea luugist välja ning tervitas: “Mari! Tore, et jõudsid ka lõpuks läbi astuda! Kus sa kadund olid?”

Mari avas juba suu, mõeldes, millisest otsast oma lugu jutustama hakata, ent Peetri kõrval kerkis heintest välja Liisi nohikuprillidega näolapp, ümber sassis juuksed, täis heinaprahti.

“Mari! Mari, ma sain sisse!” kilkas Liis lopsakaid käsivarsi ümber õe kaela sirutades.

“Mille sa sisse said?” küsis Mari.

“Pedasse sain sisse!” kilkas Liis, silmad prillide taga pilukil. Mari ohkas, pöördus ning vajus aida nurga juurde pingile.

“Kuule, kuidas su tainas edeneb?” küsis Peeter, Liis vastas: “Peaks vist kerkinud olema!” ning ronis lakast alla ja jooksis üle taluõue toa poole. Ikka need pleekinud dressid ja narmendavate satsidega sinine pluus kumeruste ümber pingul. Kaevu varjust ajas end paks leopard jalule ning tatsas Liisi järel toauksest sisse. Mari vangutas pead. Tagasi Maal.

Valli sammus Mari juurde, Kai astus põõsaste tagant jälle lagedale, vedas ninaga õhku ja sirutas kaela. Filifjonka põimitud pärjad sobisid talle nii hästi! Need tekitasid mulje, nagu oleks Kai ise Muumiorust pärit, Tove Janssoni joonistatud. Valli pehme lõuaalune maandus Mari süles, Li pani oma pea Valli oma kõrvale. Sinakashall ja valge, siidine ja pehme, kollane lakk ja must lakk. Kõik see ootas silitamist ja kammimist. Tähelaevad ja sõda olid läinud, need armsad loomad olid jäänud. Ja Miski oli ka läinud, Mari ei tundnud enam ängi ega hirmu. Ta oli vaba.

Tagasi Maal.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 09/23 (Joel Jans)

Raamatuarvustus: Ohver: ulmeantoloogia kaante vahel lahtirulluv kirev-kirglik elu (Jüri Kallas)

Ulme ja eetika (Meelis Kraft)

Arvustus: Kes on inimene? (Tim Hornet)

Raamatuarvustus: Mortalise maailmas kujunevad tulevased jumalad (Jüri Kallas)

Päeva materjal Wikipedias, september 2023 (Taivo Rist)

Arvustus: Püha Takemichi kannatused (Tim Hornet)

Arvustus: The Dark Half (Marko Kivimäe)

Ulmkonnakroonika 09/23

Uudiskirjandus 09/2023

Jutuvõistluse juttudest: 09/23 (Tõnis Hallaste)

Meeldib, ei meeldi, meeldib… august (Maarja Kruusmets)

Jutt: Ohtlikke taimi ei kohanud (Artur Räpp, Maarja Kruusmets)

Jutt: Tulipunane lilleke (Kristi Reisel)

Jutt: Ja päike paistab minu pea sisse (Glen Simson)

Jutt: Talvekartulid (Tim Hornet)

Jutt: Kooljad 2 (Raivo Tammus)

Jutt: Lend tundmatusse (Paadikapten)

Üle ilmapiiri - osa 9 (Osvald Soobel)