Peatoimetaja oktoobriveerg (Ove Hillep)

Esimese Reaktori ilmumisest on möödas aastakene ning juubelinumber on viimaks lugejate ette jõudnud. Ei ole esimesed külmad meid ära võtnud, grafiidivardad on sügavale maasse lükatud ja energiat toodame endise hooga või veel tigedamalt.

Selles numbris heidame pilgu aastatagustele sündmustele ning toome lugejateni legendi, kuidas sündis Reaktor, Maret Nukke analüüsib Miyazaki loomingut ja võrdleb seda Jaapani müütide ning muistenditega ning tuntud eesti muusik Mart Kalvet jutustab, mida see Trash oma plaadiga nüüd täpselt silmas pidas.

Esimese pildimängu võitja teada ning rõõm anda lugejatele järgmine mõistatus uue pildi näol. Juubelinumbri puhul on meil ka pakkuda ristsõna ning Joe Veen'i kosmiline lauamäng "Kosmoselahing", mille iga lugeja võib alla tõmmata, välja printida ning mängima asuda.

Kiiritavat lugemisrõõmu

Kaanepildi autoriks Urmas Lüüs

Kadunud Maad otsides (Jüri Kallas)

Kui see raamat ilmus, siis hakati sellest eesti ulmefännide seas üsna kiirelt rääkima kui "Eesti Douglas Adamsist" või kui "Douglas Adamsi Eesti kloonist". Ei, loomulikult polnud keegi romaani lugenud, aga kujundus ja tutvustused andsid taolisteks arutlusteks justkui alust.

Positiivsena tuleb märkida, et autor ei jätnud enesekiitmise ja -tutvustamise rasket tööd juhuse hooleks, vaid tegi raamatule kodulehe ja muu vajaliku. Kel huvi on, see leiab wõrgust vähese vaevaga hulga infot. Olukorras, kus raamatuid ilmub väga palju ja ilukirjandus on vaeslapse osas, on taoline tegevus enam kui tänuväärt. Samas, see polegi vast nii üllatav, sest romaanidebütandi Kent Raju esimene raamat oli "Reklaamitrikk, ehk Kõik, mida reklaamist teadma pead" (2011).

Pärast romaani "Kadunud Maa" läbilugemist võin tunnistada, et kohalikel ulmefännidel oli õigus, kui nad Douglas Adamsi varjule viitasid. Ka on raamatu koduleht enam kui aus ning ei tegele lugeja petmisega. Lugemiselamus oli aga nii ja naa: leidsin, et kõige lihtsam ja ausam oleks puudused/voorused punkthaaval välja tuua.

Puudused

* raamat läheb loiult käima

* tegelased lähevad (eriti alguses) omavahel segamini

* kuigi tegelased on värvikad, ei eristu nad

* kohatud võrdlused, sest kuidas tegelased teavad meie filmistaare ja bände

* filmilikkus, ehk püüdlik rahmeldamiste kirjeldamine, mis töötaks ekraanil, kuid mida raamatus on tüütu lugeda

Voorused

* hea ja vaimukas keelekasutus

* leidlik fantaasia

* autor oskab rahulikult nalja visata

* autor üldiselt teab, et miks ta midagi teeb

Puuduste nimekiri tuli küll pikem, aga see ei tähenda, et ma peaksin raamatut läbikukkumiseks. Jah, kindlasti on paremaid debüütromaane, aga on ka palju hullemaid.

Tänapäeval, mil ulme on isegi Eestis populaarne ning kus isegi suvalised kommertsautorid juba ulmeromaane kirjutavad, on sümpaatne, et kirjutatakse ka veel kosmilist ulmet. Viimasel ajal kipub ju nõnda olema, et vaatad et ulmekas ja kui lähemalt uurid, siis on kas midagi hägusat, piiripealset või vampiiride/haldjate maalt. Jah, tõsimeelsete ulmefännide kosmoseulme janu romaan "Kadunud Maa" ei rahulda, aga lugedes oli tunda, et kirjutab inimene, kes enne kirjutama hakkamist on rohkem kui ühe ulmeloo ka läbi lugenud. Mõnikord pole see oluline, aga enamjaolt siiski on.

Tunnistan, et mulle isiklikult oleks meeldinud tormakam ja tihedam lugu, aga arvustajana pean ma arvustama seda, mis oli, aga mitte seda, mida mina oleks tahtnud. Oli värvikas, vaimukas ja selline rahuliku minekuga meelelahutus. Sügavaid mõtteid ei täheldanud ja kaelamurdvaid mõtteeksperimente samuti. Viiepalliskaalal paneks kolme, aga Douglas Adamsi laadis kirjandus pole ka mu eriline lemmik.

Samas loodan, et Kent Raju kirjutab ulmet edasi. Oskusi on, nüüd võiks neid lihvida ja ehk ka midagi äkilisemat kirja panna.

Intervjuu: Kent Raju (Jüri Kallas)

Kes sa oled Kent Raju?

Küsimus, millele ma püüan ka igapäevaselt vastuseid leida ning need on sageli väga põnevalt erinevad, sest tegelen uskumatult paljude erinevate asjadega. Praegu on kõige suurem ja huvitavam vastus küsimusele kes ma olen -- isa. Ning püüan oma uue rolliga harjuda ning endast parima anda, et see kõige olulisem neist kõigist hästi välja kantud saaks.

Kent Raju seos ulmega ja sealhulgas eesti ulmega?

Ulme on anr mida naudin kõige enam ning olen kogu rahvusvahelise ulmeklassika ning mõned oma leitud huvitavad teosed palju kordi läbi lugenud. Niisamuti sarjad ja filmid. On raske leida sellist, mida ma näinud ei oleks. Samas on minu nõrgim koht ausalt öeldes eesti ulme, sellega olen kõige vähem kursis. Loen küll temaatilisi blogisid jms, aga teoste endini jõuan harva, sest maailmas toimuv kipub tähelepanu endale haarama.

Tean, et "Kadunud Maa" pole su esimene ilmunud raamat, aga on see esimene kirjutatud ilukirjanduslik tekst... või on midagi varem n-ö sahtlis ilmunud?

Ilukirjanduslikke tekste olen ma kirjutanud küll üksjagu, nii oma töises elus (loovjuhina) kui eraelus - olgu luuletuste või laulutekstidena, samuti lühijuttudena sahtlis. Nagu ma aga juba raamatu kodulehel ütlesin, tundub mulle sõna "ilukirjandus" selle raamatu kohta liiga pühalik. Ma ei mõelnud seda nõnda, et kirjutan mingi Suure Teose. Pigem on see lõbus jant, või ütleme unenägu, mille kirja panin ja mis minu jaoks elama hakkas. Ma ei taha, et seda loetaks eeldustega, et tegemist on suure kunstiga. Võib-olla kirjutan kunagi sellise ka.

Kui kaua romaani kirjutamine üldse aega võttis... pean silmas just reaalset kirjutamist, mitte mõtete mõlgutamist... et alustamisest kuni lõpuni..?

Reaalset kirjutamist oli umbes nelja kuu kestel, aga mõte koos esimeste ridadega tekstist, oli peas juba paar aastat. Kogu aeg on nii kiire, et ei jõua kuidagi nii ajamahukate asjadeni nagu on raamatu kirjutamine. Mõtteid on palju, aga aega vähe.

Oled ilmunuga rahul, või tahaksid juba midagi teistmoodi teha?

Olen rahul. Mõni üksik koht on selline, mida võiks muuta, aga samas oli see tunne mul juba teksti trükki andes ja mulle ei tundunud need siiski nii olulised, et tingimata muutma peaks tormama. Usun, et igaüks saab aru, et tegemist on ikkagi naljandiga, mitte mingi süvateosega ning annab andeks need paar loogikaviga, mis seal leida võivad. Ma nautisin selle teksti kirjutamist ja sellest mulle piisas. Sain loo endast välja ning kui see veel kellegi meelt peaks lahutama, siis olen selle teosega saavutanud kõik, mida võiksin soovida.

"Kadunud Maa" näikse olevat sarja "Tuntud Universum" osa? On's midagi veel sellest sarjast valmis, või on alles pooleli/plaanides?

Ainult plaanides. Mõtteid sellest, mis edasi võiks saada, on peas palju, aga eks ma vaatan ilmselt ka selle järgi, kuidas esimene vastu võetakse. Kui tekib huvilisi, kes tahaks teada, kuidas lugu edasi läheb, siis kirjutan. Kui ei teki, siis tegelen muude projektidega. Ma olen klassikalise kirjaniku kuvandi vastand. Ma ei näri öösiti pliiatsit, suitsukoni hambus ja ei püüa kunsti luua ega maadle vääritimõistmisega. Ma võin endale lubada seda, et kui tuleb huvitav mõte, panen selle kirja, kui olen rahul, näitan kirjastajale, kui talle meeldib, läheb trükki. Valuline protsess puudub, sest ma ei sõltu oma raamatutest, vaid võin kirjutamist lihtsalt hobina harrastada.

Ma teadsin, et Eestis on ulmehuviliste seltskond väga väike ja olin mõneti üllatunudki, et kirjastus seda avaldada soovis. Kui näen poes Douglas Adamsi raamatuid soodusletis võileivahinnaga, et ladu jamast puhastada, murdub mu süda iga kord.

Oled sa kirjutanud ulmejutte või tekste, mis poleks "Tuntud Universumi" sarjas?

Ulmet olen kirjutanud kõigist tekstidest kõige vähem. Esimese küll juba u 10-aastasena ning ilmus see toonases ajalehes Meie Meel...

Raamat on ilmunud, reklaami on tehtud - oled sa vastukaja hulga ja hinnangutega rahul?

Ma ei ole eriti vastukaja saanud (väljaspool sõpruskonda), aga ausalt öeldes pole mul olnud selle kogumisega ka piisavalt aega tegeleda, sest sain päev enne raamatu ilmumist lapse ning see on kogu minu tähelepanu hetkel endale võitnud.

Valguse sünd (J. J. Metsavana)

Täpselt aasta tagasi, 2011 aasta oktoobris ilmus Reaktori esimene number. 8 artikli ning 5 jutuga oli see täiesti tubli tükk ulmemaastikul, mis oli harjunud nägema sellist perioodikat korra kvartalis. Ei saa öelda, et meie ajakiri oleks selle aastakesega tohutult mahu poolest kosunud, kuid võib öelda, et nüüd on toimetusel vähemalt mingisugune aimdus, mida nad teevad.

Seoses selle suure juubeliga oleks üsnagi paslik rääkida pisut sellest, kuskohast ajakirja idee üldse tuli, võtta aastast tegutsemist kokku ning kiigata korraks ka telgitagusesse hämartsooni, kuhu võõraid tavaliselt niisama kergelt ei lubata.

Reaktori loomine

Mõte uuest ajakirjast sai tegelikult alguse Tartu ulmekirjutamise töötoast. Peale esimest kirjutamiskatsetust, mis leidis aset Maniakkide Tänava köögis, kasvas kirjutamistuba regulaarsete osavõtjatega iganädalaseks ürituseks, kus iga kord sündis vähemalt üks-kaks lugu, mida olnuks patt vaka all pidada. Sealt kohe ka probleem - kuskohas neid niisugusel hulgal avaldada?

Blogi nende tekstide jaoks luua tundus liiga tavaline. Või siis lausa väheväärikas, seega proovisime hakatuseks saata tekste Algernoni. Meie pettumuseks vudisid aga oma-arust igati kenakesed jutud rõõmsalt Hiire lati alt läbi ning leidsid mainimist vaid artikli-lisana.

Siinkohal viskasi Mant õhku mõtte, et kui Algernonil on latt sedavõrd kõrgeks ja ainult väärtkirjandust aktsepteerivaks seatud, ei jää muud üle kui teha oma võrgusait.

See mõte seedis omakorda meie peades veel nii kuuke ja sai küpseks ühel sügisesel nädalavahetuse, kui käisime koos Saaremaal Ulmegurul külas ja pikkade autosõitude tõttu sinna-tagasi oli aega piisavalt, et mõtiskleda ning planeerida. Tagasitulekuks oli juba plaan ajakiri teha raudkindel ning viimased mitusada kilomeetrit Tartu kulusid peamiselt sobiva nime välja mõtlemiseks.

Esialgu lootsin, et saan teha Reaktori veebi wordpressi peale. Siin põrkasin aga kokku hulga probleemidega. Sobivad templated olid sageli tasulised või mingite muude pisiprobleemidega. Lisaks tõotas wordpressi kasutamise korral tulla asi paras käsitsi nikerdamine. Toimetajat abistavaid ja tema tööd hõlbustavaid mooduleid ei kippunud ma võrgust leidma.

Lõpuks sai wordpressile käega löödud ja pöördutud hea sõbra Rangari poole, et ehk oleks tema valmis oma isiklikult arendatud veebilehtede loomise mootorit (CMS) kasutada andma ning veidi sobivamaks arendama. Mõeldud-tehtud, peale kuu kestnud arendamist oli veebileht valmis, domeen registreeritud ning ka esimese numbri sisu enamvähem koos. Seega võis tuumahiiu välja kuulutada.

Toimetus ja poliitika, ehk kuidas hammasrattad pöörlevad

Üsna varsti peale esimese numbri avaldamist liitus meiega ka Ove, kellest kujunes koheselt üks olulisemaid ajakirja edasiviivaid jõude ning kelle hooleks jäi tekstide toimetamine, lauamängudest kirjutamine ja PDF faili küljendamine. Kuigi algselt lootsin, et ehk saab PDFi kokku panna veebilehes endas - osutus see lõpuks märksa keerulisemaks. Isegi niivõrd keeruliseks, et lõpuks sai neist katsetustest üldse loobutud ja hakatud seda faili käsitsi kokku ehitama. Peagi lisandus veel üks oluline toimetuseliige Anne-Mai, kes hakkas illustratsioonitoimetajana suhtlema kunstnikega, et igas numbris oleks kindlasti ka silmailu juures.

Loomulikult pole artiklikirjutaja täiesti kursis kõigi kunstnikega toimuvast vestlustest, nende nüpeldamisest ning präänikuga meelitamisest - see on siiski valdavalt kunstitoimetaja rida. Siiski on nii mõnigi kord pakutud meile ülimalt huvitavaid pilte, millest ühe ka lugejate ette toome. Antud pilt oli mõeldud juulinumbri Martin Kirotari jutu ,,Cartigani seiklused" juurde. Toimetus ristis selle kurikuulsa pildi kohe ,,v***uga kosmonaudiks". Autori jätab toimetus enese teada.

Põhimõtteliselt sai alustatud täiesti puhtalt lehelt, kuna mitte kellelgi ei olnud suuremaid varasemaid kokkupuuteid ajakirjandusega muul moel, kui selle teoste lugejana. Seega oleme me aasta üle elanud täiesti katse-eksitus meetodil, täiendades end igakuise tagasiside alusel - suur tänu Onu Kalverile, kes oma blogis (pea) igal kuul meie ajakirja arvustada on võtnud ning ka kõigile teistele, kes meile mingilgi kujul tagasisidet on andnud.

Toimetuse töövahenditeks on hetkel kolm suurt vaala. Email, kinnine foorum ja dropbox - mis on suurepärane lahendus failide ühiseks kiireks jagamiseks. Emaili failide liigutamiseks kasutades kippus kommunikatsioon sageli ühe-teise inimese taha takerduma.

Kui rääkida põhimõtetest veel siis küllap on paljud püsilugejad märganud, et Reaktoril on hoolimata lühikesest tegutsemisajast juba kolmas toimetaja. See ei näita mitte toimetajate kiiret läbipõlemist vaid tuleneb poliitikast, mis näeb ette iga 5-6 kuu tagant toimetaja n.ö. sundvahetamist. Nõnda proovime hoida pidevalt peatoimetaja aju värske ning mitte lasta asjal maha käia. Lisaks annab iga uus peatoimetaja ajakirjale oma näo ning vaheldus mingites piirides on alati hea. Kuna ajakiri on ka vabatahtlik, ei ole võimalik kedagi kinni hoida ning kui peatoimetaja peaks otsustama lahkuda, on alati varnast võtta teised selle tööga tuttavad inimesed.

Reaktori toimetus on suuresti demokraatlik, kus peatoimetajal on õigus otsustada vaid tema vastutusel oleva ajakirja numbri piires (mis jutud, mis artiklid, millises järjekorras), kuid kõik muud olulised otsused (veebi kolimine, põhimõtete ja põhikirja muudatused) otsustatakse koos toimetuskolleegiumiga.

Püüame hoida joont, et igas numbris peab olema paar artiklit ja uudiseid ning paar originaaljuttu. Iga number peab olema varustatud illustratsioonide ja kaanepildiga ehk Reaktor peab olema värviline (või vähemalt must-valgete piltidega). Ajakiri ilmub võimaluse korral IGA KUU, mingit augutamist ja järjepidevuse muutmist ei tule. Lisaks on veel üks reegel, mis juba päris-päris alguses sai otsustatud, et eraldi kategooriaid parematele ja kehvematele juttudele ei teki kunagi, jutte sorteerima ei hakka.

Reaktor on täiesti vabatahtlik algatus ning tasuta - raha tahaks küll, kuid ilmselt ajaks see (nagu ikka juhtub) inimesed pigem tülli, vaja raamatupidamist veel korrastada, kuidas ja kellele maksta tasusid, kui talle, siis miks mitte talle... Siit võivad tulla igavesed hädad ning kuigi me näeks heal meelel, kuidas meile kirjutavad inimesed oma juttudest ära elaksid, ei julge me eales loota, et me nõnda palju raha kusagilt saaksime.

Promo osas oleme aktiivselt üritanud luua facebookis Reaktori komuuni (kus koos päris kena 200 inimest juba), samuti trükkinud ajakirja reklaamvoldikuid ja postreid ning jaganud neid raamatukogudesse ja poodidesse. Samuti Reaktori kleepekaid, mida võib näha Tartu ulmekirjutamise töötubades paljudel läpakatel toretsemas.

Meie ja teised

Kui rääkida vennast võrguulmeajakirjade põllul, ehk Algernonist, siis Reaktori loomise ajal ütles Mant sellekohta hästi. Algernon on Eesti ulme kultuuriajakiri nagu Sirp. Reaktor on rohkem kollasem, pigem Eesti Ekspress. Ehk siis veidi jämedamalt öelduna on Algernon kord kvartalis ilmuv kvaliteetajakiri, mille autoritele on esmajärjekorras oluline võimalikult kõrgele tõstetud latt. Reaktor üritab hoida madalamat ja lõdvemat joont. Kajastada võimalikult palju uudiseid, kaasata ka palju joonistajaid illustreerima jms. Pigem on Reaktori isegi rohkem sarnane kõige esimesele aastal 1998 loodud Algernonile, mille poliitika oli vabam ja lõdvem ning meenutab ehk paljuski ka vana Pioneeri - ehk sisaldab üsnagi palju kõigile midagi.

Samas ei tähenda see muidugi, et iga lugu, mille suvaline algaja autor saadab, Reaktori pääseks. Ka meil läbib saabunud jutt väikese kadalipu. Seda loeb enne mitu toimetajat ja enamasti saadetakse see esimesel korral terve hulga ühiselt tekkinud märkuste ja kommentaaride ning soovitustega autorile tagasi. Ehk siis side autorite ja toimetuse vahel on võimalikult tihe.

Kui küsida, et miks pole Reaktor ikkagi veel ilmunud paberi, kuigi seda on lubatud siis tooks vabanduseks paberil avaldamise liiga suure töömahu. Hetkel on toimetus endiselt pisike ning juba veebiversiooni avaldamine neelab mahuka osa ajast. Hakata veel küljendama print-to-demand trükikojale sobivat versiooni, korraldama rahakogumist, laialivedu jms on hetkel ülejõukäiv. Me küll üritasime, kuid saime siiski aru, et igas päevas on siiski vaid piiratud arv tunde...

Kuhu aga Reaktor peaks suunduma? Seda peame meie hoopis oma lugejatelt küsima. Ootame alati inimesi nii jõu kui nõuga abiks.

Kokkuvõtteks. Reaktor töötab ja podiseb tuues teieni ulme- ja fantaasiamaailma energiaid. Kuna ajakiri on fännidelt fännidele, siis on kõigi huviliste kaastööd toimetuse aadressile igati oodatud. Seda enam, et lugejate kaastööd on meie püsivale ilmumisele äärmiselt olulised. Meie oleme teie, teie olete meie, nagu ütles Amorfne Metamorf Rene Lalou animafilmis ,,Gandahar".

Estcon 2012, Trash Can Dance 2012 (Mart Kalvet)

Eesti alternatiivse popmuusika teerajajad ja kaardistajad on mõttega muusika ulmelisusest ilmselt harjunud, nii et teatud sorti "ebamaiste" helide rohkem või vähem teaduslikuks fantastikaks tembeldamine on muutunud mugavalt harjumuspäraseks. Elektroonilisi meeleoluviisikesi üllitab leibel Ulmeplaadid, ulmepopi-kogumikke leibel-raadiosaade Eesti Pops ja nii võib tekkida küsimus, milleks on eelkõige filmiblogina tuntud Trash Can Dance'il tarvis pakkuda veel omapoolset ristlõiget siinse kõrvalvoolulise klubi- ja muidu pentsiku muusika hetkeseisust ulmevõtmes.

Pärast duubelkogumiku "Estcon 2012" korduvaid läbikuulamisi oskan arvata, et põhjuseid on rohkem kui üks. Peamine neist on siiski asjaolu, et mitte kellelgi pole päris samasugust maitset ja üllitajana samasuguseid eesmärke kui Trashil -- isegi kui mõnel puhul nagu EDASI ebaesteetiline müraeepika või Misha Mishajashvili NLKP-plenaaristungi-disko võib tekkida kahtlus, et eesmärk on kuulaja kulul halba nalja teha. Sellele, kes esimese ehmatuse järel ei loobu, pakub kahe ja poole tunni pikkune kõrvaheit kodumaiste taidlejate transtsendentaalsele süntesaatoripopile, elektroonilisele undamisele, sütitavale kehamuusikale ja rusuvale traadikäristamisele lummavat, kui mitte otsast otsani meeldivat kogemust.

Kogumike koostamises on Trash teadaolevalt kõva käpp, tema põimikud "Sügis", "Talv" ja "Lumi" 2010. aastast on legendaarsed ning seega peaks kuulaja eeldama, et esitajaid ja palu pole valitud huupi või ainult ulmeliste pealkirjade järgi, vaid et edasi püütakse anda mingisugust suuremat pilti, põhjusega just nii järjestatud meeleolude ja raamistike jada. Kuna seekord on esmaseks sihtgrupiks just ulmekirjanduse andunud lugejad, võib eeldada, et valitud lugudest võiks moodustuda suisa sidus narratiiv.

Ma ei tea, võib-olla koostaja või eriti teadliku kuulaja peas moodustubki. Nii mõnegi läbimängu vältel hakkas ka mul mõni "stoori" viisikeste vahel jooksma, kuid harva mäletasin paar-kolm pala hiljem selle algust. Raamatut lugeda on enamiku "Estcon 2012" lugude saatel keeruline, küll aga kujutan ette, et fantastiliste lauamängude kõrvale sobib suur osa esitatust -- Possimiste, Micaramia ja Tamhiisi helgetest vulinatest Error: Successi rifftümaka, K1llRGVPi tehnonõidumise ja Desertsi vesternimaigulise auru-drone'ini.

Valimiku punase poole lükkab lahti sume, meeleolukas pikamaasõidu-tümps White Sparksilt. Autojuhti aitavad jätkuvalt ärkvel hoida Barthol Lo Mejori vilistamistega pikitud raadiosaade paralleelreaalsusest, Shirubi Ikazuchi pikantselt mitmetähenduslik robotiküttimispunk ning Andres Lõo hingestatud, hoiatav ja tume haukumine. Laulan Sinule meenutab esmalt Kraftwergi autistlikku paroodiat, kuid võlub lisaks siirusele ka transsiviimisvõimega. Tallinn Daggers lohutab transis pilooti tõdemusega, et kõik paha pole tingimata halb, Punane Magneet-Lõvi aga osutusega, et vabadus on suhteline -- vahel võib esmaklassiliste salvestustingimuste ja -oskuste puudumine anda absoluutselt katartilisi tulemusi.

Error: Success ei ole Rammstein, KMFDM ega Front Line Assembly -- fakt, mis hajameelsel kuulamisel kohati ununema kipub. Future Braini dub on märksa tummisem, süngem ja -- mis tähtsaim -- ulmelisem kui duo ühe liikme tehtud 13-jaoline mitte-ulmefilm "Ulmefilm". K1llRGVP võluva naisvokalisti Spice Mouse külalisosalusel manab süntesaatoritest ja põnevatest praginatest välja kõledavõitu witch-house'i. Micaramia on imearmas, tuletades meelde Eesti sündi-indie esimese laine siirast ilulemist; progressiivne, karge ja hõllanduslik Undra sobiks aga helindama mõnd täiskasvanutele mõeldud multifilmi. Tamhiis kõlab nagu Era või Deep Foresti stiilis new-age-pop-projekt läbi masuuti uputatud lampraadio.

The Sinclair Sinclairi laisk habisemine klapib napi põhjamaise suve meeleoludega, samas kui Possimiste elustab helge ulmelumma, mis haakub veidi Olav Ehala muusikaliste kujundustega filmidele "Karoliina hõbelõng" või "Nukitsamees". Kroma ja Multiphonic Rodent tabavad oma erilaadsete, ent ühtviisi minimalistlike lähenemisnurkadega naelapead; ühe "Otsi mind Merkuurilt" ja teise "Väike kosmoselaev" on üksildased ja tegusad nagu arhetüüpsed süvakosmose-astronaudid. Esimese plaadi lõpetab Cubus Larvik, kõhe ja jäme nagu Shai-Huludi unenägu.

Musta plaati alustab jälle äratavam, elektrilisem tiksumine Systeamilt, mis viie ja poole minuti jooksul ei jõua igavaks minna. l6noir' neofolk on nii tume ja siiras, et kergelt puine hääldus ei häirigi. Several Symptoms vangub inspireerivas kaoses ringi nagu sümpaatne superpahalane Sleepwalk koomiksis "Doom Patrol" -- norguspäi suikudes ja takistusi märkamata. Deserts enam ei "noki", vaid magab norinal nagu purjus jumal, kes näeb unes filmi "Dead Man". I Wear* Experiment kõlab täpselt nii, nagu üks (või tuhat) Neurosisest ja Red Sparowes'ist vaimustunud post-rock-rühmitus(t) kõlama on määratud, Kannabinõid aga jälle nagu maakeelne Electric Wizard.

Voog jätkab suitsuse traadimuusika improvisatsioonilisematel radadel tuntud headuses ning rohelisest järvest piiluv Tont lummab vaat' et sama vägevalt, ehkki lihtsamate asjadega. EDASI kime müra on kõrvadele nii valus, et võiks uskuda -- õige kuuseisu ajal kuulates saab sellega inimesi libaloomadeks teha. Misha Mishajashvili sõgedas etnilis-poliitilises electronica's ühtib Muslimgauze'i esteetika Stalini isikukultuse absurdsusega, Cosmos Laguna tööstustranss annab kätte astraalsete laavalehmade lüpsmiseks vajaliku manuaalse rütmi ning Aameni muhedalt pealetükkiv süntesaator surub igale soovijale sooja, niiske, 6,3-millimeetrise TRS-stereopistiku lupsti! kõrva.

Killerkati räpast, hakkivat e-muusikat kirjeldada on sama raske kui loo nime välja hääldada. Coscyli tume ambient mõjub nagu õudusfilm, mis aina "krutib", aga kus midagi ei juhtu, nagu ka Autharktose sõnatu boreaalkarje, mis tundub kirjeldavat kõva kõrvakuulmisega trip-hop-eraku palverännakut eikuhugi. Kogumiku vaimukas lõpulugu "Sounds From Hell Dub" mõjub vastukaaluks nagu pangetäis sooja vahukoort pikalt teelt kojujõudjale.

Müts maha nende ees, kes enne Trashi valimikuga tutvumist teadsid rohkem kui pooli sellel esindatud artiste! Võimalik, et see ongi duubeplaadi "EstCon 2012" tugevaim külg: valitud palad võimaldavad millegagi riskimata heita pilku millelegi, millega paljud ei kohtu iial -- Eesti päris põrandaaluse popmuusika loominguparemikule. Siia pole koondatud mitte lihtsalt hea alternatiivmuusika (mida kuuleb juba enam-vähem kõikjal ostukeskuste peldikutest Eurovisoni laululavani), vaid läbilõige laiemale avalikkusele valdavalt tundmatute, ehkki nendega füüsilist keskkonda lakkamatult jagavate loomeinimeste pentsikust rööptegelikkusest, kus muusikatööstuse kirjutamata reegleid iga päev mitu korda ümber kirjutatakse ning muusikat ennast tehakse käepäraste vahenditega kõige isekamal ja algelisemal, ent samas kiiduväärseimal põhjusel: kuna tahetakse ja muud moodi lihtsalt ei saa.

Jah, ka selles pisiasjas meenutab Eesti allmaa-pop sageli siinset ulmekirjandust...

Eesti ulmekogukonna virtuaalsed väljundid (Tiina Sulg)

See jutt on suurele osale ulmelugejatest vägagi tuttav, aga aeg-ajalt meeldetuletuseks või uutele huvilistele avastamiseks väike ülevaade kohtadest, kuhu võiks aeg-ajalt uue info lootuses vaadata.

Eesti ulmekogukond on üsna aktiivne wõrgu võimaluste kasutaja. Kui ma ulmehuvilised netist 1997. a. avastasin, siis tundus, et kõige rohkem kasutavad wõrku rahvaluuleteadlased ja ulmefännid. Läbi aegade on ulmikutele erinevad kanalid olnud erineva osatähtsusega, aga alles on nad kõik.

2005. aasta suvest on käigus ulmeportaal www.ulme.ee, mis on ühtaegu Eesti Ulmeühingu koduleht, ulmekirjandusega seotud uudiste ja info ning linkide kogu kui ka vaba suhtluspaik (foorum). Eesti Ulmeühing ei ole just suur (46 liiget), aga ulmeringkond on siiski laiem ja koondab lugejaid, tõlkijaid, autoreid ja kirjastajaid. Aasta suursündmuseks on kindlasti suvine kokkusaamine Estcon, kuhu sel aastal jõudis üle 90 inimese. Alles on ka vana ulmeühingu lehekülg, mis loodi 1997. aasta jaanuaris, aga kuhu 2004. aastast alates enam uut infot juurde ei lisandu.

Alates 1996. aastast on käigus meililist sf2001@obs.ee. Listi tellijaid on aastaid stabiilselt 200 ringis, aktiivseid kirjutajaid 40 ümber. Lisaks ulmekirjandusele on jutuks ka filmid, muu kirjandus, tõlkeprobleemid, terminite täpsustused jne. Listil on olemas arhiiv, kust saab lugeda ka aastatetaguseid kirju.

Ulmekirjanduse Baas alustas 1997. a. Tegemist on ühest küljest bibliograafilise andmebaasiga ja teisalt lugemiselamuste koondajana. Baasi tehnilise poole eest hoolitseb Andri Riid, bibliograafia eest Jüri Kallas. Tänase seisuga on kirjas üle 35000 arvamuse. Arvustuste pikkus varieerub paarist lausest põhjaliku käsitluseni. Baasis on ka mõned trükimeedias ilmunud artiklid, mida internetis muidu poleks. Hindeid jagatakse viiepallisüsteemis. Mind hämmastab jätkuvalt eesti ulmelugejate suur keeleoskus (raamatuid loetakse eesti, vene, inglise, soome, rootsi, poola, saksa keeles), lugemislust ja elamuste jagamise rõõm. Pikemalt võib Baasi algusest ning tegevusest lugeda augustikuu artiklist.

Jüri Kallas on eestikeelset ulmekirjanduse bibliograafiat teinud 1998-2003, uues vormis ja täiendatud märksõnadega on bibliograafia lehel ulmebiblio.blogspot.com. Nagu iga jooksev bibliograafia, on ka see pidevas uuenemises.

Virtuaalne ulmeajakiri Agernon tegutseb 1998. aasta novembrist. Algselt oli tegu kuukirjaga, aga kuna tegu on vabatahtliku üritusega, siis viimastel aastatel on tegijatel jaksu jätkunud kvartalikirja jaoks. Algernonil (Vana Algernon (1998 - 2003) , uus Algernon (2004 - praeguseni)) on minu meelest oluline koht eesti kirjandusajaloos, sest nii mõnegi tuntud autori - Indrek Hargla, Siim Veskimehe, Meelis Friedenthali, Kristjan Sanderi - esimesed lood on ilmunud just Algernonis.

2011. a. oktoobris alustas ulmeajakiri Reaktor, mis tekkis vastukaaluks väsima hakkavale Algernonile. Ajakirjas on uudiseid, ulmega seotud artikleid, uut jutukirjandust ja ka koomikseid.

Jutukirjutamise virtuaalses õpitoas Ulmejutulabor on juba üle 40 inimese, kes sooviksid harjutada ulmejuttude kirjutamist. Iga paari nädala tagant valitakse üks ühine teema, mille raamidesse uus jutt peaks mahtuma.

Eesti autorid ei ole endale just palju kodulehekülgi teinud - vaid Siim Veskimees ja Karen Orlau. Kirjastustest tooks esile kirjastuse Skarabeus.

Ulmekirjandusest ja ulmefilmidest kirjutavaid blogipidajaid on päris palju. Ulmikute seltskonnas tuntuimad on vast Jüri Kallase ulmeblogi, Gert Moseri filmiblogi, Raul Sulbi raamatublogi. Keskmisest rohkem on ulmest juttu Joel Jansi blogis, Andreas Jõesaare blogis, blogis "trakyllmaprokrastineerinj2lle" ja Loterii. Kuraditosin kirjutajat on fantaasiakirjandusese blogil, kolme kirjutaja vedada on praeguseks küll hingusele läinud trükiveakuradi blogi. Stalkeri võitjate kohta koondab infot stalkerid.wordpress.com/ ja aeg-ajalt ilmub ulmearvustusi ka Tartu Linnaraamatukogu lugemiselamuste blogis.

Foorumite buum on tänaseks vaibunud ja osad enne agaralt ulmekirjandusega tegelenud foorumeist on paraku poolsurnud, aga mainida võiks peamiselt rollimängijaid ühendavat Loheväravat, Tolkieni loomingule pühendunute Rohelise Draakoni Kõrtsi, Keskmaa Ordu (Eesti Tolkieni Selts) foorumit Peidetud kuningriik, fantaasiakirjanduse ümarlauda Somnium Mirabile ja peamiselt filmidele pühendunud Ulmefoorum. Kui üldjuhul on Eesti ulmefännid kõigesööjad, st loetakse väga erinevaid autoreid ja erinevaid stiile, siis eraldi võib välja tuua Tolkieni-fännid, Videviku-sarja lugejad ja Harry Pottery klubi.

Osa ulmehuviliste omavahelisest suhtlusest kolinud Facebooki. Oma koht on Eesti Ulmeühingul ja igaaastasel ulmehuviliste kokkusaamisüritusel Estcon.

Ja veel. Eesti Ulmeühingu poolt väljaantav auhind Stalker on vist Eest ainuke kirjandusauhind, mille puhul läbi hääletamine on käinud ainult e-posti teel.

Valus tõde liivlastest ja Redik Soarist (Ene Kallas)

Et miks üldse rääkida (:)kivisildniku valuraamatutest? Miks rääkida Reaktoris? Aga miks mitte, kui teine raamat on sisuliselt düstoopia, kus tegutseb keegi Redik Soar. Muuseas, Redik Soar ei ole niisama nimi. Nimelt tegutses Saaremaal kirjanik ja ajakirjanik Karl Kider (1882 Valjala - 1946 Kodasoo Harjumaal), kelle pseudonüümiks oli Redik Soar. Ei tea, kas ajaloolise isiku katus sõitis, küll aga teeb seda (:)kivisildniku (anti)kangelase oma.

Lausa niimoodi, et Redik Soar hakkas prohvetiks. Igal prohvetil on aga teatavasti järgijad. Mida hullem sõnum, seda rohkem pooldajaid. Või umbes nii.

Valuraamatu esimene köide "Liivlased ja saurused" keskendub eestlaste väljasuremisele. Ka see on sisuliselt antiutoopia. Aga eestlastel (:)kivisildniku hinnangul suurt muud muud valikut pole. Lihtsalt suretatakse välja. Kui ka ise surra ei taha. Seega, väärikas on üldsuse tahtele (mis iganes see üldsus ka poleks) vastu tulla ja ise tegu ära teha. Mis see siis ära ei ole.

Kommentaariks: kui vähegi ollakse kursis sellega, mida (:)kivisildnik räägib väsimatult nii raadios kui lehes, siis ei saa see väide väljasuremisest olla kellelegi üllatuseks. Üks väike rahvus sureb välja siis, kui ei hoolitseta tema kultuuri eest, tema keele eest. Selle eest, mis on oluline ja millest räägib ka põhiseadus. Kui pole kultuuri, pole ka rahvust. On riik riigis, omaenda seadustega. Ja kaos on parim võimalikest variantidest.

Nii mõnelgi pool on välja toodud, et (:)kivisildniku valuraamatu esimene köide paistab silma tasakaalukuse, mõtlikkuse ja filosoofilisusega. See kibe tõde, kirjaniku tõde, mis võib olla prohvetlik, on valus. Peabki olema. Ma olen kaugel sellest, et mõelda kirjasõnast kui võimsast abivahendist, mis võiks tuulutada kellegi olulise pead, aga võiks ju... Vähemalt mõtlema panna. Ja kui see kõik on kirja pandud ühes parimas vormis, millega inimene saab end kirjalikult väljendada, on sel raamatul peale sõnumiväärtuse ka kunstiline väärtus eksole. Kunst kunsti pärast on üks mõttetumaid inimtegevuse liike, enamasti. Niisiis tuleb seda ümbritsevat olu, mis paratamatult inimesse tulvab, korrastada. Igaüks teeb seda omal moel. Kirjanik? Tema kirjutab.

(:)kivisildnik paneb pealtnäha kiretult kirja oma mõtted, mis valdavad teda kui ta jalutab Vana-Pärnus. Surnuaias, kaarsillal. Kõikjal on hääbumine. Aga miks hääbuda ilma trummipõrinata, kui seda on võimalik teha võimsalt, nii võimsalt, et eesti soo hääbumine oleks maailmaajaloo sündmus. Selline, mis seljataks saurused, tühja neist liivlastest. Tekstinäide:

(:) liivlastele järgi

kui me oleme

õiged eestlased

siis me läheme

liivlastele järgi

ja liivlastest mööda

väljasuremine

on seksikas

väljasuremine

on trendikas

väljasuremine

on tark valik

/.../

targem sülitab

endale näkku

targem ronib

esimesena

puu otsa tagasi

aga mis põhiline

targem sureb välja

ja vajadusel

kraabib targem

endale ise

mulla peale

/.../

(lk 55-58)

Valuraamatu teine köide keskendub, nagu eelpool oli juba juttu, prohvet Soarile. Tema tegemistele ja tegematajätmistele. Raamat (:)Soari evangeelium on ilus. Teistmoodi ilus kui "Liivlased ja saurused". Kui esimene oli illustreeritud peamiselt fotodega, siis siin on navitrolla pildid. Niisiis saab rääkida, et sel raamatul on kaks autorit: (:)kivisildnik ja navitrolla.

Võib ka rääkida, et raamatul on kolm autorit: nimelt lisandub jutustaja ja see, mida jutustatakse. Tegu on niisiis mitte klassikalise luuleraamatuga, kus tekstid nagu haned jooksevad üksteise sabas, vaid nagu proosateosega, kus jutustusel-romaanil on algus-arendus-keskpaik ja lõpp. Ning peategelane, kõrvaltegelased, asjad, mis juhtuvad ja mis juhtumata jäävad.

Kui hakata kuskile jooni tõmbama, siis tegu on düstoopiaga ehk antiutoopiaga. Ehk maailmaga siis, kui eestlased on edestanud sauruseid ehk välja surnud. Aga on üks hull saarlane, kes juhib pealtnäha põrguvägesid, tegelikult loomastunud inimesi. Ta ise on üks põrgusigidik, see, kelleks on teda kujundatud. Lapsepõlv ja nooruspõlv jäävad hämaraks, aga teod räägivad enda eest. Võibolla tegematajätmised isegi rohkem. Tekstinäide:

(:)prohver soari vaimsest pärandist

on säilinud veel kolm luuletust

mille saamislugu on kas unustatud

või mille kohta on säilinud mitmeid

üksteisele vastukäivaid või koguni

ebaloogilisi ja ebausklikke seletusi

igal juhul on need

ilusad luuletused

täis sügavat usutõde

ja vaimukirkust

ning me võime

neid tarvitada matustel

/.../

A

pärast seda hirmsat kristlikku

veretööd

peaks armas jeesus tagasi astuma

B

nõrganärviliste koht

ei ole sellel planeedil

C

konutab inimene mere kaldal

sel inimesel on vähk ja ta

veel hoopleb sellega

(lk 87-89)

Hayao Miyazaki anime kui folkloori ja fantaasia segu (Maret Nukke)

Anime kui anr ja Miyazaki Hayao animafilmid selles kontekstis

Jaapani popkultuuri üks võimsamaid ikoone, mis on mõjutanud juba aastakümneid maailma noortekultuuri, on anime ehk jaapani animatsioon. Ehkki anime varaseimaks teoseks peetakse 1917. a valminud paariminutilist sketilaadset lühifilmi, kujunes see anr koos oma spetsiifiliste vormi- ja sisukaanonitega välja 1960-ndatel aastatel ning kogus laiemat tuntust väljaspool Jaapanit alles paarkümmend aastat hiljem. Anime mõjutajaks on kahtlemata olnud jaapani koomiks manga, mille stilistikale pandi alus juba 19. saj lõpus, mil selle anri kui "jutustavatest piltidest koosneva narratiivi" esimesteks viljelejateks olid puugravüüri (ukiyo-e) kunstnikud Katsushika Hokusai oma sketidega liikuvatest inimestest (Hokusai manga, avaldatud 15-köites 1814-1878) ja Utagawa Kuniyoshi karikaturistlikud seeriad inimesesarnaste kassidega (1830-40-ndatel aastatel). Gravüürimeistrite töödest on nii manga kui anime anrisse üle võetud kujutisi ümbritsev must piirjoon, kuid juba 1970-ndatel aastatel kujunes välja animele omane stilistika, mille üheks tunnuseks on nn anime-silm.

Anime temaatika haare on lai, ulatudes nunnudest Pokemonidest kuni superkangelaste ja robotiteni välja. Paljud anime-tegelased on algselt loodud manga-seeriate või mängukonsoolide tarbeks ning alles hiljem üle kantud animesse kui filmimeediumi, mida levitatakse nii telekanalites kui ka veebikeskkonnas seriaalidena. Sellisel taustal torkab iseäranis silma anime kui tervikliku maailmaga täispikk multifilm, mille väljapaistvaks esindajaks on manga- ja animekunstnik ning reissöör Miyazaki Hayao. Miyazaki läbilöögi-filmiks oli "Tuulteoru Naushika" (Kaze no tani no Naushika, 1984), mille järel ta osales uue filmitootja Studio Ghibli loomises, millest kujunes tema järgmiste suurte animelugude tootmisbaas.

Folkloorielementide kasutamine Miyazaki filmides

Hayao Miyazaki täispikkade anime-filmide puhul on arvatud, et need tihti inimese ja looduse konfliktist kõnelevad sotsiaalkriitilised, ent alati fantaasiarikkad maailmad on läbinisti välja mõeldud, kuid tegelikkuses kasutab Miyazaki sageli motiive ja tegelasi Jaapani folklooripärandist, neid vajaduse korral oma filmide jaoks tõlgendades ja kohandades. Nii näiteks on tihti tema animede üheks oluliseks kõrvaltegelaseks jaapani ennustaja itako võrdkujuna vana naine, kes annab olulist infot või jutustab ammuunustatud loo. "Tuulteoru Naushikas" on selleks pime meedium, kes räägib inimeste konfliktist loodusega ja selle apokalüptilistest tagajärgedest, sarnane tegelaskuju leidub ka "Mononoke-printsessis" (Mononokehime, 1997) ning teisteski Miyazaki filmides. Just "Mononoke-printsess" on Miyazaki filmidest see, kus esimest korda oli rohkelt vihjeid Jaapani folkloorile, kasvõi näiteks rahvausundis metsade valitsejaks peetud vägeva metssea seestumine (tatari) raudse püssikuuli tabamusest, sest Jaapani folklooris nimelt usutakse, et raud on materjal, mis kutsub esile vaimude viha. Samas filmis on Miyazaki andnud füüsilise vormi sellistele intoistlikus folklooripärandis tavapäraselt kujuta vaimudele, nagu näiteks mononoke ja kodama, kellest esimene on salapärane inimmaailma häiriv vaimolend ning viimane iidse puu vägi.

Ka Miyazaki ühes varasemas animes "Minu naaber Totoro" (Tonari no Totoro, 1988) võib leida rohkelt viiteid jaapani folkloorile: seal ilmuvad lastele mahajäetud majas salapärased kuro-kurosuke'd (folklooris pimedusetondid keu-kegen), lapsi sõidutab imearmas kassibuss (nekobasu; kujumuutjast kassi ehk bakeneko üks võimalikke transformatsioone) ja budistlikust traditsioonist tuntud kuus laste kaitsepühaku Jizō kuju kohas, kus leitakse üles kadunud väikelaps Mei. Kuid 2001. a valminud ja järgneval aastal rohkelt rahvusvahelist tunnustust võitnud (muuhulgas Berliini filmifestivali Kuldne Karu ja USA filmiakadeemia parima animafilmi Oscar) täispikk anime "Vaimudest viidud" (Sen to Chihiro no kamikakushi ehk otsetõlkes "Seni ja Chihiro kamikakushi") on Miyazaki Hayao filmograafias üks selliseid teoseid, mille temaatika on võetud otseselt Jaapani folkloorist.

Miyazaki filmi vaimumaailm

"Vaimudest viidud" süee on iseenesest ülimalt lihtne: üks kümneaastane tüdruk Chihiro satub kummalisel kombel vaimude maailma ning peale erinevaid katsumusi õnnestub tal lõpuks sealt pääseda. Kuid filmi reissööril Miyazaki Hayaol on talle omasel kombel õnnestunud see esmapilgul lihtlabane õnneliku lõpuga lugu muuta tänu sissepõimitud motiividele Jaapani folklooripärandist ja sealsete tegelaste omapärasest tõlgendusest eriti huvitavaks vaadata neil, kes on selle Jaapani kultuuritahuga kursis. Järgnev essee püüab juhtida tähelepanu mõnedele aspektidele, mis näiteks jaapani vaatajale ei jää märkamata, kuid mille mõistmine muudab selle filmi mitmekihiliseks ja seega nauditavamaks.

Filmi lugu algab sellega, kui Chihiro vanemad pööravad auto ekslikult kõrvalteele, sattudes kummalisse inimtühja paika, mis vanemate arvates on mahajäetud teemapark. Kohe filmi alguses on märke, mis viitavad piirile vaimude maailmaga ehk kekkai'le^1, kuid mida tüdruku vanemad oma ignorantsuses eiravad: nad astuvad väravahoonesse, mille ees on sammaldunud piiritähis.

Nad ei pööra sellele tähelepanu, tõenäoliselt seetõttu, et nad on oma urbaniseerumises niivõrd kaugenenud traditsioonilisest kultuurist, et lihtsalt ei oska märgata neid hoiatavaid tähiseid, ehkki nende tütar vaistlikult püüab sellest kohast eemale hoida. Säärasele inimasustuse ja vaimude valla piirile, milleks Jaapani folklooris on sild või mõne veekogu (järv, jõgi, meri) kallas, aga ka mägi, tavatseti panna erinevaid tähiseid, et anda teada, kust edasi sattus inimene talle võõraste vaimude^2 (kami'de) meelevalda. Sellised paigad on traditsiooniliselt nö hämaraks tsooniks, kus inimeste ja vaimude maailm läheb sujuvalt teiseks üle ning kus inimesel on ohtlik viibida. Jaapani folklooris on ka väravahoone üsna tavaliseks kummituskohaks, mis võis olla elupaigaks väravat läbivat inimest ründavatele deemonitele (oni).

Chihiro satub eksikombel veidrasse vaimude maailma, kelle kogunemispaigaks on omapärane kümblusmaja, mis sarnaneb keskaegsele kindlusele. Sinna viib sild, mis on piiritähistajaks inimeste ja vaimude maailma äärel. Peagi näeb inimeste maailmas nähtamatuks muutunud Chihiro vaimude tulekut laevadel üle vee. See on otsene viide marebito'ks ("harukordne külaline") hüütud kaugelt ookeani või mägede tagant külastavatele intoistlikele vaimudele, keda usuti aastavahetuse paiku kaasa toovat kingitusi ja teadmisi, et siis jälle lahkuda. Selliseks säilinud marebito traditsiooniks Jaapanis on veel Akita prefektuuris (Ida-Jaapan) namahage pidustused, keda ka Miyazaki filmis on näha kümblusmaja "külaliste" seas - need on sarvilised deemonid õlgedest ürpides, kes käivad aastalõpus majast majja vitsakimbuga sõnakuulmatuid lapsi otsimas.

Samas astub laevalt maha veel teisigi kummalisi karaktereid, nagu näiteks iidse õukonnatantsu bugaku zōmen-maskidega tegelasi ja teisigi vaimolendeid, kellele reissöör on andnud vahest veidra või siis lausa naljaka välimuse (nt tibu-vaimud). Jaapani shintō usundis arvatakse olevat "kaheksa musttuhandet kami" ehk lugematu arv vaimolendeid, keda tavaliselt piltidel ei kujutata - see ongi lubanud filmi autoril lasta oma fantaasial lennata neile jumalatele välist kuju luues.

Laevalt üle vee saabuvad külalised suunduvad üle silla kümblusmajja ühtse rongkäiguna, millele võib Jaapani folklooripärandist samuti leida mitu tõlgendusvarianti. See kummaline protsessioon on justkui shintō traditsioonis kami'de iga-aastane kogunemine kuukalendri kümnendal kuul ehk kannazuki'l ("jumalateta kuu"), mil jumalad jätavad maha oma alalised pühamud üle kogu Jaapani selleks, et osaleda rituaalides Izumo peapühamus. Kuud, mil terve Jaapan on ilma jumalateta, nimetatakse Izumos vastupidiselt "kuuks, mil jumalad on kohal" (kamiarizuki). Kui tõmmata paralleeli Miyazaki animega, siis seal kogunevad vaimud kümblusmajja, kus nad lasevad end puhtaks küürida, mis on tegelikult sümboolne puhastusrituaal (misogi või harae). Sellise tõlgenduse kasuks kõneleb filmis "lugupeetud roisu-külaliseks" (O-kusare-sama) hüütud jõejumaluse puhastamine reostusest, milles ühtlasi väljendub Miyazaki anime ühiskonnakriitiline alatoon.

Teisest küljest meenutab selline vaimude rongkäik üle silla kuulsat "saja tondi marssi" (hyakki yagyō), mil tontide hordid liikusid Heiani ajajärgul (794-1185) piki Ichijō tänavat läbi Kyōto linna, tekitades elanike hulgas õudu ja paanikat, sest igaüht, kes selle kohutava rongkäigu teele ette jäi, tabas surm.

Sellisele tõlgendusele viitab Miyazaki filmis see, et anime peategelast Chihirot hirmutab vaimude nägemine ning ta peab kümblusmajja sisenema nii, et need teda ei märkaks. Niisiis võib kokkuvõttes tõdeda, et Miyazaki animes "Vaimudest viidud" on tegemist shintō jumaluste öise marsiga kümblusmajja puhastusrituaalile, ühendades siin niiviisi nii intoistliku "jumalata kuu" traditsiooni kui ka legendaarse tontide protsessiooni jooned.

Yubaba kümblusmaja kui ühiskonna kõverpeegel

Vaimude maailm, kuhu väike tüdruk Chihiro end peidab, on jaapani traditsioonilise kuumaveeallikatega (onsen) külalistemaja sarnane asutus, millele on Miyazaki viidanud mitmeti, nii sissepääsu kohal rippuvale kardinale kirjutatud märgiga "yu" (o-yu on teine nimetus onsen'ile), aga ka sealse üldise atmosfääri ja lipitsevalt aupaklike teenindajate näol.

Selle omapärase maailma valitsejannaks on kõigi poolt kardetud nõid Yubaba (tõlkes "kümblusmaja moor"), kes resideerub hoone kõrgeimal korrusel, samas kui keldrikorrusel asub vanne küttev katlaruum. See on kujundlik allegooria Jaapani vertikaalsele ühiskonnale, kus eri "korrustel" tegutsevad Yubaba teenrid, sümboliseerides ühiskonna klassilist mitmekesisust ja hierarhiat. Siin kerkib esile jällegi filmi reissööri irooniline allegooria Jaapani ettevõttest, kus uustulnukale (kelleks filmis on Chihiro) saab osaks kõige kontimurdvam töö ja kaaslaste pidev nöök.

Yubaba selle kümblusmaja ühiskonna tipus on võimas nõid, kes harrastab oma teenritega manipuleerida. Filmi reissöör on tunnistanud, et Yubaba karakteri loomisel oli eeskujuks Ärtuemand loost "Alice imedemaal", kes teatavasti jagab kategoorilisel toonil käsklusi ja laseb pidevalt oma sõnakuulmatutel alluvatel päid maha raiuda.

Ka Yubabale ei julge keegi vastanduda, kartes langeda tema nõiduse ohvriks. Siiski peavad jaapani folklooriuurijad nagu nt Noriko Reider (oma raamatus Japanese Demon Lore 2010) Yubaba prototüübiks üksildases mägionnis elavat yamauba ("mäemutt"), kes meelitab sinna rändureid, et need siis tappa ja nahka panna.

Yubaba võrdlus yamauba'ga, kes Jaapani folklooris klassifitseerub oni'ks, on üsna kohane, kuigi deemoni tüüpiliseks tegutsemisviisiks peetud ohvrite õgimist animes otseselt ei demonstreerita. Aga siiski leiab filmis vihje Yubaba kannibalistlikule loomusele: ta muudab inimesi (nagu nt Chihiro vanemad) sigadeks, et nende lihaga ise maiustada ja oma külalistele piduroaks pakkuda. Või vähemasti niiviisi ähvardab ta toimida.

Üllatuslikult on Yubabal ka laps - super-beebi Bō, kelle eest Yubaba lausa naeruväärsuseni emalikult hoolitseb, valetades talle koguni, et väline maailm on pisikutest saastatud ja seetõttu on ohtlik sellega kokku puutuda. Sellist kummalist Yubaba ja Bō vahelist suhet on eelpool mainitud Noriko Reider samuti võrrelnud yamauba ja tolle gigandist lapse Kintarōga - sellele viitab Kintarō niudevööle kirjutatud märgi "kin" (jpn k "kuld") eeskujul Bō põllele maalitud nimemärk "bō"3. Reider märgib veel ka seda, et nii nagu yamauba'l puudub abikaasa, pole ka Yubabal filmis meespartnerit - ta on vananev üksildane naine, kes on hullupööra sisse võetud oma maimukesest.

Ehkki supertite Bō puhul on nähtud paralleele jaapani kangelase Kintarōga, sarnaneb ta isegi rohkemgi ühe kolliga Jaapani folkloorist - selleks on Konaki-jijii ehk "lapsehäälega nuttev vanamees", kes eluneb ligipääsmatutes mägedes ning meelitab ligi teelisi väikelapse nuttu matkides. Kui siis teekäija tõttab lapse kuju võtnud kolli lohutamiseks embama ja sülle võtma, hakkab ta paisuma, muutub raskeks nagu kivi ning klammerdub lohutaja külge ega taha enam lahti lasta - sedasi pressib ta aitajal eluhinguse välja. Sellest tulenevalt oli vanas Jaapanis kombeks mägedesse mahajäetud last nähes temast eemale hoida. Miyazaki filmis on välja pakutud silmnähtavalt sarnane tõlgendus: Chihiro sattub Bō tuppa, kus titt nõuab, et tüdruk temaga mängiks, üritades teda seejärel vigastada ja lämmatada. Seejuures on huvitav fakt, et mõlemaid - nii yamauba kui ka Konaki-jijiid - seostatakse laste kadumisega mägedes, mis on järjekordne vihje kamikakushi'le kui vaimude (antud juhul oni ja tondi) poolt röövimisele.

Peale Yubaba ja tema tite eluneb kümblusmajas kirju seltskond, kelle hulgas samuti leidub äratuntavaid viiteid folkloorist teada tegelastele. Üheks selliseks on muidugi Yubaba maagiaõpilane ja käsilane Haku, kelle tõeline olemus selgub alles filmi lõpupoole - tema on tegelikult draakonist jõevaim^4, kes on lihtsalt Yubaba nõiduse lõksu jäänud. Samuti hüplevad kümblusmaja valitsejanna eluruumides ringi kolm mõistatuslikku pead, kelle loomisel on Miyazaki ilmselgelt inspiratsiooni saanud folkloorist tuntud häirijast tondist odori-kubi'st: need on tapluses maharaiutud kolme samurai pead, mis püüavad üksteise otsa karates oma kamraade endiselt alistada.

Põnev tegelane kümblusmaja ühiskonnas on katlakütja Kamaji, kelle välisest kujust lähtudes on mitmed folklooriuurijad väitnud, et ta on tegelikult tsuchigumo ehk maaämblik. Folklooris on tsuchigumo kummaline olend, keda peeti keisrivõimule allumatuks ja sellele isegi vastanduvaks. Omamoodi on see nii ka Kamajiga, kes oma vaiksel moel astub Yubaba ülemvõimule vastu, aidates Seni ja Hakut, kui need on nõiamoori trikkide tõttu hätta sattunud.

Teisalt võib aga väita, et Kamaji kujusse on koondatud hoopiski jaapanlaste koldevaimu Kamado-kami karakter, millele viitab see, et ta on kümblusmaja katlakütjana ka sealse tuleaseme valvuri rollis. Pealegi on Kamaji nimi juba iseenesest vihje kamado'le kui küttekoldele. Jaapani folklooris kaitseb koldevaim kodukollet oni'de eest ning kui arvesse võtta, et Yubaba on oma olemuselt deemonlik vaim (yamauba ehk oni), siis võib-olla just seetõttu Kamaji kaitsebki vaimudemaailma eksinud tüdrukut Yubaba nõiduse eest.

Miyazaki filmi üheks keskseks tegelaseks on müstilisena mõjuv vaikiv oni - Kaonashi ehk "näota", kelle Chihiro ekslikult lubab kümblusmajja sisse. Arvatavasti on see tüdruku inimlik kaastunne, mis teistel kümblusmaja elanikel puudub, aga mis tõmbab oni't ligi. See deemonlik olend on ilmselt onryō, vaim, kes on sattunud budistlikku vahemaailma, sest tema eest on jäetud vajalikud palved lugemata või on pidamata kombekohane matusetseremoonia. Usutakse, et selline vaim hakkab elavaid jälitama ja võib koguni pugeda koduloomade sisse, kes seejärel omanikule ohtlikuks muutuvad. Kuid "Vaimudest viidud" loos on ta näota ablas oni, kes õgib oma ohvreid ühe ampsuga (oni hitoguchi) - see on budistliku deemoni ehk oni üheks põhiliseks tunnusjooneks. Ta otsib tüdrukuga kontakti tolle kaastundliku loomuse tõttu võib-olla lootuses, et too on võimeline tema heaks midagi tegema (nt lugema palvet vms).

Näota vaimu oni-loomusele viitab paljudest vanadest lugudest tuntud joon, et ta on võimeline end maskeerima kellekski teiseks - rääkima võõra häälega või meelitama endale ligi kullaga, ehk teisisõnu - ahvatlema sellega, mis ohvrile meeltmööda, seejuures tema nõrkusi ära kasutades. Ta paisub ja muutub järjest aplamaks, pistes üksteise järel nahka kümblusmaja töötajaid.

Kui Chihiro pakub talle võlukäkki, mille ta sai tänutäheks puhtaks küüritud shintō jõevaimult, siis see osutub tema jaoks "liiga puhtaks", lausa toksiliseks, sest sel on intoistliku ohvriannina puhastav toime. Miyazaki on siin osavalt vastandanud intoistliku ja budistliku maailmavaate, lastes shintō kami väel (mida sümboliseerib võlukäkk) hävitada budistlikust maailmast pärit oni jõu. Selle võitluse tulemusena Kaonashi oksendab oma ohvrid välja (samuti puhastumisele viitav tegevus) ning muutub taas jõuetuks ja kurvaks vaimuks - just selliseks, millisena Chihiro kui rikkumata meelega laps teda näeb.

Kamikakushi folkloor

Selle filmi jaapanikeelne pealkiri (tlk "Seni ja Chihiro kamikakushi") viitab huvitavale nähtusele Jaapani folklooripärandis, mille kohta on arvukalt nii kirjalikult kui suusõnaliselt edasi antud pärimusi - kamikakushi'le (sõnasõnalt "vaimude poolt ära peidetud"), mis sisuliselt tähendab seda, et inimene vastu tahtmist ületab vaimudemaailma piiri ning jääb sinna seniks, kuni üleloomulik vaim ta inimeste maailma tagasi toob. Kamikakushi lugusid on Jaapani folklooris kahte tüüpi, millest ühed räägivad teismeliste poiste või budistlike munkade kadumisest, kes hiljem leitakse üles veidrast kohast (nt lae vahelt või üksildase mäe tipust) kummalises olukorras (ihualasti või hobusesõnnikuga määrdunult jmt) ning kes siis on saanud seletamatult täpseid teadmisi kaugetest aegadest ja maadest või üleloomulikke võimeid (nt oskavad lindude-loomade keelt) oma ajarännakutel nt tengu'de^5 või muude üleloomulike olendite seltsis või üksikutel juhtudel jäävadki akontaktseks pärast neid hullumiseni viinud kogemusi. Tuntuimaks näiteks sellisest vaimude poolt röövimisest on ühe teismelise noormehe Torakichiga aset leidnud juhtum 19. saj algusest, mille kirjutas üles tema lugu uurinud teadusemees Hirata Atsutane. Kuid hoopiski teist laadi kamikakushi lood kõnelevad tüdrukutest ja naistest, kelle tavaliselt röövib müstiliselt sädelevate silmadega pikka kasvu ja karvane yamabito ("mägimees") ning kes seejärel on sunnitud tolle orjaks või naiseks hakkama, sünnitades talle lapsi. Kamikakushi naisi ei lubata enam koju, neid nähakse kasimata välimuse ja sorakil juustega aastaid hiljem tavaliselt vaid korra oma kodukülas, kuid lähedaste juurde ei naase need naised enam kunagi.

Usutakse, et kamikakushi puhul on määrava tähtsusega nii aeg kui koht, mil see muutub tõenäoliseks: enamasti toimuvad vaimude poolt inimröövid sügiseti või talvel, ohtlikuks ajaks on hämarik (sest siis hakkavad vaimud liikuma) ja kohaks on tavaliselt mõni nn piiriala (kekkai) kahe maailma vahel. Vanasti oli hämarikutundidel lastel keelatud mängida peitust (kakure-asobi ehk kakurembō), kus lapsed valivad endi seast ühe oni (kuri vaim või deemon) ja peidavad end ära, kuni oni neid ükshaaval üles leiab. Peituse puhul seisneb oht selles, et kuna hämaras hakkavad ringi liikuma igasugused vaimolendid (ka oni'd), siis võib lapse "leida" mitte mängukaaslane, vaid nö "päris" oni. Niisiis, hämaras peitust mängides on oht ületada piir elavate ja vaimude maailma vahel ning mõni vaim (oni) võib inimese röövida omil eesmärkidel: kas enese lõbustamiseks nagu tengu'd seda teevad munkade tögamisega või orjaks nagu yamabito'de naisohvrite puhul. Kamikakushi pärimuses on hämmastav see, kuivõrd täpselt on inimese kadumise loos veel sajandeid hiljemgi teada aeg, koht ja röövitu nimi, mistõttu need lood jätavadki pigemini tõestisündinud ammuste legendide kui rahvajuttude mulje.

Chihiro erakordne kamikakushi-lugu

Miyazaki Hayao animet "Vaimudest viidud" on peetud ühe tüdruku täiskasvanuks sirgumise looks, kuid seda võib tõlgendada hoopiski folkloori kontekstist lähtudes: Yubaba kui oni vangistab Chihiro vaimudemaailma, kuhu too eksis juhuslikult, ühelt poolt olles sõnakuulmatu oma vanematele, kui ta neist lahku läks võõras paigas, kuid teiselt poolt just vanemate süül, kes oma last ignoreerisid. Seega tundub, et tegemist on klassikalise kamikakushi juhtumiga, kus antud juhul laps justkui mängis peitust oma vanematega ja sattus üleloomuliku vaimu vangistusse. Kamikakushi saab teoks sel hetkel, kui kümblusmaja pidaja Yubaba sunnib Chihiro oma teenistusse, võttes temalt ta nime - Chihirost saab Sen.

Nimi on oluline inimese identiteedi kandja ning vana Jaapani traditsiooni kohaselt vahetati oma nime siis, kui inimese elus saabus pöördeline eluetapp (nt ajaloost on teada luuletajaid ja õukondlasi, kes täiskasvanuikka jõudes ja hiljem mungaks hakates vahetasid elu jooksul korduvalt nime). Inimese nimi on ka seotud nö sõnade väega ehk kototama'ga, mis tähendab seda, et teatud sõnadel on maagiline jõud^6. Niisiis, nime kaotamisega kaotab Chihiro tegelikult iseenda selles vaimudemaailmas. Yubaba röövib temalt nimega koos ka tema sisemise väe, mida on filmis kujutatud nii, et moor oma nõidusega kustutab osad Chihiro nimemärkidest, jättes alles vaid ühe. Nime kaotades on Chihiro lõksus ja temast saab kümblusmaja ühiskonna osana lihtsalt Sen (tlk "tuhat"). Seejärel algab Chihiro eneseotsing, sest ta peab teada saama, kes ta tegelikult on: pääseteeks vaimudemaailmast on meenutada oma tegelikku nime. Seega, Miyazaki tõlgenduses on kamikakushi identiteedi kaotus: inimene ei tea enam, kes ta ise on, ent samas on ta ka teiste jaoks justkui surnud.

Kuid Chihiro kamikakushi'st teeb erakordse loo see, et Chihiro tuleb ise sellest olukorrast välja. Tema traagika seisneb selles, et teda ei otsi mitte keegi - ta vanemad on muudetud sigadeks ning hoopis tema peab nad päästma. Kui tavaliselt asub terve kogukond kardetavalt kamikakushi ohvriks langenud last otsima, siis Chihiro ülesanne on keerulisem: ta peab end ise üles leidma. Niisiis, Chihiro lugu on tegelikult fantaasia sellest, mis juhtub kamikakushi lastega tänapäevases maailmas, kus vanemad on niivõrd hõivatud omaenese asjadega, et ei märkagi, kui nende laps (vaimude poolt) röövitakse. Seejuures seletab Miyazaki Chihiro imepärast pääsemist tema kindlameelse tegustemise viljana, millele teda tõukab ta vanematega juhtunu: laps päästab iseenda ja ka oma vanemad tänu oma armastusele nende vastu. Erakordseks muudab Chihiro kamikakushi loo ka see, et ta ei ole naastes hullunud nagu tavaliselt tüdrukutega juhtub, aga ta ei räägi ka oma vanematele, mis temaga juhtus vaimude maailmas, nii nagu seda tavaliselt kamikakushi'st naasnud poisid teevad. Niisiis on Miyazaki Hayao oma filmiga pakkunud välja täiesti ainulaadse kamikakushi variandi, mida Jaapani folkloor ei tunne.

___________________________

1 Kekkai on nii jaapani shintō-usundis kui budismis püha maa-ala, mis on kas piiratud shimenawa köiega (budismieelses shintō's rituaalide toimetamise koht, nt koobas või vana puu, kuhu taevased vaimud tulid ajutiselt peatuma) või koopataoline eraldatud paik (budismis nt tempel või klooster kui üsamaailm, kus sai segamatult harrastada vaimseid praktikaid). Mõlemal juhul on kekkai täidetud vaimse energiaga, mis põhjustab inimese metamorfoosi või uuenemise.

2 Jaapani rahvausundis võib eristada mitut liiki vaimolevusi, kelle ilmumisviis ja koht ning ka võimalik objekt on erinevad. Kami'd on intoistlikud vaimolevused, keda tihti tõlgitakse erinevatesse keeltesse kui "jumalad", ent kes omavad teatud neutraalset väge (s.o. ei ole oma olemuselt ei halb ega hea) ning kellega inimesed peavad hästi läbi saama, selleks vastavaid rituaale tehes ja ohvriande annetades. Teine kategooria vaimolendeid marebito'd ("harukordsed külalised") on intoistlikus maailmavaates vaimud, kes aeg-ajalt külastavad inimesi (vastupidiselt kami'dele, kelle poole inimene saab ise pöörduda nt pühamus). Seevastu oni ("kuri vaim", "sarvik", tihti tõlgitakse kui "deemon") on budistlikest põrgutest pärit sarviline vaim, kes piinab seal inimhingi ja ähvardab inimesi ka öisel ajal, mil piir teispoolsusega on nõrk. Oni'deks peeti Vana-Jaapanis tihti teistsuguseid inimesi, nt mägedes eraldatuses elavaid rauamaagi kaevureid, välismaalasi ja isegi lapsi, kel sündides mingisugune silmnähtav füüsiline kõrvalekalle. Jaapani tondid (yōkai) on folklooris pigemini lihtrahva hirmude kehastused ning need ilmutavad end teatud paikades (nt risttee külapiiril jõe läheduses või mahajäetud tempel) kindlal ajal (öösel 2-3 vahel) ning ei vali oma ohvreid. Kuid kummitused (yūrei või o-bake) on Jaapani variandis äratuntavalt valges ürbis, sorakil juustega ja jalgadeta surnud inimese vaevatud vaimud, kes on sellesse maailma nö "kinni jäänud" armukadeduse või mõne muu hingepiina tõttu ning ilmutavad end tavaliselt kindlale temaga seotud isikule. Kummitusega mõnevõrra sarnased on nö "näljased vaimud" (onryō), kes kuuluvad küll budistlikku folkloori ning vaenavad elavaid seetõttu, et nad on jäetud ilma surmajärgsetest riitustest, mis tagaks neile hingerahu.

3 Bō'ks kutsutakse hellitavalt väga õrnas eas poisslapsi. Eestikeelne vaste võiks sellele hellitusnimele olla näiteks "põnn".

4 Erinevalt teistest Aasia kultuuridest on Jaapani draakon alati seotud veega, eelkõige just jõgedega; ta on jõevaim, kelle poole pöördutakse palvetega saata vihmavett põldudele.

5 Tengu on enamasti pika nina ja punetava näoga mägipreestri (yamabushi) riietuses olend, kes eluneb mägedes ja keda usutakse valdavat erakordset võitluskunstide oskust. See on Jaapani folklooris trikitav tegelane, kellele pakub lõbu nt jahimeeste lõksude lõhkumine ja nende eksitamine mägiradadel, kuid erilist nõrkust tundub ta omavat just budistlike preestrite ja munkade vastu, keda ta igal võimalusel püüab naeruvääristada ja häirida.

6 Tänapäevalgi valitakse hoolikalt lapsele nime, võttes arvesse nii hiina märkide tähendust kui ka nimemärkide üldist kriipsuarvu, sest usutakse, et mõningad kombinatsioonid toovad inimesele õnnetust.

Tasuta kirjutamistarkvara (higgins)

Mis on kirjutamise juures kõige olulisem? Mis on see üks aspekt, mis trumpab kõik teised? Panen ette, et selleks on salvestamine. Ka kõige kaasahaaravama loo ning põnevaima peatüki kirjutamisest pole suuremat tolku, kui see sülearvuti asfaltile pillamisega või voolukõikumisega üles öelnud kõvakettal kaotsi läheb.

Probleemi lahendamiseks käin välja programmi Dropbox. Tegu on teenusega, mis peamiselt mõeldud erinevate arvutite vahel andmete jagamiseks ja sünkroniseerimiseks, kuid töötab ka suurepärase varukoopiate loojana. Põhimõtteliselt tekitab programm su kõvakettale erilise kausta, mille sisu kopeeritakse nii Dropboxi serverisse, kui ka teistesse arvutitesse, mille sa oma kontoga sidunud oled (ühe arvutiga sidumise korral vaid serverisse). Hoia oma kirjatükid Dropboxi kaustas ja iga kord faili sulgedes tekitatakse sellest võrku tagavarakoopia.

Viimasel ajal olen märganud, et varukoopiad tehakse lausa igal salvestamisel ja faili polegi vaja sulgeda, aga see sõltub suuresti kasutatavast tekstiredaktorist. Lisaks on olemas ka võimalus faili varasemaid versioone alla laadida. Kustutasid ühe suure lõigu ära? Panid vahepeal oma tekstiredaktori kinni ja nüüd kahetsed? Kõik ei pruugi veel sugugi kadunud olla. Logi aga Dropboxi lehele sisse ja vaata, kas vana versioon on veel seal alles. Väga kaugele küll tagasi minna ei saa, kuid see on kõvasti parem, kui üldse mitte.

Tähtis on ka teada, et Dropboxi konto tegemisel on seda mõttekas teha läbi kellegi viite - sedaviisi saavad nii viitaja kui ka viite kasutaja oma kontole oluliselt ruumi juurde. Otse kodulehelt registreerides selliseid hüvesid ei saa. Kui sul endal sõpra pole, kellelt viidet küsida, siis on Reaktori toimetus ka alati valmis tasuta ruumi juurde saama. Siin on meie viited:

higgins: http://db.tt/1xSnZYz

Reaktor: http://db.tt/TQumdoli

Teiseks on kirjutades väga olulisel kohal ka organiseeritus. Mõtted kipuvad ikka tulema suvalistest asjadest ja seostest, kuid kuidas seda kõike organiseerida? Programm nimega Freemind< /a> sunnib kõiki märkmeid kirja panema struktureeritult. Sa ei lihtsalt saa märkida üles ideed, mis ei ole eelnevate mõtetega kuidagi seoses, sest see on tehniliselt võimatu. Toon siinkohal näite romaanimõtete kirjapanekust.

< div class='center'>

See on muidugi vaid algus. Programmi käivitades on aga kõik lisatud tekstid ühe värvi ja sama kirjasuurusega. Kui sulle värviline variant rohkem meeldib, siis olen lihtsalt kasutanud Format menüüst Autolayout käsku. Nagu näha, siis saab erinevatele mõttelõngadele lisada ka sümboleid ja numeratsiooni. Kirjutada erinevad mõtted üksteise alla ja siis neid võrrelda, seejärel märkida millist kasutada otsustasid. Enne kui sa arugi saad, võivad su märkmed olla juba hiiglaslikus mahus, kuid head ülevaadet omad neist sellegipoolest:

Lisaks tegelastele ja süeele on Freemindiga ka lihtne pidada arvet möödunud päevade ning toimunu kohta. Kui tegelane räägib mõne aja eest toimunud sündmustest, pole midagi lihtsamat kui võtta lahti Freemind kaart ja vaadata sealt mitme päeva eest see täpselt juhtus. Ei mingit dokumendis kaevamist ja mõistatamist, et mitu päeva möödunud on! Samas päevade loendit ma süeega ühte faili panna ei soovita. Või tee vähemalt nende jaoks täiesti eraldi haru. Ühesõnaga on mõttekam süee ja tempo mõttekaardid lahus hoida, sest muidu läheb kõik taas segaseks.

Siinkohal mainin ka ära, et hetkel pakutavas stabiilses versioonis 0.9.0 on väike bugi, mis ei luba avada Freemind 0.8.0 ja varasemate versioonidega loodud mõttekaarte. Enamikele uutele kasutajatele ilmselt probleeme ei tekita, aga kui sul on varasemast kuskil mõned Freemindi failid, siis soovitan tõmmata programmi beeta. Lingatud versioon pole küll kõige värskem, aga olen seda mitu kuud probleemideta kasutanud ja seega tean, et see on hea.

Aga ma ei taha mingit puud! Ma tahan vabavormilist suhtekaarti!

Kes keelab?

Cmap Tools'i alla laadimiseks tuleb küll end registreerida, aga mind nad kunagi spämminud ei ole. Teine võimalus on lihtsalt guugeldada ja leiad ka alternatiivseid allalaadimiskohti, kus end regama ei pea.

See on nii mittemidagiütlev! Ma tahan pilte!

Aga palun.

Programmil endal küll kahjuks piltide suurusega mängimise liidest ei ole, niisiis tuleb kõik soovitud pildikesed enne ise õigeks suuruseks lõigata ning Cmapi andmete kausta kleepida. Siis tuleb programm taaskäivitada, et ta pildid üles leiaks. Natuke tüütu, aga see eest saab ilusad suhtekaardid. Irfanview on igasuguseks kiireks lõikamiseks ja suuruste muutmiseks mugav tööriist. Fotoopi kvaliteediga ta neid pilte küll ei renderda, aga meie suhtekaardi jaoks kärab küll.

Cmap Toolsile on olemas ka alternatiiv nimega VUE, mille puhul ei pea pilte varasemalt valmis lõikama ja nende suurust saab programmi sees mudida. Lisaks on VUEsse ka pilte lihtsam lisada (programmi ei pea taaskäivitama, et ta uued pildid üles leiaks ja kasutatud pildid võivad asuda kettal kus iganes), küll aga kipuvad lõikamata pildid olema erinevate proportsioonidega ja seega jääb kaardist pärast ebaühtlasem mulje. Lisaks tekib võimalus, et kaart katki läheb, kui kettal kaustu ringi tõstad või pilte ümber nimetad. Siin peab lihtsalt vaatama, mis kellele oluline on, ja ühe välja valima.

Nii, nüüd oleme täiesti ära organiseeritud. Me teame kes on kes, kus ja millal ning meil on tekstiredaktoris juba kaheksakümmend lehekülge teksti. Siis tekib vajadus midagi eestpoolt kontrollida. Mida me teeme? Kerime kuuskümmend lehekülge üles? Siis vaatame, et vajalik sündmus peaks olema ikkagi hiljem ja kerime kakskümmend lehte alla tagasi? Otsime tekstikoha välja? Siis kontrollime?

Noh, see meetod töötab, aga on tüütu. Ja mis siis, kui pilgu pealeviskamisest ei piisa? Kui on vaja võrrelda? LibreOffice ja Word on küll mõlemad väga toredad, aga nad pole sellise ülesande jaoks lihtsalt optimeeritud. Appi tuleb yWriter.

Nagu näha, siis yWriter jaotab kirjutatava romaani peatükkideks ja peatükid omakorda stseenideks. Nii et põhimõtteliselt pole ju midagi uut? Seda me teeme ju nagunii? Põhimõtteliselt küll, aga kuna iga stseen on eraldi üksus ja selle saab eraldi aknana avada, muutub kahe stseeni kõrvutamine kordades lihtsamaks. Kirjelduste kontrollimiseks ei pea kuhugi kruttima, kerima, ega otsima. Avad kaks stseeni ja paned need kõrvuti.

Kirjutamiseaken ise on lihtne, aga funktsionaalne. Ei mingeid kellasid ja vilesid, mis tähelepanu hajutada võivad. Unusta reavahe suurus, rift ja vormistus. Neile asjadele mõtled siis, kui oma romaani ekspordid. Praegu kirjuta! Lihtne.

Lisaks saab ka sisestada andmeid tegelaste kohta. Sedaviisi on alati üks tsentraalne koht, kust mõne tegelase kirjeldust, silmavärvi või tema muid olulisi aspekte kontrollida. Sarnased lahtrid on ka paikade ning esemete kohta, kuid neid läheb vähemalt minul küll üliharva tarvis.

Olles sisestanud mitmeid tegelasi, hakkab tekkima neist ka ülevaade. Ülevaateaknast selgub iga tegelase vaatevinklistseenide arv. Näed kohe, kellega on kõige rohkem stseene ja seda on mitme vaatevinkliga romaanide puhul hea silmas pidada.

Programmiga on ka väga lihtne arvet pidada päevas kirjutatud sõnade arvu üle -- see käib täiesti automaatselt. Seda isegi siis, kui hüplikult ja erinevatesse peatükkidesse juurde kirjutad -- selge number on alati vasakul all paremas nurgas näha. Lisaks saab vaadata ka kirjutatud sõnu päevade lõikes -- need numbrid on ikka väga halastamatud, kui laisk oled olnud, aga teinekord on jälle väga tore vaadata, kui nädal aega ilusad suured numbrid reas.

Kõigest hoolimata on yWriteril kaks puudust:

1) Poolelioleva teose ja suure tegelastepagasi ühekorraga sisestamine on surmtüütu, niisiis on sellega lihtsam alustada täiesti uut projekti. Sedaviisi sisestad sa andmed jooksvalt ja tegevuse puisus ei anna tunda.

2) Programmiga kaasa tulevat näidisprojekti uurides ei saa tegelikult ülevaadet kui tohutult kasuliku tööriistaga on tegu. Mõistmiseks peab seda reaalselt kasutama.

Plusse on aga jällegi mitmeid. Programm teeb tekstist automaatseid tagavarakoopiaid, niisiis on põhimõtteliselt võimalik minna tagasi täiesti ükskõik millisesse kirjutamispäeva ja leida see kustutatud tekst või varasem sõnastus. Ehkki siinkohal peaks ka mainima, et kustutamine kui selline pole yWriteris kuigi vajalik. Alati saab tekstilõigu tõsta eraldi stseeni ja siis panne sellele kasutamata/unused märke. Sedaviisi muutub see tekst niiöelda nähtamatuks, aga on samas alati kättesaadav. Kui nüüd hoida yWriteri kirjutamisfaile veel Dropboxis, võid olla suhteliselt kindel, et sul iial midagi kaotsi ei lähe.

Ja isegi kui see programm sulle lõppkokkuvõttes ei meeldi, pole midagi lihtsamat, kui kogu oma tekst sealt .rtf formaati eksportida ning vana meetodiga jätkata.

Olgu ka öeldud, et mäkimaailmas on samalaadseks tooteks programm nimega Scrivener, millest hiljuti ka Windowsi versioon valmis treiti. Kuna Scrivener pole aga tasuta, siis käesoleva artikli raames me sellel pikemalt ei peatu.

Minu viimaseks soovituseks pole aga mitte otseselt arvutisse paigaldatav tarkvavara, vaid hoopis sõnaraamat. Sünonüümisõnaraamat. See soovitus ilmselt lahtiseletust ei vaja.

Head kirjutamist!

Zombid, elavate surnute hirm alateaduvuse hoovustes (Jaanika Hunt)

Zombid pole teps mitte moodsa maailma "haigus" nagu mõni võiks mõelda, vaadates lugematul hulgal ilmuvaid selleteemalisi raamatuid ning filme/telesarju. ,,Zombipalavik" on küll oma praegusel kujul moodsate paranoiade kehastus, kuid hirm elavate surnute ees on sama vana kui ühiskond. Järgnevalt väike sissevaade zombiajalukku ja põhjustesse, miks ajusid söövad laibad endiselt nii paljusid meeli erutavad.

Agraarühiskonnas oli surm elu loomulik osa, millega kõik põlvkondade ühise elamiskorralduse juures kokku puutusid, osaledes pealtvaataja ja hüvastijätjana suremisesprotsessis, surnu matusteks ettevalmistamises ja matuserituaalides, mis ühest küljest aitas leppida lahkunu kaotusega ja teisalt pakkus kindlustunnet, et kõik on tehtud ,,nagu peab". Eesti rahvatraditsioonis on inimese surma ja matustega kaasnenud käitumisjuhised (käsud ja keelud) ning tõrjemaagilised toimingud, mille eesmärgiks on olnud surma kui nähtuse eemaldamine antud kohast, surnu kahjuliku mõju vältimine/neutraliseerimine ja majandustulu säilitamine, kurjade jõudude tõrje seoses laiba kaitsmisega ning surnu kodukäimise vältimine või lõpetamine (nagu on ühes artiklis öelnud Eha Viluoja). Rituaalid võeti ette selleks, et surm samast perest niipea uut ohvrit ei võtaks (oma surmaaja ette teadmine oli ülioluline selleks, et siinpool kõik pooleliolev korda ajada, materiaalsed kohustused täita ja hüvasti jätta, seetõttu on folkloorist teada suurel hulgal erinevaid surmaendeid), et surnu endaga midagi ei juhtuks ega tuleks surnust kurja ka elavatele. Täitmata kombed ja murtud lubadused (ka valesti käitumine surnu suhtes) tekitavad elavates süümepiinu, mis avalduvad võimendunud kujutluspiltides vaimude nägemise või kuulmise suhtes. Eesti rahvausus usuti kodukäimise põhjused peituvat surnus endas või olukordades ja teistes inimestes, kes surnut kas tema eluajal või pärast surma on vääralt kohelnud.

Surnu tagasipöördumine ja tema kahjustav mõju elavatele on olnud hirmuks (teadaolevalt) alates neandertaallaste aegadest, mil hakati surnuid elavate maailmast füüsiliselt isoleerima. Selleks on mitmeid mooduseid - surnukeha peitmine (hauda, koopasse, matusekambrisse jne.), surnukeha hävitamine (krematsioon) ja surnukeha looduse valda jätmine (nt õhumatus). Mahajääjatel on kindlam tunne kui lahkunu keha tagasitulemise vastu on abinõusid ette võetud, elavate ja surnute maailma vahel on piir. Näiteks oli köitmine vahend kodukäimise vastu, surnu jäsemed seoti kinni. Ka on rahvausust teada, et inimesed, kellest arvati neid kodus käima hakkavat (näiteks eriti kurjad isikud), üritati mattes ennetavalt neutraliseerida, keerates laiba segadusseajavasse asendisse või lüües juba eos vaia läbi südame. Olete te kunagi mõelnud, kust pärineb komme kuhjata hauale suuremas koguses kobakaid kive?

Surmajärgset elu on ette kujutanud paljud rahvused ja mütoloogiad. Teispoolsus on sarnane siinpoolsusega - surnu elab teises ilmas oma keha sees edasi. Vahe on selles et ta on, noh, surnud. Mis aga ei tähenda, et ta ei vajaks täpselt samu asju, mis elavad - sööki, jooki, tööriistu, seltskonda - ja mõte elust teispoolsuses pole kaugel elava laiba uskumustest. Vajadus selgitada surma oli ilmselt üks religiooni tekkepõhjustest. Hirm surnukeha tagasipöördumise ees elava laibana on erinevate rahvaste seas levinud ja esimesed kirjapandud kahjustava ning elavate liha sööva surnu kujutelmad on pärit juba Gilgamei eeposest, mille esimesed osad pärinevad aastast 1800 eKr. Läbi aegade ja kultuuride on räägitud elavatest surnutest, kes inimestele kahju teevad. Selliste olendite tuntuimad esindajad on vampiirid ja zombid. Eesti rahvapärimuses ei esine kumbagi, sellekohased jutud on kaasajalise tekkega. Küll aga on Eestist kogutud ja üles kirjutatud lugematul hulgal kodukäijalugusid, milles surnu pöördub tagasi elavatele liiga tegema ja endast märku andma. Rahututeks surnuteks peeti neid, kes on elu ajal midagi halba teinud, kellel on midagi pooleli jäänud, kes surid halba surma või kes ei saanud korralikult maetud. Samuti kuulub kahjustavate surnute hulka uskumus kehavargusest. Rahvapärimused räägivad vajadusest surnukeha valvata, muidu varastab kurat naha või seestab surnu ning hakkab ise tollena ringi kõndima. (Ameerika) filmikunstist meenuvad stsenaariumid tulnukate poolt inimkeha röövimise kohta. Näiteks ,,Invasion of the body snatchers" (1956), mis oli ilmselt eeskujuks esimestele moodsatele zombifilmidele. Sama inimkeharöövitrikki on kasutatud ka veel ,,Men in black" esimeses osas ja kui mälu mind ei peta, siis ka dr. Who's. Kindlasti ka paljudes teistes filmides/sarjades, mis absoluutselt ei meenu.

Vampiirilugudes liitub verehimu ja kurjuse kahjustav mõju. Verd on teatavasti peetud juba aastatuhandeid elu allikaks, veri avab piiri elavate ja surnute riigi vahel (loe näiteks Odüsseust), veri on erakordne tunnusmarker, mille abil kurat sinu hinge endale ostab (huvitav idee vere ainukordsusest ja selle järgi hinge tuvastamisest ajal, mil midagi DNAst ei teatud) jne. Vampiirid ja tänapäevased zombid on suhteliselt sarnased oma omaduse poolest hammustusega ,,viirust" edasi kanda ja elavaid endasuguseteks elavateks laibateks muuta. Aga miks ma räägin ,,tänapäevastest zombidest"? Põhjus peitub zombikultuuri ajaloos ja selle erinevuses sellest, mida me praegu massimeediast tarbime. Vikipeedia ütleb, et zombie ehk zombi on afro-kariibi mütoloogias ja nõiduse abil taaselustatud surnukeha. Sõna pärineb arvatavasti Lääne-Aafrika keeltest (kikongo keeles zumbi "iidol", kimbunud keeles nzambi ,,jumal" jt). Kui lähemalt rääkida, siis zombikultuur on pärit Haitilt, kus polnud tegemist lihasöövate surnutega, vaid ühiskonnas marginaalsete inimestega (vaimuhaiged, kurjategijad jne.), kelle surma teatud ainetega imiteeriti ja keda hilisema surnuks kuulutamisest tingitud juriidiliste õiguste kaotamise järel ainete mõju all hoides kuuleka tööloomana kasutati. See oli ja on veel ka tänapäeval üks sotsiaalse kontrolli viise. Maagiline zombipulber (coup poudre) mõjub nii sissevõtmise, sissehingamise kui ka välispidiselt, naha kaudu. Pulbri peamiseks toimeaineks on lunnkalast (Sphoeroides testudineus) või siilkalast (Diodon hystrix) eraldatav kange närvitoksiin tetrodotoksiin (TTX) Pulbri koostisse kuuluvad veel mitmesugused komponendid: konnad, meriussid, sisalikud, ämblikud, jahvatatud inimluud ja kurikuulus ogaõun (datura plant). Tetrodotoksiin paralüseerib ohvri täielikult. Metabolismi tase langeb niivõrd madalale, et ka professionaalsed meedikud ei suuda elu märke leida. Huvitava asjaoluna võib esile tuua, et mürgitusohvril säilib kogu paralüseerituna oleku ajal teadvus, kuid ta ei suuda end vähimalgi määral liigutada. Tetradotoksiinimürgitus põhjustab huulte ja näo sinisekstõmbumist, metabolismi langeb kriitiliselt. Paralüseeritud laip kaevatakse peale vodoo preestri poolt läbi viidud matusetseremooniat üles ja turgutatakse jälle eluvaim sisse. Edaspidi kasutatakse ohvri zombina hoidmiseks tõenäoliselt tetradotoksiini kõrval või asemel teisi metabolismi taset ja närviringe blokeerivaid aineid. Ühena võidakse kindlasti kasutada ka kurikuulsat ogaõuna. Neurokeemiliste muutuste kõrval tuleks kindlasti olulise aspektina rõhutada sotsiaalseid muutusi. Kord surnuks kuulutatuna on äärmiselt raske vastupidist tõestada või enda inimõigusi taga ajada. Hirm zombiks muutmise ees on Haiti kultuuris olnud hea mõjutamisvahend kuritegeliku tee vältimiseks, kardeti (ja kardetakse) mitte zombisid endid, vaid ise selliseks muudetud saamist, oma Mina ja vabaduse, inimesestaatuse kaotamist. Zombistamine ei olnud ainult robustne inimeste orjastamine, vaid religioossete riituste ja sügavate uskumuste toel tugevaks ühiskondlikku korda säilitavaks faktoriks. Täpsemat lugemist leiab sellelt lehelt.

20. sajandi alguses tutvustati maailmale Haiti zombikultuuri läbi mitmete raamatute (nt. 1929 William Seabrooki ,,The Magic Island") ja filmide (nt. 1932 White zombie). Pole ime, et nähtust võtsid tuld sellised inimesed nagu reissöör George A. Romero, kes lavastas 1968. aastal kultusfilmi ,,The night of the living dead" (mis osaliselt põhineb Rochard Matesoni 1954. aastal ilmunud raamatule ,,I am legend"). Nüüd polnud tegemist enam Haiti voodoopreestri poolt kontrolli all hoitud kahjutute tööloomadega, vaid oma tahtega kurjade lihasöövate laipadega, kes esinevad väljaspool Haitit, n.ö meie maailmas. Romero pani aluse zombide visuaalsele kujutisele, mida tunneme ka tänapäeval - kõdunevad riided, mädanevad kehad, liipav samm, mörin ja põhjendamatu iha elavaid järada. Internetikommuunides on arutletud zombide söögivalikute üle ja diskuteeritud, miks olukorras, kus arutule laibale on jäänud vaid põhivajaduste täitmise funktsioon, keskendutakse filmides ainult ühele neist - söömisele ja seeläbi ellujäämisele (khm, zombide puhul pigem surmajäämisel või noh, eksisteerimisele üleüldse) - aga ei näidata teisi, näiteks sigimist. Amüseeriv zombi poleks tõenäoliselt väga hirmus. Kopp, kopp, kuidas nimetada surnut, kes tunneb sugukirge elava vastu? Samal mittehirmutavuse põhjusel jäetakse ilmselt filmidest välja kõik praktilised probleemid - kui zombi sööb liha, peab see liha kusagile minema ja seedesüsteemis sellega midagi juhtuma jne.

Huvitaval kombel ei söönud Romero zombid ajusid, see kinnistus zombikultuuris hiljem. Võimalik, et üks ajusöömise põhjuseid peitub paremas arusaamises ajust kui Mina asukohast ja üleüldisest ajukultusest (räägitakse ju ,,ajude äravoolust" jms.). Kui pole aju, pole inimest ja igatahes on hirmuäratavam mõte isiku kustutamisest ajude söömise läbi, kui et laip sind pisut järab. Muidugi tekivad selle näksimisega ka muud probleemid. Meie paranoiline kaasaeg tunneb pidevat hirmu selle ees, et Keegi Kusagil meid jälgib ja meiega katseid teeb. Lõbusaid näiteid leiab paraveebist. Zombiks muutmine kõrgemate instantside poolt sobib paranoiliste mõtetega hästi kokku, sest laiema kaasaegse arusaama järgi on zombid kellegi poolt kodeeritud . Zombi on ju olend kes täidab kellegi käsku, ta allub ja on 100% biorobot. ,,Zombistamine" on käibefraasiks muutunud teleka ja interneti, tehnoloogia üleüldise kahjustava mõju kohta. Omaenda tahteta orjaks muutumine kõlab meie ühiskonnas endiselt sama hirmutavalt kui Haiti kultuuris. Meie kaasaegne teadmine ühiskonnast on suutnud kohandada ürgsed hirmud elavate laipade ees oma kultuuriruumi. Ka zombide ,,viirusele" on olemas põhjendus - biorelv. Keegi Kusagil omab vahendeid ja teadmisi muutmaks oma salajastel kaalutlustel inimkonda möirgavateks ja üksteist järavateks kollideks ning hammustamine on üks viise nakkust edasi anda.

Näeme, et zombid sobituvad meie kaasaegsesse mõtlemisse nagu ajud kolpa. Mis aga tingis ,,zombipalaviku" alguse 20. sajandi keskpaigas? Ajalugu ja rahvapärimus on näidanud, et inimeste ürghirmud (antud kontekstis siis elavate ja surnute maailma segunemine) leiavad kandepinda olukordades, kus toimub kiiresti ja palju ja inimesed ei suuda muutustega nii kärmelt kaasa minna ning kaotavad jalgealuse, tunnevad end ebakindlalt. Mõtleme nüüd 20. sajandi keskpaigale ja toimunud muutustele - mustanahaliste liikumine, seksrevolutsioon, naiste suurenevad õigused, homoseksuaalsuse võidukäik (koos vaba armastusega). Mõnekümne aastaga ületati piirid, mis aastasadade jooksul paika sätitud. Pole ime, et ,,tavaline" inimene hakkas nägema voodi all kolli ja tagaaias surnuid. Huvitav on näha, mida aeg zombikultuuriga teeb. Vaevalt et hirm surma ja surnute ees nii pea vaibumise märke näitab ja kuniks pole leiutatud surematust, püsivad meiega ka kujutelmad elavatest laipadest. Söövad nad siis meie ajusid või varastavad meie kasse või teevad veel midagi kolmandat, mille arenev zombianr ja meie kaasaegne selgitada püüdev mõistus püüab neid tegema panna. Näiteks joogat -

Arvutimäng: X Com: Enemy Unknown (Ove Hillep)

On ilmselt väga vähe mängureid, kes ei teaks vana UFOt, mis tuli välja aastal 1994 ettevõtte MicroProce käe alt. On ilmselt ka väga vähe selle mängu fänne, kes ei oleks kuulnud remake'ist, mis ilmus selle aasta oktoobri alguses. Firaxis Games võttis ette ohtliku tee vanale UFOle uue kuue andmisel ning tuleb tunnistada, et on sellega ka üsna edukalt hakkama saanud. Kuigi on kuulda ka nurinaid uue versiooni pihta, jäävad enamus kriitikuid siiski seisukohale, et mäng on haarav ning igati vääriline järglane kultusmängule, mida senini peetakse üheks parimaks strateegiamänguks läbi aegade.

Pisut mängust

X Com: Enemy Unknown jääb truuks vanale süsteemile, ühendades reaalajastrateegia taktikaliste lahingutega. Mängu lugu algab 2015 aasta alguses, kui tulnukad ründavad Maad, laastades ühe suurlinna teise järel ning külvates kaost kõikidel mandritel. Mängijale antakse juhatada salajane ja suure rahvusliku mitmekesisusega teaduslik-sõjaline organisatsioon X-COM (Extraterrestial Combat), kes peab vastust andma üksnes rahvusvahelisele nõukogule, kuhu kuuluvad enamus maailma suurriike (täpsemalt 16, nagu ka algses mängus). Vastavalt mängija tegudele otsustab eelmainitud nõukogu projekti kasulikkuse üle ning pistab kisama, kui tulnukad organisatsiooni passiivsuse tõttu liialt ülbeks lähevad. Kui kontroll riikide turvalisuse üle on liialt nõrk, võivad viimased ka kokku variseda, mistõttu sealt saadav potentsiaalne raha mängija jaoks kaotsi läheb. Rahu saab aga tagada vaid piisava hulga satelliitide väljasaatmisel ning pidevas lahingolukorras viibimisega, olles valmis reageerima igale tulnukatepoolsele agressioonile.

Nagu eelnevalt mainitud, kombineerib mäng endas nii reaalaja- kui ka käigupõhise strateegiamängu elemente. Satelliitide ja lennumasinate välja saatmine ning missioonidele minek toimub vanast mängust tuttava geoscape (suur hologloobus baasi südames) kaudu, lahing aga toimub taktikalisel kaarditükil, kus iga sõdur saab käigukorras oma tegevusi sooritada.

Mängul on neli raskustaset: easy, normal, classic ja impossible. Võimalik on valida lisaks ka Iron man tase, mis ei luba mängust lahkumata salvestada - seega on iga käik, mis mängija teeb, siduv ning sunnib kõik oma sammud hoolega läbi mõtlema.

Mängu alguses saab mängija valida maailma osa (Põhja- ja Lõuna-Ameerika, Aasia, Euroopa ning Aafrika), kuhu ta oma baasi rajab - see on ka ainuke baas, mille ta rajada saab. Et asja huvitavamaks teha, on igal asukohal oma boonus, mis mängijale osaks langeb (Euroopa vähendab kulutusi laboratooriumitele ning töökodadele, Põhja-Ameerika lennumasinatele jne). Erinevalt vanast UFOst ei ole vaade baasile ülevalt alla vaid külgläbilõikena ning ehitamine toimub pigem allapoole. Kulumaterjalidena on esindatud raha (loomulikult) ning tulnukate käest ära korjatud nodi (eleerium, relvajupid), passiivse ressursina on käibel energia, mida tarvitavad kõik ruumid ning mille varusid peab mängija baasi laienemisel jõujaamadega suurendama.

Pärast baasi asukoha valimist heidetakse mängija kohe valitud asukohas nelja sõduriga lahingtegevusse. Kui mängija soovis ka mängu selgitust, läbitakse eelnevalt see (demo mänginud mängijad teavad, millega tegu on, kuna tutorial lasti just selles mahus välja). Eduka missiooni puhul on mängijal jäänud vaid päästa ülejäänud maailm. Ääriveeri otsast pihta hakates, maadeldes esialgu nõrgimate tulnukatega, nende pealt tehnoloogiat matkides ning võõraid seadmeid enda vajadustele sobitades hakkab mäng vaikselt hüpoteese pakkuma, miks tulnukad üldse Maad ründasid, lõpetades mängu päris mõnusa puändiga.

Baasist

Baas on mängus keskne punkt, kust lähtuvad kõik missioonid, saadetakse välja satelliite, tehakse teadustööd ning ehitatakse eksperimentaalseid sõjapidamisvahendeid. Baasi keskel asuv geoscape võimaldab mängijal oma hävituslennukeid tulnukate laevade kallale saata, väljastada maapinnale jõudnud ohtude vastu sõduritega mehitatud transpordisõiduki ning üleüldse kogu maakeral silma peal hoida. Edukad missioonid vähendavad rahva seas tekkivat paanikat, mis omakorda hoiab ära riigi kokkuvarisemise - see omakorda võimaldab mängijal sealt riigist raha saada.

Baasis on võimalik ka silma peal hoida oma sõduritel, kelle välimust saab mängija peaaegu täies ulatuses oma maitse järgi kohandada, neile ohvitseride koolis teatud määral õpetust anda ning neile sobivaid relvi jagada. Loomulikult on enamus tulnukate tehnoloogia baasil aretatud relvi vaja toota baasis ning ega samal tehnoloogial töötavad lennumasinadki kusagil Kopli tehnopargis kokku ei panda. Enamus varustust aga valmib koheselt, mis on siinkirjutaja meelest üpriski veider ning jätab pigem mängu loojate poolt tehtud koodiapsaka mulje. Samas võivad suuremate seadmete valmistamine võtta aega nädalaid. Millest selline kategooriline vahe, ei tea. Mängija saab ehitada ka arendustöökoja, kus ta saab olemasolevat varustust paremaks tuunida, võttes kasutusele näiteks tulnukate granaadid, töötades välja gigantsed sammurid jne.

Teadus aga on mängus üpriski lineaarne ning saab mingil hetkel lihtsalt otsa. Ei tea, kas oli see nüüd minu viga, kuid mängu lõppfaasis keerutasid mu teadlased pöidlaid ning ootasid pikkisilmi, et sõdurid neile miskit põnevat hambusse tooks, mille kallal jälle hea oma hüpoteese oleks võimalik välja pakkuda. Samuti erinevad kõik relvad üksteisest vaid kahjustusvõime (ja välimuse) poolest - täpsus või laskemoon ei mängi siin mingisugust rolli.

Kummaliselt kombel pole baasi vaja kaitsta, mistõttu kõik vanast mängust tuttavad laser- ja plasma õhutõrjekahurid on ära kaotatud. Miks tulnukad enam mängija baasi ei ründa, jääbki mõistatuseks. Erinevaid ehitisi on samas omajagu ning neid tuleb mängu edenedes järjest juurde, kuid mõnusat rahuldust baasis rassimine enam ei paku. Ei tule enam niiväga arvestada baasi ruumiga - alati saab allapoole kaevata, niisiis muutub oluliseks pigem rajatiste paigutamine, kuna kõrvuti asuvad sama eesmärki täitvad ehitised annavad mängijale boonust (com-lingi puhul lisa-satelliite, jõujaamade puhul lisaenergiat jne). Kuna baase on mängija käsutuses vaid üks, on kadunud ka baasidevaheline majandamine - mingit aseainet pakuvad küll maailma eri paigus asuvad angaarid, mille vahel tuleb lennumasinaid ning nende komponente tarida, kuid see on ka kõik.

Lahingutest

Enamus mänguajast kulub aga mängijal lahingutes parima taktikalise lahenduse leidmiseks. Tegijad on selle koha pealt olnud üpriski asjalikud ning sõdurid saavad varjuda maastikuelementide, seinte ning autodegi taha, tiivata vastast, tabades teda küljelt või selja tagant, kus tal ei ole millegi taha peituda. Kõik tasemed on täielikult hävitatavad, mis tähendab, et pärast korralikku madinat ei pruugi varasemast linnast jääda isegi kivi kivi peale. Mängija saab esialgu lahingusse viia vaid neli sõdurit, kuid vastavate koolitustega võib selle arvu viia kuueni - see tähendab, et iga operatsioonist osavõttev sõdur on tunduvalt hinnalisem kui albses mängus.

Tegutsemissüsteem ei põhine enam vanadel-headel tegevuspunktidel, vaid pigem on sõdurile võimaldatud kaks tegevust, mida mängija saab oma suva järgi kasutada. Ühelt poolt on see liigne lihtsustamine, mis piirab mängija tegevusvabadust - kaotatud on ka tegevuspunktidega seotud erinevad laskeviisid (automaadid ja kuulipritsid lasevad alati valanguga). Teisalt on aga tegemist üpriski geniaalse süsteemiga, kus mängija on paratamatult seotud oma otsustega - enam ei ole võimalik sammukaupa lähemale nihkuda oodates, millal vastast näha saab. Et ellu jääda, peavad sõdurid leidma oma trajektooril miskit, mille taha võimaliku vastase tule eest peituda isegi juhul, kui see tähendab võimalikust väiksemat liikumist.

Miskipärast ei ole mänguloojad alles jätnud vanasti lahingutega kaasaskäivat salapära, kui kusagilt pimedusest lendasid sõdureid niitvad plasmalaengud. Kui mängija sõdurid juhtuvad tulnukaid lahingus nägema, hüppavad nood videopilti ning näitavad end igast küljest justkui oleks nad edevad modellid. Nagu sellest veel vähe ei oleks, saavad nad automaatselt ühe liikumise, millega kuhugi varju pugeda - võimatu on tabada tulnukaid selja tagant. Ja see ei ole veel kõik. See juhtub ka juhul, kui tulnukad ENDA käigul sinu vaatevälja siblivad. Keegi kusagil on ilmselt otsustanud, et tulnukad peavad saama igal juhul märkamisel lisakäigu, et rünnakrühmlased neid halastamatult maha ei notiks.

Firaxis on vaevaks võtnud ka sõdurite psühholoogiliste näitajatega mängida. Kaasvõitleja langemise puhul võivad sõdurid endast välja minna ning kas vastased või sõbrad valangutega üle kallata. Lisaks võimalusele omade tule alla sattuda kaotab sõdur järgneval käigul ka tegevuse.

Ka ei ole unustatud tulnukate psi-võimeid ning mängu keskpaigas välja ilmuvad võimekamad kollid teevad mängija sõdurite ridades koledat laastamistööd. Ka kõige mannetumate oskustega psi-tulnukad on esialgu ülimalt ohtlikud, kuna võivad mõne mängija tublima sõduri enda kontrolli alla allutada.

Erinevaid kaarte, millel lahingud toimuvad, olevat üle 80, kuid tuleb tunnistada, et lõpus hakkavad need siiski korduma. Samuti ka lahingülesanded, mida on üldjoontes kolme eri liiki: allakukkunud/maandunud UFOde ,,puhastamine", suurlinnade elanike evakueerimine ning riikide nõukogu poolt pakutavad ülesanded, mis on loomult natuke varieeruvamad. Häda on selles, et kombineeritud missioone ei ole: tulnukate laevad kukuvad alati asustamata aladele, kus ei leidu mitte ühtegi hoonet ega elanikku. Kuidas oleks missioonidega, kus allalastud taldrik kukub suurlinna, lammutab ,,maandudes" suurema osa kaardist lagedaks ning lisaks tigedate tulnukatega kaklemisele tuleb rühmal veel kaeda, et elanikud suurmate kaotusteta pakku pääseks? Samuti on pisut veider, kuidas näiteks Vaikse ookeani kohal allalastud laev suudab alati leida pinnale potsatamiseks ebatavaliste puuliikidega metsistunud saare.

Frustreerivaks elemendiks on ka transpordilaev, mida saab mängijal olla vaid üksainuke ning seegi baseerumas tehnoloogial, mille arendamiseks on kõik sinu labori taibud täiesti võimetud. See aga tähendab, et korraga saab mängija saata välja vaid ühe salga. Tihtipeale pakub aga mäng missiooni, millel on mitu valikut - erineb vaid saadav tasu (insenerid, teadlased, raha või mõni tublim sõdur). Üht valides tähendab see automaatselt teistes läbikukkumist, mistõttu paanika kasvab. Kui projekti X Com kassas on piisavalt raha, siis miks küll ei suuda riikide nõukogu end niipalju kokku võtta, et varustada mängijat veel ühe transpordialusega? Sõdureid on, varustust on - miks peab mäng sedasi mängija tegevust piirama?

Mäng on surmade koha pealt üpriski leebe ning arvestab sellega, et igas lahingul võib paar sõdurit surma saada. Kui selleks langenuks juhtub olema mõni noorsõdur, ei ole lugu nii hull - järjekord X Com'i registratuuri taga tundub olevalt lõputu -, kuid kui aga mingi lolli taktikalise vea tõttu saab surma mitmeid lahinguid näinud kolonel, ei ole vandumisel lõppu.

Sõduritest

Nagu eelnevalt mainitud, on Firaxis võtnud nõuks anda mängijale peaaegu piiramatu vabadus oma sõduri välimuse muutmiseks. Neegrist valgeks, punapeast halliks... isegi turvise värve on oma 30 erinevat. Nimi ei meeldi? Pole probleemi, muudame ära. Ainuke, mida muuta ei saa, on päritolumaa.

Iga sõdur alustab noorsõduri auastmes (rookie) ning koos lahingus kogutud kogemusega omandab uusi auastmeid. Esimese ülendamisega kaasneb ka relvaliigi valik. Valik selle kitsamas tähenduses, kuna reaalselt antakse sõdurile mängu poolt genereeritud suvaline üks neljast ,,klassist": toetus, rünnak, raskerelv ning snaiper. Miingisugust valikut selles osas mängija ise teha ei saa. Ilmselt on sellel näiliselt suvalisel valikul mingid kriteeriumid, kuid mängutehniliselt ei ole sellest võimalik aru saada. Igal juhul võib aga kaotuste kandmisel juhtuda, et mängijale jäävad näppu vaid snaiprid... või raskerelvastuses sõdurid. Igal juhul on seis sellisel juhul üpriski hapu.

Et seda veel hullemaks muuta, on relvad spetsialiseerumispõhised. See tähendab, et snaiper ei oska automaadiga mitte midagi peale hakata, samuti mitte kuuliprits. No olge nüüd, nad ju ometi kasutasid neid relvi noorsõdurina. Järsku aga unustavad selle töötamismehhanismi ära?

Loomulikult ei ole varustusega seotud hädad veel läbi. Kõigile sõduritele on ette nähtud neli varustuseset - turvis, esmane relv, abirelv ning ,,muu". Selle ,,muu" alla käivad kõik eelnevaltnimetatute alla mittekäivad s.o. granaadid, okirelv, esmaabipakk, nanokiust alussärk jne. Normaalse varustusega sõdur paigutaks esimesed kolm oma rakmetesse ning tõmbaks alussärgi endale selga, kuid kummalisel kombel ei oska X Com'i liikmed sellise asja peale tulla, mistõttu tuleb nii mõnigi kord enne missiooni pead vangutades valiku üle mõelda, kas anda sõdurile granaat või särk...

Omadustest on jäetud sõduritele vaid tervis, tahe, kaitse ning täpsus. Nende väheste omaduste tasakaalustamiseks on aga lisatud oskustesüsteem, mis iga uue ülendamisega täieneb. Alates täisväärtuslikuks meeskonnaliikmeks arvamisest (esimesest ülendamisest) ning sellega koos relvaliigi määramisest hakkab sõdur iga ülendamisega saama ühe erioskuse. Oma teel reasõdurist koloneliks koguneb selliseid oskusi 7, kusjuures iga leveli saamisega valib mängija ühe oskuse kahest pakutavast. Seega võivad kaks sama relvaliigi spetsialiseerumisega sõdurit koloneliks saamisel omada üpriski erinevaid oskusi. Valiku tegemine on üpriski keeruline, kuna pea iga kord on kaks valitavat oskust võrdselt heade omadustega - kas lubada oma toetusüksusel paremini ravida või hoopis vastase käigu ajal nende liikumisele rohke tulega vastata. Loomulikult võiks valikuvõimalus olla suurem, kuid jääme hetkel selle juurde, et mängu loojad andsid endast parima ning oleme rahul.

Üpris mängu lõpus lisandub mõningate sõdurite oskustele veel ka psi-võime, millel on omaette kolm taset. Need on juba üpriski võimsad võimed, mis võivad vabalt lahingu vaenlase kahjuks kallutada. Nõnda mõnus on võtta mõni tugevam tulnukas enda kontrolli alla ning saata see vaenlase hulka laastamistööd korda saatma.

Plussid/miinused

Ilmselt ei ole just paljudel lugejatel pärast eelneva tekstiga tutvumist soovi antud mängu proovida. Kuid hoolimata kõigest, on sellel ka omad positiivsed küljed. Jättes välja kõik, mis on järgnevate patch'idega parandatavad, vaataks üle antud mängu head ja vead:

+ Uus nn "sipelgapesalik" baasivaade on uudne ning huvitav lähenemine

+ Graafika üle ei saa kuidagi kurta

+ Rühma taktikaline juhtumine on parem kui vanas mängus (liikumine, kaitse)

+ Baasi eri osakondade juhatajad on usutavad, inimlikud ning annavad mängu stoorile palju juurde

+ Pea kõik esemed lahingus on purustatavad, õhitavad või põlema pandavad

+ Satelliitide süsteem Maa jälgimiseks ning nendega kaasnev rahaline ning usalduslik tugi

+ Arcade element, ehk palju haaravat tempokat märulit.

+ Mängu stoori on kaasahaarav ning hoiab mängijat pidevalt põnevil

+ Sõdurid on täiesti isikupärastatavad, mängija saab luua oma käe järgi talle sobivad üksused

+ Lahinguid vürtsitavad mitmed vahelehüppavad videolõigud, mida soovi korral saab maha võtta

- Lahingkaarte ja kosmoselaevu on liiga vähe

- Mikromajandus piiratud, töökojas toodetud relvi ei saa riikidele müüa

- Missioonitüüpide variatsioon on liialt väike

- Tulnukad ei ründa kunagi mängija loodud baasi

- Allatulistatud UFO jääb alati terveks, isegi kui see lasti alla ookeani kohal

- Sõdurite poolt hüütud laused on kohati piinlikult tobedad - keset tulnukate baasi teatab äkitselt üks sõdur: "Ma arvan, et me pole siin üksi," jms sarnased pärlid

- Teadus on võrdlemisi lineaarne ning ammendub kiirelt

- Sõdurid saavad oma spetsialiseerumise täiesti suvalise algoritmi järgi

- Varustuse süsteem on täiesti idiootlik

Kokkuvõtteks

,,X Com: Enemy Unknown" on hoolimata kõigist oma lollakatest vigadest, siiski üpriski meeldiv, haarav ning sisukas mäng, mis on olnud mitme unetu öö põhjuseks. Firaxis on saanud vanale mängule uue kuue andmisega täiesti eesrindlikult hakkama ning on kusjuures juba kuulutanud välja peatselt müügiletuleva ,,kraamipaki", mis sisaldab endas uusi nõukogu poolt antavaid missioone ning sõdureid - rahamasin on tööle hakanud. Mängus leiduvad augud pole veel lapitudki, kuid juba tuleb lisasid. Jääb vaid loota, et mängutegijad suudavad olla ülesande kõrgusel ning ületada oma loominguga vana smängu latt. Selleks aga peavad nad veel kõvasti vaeva nägema.

Oktoobrikuu ulmkonnakroonika

Animatsuri

Seili Ülper: Et kõik ausalt ära rääkida, peab alustama sellest, et juba mitu aastat on mulle tehtud vihjeid sellise toreda ürituse kohta, mille nimi on Animatsuri - Jaapani animatsiooni- ja koomiksikunsti ja üleüldse Jaapani pop-kultuuri fännidele suunatud üritus. Sel aastal võtsin ennast lõpuks kokku. Kahetseda mul ei tulnud.

Pean tunnistama, et ettekujutust, mismoodi asi välja näeb, mul tegelikult ei olnud. Teadsin vaid, et kindlasti võib kohata vahvat cosplay'd, mängida mõningaid laua- ning arvutimänge, laulda karaoket ja lihtsalt samade huvidega inimestega juttu ajada.

Animatsuri 2012 leidis aset Tartus Dorpati konverentsikeskuses 22. ja 23. septembril.

Uksed avati 11.30 ning tegevust jätkus 20.00-ni välja. Lisaks olla ka olnud järelpidu, kuhu ma seekord ise ei sattunud.

Esimesel päeval püüdsin kõigepealt lihtsalt ülevaadet saada, kus mida toimub. Õnneks oli infoletis kenasti olemas nii kava kui ka ruumiplaan, mille järgi sai orienteeruda.

Oma huvidest lähtuvalt otsisin peale avamist kohe üles karaoketoa ning jõudsin silmata ka kus mängitakse Mahjongi. Esimese seepärast, et see oli lihtsalt väljakutse, mida ei saanud lihtsalt vastu võtmata jätta, ning teise seepärast, et ma juba aastaid oman mängukomplekti, kuid mänginud pole, sest ei oksa.

Saigi proovitud. Mõlemad meeldisid ja soovitaks teistele ka. Go jäi ka proovimata, sest tundus, et minu ettemõtlemisvõime pole just kõige parem. Lisaks sai mängida mängutoas tantsumatil ning klaviatuuril Stepmaniat ja Guilty Geari, mida ma küll ise ei proovinud, aga põnev oli ka vaadata.

Mitmed tegevused käisid samal ajal ning töötubadesse tuli registreeruda. Ise proovisin kalligraafiat ning natuke tantsimist. Proovida sai ka ehete valmistamist, sushi tegemist, joonistamist, kassikõrvade meisterdamist ja isegi karaoke töötuba oli. Jututoad ning mitmed ettekanded veel lisaks. Suur tähelepanu oli amv (anime-music-video) võistlusel ning cosplay võistlusel. Ja minu meelest olid need ka väga vahvad. Mind hämmastas, kui palju viitsivad inimesed vaeva näha ning milliseid suurepäraseid kostüüme meisterdada! Vaata ja imesta.

Kokkuvõtteks pean ütlema, et seltskond oli kirju, lõbus ja sõbralik. Külalisi oli tulnud ka välisriikidest ja nad paistsid sama rõõmsad kui kohalikud. Paljud olid tuttavad ka varasematest kordadest, kuid ka esmakülastajal ei olnud igav, kui ta ise aktiivne oli.

Kaks toredat päeva natuke nagu muinasjutumaailmas. Soovitan soojalt järgmisel aastal külastada, kui teil vähegi sedalaadi ürituse või tegevuse vastu huvi on.

Rohkem infot ja ka pildimaterjali leiab Animatsuri facebooki fännilehelt või nende kodulehelt. Informatsiooni pakub ka Eesti animeklubi ,,Baka" leht.

Tööd alustas Eesti ulme bibliograafia 2.0

Jüri Kallas kirjutab selle kohta nii: Eesti ulme bibliograafia on koht, kus ulmehuviline peaks leidma kogu info eesti keeles ilmunud ulme kohta. Rõhk sõnal «peaks», sest bibliograafia ei saa üldiselt kunagi valmis. Jah, ma oleks võinud mõned kuud veel pusida ja kindlasti oleks kõik see siin sisukam ja infoküllasem, aga valmis poleks see ikka saanud...

ulmebiblio.blogspot.com

Kirjandusõhtu "Kirjutamise teooriad ja praktikad"

Tartu Linnaraamatukogu (Kompanii 3/5) IV korruse saalis on 31. oktoobril kell 18 kirjandusõhtu "Kirjutamise teooriad ja praktikad".

James N. Frey raamatust "Kuidas kirjutada neetult head romaani" räägivad kirjandusteadlane Krista Ojasaar ja kirjanik Maniakkide Tänav, ulmejutukirjutamise õpitubadest ja raamatust "Saladuslik tsaar" autorid Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana ja Jaagup Mahkra ning kirjastaja Eva Luts.

Sama päeval on Tartu Linnaraamatukogu I korruse fuajees kell 12-18 kirjastuse Fantaasia raamatute müük.

November - romaanikirjutamiskuu

Ka sellel aastal toimub Rahvusvaheline romaanikirjutamiskuu ehk NaNoWriMo (National Novel Writing Month). Eestlasi osaleb seekord, kui NaNo foorumi järgi otsustada, üpriski palju. Kes soovib asjast lähemalt lugeda, siis SIIN on sellest üritusest üks varasem Reaktori artikkel, SIIN kahe osavõtja päevaraamat ja kes soovib kirjutamiskuuga ühineda, siis palun - NaNo koduleht.

BAASi kuu arvustus

Septembrikuu Ulmekirjastuse Baasi arvustuse austav nimetus läks Aasa Tammele, arvustuse eest Charles de Linti raamatule "Kusagil lennata".

Kuu teine reede ja ulmepresidendi vastuvõtt

Reedel, 12. okt, istusime ja ajasime juttu Club80 eesruumis (meie tavapärases tagaruumis on reserveeritud mingi üritus). Üritus toimus kella seitsmest õhtul kuni meid lahkuma sunniti. Kirjastuselt Fantaasia said soodsalt osta hiljutisi väljaandeid (midagi uut seekord kahjuks küllpolnud) ja tõstsime toosti oktoobrikuu sünnipäevalaste terviseks - Kaarel Jõgi, Raul Sulbi, jne.

Laupäeval, 13. okt, kogunesid Tartu ulmikud õhtul kella kuue ajal rollimängukeskusse Nurg, kus vaadati üle Estconi filmiprogrammim, söödi Zurguti küpsetatud pitsat ja oldi niisama sotsiaalsed. Nurg asub Kastani 38, endises trükikoja Greif hoones, kus praegu on trükimuuseum ja palju muud.

Kokkuvõtteks võib seda nädalat nimetada lausa miniatuurseks Estconiks - kaks ööd ulmikutega jauramist, võimalusega Elva lähistel väikesel larbil kaasa lüüa :)

Aktiivselt jätkusid ka Tartu ulmekirjutamise töötoad, milles valminud üht lugu saab ka selles Reaktoris lugeda.

Tallinna ulmehuviliste kogunemine 19.10.2012

Margus Makke: Seekordne üritus toimus Schnitzelhausis. Järgmine kord leiame ilmselt uue paiga, sest too koht oli siiski liiga kallis, süüa küll sai, aga õlle valik ja hind polnud mitte vastuvõetav; lisaks üks suur saal kus niiöelda oma juttu ei pruugi igakord kuuldagi. Igatahes tuli kohale üllatavalt palju inimesi. Põhiline läbi jooksev küsimus oli loomulikult, et milline koht oleks parim ja kuna mina enam seda enda peale ei võta, tekkis mõte koostada nimekiri ja lasta kõigil hääletada poolt- ja vastuargumentide äramärkimisega. Nimekiri jäi paraku Spiriti kätte, kes lubas selle ulmefoorumisse üles panna. Jäägem siis lootma, et ta seda teeb ka. Järgmisel kuul üritan siiski kinni panna Lost Continendis aknaaluse laua. Üritus lõppes vähemalt Schnizelhausis mingi kaheksa-üheksa ajal, aga kuna enamus läks edasi "Kohta mis on avatud, siis kui pole suletud", siis võiks ütelda, et kogunemine jätkus seal.

Oktoobrikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Juba teist korda on Reaktoril au anda lugejatele pildi kujul mõistatus, mille äraarvajatele võib auhinna kujul ka õnn sülle langeda.

Sel korral on pildid elemendid kolmest filmist. Tahame teada, millistest filmidest need pärit on - elemendi-objekti nime ei ole tarvis. Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Ühe filmi/sarja äraarvamise eest saab 1 punkti - kokku võimalik saada 3 punkti. Vastata saab kuni 20. novembrini. Iga vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi 1973. aasta prantslaste sürreaalne meistriteos "Metsik planeet".

Septembrikuu pildimängust võttis osa 5 inimest, kellest ükski ei arvanud ära kõiki nelja elementi. Kasutades random.org nimekirjasegajat sai oma kollektsiooni uue filmi Margus M. (Timestamp: 2012-10-25 19:23:09 UTC)

Aga õiged vastused? Neli filmi, mille elemente võis pildilt leida, olid:

1. Solaris (1972) / Kris Kelvin

2. 2001: A Space Odyssey (1968) / Hal 9000

3. The City of Lost Children (1995) / Krank

4. Star Wars / R2D2

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Reaktori ristsõna (Rauno Pärnits)

Et Reaktori jalgade alla võtmist korralikult tähistada, tegin ühe temaatilise ristsõna. Püüdsin sisse toppida võimalik palju ulmelisi küsimusi ja nuputamist mitte ülemäära raskeks ajada, aga samas ka mitte liiga lihtsat teha. Eks vaadake ja proovige.

Interaktiivse java põhise versiooni ristsõnast leiab pildid klikkides

Printimiseks sobiliku pdf'i leiab alloleval linkil klikkides:

Ristsõna

Oktoobrikuu kirjastuste uudised

Kirjastus "Fantaasia"

Arkadi ja Boriss Strugatski

Hääbuv linn

Sari: Sündmuste horisont

Tõlkinud Veiko Belials

Vendade Strugatskite "Hääbuv linn" on nende teoste absoluutne tipp, ilma milleta poleks nende looming täielik. See on universaalne totalitarismi kriitika, mis paigutub sotsiaalse absurdi poolest mõtteliselt samasse ritta ,,Inetute luikede", ,,Ajastu ahistavate asjade" ja ,,Teoga nõlvakul". Romaani tegevus toimub kummalises linnas, mida ühelt poolt piirab kõrge sein ja teiselt lõputu kuristik, ja sellesse linna tuuakse kokku inimesi kõigist maa ajastutest. Sügav ja filosoofiline teos tundub esmapilgul sünge ja masendava nägemusena inimese olemusest, kuid selle lõpust ei puudu siiski ka pisuke lootuskiir.

Romaani kandev teema - kuidas noore inimese maailmapilt sotsiaalsete olude survel kardinaalselt muutub, kuidas veendunud fanaatikust saab peidetu, ideoloogilises vaakumis ulpiv sihitu ja eesmärgita olend -, oli kirjutamise ajal nii terav, et käsikiri ootas avaldamiseks sobilikku aega kuusteist aastat.

Paolo Bacigalupi

Alkeemik

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Tõlkinud Martin Kirotar

Tänase Ameerika üks auhinnatumaid uusi ulmekirjanikke Paolo Bacigalupi (sündinud 1972) maalib oma 2010. aasta lühiromaanis «Alkeemik», mis jõudis ka Nebula auhinna finalistide hulka, värvika pildi pisut araabia muinasjutte meenutavast fantaasiamaailmast, kus inimestel on keelatud võlukunsti praktiseerida, sest iga kord, kui keegi midagi nõiub, tekib maailma juurde ohtlikke ogataimi, mis on juba vallutanud suure osa Khaimi linna ümbrusest. Ometi on inimestel oma igapäevaste vajaduste jaoks ikka tarvis mõni loits lausuda; iga kord, kui seda tehakse, murrab aga ohtlik ja mürgine põldvääne ennast kuskil läbi tänavasillutise, levib naabri katusele ja vallutab niiviisi pikkamööda suuri impeeriumeid. Kes maagiaga tegelemisega vahele jääb, seda ootab kohtumine timuka kirvega.

Romaani minajutustaja, vaesunud alkeemik Jeoz, on juba aastaid otsinud oma kunstist, millega tegelemine ei ole keelatud, abi nõidusliku põldmarja vastu, kuni lõpuks leiutab mooduse ohtliku umbrohu hävitamiseks. Alkeemik peab suutma võita ogataime, et maailmas lubataks taas praktiseerida maagiat, sest vaid selle abil suudab ta päästa oma tütre Jiala tapvast kopsuhaigusest. Kas aga linnapea ja ainsana võlukunsti kasutada tohtiv meister Scacz tegelikult üldse tahavad saatanliku põldmarja hävitamist ja maagia taas ausse tõstmist...

Alastair Reynolds

Suur Marsi müür

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Tõlkinud Iris-Barbara Jeletski

Kogumikus leiduvad briti ulme superstaari ja esifantasti Alastair Reynoldsi (1966) jutustused «Suur Marsi müür» ning «Liustikuline» on avalöögiks kirjaniku tulevikuajaloole, kuhu kuulub tänaseks enam kui viie romaani ja kahe kogumiku jagu tekste. Need kaks juttu on kronoloogiliselt tolle maailma esimesed lood.

Jutustuses «Suur Marsi müür» peab Reynoldsi tulevikuajaloos olulist rolli mängiv Nevil Clavain rahusobitajana lepitama kaks sõjajalal olevat fraktsiooni ning lendab selleks Marsile, mis on hiljutise kodusõja tõttu muudetud erinevat liiki targa sõjatehnika surmavalt ohtlikuks lahingutandriks, kus need masinad inimeste tahtest sõltumatult oma hävingutööd edasi teevad. Nagu klassikalises spiooniloos ikka, pole siingi miski nii, nagu paistab, ning ühegi tegelase motiivid sellised, nagu meile alguses esitatakse...

Jutustuses «Liustikuline» peab Clavain lahendama kummalise mõrvamüsteeriumi meie päikesesüsteemist kaugel asuval jääliustikest koosneval planeedil Diadeem, kuhu kunagi on asutatud ameeriklaste koloonia. Koloonia, mis avastamise hetkeks on hävinud. Koloonia, mis koosneb laipadest. Koloonia, mille asukad tunduvad olevat enne oma surma hulluks läinud...

Kirjastus "Varrak"

Kristjan Sander

Õhtu rannal

Mis ühendab oma tööst tüdinud programmeerijat, kes võidab loteriil miljoni, arheoloogi, kes sõidab vaatama kauget, ainult süngete kuulduste järgi tuntud linnakest või kosmosekoloonias kasvanud kummalist poissi, keda ainsana oma kaaskodanikest ei paina paaniline hirm kohaliku looduse ees...?

Olgugi, et käesoleva kogumiku lood on nii stiililt kui sisult väga erinevad, ühendab neid kõiki süvenemine tegelaste sisemaailma. Kõigis neis kujutatakse tänapäevast ,,inimest tänavalt" fantastilises, omaenda seaduste järgi toimivas maailmas. Kõik need räägivad Inimese kohtumisest Võõraga. Midagi meelepärast peaks siit enda jaoks leidma iga ulmesõber.

Kristjan Sander (snd 1977) on värvika stiiliga eesti ulmekirjanik, kelle loomingust leiab näiteid peaaegu kõigist fantastika alamanridest tõsiteaduslikust ulmest õuduskirjanduseni. Sanderil on ilmunud lühiromaanid ,,Valguse nimel" (2003) ja ,,13 talvist hetke" (2008). Valikkogusse ,,Õhtu rannal" on koondatud 7 lühemat või pikemat juttu 14 viimasest aastast. Kolm neist ilmuvad käesolevas väljaandes terviklike lõpetatud teostena esmakordselt.

Lois McMaster Bujold

Relvavennad

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Pärast seda kui Dendarii palgasõdurid viisid läbi vangide põgenemise Dagoola IV-lt, suundub Miles koos võitluskaaslastega maale, et pääseda Cetaganda kättemaksust ja remontida lahingus kannatada saanud laeva. Ta läheb kohalikku Barrayari saatkonda, kus võtab ühendust üsnagi vaenuliku suhtumisega luureohvitseri Duv Galeniga. Selgub, et Galeni on pärit Komarrilt, kus Milesi isa kunagi ülestõusu maha surus.

Peagi selgub ka, et Milesil on raske olla samal planeedil ühekorraga admiral Naismith ja leitnant Vorkosigan. Kui peagi ilmneb terve vandenõu, tuleb Milesil järjekordselt päästa mitte ainult Barrayar, vaid ka mitme inimese elu.

Lois McMaster Bujoldi populaarses ulmesarjas on varem ilmunud ,,Cetaganda" (Varrak 2012), ,,Lõputuse piirid" (Varrak 2011), ,,Vori mäng" (Varrak 2011) ja "Sõduri õpilane" (Varrak 2010). Ilmunud on ka sarja eellood ,,Au riismed" (Varrak 2008) ning ,,Barrayar" (Varrak 2009).

Lauamäng: Kosmoselahing (Ove Hillep)

Seoses Reaktori aastaseks saamisega, on meie ajakirjal au tuua oma lugejateni lauamäng "Kosmoselahing" (orininaalpealkiri "Space Assault"), mille iga huviline võib endale kodus, tööl või sobivas printimisvõimalust pakkuvas ettevõttes välja printida ning ise valmis teha.

"Kosmoselahingu" näol on tegemist Joe Veen'i poolt 2011 aastal loodud osavusmänguga, mis on tasuta netis saadaval (Print and Play). Kaks või enam mängijat asuvad juhtima kuuest kosmoselaevast koosnevat eskadrilli eesmärgiga hävitada vastane. Teel vaenlase laevastikuni on aga asteroidiväli, millest õrnematel hävitajatel läbimanööverdamisega raskusi võib olla. Soomustatud ristlejate, laserkiirte ning laevavrakkidega asteroidide vahele teed rajades tuleb aga piisavalt jõudu säästa ka vastaseni jõudmiseks...

Mäng on täielikult eestikeelsete reeglitega, keelest sõltumatu ning pakub ilmselt põnevust kõigile vanusegruppidele.

Kes aga soovib inglisekeelset mängu endale tõmmata, võib kiigata Joe enda kodulehele või BGG'sse< /a>.

Mängujuhend

Kosmoselaevad (originaalsuurus)

Kosmoselaevad (pokkerizetoonidele sobivad)

Asteroidid (must-valge)

Asteroidid (värviline)

Mida mängu tegemiseks tarvis on?

Loomulikult on tarvis printida välja kõik (muidugi võib reegleid vaadata ka arvutist) mängumaterjalid. Kui pole soovi liimiga ise mässama hakata, on hea printida laevad ning asteroidileht kleeppaberile.

Miks on kaks laevade suurust? Kuna Eestis on müüa vähe sihukest lauamängude juurde kuuluvat kraami, tuleb kasutada kõike seda, mida müüakse. Originaalsuuruses laevad on 25 millimeetrise läbimõõduga. Kleepida tuleks need soovitavalt mingile raskemale alusele (ideaalis puit), kuid selliseid kettaid tuleks ilmselt ise saagida. Minnes lihtsama vastupanu teed, sai laevade mõõtmeid suurendatud ning kleebitud need etoonidele, mida müüb iga endast lugupidav mängupood.

Lisaks oleks vaja natuke tugevamat pappi - ise kasutasin 1,5 mm-st kõitepappi, mida saab tselluloosi paberipoest - ning laserkiiri ning jälitusrakette märkivaid jubinaid.

Seejärel tuleks välja lõigata laevad ning kleepida need sobivale alusele.

Seejärel asteroidid - kuju pole absoluutselt oluline ning vajadusel võib kasutada suvalisi papitükke (oluline on, et need vähemalt laevadega pihtasaades natuke liiguksid).

Ja seejärel ongi mäng mängimiseks valmis:

Aga ma ei oska!

Kellel aga käed taguotsast välja kasvanud, näpud kui lehmanisad või eelnev juhend liialt keeruline tundus, võib kasutada ka muid teid selle mängu saamiseks: Andrew Tullsen pakub oma wõrgufirmaga Print and Play Productions võimalust see mäng tellida. Loomulikult on postikulud täiesti mõistusevastased ning seepärast pakub Reaktori toimetus võimalust see mäng soovi korral ka meie käest tellida - huvi korral võta lihtsalt ühendust meie toimetusega( toimetus@ulmeajakiri.ee).

Jutt: Rongiga (Kalev Tõll)

Rööpad kihutasid mulle vastu ja minu alt läbi. Tunne oli selline nagu roniks kuskil mööda lõputut redelit pidi üles. Rongiga on mulle alati sõita meeldinud. Aga hakata rongina tööle - sellest ei osanud ma isegi unistada. Ent nüüd... on mitteunistus käes ja hea, et ma sellest ei unistanud, sest siin pole midagi nauditavat. Meenutab see töö kõige rohkem, hmm... mitte unistust vaid pigem... õudusunenägu. Tuim, igav, lõputu rööpaid mööda kihutamine. Mis mulle rongisõidus küll kunagi meeldida võis? Vaatasin ühetoonilist vastukihutavat pilti ja püüdsin meenutada. Lapsena, siis istusin alati akna all ja vaatasin välja. Mul oli väike holograaf alati kaasas ning igavuse peletamiseks holografeerisin akna taha kõiksugu kummalisi maailmu ja elukaid, mõtlesin neile seiklusi. See oli põnev maailm, raske oli pilku aknalt äragi keerata, ema alati pahandas, kui kohale jõudsime aga mina tahtsin veel veidi välja vaadata. Lõpuks sai ta päris pahaseks ja keelas mul holograafi rongis üldse kasutada.

Ent nüüd olen ma ise rong. Ja see on kõige igavam asi mis ilmas teha. Ma olen masin, teen masina tööd. Sõidan masinlikult, peatun masinlikult, müün masinlikult pileteid. Ma olen hunnik rauda. Ainult aju on veel inimlik, seegi kiipiderägaga täiendatud.

,,Tere," laususin kümnetuhandendat korda järjekordsele, küllap kümnetuhandendale reisijale. See oli tagasihoidlik mehike, vagur, meenutas veidi taksikoera, isegi istus pingil nagu sitsiks. Olin teda juba sada korda näinud. Sõitis kuupiletiga. Tihtilugu ma isegi ei kontrollinud teda, teadsin niigi, et tal on sõiduluba olemas, ent täna oli mul igav ja ma olin kiuslikus tujus ja ma vilistasin sõidueeskirjadele mis keelasid reisijaid ilmaasjata tülitada.

,,Mul on kuupilet," lausus ta segadusse sattunult ja näitas randmekuvarilt oma piletit.

,,Aitäh, aga tere võiks ikka ka öelda, head reisi," nähvasin. Mehike tardus hetkeks üllatusest.

,,Tere," lausus ta.

,,Hilja juba."

Astusin puusade nõksudes edasi.

,,Tere," laususin juba järgmisele.

,,Tere kaunitar," vastas see ja ostis pileti. Ka tema oli püsireisija, naine, veidi vormist väljas, kuid muidu hoolitsetud välimusega. Olin kaua mõelnud, et miks ta kunagi kuupiletit ei võta, kuigi sõidab sama tihedalt kui too hädine vennike. Nädala eest jõudis minuni arusaam - prouakesele meeldis mu piletiautomaadi välimus. Pileteid müüv naisdroid oli disainitud ilmselt mees- või lesbiinseneride poolt, rinnakas, pilkupüüdvate kumeruste ja lohukestega, voolujooneliste plastikriietega, naeratusega mida ma ei saanud droidi näolt isegi kui oleksin tahtnud. Metallplastikust seksikas keha pakkus prouakesele esteetilist või jumal teab veel mis naudingut. Kuid mina olin surnud enne kui jõudsin oma hormoone teiste inimeste peal kasutada. Need eritusid mul ajus endises koguses, ent rahuldada nende kiusavaid vajadusi polnud kuskil.

,,Head reisi mu pontikuke," ja ma astusin prouat selja taha jättes järgmise kliendi manu. Riivamisi selja taha heidetud pilk näitas prouat mulle juhmistunud näoga järgi vaatamas. Ilmselt tuleb Raudteevalitsuse klienditeeninduse jälgmisibüroo poolt tõsine peapesu. Ma ei suutnud enam viimasel ajal eeskirju punktipealt täita. Üks lõputu masinlik viisakus päevad läbi ja mis ma vastu saan? Ainult piletiraha ja seegi ei tule minu tasku. Kippusin oma frustratsiooni välja valama vagunis purjutavate tüüpide peale, sõimasin neid roppude sõnadega. Siis kaebas keegi mu peale ja inseneribüroo kärpis need mu sõnavarast ära. Nagu ma polekski inimene!

,,Kulla inimene," ütlesid nad. ,,Me andsime sulle peale õnnetust uue võimaluse. Su ema palus meid pisarsilmi, et taastaksime su pooleks sõidetud kehast päästetud aju ja isiksuse ning laseksime rongi juhtima. Rongid olla sulle elavana väga meeldinud. Me saame aru, et sul on hiline murdeiga, kuid saa ka sina aru - kliendisõbralikkus on meile väga oluline. Sada aastat korralikku teenistust ja ostame sulle bioloogilise inimkeha. Sa oled töötanud ainult pool aastat. Kui sa hakkama ei saa, siis, vakantsete töökohtade puudusel peame su aju vaestekülmutusse saatma."

,,Tere."

,,Tere. Perepilet palun."

,,Palun. Aga teie, lapsed, te häirite teisi reisijaid! Ärge lärmake, muidu tõstan teid ukse taha! Jookske ja karjuge siis rongile järgi joostes. Kasutage parem oma holograafe!"

Mõlemad lapsevanemad vaatasid mind nagu ilmutust. Lapsed, seni ahvidena kriisanud pärdikud tardusid.

,,Vabandust."

,,Head reisi."

,,Head reisi."

Ole siin nagu kooliõpetaja.

Saades piletimüügiga ühele, panin droidi nurka seisma, sulgesin uksed ja lasin rattad liikuma. Vahtisin tüdinuna esiaknast välja. Piisad lärtsusid vastu klaasi. Nüüd hakkas veel sadama ka.

,,Urbel!"

Klienditeeninduse büroo. Ah. Juba jõudis keegi kaevata. Hirm halvas mu aju.

,,Kuulen."

,,Meie viimane vestlus ei lõppenud just positiivsete nootidega ja seepärast on mul hea meel kuulda, et sa oled ennast parandanud."

,,Tõesti?"

,,Jaa, mitu reisijat on just nüüdsama su käitumist kiitnud."

,,Mis ma siis tegin?"

,,Seda peaksid sina meile ütlema. Ainus kommentaar, mis lisati oli: ,,Meeldiv personaalne ja inimlik suhtumine, mitte nagu tavaline automaat". Jätka samas vaimus, niiviisi krediiti teenides saad ehk kunagi omale päris inimkeha välja teenitud."

,,Tänan."

,,Täna iseennast ja oma kliente parem. Head päeva."

Olin segaduses. Sadas samamoodi nagu enne, kihutasin tuimalt mööda samu rööpaid mis enne, kuid tuju oli järsku imelikult hea. Kes neist? Mille eest? Hakkasin lähenema järgmisele jaamale. Teadustasin, pidurdasin, avasin uksed, sulgesin uksed, hakkasin liikuma ja läksin pileteid müüma. Tavaliselt ma ootasin kuni kõik on omale paiga leidnud, nii nagu ette nähtud, kuid täna oli mingi elevuse ja ärevuse segu sees ja tegin jälle midagi eeskirjade vastu.

,,Tere."

Elektrirattaga maadlev vanahärra.

,,Vabandust, kas ma tohin teid aidata?"

,,Äh, mis? Jah, kui jaksu jätkub."

,,Proovime."

Pean ütlema, et piletimüügiautomaat ei olnud siiski selle 60 kilose jalgratta venitamiseks ette nähtud. Pusisime kahekesi kuni äkki kargas ka enne viisakusetuse pärast nahutada saanud taksikoera moodi vennike püsti ja lõi käed külge. Tänasin teda. Ka vanahärra tänas teda.

,,Oh, suur tänu. Oeh, palun üks pilet ka."

,,Palun."

,,Vist on päris mõnus robot olla?"

,,Mispärast te seda arvate?"

,,Teid remonditakse tasuta, mina aga ei jaksa enda tervist kuidagi uuendada. Jõudu enam üldse pole."

,,Kui te nii asjale vaatate, siis küll."

Liikusin edasi. Vaatasin seekord reisijaid teise pilguga. Nad ei olnudki vaid piletiostumasinad, milleks neid alati pidanud olin. Tundus, et nendega annab suhelda. Peaaegu samamoodi nagu kunagi lapsena aknataguste hologrammidega. Piletimüügilt naastes pilgutasin mind pilguga seiravale prouakesele flirtivalt silma. Tema suu vajus paokile ja naine kohendas automaatselt juukseid. Tarretasin droidi seinaavasse.

Taas vihm, taas rööpad. Kuid tuju oli hea. Meenutasin esimese mehikese ehmatust kui teda noomisin, lesbiproua jahmatust, vanahärra rõõmu.

,,Vabandage."

Nüüd oli minu kord jahmatada. Keegi koputas piletiautomaadi õlale. Avasin selle silmad. Lesbiproua.

,,Jah?"

,,Ma vaatasin, et teil on lubatud peale piletimüügi aidata reisijaid ka teistes asjades..."

Noh, tegelikult küll mitte, kuid...

,,Jah?"

Ta hääl madaldus meeldivaks sosinaks.

,,Mul lõi suurest istumisest kramp säärde, ehk saaksite seda veidi masseerida?"

Tema silmad olid suured ja niisked nagu paluval koeral. Olin tõepoolest jahmunud.

,,Loomulikult proua."

,,Võite öelda mulle pontikuke..."

Mis siin nüüd toimus? Saanuks mu näkkuintegreeritud naeratus suuremaks venida, oleks ta seda teinud. Kas tema saatiski raudteevalitsusele mu kohta kiituse? Ja mida ma nüüd tegema peaks? Massaai, muidugi, mis siis, et droidkehal ei ole närve ja tundlikkust, afäär tundus ka niisama põnev.

,,Juhtruumis on just sobiv pink selleks, mu pontikuke..."

Saatsin droidi ees ja daam tuli mulle järgi. Mul polnudki vaja närve, et tunda ootamatut ärevust ja pabinat. Mis nüüd saab? Kas tõesti see mis ma arvan?

Ja nii see tõesti sai. Juhtruum oli ka inimestele mugavaks tehtud, sest aeg-ajalt sõitis siin kaasa kontrollijaid ja mehaanikuid-tehnikuid. Neile oli isegi koiku olemas.

,,Ehk aitate mul lahti riietuda, kaunitar, kael ja turi on nii valusad, et ise on raske seda teha."

,,Loomulikult, mu pontikuke."

Mu aju nõristas iseendale maiustamiseks midagi meeldivat. Õnnehormoonid? Ma ei tea, kuid sel hetkel kui mu käed puudutasid naise ihu ja ta suust vallandus mõnuohe sain aru, et mul ei ole vaja bioloogilist keha, et armuda, armastada ja õnnelainetesse sukelduda. Tehnobiologistidel oli ilmselt õigus, kõik mis vaja võis toimuda ka puhtalt minu peas. Pidin oma seisukohti revideerima. Nii võib isegi sada aastat vastu pidada.

,,Ah," ütles mu pontikuke, ,,just nii."

Jutt: Viikingirünnak (Tõnis Hallaste)

Vaatan paremale ja vasakule - mu viikingeist kaaslased ajavad hambaid irevile, teritades raudkirveid. Laev liugleb hääletult üle vee. Vaatan ette - külaelanikud näevad lõpuks meie puna-valge-vöödilist purje lükkamas laeva nende poole. Nad jooksevad, naiste kiledad hääled kriiskamas.

Maabume liivarannal ja hüppame räusates kaldale. Mõnel kukuvad härjasarvedega kiivrid peast, see ei huvita kedagi. Tormame ja külaelanike paanika tõmbab meid jõuga enese poole. Blondide talupiigade hirmuhüüatustes on siiski tajuda mingit tunnistamatut elevust, mis mõjub mulle erutavalt. Näen ka, et keset küla pole mitte karjasetüdrukud, vaid alles kirikust tulnud leeripiigad.

Siis näen aga kauneid silmi, mis lähevad pärani mind tunnistades. Äkitselt tunduvad kõik ülejäänud tema kõrval kas krõnksud ja krõhvad. Tahan tema heledaid juukseid oma pihku. Näen tema seljas kitsavõitu leerikleiti. Mina olen see, kes rebib selle temalt seljast.

,,Issand, päästa meid normannide viha alt!" karjus kiilaspäine munk, enne kui üks mu naerev kaaslane ta kirvega lõplikult vaigistas.

Näen, et üks mu kaaslastest jõuab kaunite silmadega tüdrukuni ja haarab ta käest kinni, püüdes teda endale krahmata. Löön kirvega ta käe otsast. Viiking vaatab minu poole uskmatu pilguga. Ma raputan pead keelavalt. Ta on sunnitud sellega leppima ja suundub ühe teise leerineiu poole.

See tüdruk vaatab minu poole, silmis teatav tänulikkus, nagu lööks temas välja Stockholmi sündroom.

Ümberringi möllava orgia saatel võtan temalt ümbert kinni ja viin ta lauta. Seal tirin tema riideid seljast sedavõrd äkki, et ta tahab karjatada valuehmatusest. Hoian kätt tema suu ees, karjest saab sõrmede hammustamine. Libistan sama käe sõrmed tema jalgevahele.

Ta vaatab mulle otsa ja näen tema silmist kirelõõma. Ta hakkab mõttetute hirmuhäälitsuste asemel oigama. Algul tasa, siis aina kiiremini. Katkestan selle ja pööran ta ümber. Proovin teist auku. Ta raputab pead ja ütleb: "Ei, seda nüüd mitte." Lõpetan selle ja surun riista sinna, kuhu leerineiu lubaks ainult oma elu armastust. Näen, kuidas tema kleidiräbalad kiiguvad edasi-tagasi minu tõugete saatel.

Äkki tunnen, kuidas nahk hakkab üle keha kirvendama. See koondub mu jalgevahele ja vallandub mõnulainetena jälle tagasi jäsemeisse. Vapun mõne korra, siis veel paar korda, ja lõpetan viimaste värinate ja ohkega.

Ta ootab uudishimulikult ja küsib veidi pettunult: "Mis? See oligi kõik?"

Hingeldan veidi ja ütlen: "No mis... mis sa siis ootasid? Ma ütlesin, et see erutab mind." Tulen ta seest välja ja sätin pükse. "Enda meelest... Tähendab, enda meelest ma ütlesin ka, et võib-olla naudin liigagi palju."

"No ma ei tea." Ta vaatab korra oma kleidi poole ja mõtleb, mida öelda. "Mingi räbalates tüdruku panemine, ma ei saa sellest aru."

"Asi pole neis riietes, vaid... Ah, las olla." Leeritüdruk vaatab siiski küsiva pilguga ja vastan: "Asi on neis ideedes selle ümber. Et sina kui mingi rikkumatu piiga ja mina kui kepivandaal või midagi."

Ta kehitab õlgu. "Olgu, las olla." Ta võtab holokiivri peast ja kaob mu silmist, aga ma siiski kuulen ta häält. "Igatahes, sa said oma fantaasia."

Võtan samuti kiivri peast. Pühin end rätikuga puhtaks ja ütlen mikrofoni: "Sain, sain. Aitäh selle eest. Ja vabandust, et... Noh, ma lihtsalt sattusin kuidagi hoogu."

"Sattusid hoogu? Ei tea midagi. Maailma tegid küll kuidagi ülejala. Hästi hollywoodilik arusaam viikingitest. Palju klieesid, kuni selle igal pool nähtud punavalge purjeni välja. See mulle eriti ei meeldinud. Mul läks mõte aina seepeale, et kas see oli ikka tegelikult nii. Kust sa üldse võtsid selle viikingikuvandi?"

,,Noh... eks ma ta hollywoodi-filmidest võtsingi. Aga asi polegi ju mingis realistlikkuses. Mulle meeldiski ta just sellisena."

,,Mind ikkagi häiris."

,,Ma algul arvasin, et sind hakkaks hoopis häirima see, et leeritüdrukud olid kõik päris ilusaks tehtud."

,,Ei, mis mul sellest, minu tegid ilusamaks ju. Nagu oligi vaja." Ta mõtleb hetke. ,,Aga tead, ma arvan, et me peaks siiski uuesti proovima."

,,Oh, kuule, ma muidu võiks, aga..."

,,Ei, mitte praegu, idioot. Ma mõtlen, teeme sedasama viikingirünnakut järgmisel korral uuesti."

,,Ma sain aru, et sa tahtsid oma järgmisel korral olla hoopis amatsoon. Et noh, naissõdalased vallutamas karjaseküla. Sa vist tahtsid mind karjapoisina?"

,,Jäägu see ülejärgmiseks korraks. Esialgu tahaks ma seda viikingiasja uuesti teha. Aga ma enne natuke värskendaks oma teadmisi selles vallas, koguks veidi andmeid. Igatahes kuskilt mujalt kui lihtsalt h o l l y w o o d i s t..."

,,No olgu. Ma vaatan, kas ma saan end järgmine kord veidi vaos hoida, et su vaev päris raisku ei läheks."

Kuulen kõlaritest kõhistavat naeru. ,,Ei, ära sa sellepärast üldse muretse."

,,Miks?"

,,Sest kui mina teen maailma valmis, siis ma tahaks seekord ise olla viiking."

Hakkan juba küsima, mis rollis ma siis oleks, kuni taipan. Neelatan teatavast ebamugavusest, aga oleme ju kokku leppinud, et läheme kaasa. Vastan: "Aina enam tuleb tunne, et võiks kõigest hoolimata hoopis päriselt kokku saada ja normaalselt keppida..."

"Mida sa ütlesid?"

"Ah, ei midagi."

Jutt: Ma olen elus (Diana Ostrat)

Kuldjuukseline nooruk, hõbedane ja valge pistoda peos, puges katuse alla pööningule. See koht oli tuttav varjupaik. Toast jäi väheseks, sealt leiti ta üles ja ta ei tahtnud, et teda leitaks. Kõik need silmad, kõik need meeled, mille eest ta pidi end varjama, millele ta pidi valetama...

Ta vihkas valetamist.

Aga viha oli halb. Viha tegi nõrgaks ja nüriks. Ei, ta pidi olema tugev, pidi olema tormi isand. Või muidu...

Ta ei suutnud sellele mõelda. Sinised silmad tõmbusid kitsaks praoks. Ta ei tahtnud maailma näha. Valus oli.

Ta oli nõrk. Ta oli taas kord minestanud ja Emand pidi ta kambrisse kandma. Lisaks oli ta ka kesk võitlust kokku kukkunud ja välja näidanud, et tal valus on. See oli vale. See oli ohtlik ja halb, sest vaenlased võtavad su nõrkused ja kasutavad neid relvana su vastu. Nõrkus on relv vastaste peos, relv, mille sa ise neile ulatad, pära ees. Ei, nii ei tohtinud.

Ta oli nutnud. Miks, ta ei teadnud, aga tal oli valus. Kusagil sees - hinges, meeltes. Ja see valu polnud mitte võitlusest vaid millestki muust. Aga ka see oli vale, sest ka see oli nõrkus.

Sa oled mõõk. Sa oled kohus.

Sa oled mõõk.

Sa leiad ja tabad, vaikne kui vari, surmav kui tuli, lohede laps.

Sa ei karda, sa ei palu, sa ei nuta, sa ei anna alla. Kui sa murdud, sa tõused. Kui sa väsid, sa puhkad ja tõused taas.

Ma ei jõua! Ma ei taha! Jätke mind rahule!

See oli vale. Nii mõelda oli vale.

Sa oled mõõk.

Jah. Mõõk. Mõõk oli ta peos ja ta ise oli mõõk. Torm oli tapja. Ta teadis.

Sa oled mõõk.

Ta pigistas Lindu ja surus tolle tiivad kokku, et ta minema lennata ei saaks.* Siis tõmbas ta särgi üle pea ja pani selle ilusti kokku ning enese kõrvale. Natukese aja pärast korjas ta selle taas üles, heitis nurka ning siis ta lõrises.

Sa oled mõõk.

Sa oled mõõk.

Sa ei nuta, sa ei anna alla. Kui sa murdud, siis sa tõused uuesti.

Ta tõstis ainult väikese osa oma tahtest Linnu tahte vastu. Ka see oli pidev kinnitus. Ta on tormi isand. Ta on oma mõõga isand.

Tera lõikas külge, alul õrnalt ja ta ohkas ning keskendus, aga mitte sellele, et valus poleks. Praegu ta tahtis, et oleks. Refleksid tegid aga oma töö ja seegi pisike valu võeti ja söödi ära.

Olgu. Anname sulle miskit suuremat järada.

Ta lõikas sügavamalt ja sulges korraks silmad, tundes valu lainena läbi keha voolamas. Ent sellegi võtsid meeled ning andsid itlale** järada ning too järaski, kuulekas ja kohusetruu.

Neetud! Ma tahan tunda, ma tahan midagi tunda, andke mulle. Ma tahan!

Ta lõi Linnu peaaegu pärani oma külge ja rohkem rebis kui tõmbas tera alla puusale.

Nii oli parem... palju parem. Ta tundis. Siin ei olnud kedagi, ei ühtki vaenlast, mitte siin katuse all ning karistuse oli ta niikuinii ära teeninud. Jaa. Olgu. Kui see oli karistus, siis võis ta seda tunda. Ta naeris, pani Linnu kõrvale ning lõi küüned haava. Uued tulised lained veeresid ta keha ja meeli mööda. Valus. Elus. Jaa. Ta tundis seda. See oli tema ja keegi ei saanud seda temalt võtta.

Siis korraga tunnetasid ärksaks treenitud meeled kellegi kohalolu. Neetud. Ei, ära ärritu. Uuri ja tunneta, kes see on. Vägi oli veider, meeled haigetsaanud ja see korrutas endale "värdjas värdjas värdjas".

Tal tekkis uudishimu. Ta kutsus - ettevaatlikult ja siis valjemalt ning enne, kui ta jaole sai, oli ta kutsesse juba liialt väge pannud. Ta surus karistuseks sõrmed haava.

Kutsutu tuli. Temavanune hõimlane, või isegi noorem. Pikad mustad ja hõbedaste salkudega juuksed, pupillitud punased kiirgavad silmad ning... küünised.

Menisthar. Ta teadis seda nime. Pidi teadma. Ta teadis kõiki hõimlasi, nende sugulussidemeid, lapsi, liitlasi, ka saladusi, kui need talle anti. Ta pidas alati kõik meeles ja ta ei tohtinud eksida.

Menisthar tuli pooleldi käpukil justkui kiskja loom, silmad põlemas peas. Ja ta kartis, aga ta tuli, sest teda oli kutsutud ja ta keha ning meeled vastasid kutsele. Eillaenil oli kahju, et ta teda nõnda kutsunud oli, aga nüüd ei andnud seda enam parandada.

Kuldjuukseline vaatas tulijat ja kutsutu vaatas oma kutsujat ning ta silmad libisesid üle lõõmava külje ning pistoda. Ta mõistis.

Eillaen teadis, mida ta tegema peab. Väekäsk. Sa ei mäleta, mida sa nägid. Aga ta ei tahtnud, et teine ära läheks. Ma saan seda alati hiljem teha. Mitte praegu. Mitte veel. Ma tahan näha, mida ta teeb.

Menisthar sirutas küünistega käe ja puudutas imeõrnalt ta külge, silmad põlevad ja küsivad. Eillaen muigas. Sa tahad nii väga teada? Ma siis näitan sulle.

Ta võttis enese kõrvalt Linnu. Ma olen sinu isand. Sa täidad mu käsku. Ja ta lõikas veelkord läbi niigi rebitud sügava haava. Sinised silmad tumenesid ning ta lõi korraks pea selga. Kui ta uuesti silmad avas, nägi ta, et teine väriseb, aga kui ta tema meeli katsus, mõistis ta, et see pole hirm. Ei, Menisthar ei kartnud teda, seda mitte, aga valu mõjus talle kuidagi, ta tundis seda ja see äratas temas miskit.

Menisthar tahtis pageda, aga kutse oli ikka ta meeltes ning Eillaen naeratas talle, võttis ta käe ja uuris seda. Küünised olid pikad ja punased, vere ja rubiinide karva, nagu ka silmad. Veri. Jaa. Ethilias ning mõnes teises ilmas veritsesid isegi silarid, ehkki see oli vaid teise kuju võtnud vägi.

Küünised. Pikad teravad küünised, justkui viis pistoda ühel käel ja viis teisel. Ta naeratas ning tõmbas ühe sõrmega üle oma käe. See puudutus jättis tema väkke kerge jälje ning sügavama Menisthari meeltesse, sest ta vägi lahvatas korraks ning Eillaen tundis miskit... sooja. Head. Miskit, mis tahtis teda puudutada. Hoida.

Ta võttis sellesama käe ja surus selle oma rinnale ning tõmbas õrnalt, aga ta meeled kutsusid vaikselt, et teine kõvemini vajutaks, et ta tunneks elavaid küüsi ning mitte vaid üht väest tehtud mänguasja, mille tahet ta oma suva järgi väänata võis.

Hiljem, mõtles ta. Hiljem annan ma vaid ühe käsu ja see kõik kaob. Seda pole kunagi olnud. Ma võin seda ka enesele teha. Ma võin. Ma oskan.

Ta tundis viit peenikest torget ja kuuma voogu kehas ning meeltes. See oli... teistmoodi. Aga siis see kadus. Kui ta Menistharile otsa vaatas, leidis ta punased silmad hõõgumas, huuled poolavatud. Ta kummardus ette, puudutas esialgu sõrmedega noid huuli ning seejärel ka huultega. Uus kuum laine, peaaegu sarnane valule, lahvatas läbi ta keha.

Hiljem. Vaid üks käsk ja seda siin pole olnud, sest kumbki ei mäleta. Ma tahan teda endale. Ma tahan seda siin päris endale. Nii on vaja. Siis ma tõusen ja jätkan. Praegu ma langen.

Kihvad haarasid ta huultest ja see oli hea. Ta tõmbas teise silari enese vastu ning tundis, kuidas ta külg teise külge puutus ja lõõmas. Ka Menisthar tundis ja ta keha vastas sellele värinaga. Meeled pugesid haava suunas ja see voolas väge. Eillaen naeratas. Jaa. Ma tunnen. Praegu ma tunnen.

Heledad huuled maitsesid ta huuli ning libisesid siis allapoole. Eillaeni sõrmed proovisid mängida mustade, hallide, valgete ning peaaegu hõbedaste salkudega. Kummaliselt kirjud olid need ja kummaline oli ka ülejäänud välimus, aga Eillaenile see meeldis. Siin ja praegu.

Huuled paitasid korraks ta rinda ning libisesid siis küljele.

Eillaeni enese vägi kippus lahti keerduma*** ja see voolas ta küljest justkui veri. Verepunased silmad vaatasid seda pealt ning huuled maitsesid. Neile maitses. Taas kord tahtis Menisthar pageda, aga kuldjuukselise käed hoidsid teda tugevalt ja surusid vastu haava. Ta neelas väge ja see oli... see oli erutav. See tahtis ta väge lahti päästa ja Eillaen naeratas, kui ta toda väge tundis. Jaa. Joo minust, joo. Mind on palju, kustuta oma nälga ja janu. Ta naeris.

Menisthar sirutas keele ja puudutas ta nahka, siis sirutas ta selle haava ja limpsis sealt. Kuldjuukseline pea lendas kuklasse, sinised silmad muutusid tumedaks. See tunne oli tugev ja see oli hea. Ta võis seda tunda. Ja hiljem... hiljem... kustutada kõik jäljed. Seda pole kunagi olnud, seepärast võib see olla.

"Menisthar.."

Menisthar tõstis häbelikult silmad.

"Ma tahan sind. Ma tahan su huuli, ma tahan su kihvu, ma tahan su küüniseid. Ma tahan, et sa minust jood, ma tahan, et sa mind rebid, mulle haiget teed, ma tahan, et sa mind naudid ja ma tahan sind. Ma tahan."

Talle oli alati raske vastu vaielda, eriti kui ta sõnadesse ka väge pani, nagu nüüd - mitte selleks, et teist kuulekaks nukuks teha, vaid et... mõista anda, et tal tõsi taga on. Keeldumist natuke... raskemaks teha.

Ta ei mõistnud kohe, miks Menisthar nutab, aga peagi sai ta aru. Keegi polnud kunagi midagi säärast öelnud ega ka mõelnud. Värdjas. Imelik värdjas, keda valu ligi tõmbas.

"Ma tahan sind," kordas Eillaen ning kummardus ja surus huuled teise huultele. Ma tahan.

"Lase end vabaks", sosistas Eillaen. Ole sina ise ja las mina olla mina ise. Siin katuse all, sina ja mina. Mitte mõõk, mitte kohus, ainult meie ja ma tahan sind, ma tahan. Su huuli, su silmi, su kihvu ja küüniseid, tahan, et sa mulle haiget teed, tahan, et sa minust erutud ja joobud, tahan kõik ära unustada, kõik, kõik. Võta mind nii, et ma tunnen. Võta mind nii, et mu itla lõhkeb ja ma ei anna seda tunnet ära, ei anna. Ma tahan ise tunda. Ma tahan kordki elus tunda.****

Ta unustas, kui vali ta olla võis. Menisthar kuulis ja vastas ainsal võimalikul viisil - ta kummardus alla ning lõi hambad kuldjuukselisele õlga. Eillaen oigas, sest ta võis. Siin ja praegu. Ta tahtis seda tunda ja itla võis omadega persse kerida. Ta tahtis.

Rohkem, nõudis ta. Rohkem. Tee mulle haiget, ma tahan. Võta mind endale, ma tahan.

Talle oli alati raske vastu vaielda. Eriti kui ta käsutama kippus.

Küünised tungisid talle selga, esiti ühe käe jagu ja siis ka teise. Ta värises ja oigas ning see oli lõpmata hea. Ei, ma ei anna teile neid tundeid. Ma tahan neid ise omada.

VEEL!

Menisthar rebis teda ja surus teda enese vastu ning huuled leidsid taas huuled, janused ja tulised. Vägi lõõmas ja ta sai valu ning andis seda ning nad mõlemad olid hullunud.

Veel, nõudis ta. Veel veel veel! Aja mind hulluks, ma tahan sind!

Menisthar püüdis oma huulte ja väega ta karjeid, kui küünised Eillaeni külge tungisid - esiti ühte ja siis teise, kus niigi haav haigutas.

Elus, elus. Ma olen elus, karjus vägi. Ma tunnen. Ma olen elus!

MA OLEN ELUS!

__________________________

* Silaritest sõdalaste väerelvad on sepistatud täpselt omanikule, need ei allu (kergelt) teistele ja tunnetavad oma omaniku tahet. Relv hakkab vastu, kui seda üritatakse kasutada tema omanikule viga tegemiseks. Relvad on hingekilluga ja tahtega ning neid peetakse elavateks olenditeks.

** Itla on silarite mõtteilma kese ja kõige olulisem ning sügavam osa. Kui itla hävineb, silar sureb.

*** Mis väe lahtikeerdumisse puutub, siis tasub silmas pidada, et harilikult on silarid äärmiselt reserveeritud ja endas kinni, seda ka väe poolest, nad ei reeda oma tundeid ja varjavad oma mõtteid ja väge mitmete kilpide taha. Intiimsetes ja usalduslikes olukordades võib silar siiski kilbid maha võtta ja väe "lõdvemaks lasta". Seksuaalvahekorra puhul keritakse vägi niivõrd lahti, et ajutiselt kaks silarit - st. kaks väge - ühinevad.

**** Silarite reserveerituse üks osa on see, et palju emotsioone ja ebasobilikke mõtteid kiputakse "ära panema" mõtteilma (oma meelte) erinevatesse soppidesse ning neid sinna sulgema. Üks võimalikke peidupaiku on ka itla (vt II kommentaar)

Jutt: Valuhoidjad (Maniakkide Tänav)

1.

Kodus oli vaikne ja rahulik, aega mõelda, tunda, meenutada ja kannatada. Ta ei tahtnudki meenutada, aga on asju mis meenuvad sellest hoolimata, et neid ei taheta. Pisarad, need voolasid pimedas toas hääletult. Heli poolt ei kostnud ühtki nuukset, kõrvalseisja poleks märganudki, millised tunded tegelikult temas pesitsesid ja välja nõrgusid. See polnud ainult valu kehas. Veelgi enam oli see valu hinges - tühjusest kehas. Naises oli vaid üks asi, millega seda tühjust täita - pisarad.

Kardinad kahisesid tuules. Või ei? Heli peatas kiiktooli ja kuulatas. Taas kostis kahinat. Jah, eksimist ei olnud, ta juba tundis seda häält, see oli kordunud igal ööl, kui naine korterisse vaikus sigines. Mõnikord ärkas ta hääle peale isegi unest üles. Mõnikord oli põgenenud kodust. Mõnikord hakanud korterit mööda ringi kolistama. Enam mitte, ta oli alla andnud, selle häälega leppinud, selle omaks võtnud. Nii oli palju kergem.

"Eeeeemmmm," sosistas see kahin. "Eeeeee...."

Naine mudis jõuetult meelekohti. See oli õige, et ta enam vastu ei punninud, ei ignoreerinud, nii oli kergem. Süütunne ei olnud enam nii suur. Kuid leppimine ei teinud häält olematuks, sosin isegi tugevnes, kahisedes vastu igast hämarast nurgast. Lootusetu ahastus kõhutühjusest ja külmast.

"Eeeeemmmm...."

See polnud nutt. See oli õnnetu lapse hääl.

"Kaja," sosistas naine.

"Eeeeee... "

Ema kõrv tabas, et nutt ei olnud enam kaugel. Aga mida ta muuta sai? Tegu oli tehtud ja see siin oli kõigest kaja. "Ma tean, et sul on kõht tühi," sosistas Heli. "Aga mis ma teha saan...?"

Laps nuttis. Pikalt, haledalt, lootusetult.

"Veidi veel, " sosistas Heli. "Kannata veidi veel."

Kaja ei kuulanud teda, tema nutt muutus üha ohjeldamatuks. Üksi, näljane ja külmetav. Heli surus käed kõrvadele, siis kargas ta püsti ja pani muusika mängima, läitis tule, haaras raamatu, et lugeda, püüdis keskenduda. See aitas, kehatu lapse hääl ta kõrvust taandus.

Peagi aga langes raamat sülle ning naine kiikus tuimalt niisama vaadates jäälilledega ääristatud aknast välja. Sadas lund. Talve hämar päev oli alles algamas. Aega läheb veel liigagi palju. Toa õhk tundus sumbunud ja raske. Põrandalambi valgus joonistas ümber kiiktooli kollaka sõõri. Ta pani raamatu tooli kõrvale maha, kus ootas juba ees pudel punast veini. Alkohol, see ei lahenda probleeme, ent see-eest pidavat kiirendama vere taastootmist. Ta võttis ühe punnsuutäie.

2.

Ta ärkas selle peale, et pea oli kuklasse vajunud ja terav lambivalgus paistis otse näkku. Muusika oli vaikinud. Heli sirutas käe, kustutas lambi ja tuba mattus pimedusse. Pimedus? Õhtu? Alles oli olnud hommik... naine liigutas ettevaatlikult uimast pead, pilgutas ähmaseid silmi, vaatas akna poole. Jäälillede taga triivisid mustavas taevas, kõrgel linna kohal tumedad lumepilved. Ta oli päeva maha maganud. Vein, see unerohi, siiski aitas lõpuks. Kitsas punane triip pimeduse ja heleduse vahel linnatagusel jäätmaal oli kohe-kohe hääbumas. Loojang, see oli talle alati meeldinud, aga... täna tundus ehavalgus tuimana, nagu päikese surm. Heli surus huuled kokku ning ajas end üles. Keha oli kiiktoolis kägaras magamisest kange, kõhus valutas, ta oigas ja suundus käsikaudu kobades läbi pimeda toa tualeti poole. Lävel pani naine pea vastu uksepiita ja hakkas nutma. Veidi veel, mõtles ta, veidi veel.

Kaja tuli niipea kui naine taas kiiktooli istus, veini maitses ja end külmakartlikult villasesse rätikusse mähkis. Kassipojana oli pisike ema süles keras ning seekord tundis naine tõepoolest tema sulgjat raskust. Vähe sellest, ta peaaegu nägi tüdrukut, häguselt küll, kuid nägi: väike ja roosa, kergelt ülespoole kaarduva iseteadva nöpsninaga, meenutades veidike pisikest põrsast. Väike pamp pigises hädiselt, Heli sättis teda paremasse asendisse, avas rinnaesise ning juba klammerdus imik ennastunustavalt ema tissi külge.

"Head isu väikseke."

Heldinult imetles naine tütretirtsu õrnnähtavat kuju. Mõelda vaid, paari kuu eest polnud teda veel olemaski, nüüd aga... Kaja röhatas ja verepiisad pritsisid täis naise palja rinna ja riided.

"Oh sind plödimokka," pahandas Heli hellalt ja pühkis paberiga suure läga ära. Riietest polnud hullu, need olid niikuinii ammu plekilised. Kaja naeratas õnnelikult ja klammerdus oma pisikeste hammastega uuesti nibu külge.

"Tasa-tasa, emmel on valus, kui sa niimoodi närima hakkad. Söö rahulikult, meil on terve öö aega."

Kaja taltus ja imes vaiksel nohinal punast emapiima edasi.

3.

Tüdruk kasvas iga päevaga. Peagi hakkas väikseke ennast küljele ja kõhuli keerama, siis istuma, roomama, kõndima, rääkima, muutudes sealjuures iga päevaga üha käegakatsutavamaks. Ja need lõputud vastused sadadele küsimustele, mis lapsel igal sammul tekkisid.

"Emme, mis sa siis teed, kui kodust ära käid?"

"Tööl käin, olen poes müüja."

"Kas see on vahva?"

"Noh... jah... kui ma nii väsinud ei oleks, siis küll."

"Miks sa väsinud oled?"

"Sest ma näen sind ainult öösel ja kahju on seda aega maha magada. Hea, et on talv ja läheb ruttu pimedaks, muidu me ei saaks üldse midagi koos teha."

"Aga emme, kui sind ei ole, siis on ka lõbus. Siis ma ei pea uksi lahti tegema."

"Milliseid uksi?"

"Ükskõik milliseid, ma saan siis läbi seinte käia ja kui kukun siis haiget ka ei saa."

"Ei saa haiget?"

"Ei saa."

"Või nii... no see on ju hea, siis ma ei pea kartma et sinuga midagi halba juhtub sellal kui ma magan."

"Jaa minuga ei juhtu midagi. Keegi teine isegi ei näe mind. Ma käisin naabritädi juures, rääkisin temaga, aga tema ei näe ei kuule mind."

"Kus sa käisid?"

Heli pani triikraua järsu kolksuga lauale. Ta on nii väsinud. Öö läbi tegele ja passi, päeval tööl ja... ikka saab plika mingi tembuga hakkama. Tüdruk vakatas ehmunult. Ema vaatas aknapeegelduselt oma sorakil juukseid, sisselangenud nägu ja luidrat keha. Ma olen väsinud, roppväsinud, aga laps ei ole selles süüdi. Ise valisin selle olukorra. Mina ise ja... Kalju. Naine tõrjus esile kerkivad mälestused, hingas sügavalt sisse ja sundis end Kajale naeratama. Ta hakkas uuesti triikima.

"Nii ei ole ilus teha."

"Ma enam ei tee."

"Väga hea. Luba küsimata ei tohi võõrastes kodudes käia."

"Aga ma ei saagi ju neilt küsida, nad ei kuule mind."

"Kui ei saa küsida, vat siis ei lähegi."

"Mis siis juhtub, kui ma ikka lähen?"

Heli käsi peatus jälle.

"Siis tuleb must mees ja viib su ära."

"Ma ei taha!"

"Vat siis ära mine."

4.

Kalju võttis kõne peaaegu kohe vastu. Mees ei tundnud või teeskles, et ei tundnud teda häälest ära ja Heli pidi end nimepidi tutvustama. Vaikus.

"Sina? Tere. Kuidas elad?"

"Mis seal ikka, kõige hullem on möödas."

"Kuulsin, et sa oled päris otsa jäänud? Tormi oli sind poes näinud. Ütles, et oled nagu surmavare."

"Eks ole, sa arvasid muidugi, et see on nagu korra köhatada. Sekund ja kõik kombes?"

"Mis ma siis arvama pidin? Eks aborti ole ennegi tehtud, pole kellegi elu seepärast veel elamata jäänud."

"Tõepoolest, meeste oma ehk mitte. Laps, see pole ju inimene ja naine - noh enam-vähem samasse kanti, paras koera kõrvale kuuti!"

"Jäta nüüd, ma olen su arvamust alati arvestanud."

"Tõesti? Sa vist ei kuulnud enne hästi, Heli on siinpool. Tegelikult ma tahtsin küsida, et kuidas oleks kompensatsiooniga selle tühja asja eest?"

"Mis kompensatsiooniga? Ära hakka nüüd..."

"Mis siis on? Sinu pärast ei ole ma enam võimeline töötama! Kas ma pean siis töötu abirahast elama või? Ära karda, ega ma seda igavesti taha, ainult seni kuni jälle vormis olen. Pealegi papipuudust ei tohiks sul ju olla. Ise kelkisid varemalt, et kui me abiellume, siis sinu naine küll tööl käima ei hakka."

"Aga me ei abiellu. Ise sa hakkasid tõmblema ja lasid jalga. Mis sa arvad, et ma pean sind veel takkajärgi poputama hakkama? Pealegi, mul ON varsti naine, kes ei pea hakkama tööl käima. Vabandust, kui ma sind pulma ei kutsu."

Kalju katkestas kõne.

Heli huuled hakkasid värisema. Jälle! Teda jäeti jälle kõige raskemal hetkel maha! Pisarad voolasid naise silmist ja ta vajus kägarasse voodile. Ta nuttis ka siis veel, kui hämaruse saabudes ilmus Kaja, kes emale sülle puges ja lohutavalt kallistas. Naine teadis, et tütrel on kõht päevasest peidusolemisest tühi, kuid Kaja ei teinud mingit liigutust söögi järele. Selle asemel kallistas hoopis ema aina kõvemini ning silitas oma väikeste kätega tal kohmakalt pead.

"Emme miks sa nutad?"

"Niisama kallis, küsisin just su isalt, kas ta saaks meile raha anda, siis ei peaks emme enam tööl käima ja saaks päeval tududa, siis saaksime kogu öö koos olla."

"Kas mul on siis issi ka?"

Heli hammustas huulde.

"Jah... igal lapsel on issi, nad ei ole alati oma laste juures, aga olemas nad on."

"Miks ta meie juures ei ole?"

"Ta ei taha. Tal on niipalju tööd, sõpru ja lõbutsemist, et... Kui ta peaks lapsega oma elu jagama, siis ei jääks tal aega nendega tegeleda."

"Aga meil on ju aega lõbutseda? Kas sa ütlesid talle seda?"

Heli tegi peaga ebamäärase liigutuse, midagi noogutuse ja raputuse vahepealset. Ta ei tahtnud lapsele valetada, kuid tõtt rääkida ei osanud. Naine võttis Kaja, kes oli oma isaõhinas kõhutühjuse üldse unustanud ja pani tolle peaaegu vägisi tissi otsa.

"Kas sul on ka issi?" jõudis tüdruk veel nibu suuski pomiseda.

"Ei ole."

"Aga kõigil ju..."

"Minul ei olnud."

Tüdruk matsutas veidi, ent oli aru saada, et mõtted väikses peas tegelevad hoopis muuga.

"Mis mu issi nimi on?" küsis ta ootamatult söömist katkestades. Loomulikult sai kogu Heli rinnaesine ja Kaja nägu pritsiva vedelikuga kokku.

"Oh sind plödimokka!"

"Mis ta nimi on?" ei jätnud Kaja uurimist, kui oli puhastuslapi alt pääsenud.

"No mis ta nimi ikka saab olla, Kalju on ta nimi."

"Aga kas ma teda näha ka saan?"

"Ei!"

See kõlas isegi järsemalt, kui Heli oleks tahtnud.

"Miiiks, ma niiii tahan?" mossitas Kaja. "Paluuuun."

"Söö nüüd!"

"Mul on kõht täis."

"Jumal sinuga!"

Heli puhastas end verepritsmetest ja sättis pluusi eest korda. Kaja seevastu puges talle külje alla.

"Nii kahju, et ma olen surnud ja ei saa oma isa näha. Kas sina tahtsid oma isa näha, kui väike olid?"

"Tahtsin küll aga elu on selline, et kõike mida tahad ei saa. Loen sulle muinasjuttu?"

"Jah."

Heli läks kiiktooli juurde ja otsis selle kõrval olevast raamatukuhjast jutukogu välja. Kaja viskas end laiale voodile pikali ja jäi unistavalt lakke vahtima.

"Küll oleks tore, kui meil oleks võlukepike, ütleksime liirum-laarum-lumps ja kõik oleks korras."

"Aga meil ei ole."

Heli istus voodile ja jäi aknast välja vahtima. Tänavalambid olid kaugel allpool ja nende kuma ei seganud kõrgel vilkuvaid tähti. Tüdruk tahtis oma isa näha, iseenesest loomulik asi, ja tegelikult, kui kiivus maha suruda, siis miks mitte. Kalju ei näe ega kuule ju tegelikult midagi. Laps saaks oma uudishimu rahuldatud ning ükskord peab see niikuinii juhtuma, ega Kaja eluaeg pisikeseks ei jää.

"Hästi, lähme vaatame siis su isa üle, aga tuppa lähed üksi, mina ei hakka keset ööd sisse tulema."

"Issi! Issi!"

Kaja kargas püsti ja hakkas mööda magamistuba ümber voodi ja kiiktooli tantsu lööma. Heli vaatas teda ja see oli üks neid väheseid kordi, kui ta tüdrukuga kaasa ei tantsinud.

5.

Väljas oli külm. Lumi krigises taldade all, suust tulvas auru, härmatades salliserval hõbedaseks kaunistuseks. Kuu kallas oma hella valgust üle magava linna. Oli öö teine pool. Inimesed magasid, mööda poolvalgustatud tänavaid sõitsid vaid üksikud taksod ja taarusid kodupoole viimased pidutsejad. Erinevalt hommikustest mornidest inimestest, oli neil kõigil naeruvine suul, kuskilt kostis laulu. Käsikäes läksid paksult riietesse mähitud ema ja tütar läbi selle jäise ilu ja rõõmu pimeduseriigi. Ka Kaja tantsis Heli käe otsas ning emalgi läks iga sammuga tuju paremaks. Nemadki laulsid viimaks, naeruvine suul. Siis olid nad kohal. Suur neljakordne maja. Pime ja unehõlmas. Heli juhatas Kajale korteri kätte ning tüdruk vudis umber maja tagaukse juurde. Seal, ema silme alt eemal, sai ta siseneda lukust hoolimata.

"Ära siis lollusi tee!"

Kaja istus sinnasamasse bussipeatuse pingile, otsis kotist termose, rüüpas sooja teed ja püüdis ette kujutada mida Kaja näeb ja teeb. Varbad külmetasid veidi, taevasse hakkasid kogunema pilved. Kuu kadus, tõusis tuul ja algas pikkamööda tuisuks muutuv lumesadu. Heli tõstis krae üles ja ootas kannatlikult. Ta hea tuju hääbus pikkamööda, kuigi lumehelbed andsid ümber tänavalaterna tantsides oma parima, et teda lõbustada. Viimaks ilmus hämarusest ja tuisust pisike kogu.

Kaja oli sellises õhinas, millisena ema teda veel näinud ei olnud. Kogu tee tagasi koju ta ainult hüppas ja kilkas ning oh seda juttu ja seletamist. Kuidas ta oli tasahilju isalt teki maha sikutanud, et see ärkaks ja kuidas ta oli ikka lusika laua pealt maha lükanud, et näha, kas isa pealagi on paljas ja kuidas ta oli WCs potikaane kogemata kõige ebasobivamal hetkel kinni lükanud, nii, et isa ja kogu WC oli märg. Selle eest sai tüdruk pragada, pärast mida Kaja alles peale väikest järelemõtlemist jutustas emale elektrikatkestusest. Nüüd sai Heli päris pahaseks.

"Mis ma sulle ütlesin? Ei puutu midagi, ei tee lollusi!"

Kaja mokk vajus pikaks ja tüdruk seisis keset kõnniteed nagu hunnik õnnetust.

"Kui sa sääraseid trikke teed, siis ma ei julgegi sind vanaema juurde viia!"

"Vanaema?"

"Su isa ema."

"Aga sinu ema?"

"Ma ei tunne oma ema, kasvasin lastekodus."

"Nii hea, et minul ema on ja veel isa ja vanaema! Kuna me vanaema juurde läheme?"

"Järgmisel nädalavahetusel kui sa hea laps oled."

"Muidugi olen. Kas tahad ma aitan sul nõusid pesta?"

Heli naeratas väsinult.

"Kas terve nädala?"

"Muidugi!"

6.

See oli reede öösel, kui Heli, kes lõpuks peale asjatusi Kajaga oli rampväsinult unne vajunud, ärkas uksemürtsatuse ja tüdruku paanilise nutu peale. Naine oli ühe ropsuga jalul. Kaja tormas nagu kuul talle sülle, värises üle kere, ei saanud nutunuuksete tõttu sõnagi suust. Heli silitas ning rahustas last, katsus kiiresti tüdruku luud-kondid üle. Kõik olid terved.

"Tasa-tasa, kuss-kuss-kuss," sosistas ta, endal süda sees kloppimas. Kaja üritas vahepeal midagi meeleheitlikult seletada, kuid sõnad läksid suus segamini ja Heli ei saanud midagi aru. Naine käis värisev tirts süles mööda tuba edasi-tagasi, muudkui kussutades.

"Must mees nägi mind, ta tahtis mind kinni võtta!"

Naine tardus seisma.

"Milline must mees? Kus?"

"Issi juures, ma... ma läksin sinna kui sa magasid. Natuke aega sain seal olla ja järsku oli see mees seal ja tahtis mind kinni võtta. Tal oli suur nuga ja tahtis mind sellega torgata, aga ma jooksin eest ära. Ma ei saanud tema juuresolekul ära kaduda, täpselt nagu sinuga. Aga ma jõudsin teise tuppa esimesena ja kui ta ei näinud hüppasin kohe läbi seina..."

Tüdruk vakatas... nad kuulsid välisukse sulgumise kolksu. Esikust kostis riidekahinat ja samme. Keegi võõras oli korteris. Juba oli ta elutoas. Heli surus väriseva Kaja tugevamini enda vastu.

"See on tema. Ema ma kardan!"

"Ära karda. Mina naabritädi juurde peitu."

"Kui sina siin oled, siis ma ei saa, ainult uksest. Ma pean enne teise tuppa minema."

Teise tuppa minek ei tulnud kõne allagi, tundmatu kõndis seal juba ringi.

"Tee aken lahti ja hüppa valja," sosistas Heli, kuid tüdruk polnud nõus tema kaelast lahti laskma. Naine tahtis ta juba jõuga lahti kiskuda, kuid siis avanes magamistoa uks ja ukseavasse ilmus mehekuju. Noor mees, tumedates riietes.

"Mis teil vaja on?" käratas Heli nõudliku häälega.

Vastuseks oli morn pilk, sama morn hääl järgnes veidi hiljem.

"Tulin kummitust teise ilma saatma."

"Siin ei ole mingit kummitust, lahkuge palun."

"Ei ole? Tõesti? Ja kes see on?"

Võõras osutas tüdrukule. See viiksatas ja klammerdus kramplikult ema külge.

"Ma pean vist hullumajja helistama, et teile järgi tuldaks?" sisistas Heli. "See on minu tütar muidugi mõista."

"Seda ma usun, et tütar, te olete üsna sarnased."

"Väga tore."

"Kahjuks on teie tütar surnud."

"Ma tean ja mis siis? Keda see segab? Elame rahulikult, kahekesi, inimesi ei tüüta!"

Mees muutus veel mornimaks kui ta enne oli.

"Nii, et ei käi kolli tegemas? Mis te arvate, miks ma siin olen?"

"Pole vähimatki aimu ja kui te ei taha sekeldusi politseiga, siis hakake parem kohe heaga astuma."

Võõra suunurkadesse ilmusid kurjad vaod.

"Mul on juba sekeldusi politseiga. Sellega mind ei ..."

"Ju siis on vähe olnud!"

Heli tundis kuidas värinad tema kehas lakkasid. Pea ja keha kuumasid. Ma pean võitlema selle mehega, surmani kui vaja.

"Mis te arvate kuidas ma teadsin siia tulla? Puhta juhuse peale? "

Heli surus Kaja veel tugevamini enda vastu.

"Öelge, mis teil öelda on ja kaduge minema!"

"Ma tulin, kuna üks mees kurtis pideva tagakiusamise üle. Kiustajaks, nagu kohapeal selgus, oli üks väike kummitus."

"Kaja?"

Tüdruk klammerdus kõvemini ema külge ja raputas silmi peites ägedalt pead.

"Ma arvan, te saate isegi aru, et nii ei saa jätkuda. Pealegi võin teid lohutada - sealpool pole sugugi paha olla. Ma olen kindel, et teie tütar saab veel õnnelikuks."

"Ta on juba ilma teispoolsusetagi õnnelik!"

"Tema on, aga teised inimesed mitte."

"Kaja ei tee enam nii!"

Mees muigas mornilt.

"Ta on minu laps, miks te tahate teda minult ära võtta? Mis te teeksite siis, kui see oleks teie enda tütar? Kuidas..."

"Teie ärge tulge mulle lastest rääkima! See ei aita!"

"Aga kui see oleks teie enda laps?"

"Nendesamade kätega tapsin ma oma poja," mees sirutas käed ette. Naine võpatas ja astus sammu tagasi. "Ma ei tahtnud seda teha, mu süda rebenes sees, aga muud võimalust ei olnud. See vajas tegemist ja ma tegin mis vaja."

Hull! Nende ees oli hullumeelne! Tuppa sigines tardunud vaikus. Mees tõi mantlihõlma alt nähtavale teritatud luust noa.

"Kas teie poeg sai õnnelikuks? Kas teie saite siis õnnelikuks?" küsis naine. Mees tardus, tõstis siis pilgu ja vaatas Helile juhmilt otsa.

"Ei... me ei saanud. Ta armastas selleks liialt elu ja mina armastasin liialt teda."

"Ja nüüd arvad, et suudad teha meid Kajaga õnnelikuks?"

"Võib-olla mitte..."

"Päris kindlasti mitte!"

"Aga ma hoian ära suurema õnnetuse."

"Millise õnnetuse? Mis õnnetuse te oma poega tappes ära hoidsite? Maailmalõpu?"

Mehe nuga hoidev käsi hakkas vaevumärgatavalt värisema.

"Mida teate teie minu pojast ja minust..."

"Eks rääkige siis!"

Mees vaatas naisele teravalt otsa, kõhkles hetkeks. Heli tajus, et võõras on samasuguse pinge all nagu temagi, et ta tahab rääkida, kuid mees raputas järsult pead ning astus otsustavalt Heli ja Kaja poole. Naine karjatas, sööstis akna poole, kiskus vaba käega selle pooled lahti. Jäine õhk pahvatas naisele vastu. Külm jõgi voolas aknast alla, mööda põrandat laiali. Kuigi Heli oli vaid särgiväel ei tundud ta külma. Ta keha kuumas selleks liiga palju.

"Oota!"

Heli vaatas tagasi. Mees oli jäänud teisele poole laia voodit seisma sinna.

"Oota..."

Võõras taandus ukseni.

"See on seitsmes korrus, saad surma. Ma ei tulnud sind tapma."

"Vaid mu tütart!"

"Tema ongi juba surnud, kas saad sellest ükskord aru?"

"Ei saa! Ja ei hakkagi saama!"

Kaja tihkus nutta, ta pisikesed sõrmed kaevusid üha sügavamale ema pluusi. Mees ohkas.

"Hästi, istu, rahune, ma räägin sulle oma pojast. Ehk saad sa siis aru, miks mõnikord tuleb... Istu ometi."

"Istu ise, kui tahad!"

"Hüva, seisame siis."

Mees toetas selja vastu uksepiita.

"Minu poiss... ta sai raskelt viga. Surmavalt, oleks niikuinii surnud... kuid siis oleks ta hing teispoolsuse lõputuses kaduma läinud. Ma tahtsin temaga veel kohtuda... ma olen käinud teispoolsuses, aga selleks et teda hiljem leida... pidin ta ise teispoolsusesse juhatama, talle asju näitama. Ta oli just avastanud elu... ta oleks niikuinii surnud... aga mina tapsin ta... see jäi meie vahele ka peale surma... saad aru..."

Heli värises, külm oli nüüd ta teadvusesse jõudnud. Sellest hoolimata seisis ta endiselt avatud akna all.

"Saan, küll ma saan. Ka mina tapsin oma lapse. Tapsin abordiga, veel enne kui pisike seda maailma tundma sai. Ma ei saanud teda kordagi sülle võtta, kordagi pead paitada, ma ei kuulnud tema naeru ega häälekõla, aga mina, mina sain oma veast aru, ja vähemalt püüan seda heastada. Kas sina püüad midagi oma poja heaks teha? Või sina ainult tapad lapsi?"

Mees tõmbas kaega üle näo. Ta tahtis midagi öelda, lõuapärad liikusid, kuid üle tema huulte ei tulnud sõnagi.

"Püüan teha... aga ta ei taha mind tunda, ta ei suuda surmaga leppida..."

"Näed, sinu hea ei olnud küllalt hea. Ma saan sinu valust aru ja nüüd saa sina aru minust. Tüdruk on oma vitsad kätte saanud ja ei lähe enam ula peale. Ta on ju laps. Hirmutasid meid, väga hea, me ei tee enam, sinu ülesanne on täidetud. Mine võta oma raha ja mine ära koju. Ma võin sulle ka ise maksta kui Kalju sulle raha ei anna."

Mees seisis, pilk maas. Siis astus ta sammu naisele lähemale ja vajus kiiktooli servale istuma.

"Ma ei tea..., ma ei saa tellijat petta. Kui tüdruk jälle läheb... reputatsioon, soovitused liiguvad suust suhu, pean kliente hoidma..."

"Kui soovid garantiid, võid teinekord tulla ja talle pilgu peale visata. Küllap ta ennast tagasi hoiab. Hoiad ju? Muidu onu teeb sulle uut ja vana!" Kaja, kellele viimased sõnad mõeldud olid, noogutas rutakalt ja püüdis veelgi sügavamale ema põue kaevuda.

"Ja kus tüdruku isa on?"

"Pole tal mingit isa, toosama su tellija ongi kogu isa mis vaesekesel on."

"Tõesti?"

Mees vaikis hetke ja vaatas oma väsinud silmadega uurivalt last.

"Miks sa siis oma isa kiusamas käid?"

Ta pani noa ära. Nägu oli endiselt morn, kuid nüüd kumas sellest läbi valu ja väsimus.

"Aga sellepärast," vastas Kaja ema põuest, "et kui ma teist korda seal käisin, siis sain aru küll, et see on seesama mees, keda ma emme sees peidus olles tundsin. See, kes tegi emmet koguaeg kurvaks kui ma alles kõhus olin! Ja käskis mind ära kaotada! Ta ütles oma uuele naisele samamoodi. Aga me leidsime pärast ikkagi emmega üksteist üles!"

"Ah nii," mees noogutas äraolevalt.

"Tema oli kuri emme vastu, mina olen kuri tema vastu."

Võõras istus norgu vajunult ja mõtles mingeid omi mõtteid. Ka Heli usaldas akna kinni lükata voodile istuma vajuda. Käed olid tirtsu hoidmisest väsinud. Kaja ei olnud enam sulgkerge nagu alguses, vaid vägagi reaalne raskus. Kolksu peale ärkas ka võõras. Ta ajas ennast toolil sirgu ja vaatas Kaja poole. See hakkas taas värisema.

"Olgu pealegi, ei maksa tõepoolest üle reageerida. Proovime siis teistmoodi, jätame siis praegu nii."

Heli krampis õlad vajusid allapoole. Ta hingas aeglaselt välja.

"Aga vaata, et sa enam pahandust ei tee."

Mehe nägu oli vali. Kaja tõmbus kössi ja muutus ema süles ebaloomulikult pisikeseks.

"Muidu... saad ata-ata. Kus sa üldse õppisid selliseid asju tegema? Asjade liigutamine, hääled, see ei ole niisama."

Võõras vaatas Heli poole, kuid too kehitas olgu.

"Siis kui ma päikese eest peidus olen, siis onud õpetasid," pomises Kaja.

Heli jahmus.

"Mis onud?"

"Ühed onud..."

"Ega ta pole ainuke surnu. Vaata saadanaid, ise ei saa rahu, siis rikuvad lapse ka ära."

"Ma ei kujutanud ettegi..." pomises Heli. "Kaja ei rääkinud kunagi..."

"Talle oleks mitte ainult siia ilma järelevaatajat vaja, vaid ka sinnapoole."

"Sinnapoole?"

"Jah, egas nii pisike saa omapead ringi uidata, nii on pahandused kerged tulema."

Heli noogutas. Jutt oli ilus aga...

"... kes teda seal ikka vaatab?"

"Eks ema-isa on need, kes oma lapse eest peavad hoolitsema. Kui ema tüdrukul siinpool silma peal hoiab, siis peaks isa teda sealpool kantseldama."

"Kuidas?"

"Ma tahan öelda," lausus mees ja tõusis minekule,"et temalgi on aeg vanemakohuseid täitma hakata."

Ta astus ligi, paitas korra Kaja pead ja läks uksest välja.

"Kuulge, pidage," hõikas Heli hirmunult.

"Ärge muretsege, küllap ma nad kokku juhatan!"

"Kuidas? Mida te tegema lähete?"

"Ma teen mis vaja teha, olge mureta."

"Aga...ega te ometi..."

Välisukse kolks.

"Emme," sosistas Kaja.

"Jah kallis?"

"Ma kardan issit natuke. Ta on nüüd kuri mu peale. Ma ei taha, et ta mul silma peal hakkab hoidma. Ma tahan sinuga olla."

"Jah, muidugi."

Heli silitas tüdruku pead ja pisarad kippusid vägisi silma. Kõik oli nii sassis, aina halvemini ja halvemini. Miks siis ei ole ometi leiutatud võlukepikest, mis lahendaks kõik mured ühekorraga? Ta kargas püsti ja rebis akna uuesti lahti. Talv lõi oma hambad uuesti ta paljastesse käsivartesse.

"Oodake!" karjus ta, kui nägi all tumedat kogu. "Ma ise! Ma ise hoian tal sealpool silma peal!"

Ta ronis aknale. See oli lumine ja libe. Mees mustas, tänav, kogu maailm oli nii pisike ja nii kaugel, ent ometi kuri ja ähvardav. Aga sina ära näita oma hirmu välja.

"Ma kardan emme, mul on külm."

"Hoia nüüd kõvasti kinni tibu. Hoiad? Ütle liirum-laarum-lumps."

"Liirum..." ütles Kaja. Heli tõukas end kõvasti maailma poole.

Table of Contents

Peatoimetaja oktoobriveerg (Ove Hillep)

Kadunud Maad otsides (Jüri Kallas)

Intervjuu: Kent Raju (Jüri Kallas)

Valguse sünd (J. J. Metsavana)

Estcon 2012, Trash Can Dance 2012 (Mart Kalvet)

Eesti ulmekogukonna virtuaalsed väljundid (Tiina Sulg)

Valus tõde liivlastest ja Redik Soarist (Ene Kallas)

Hayao Miyazaki anime kui folkloori ja fantaasia segu (Maret Nukke)

Tasuta kirjutamistarkvara (higgins)

Zombid, elavate surnute hirm alateaduvuse hoovustes (Jaanika Hunt)

Arvutimäng: X Com: Enemy Unknown (Ove Hillep)

Oktoobrikuu ulmkonnakroonika

Oktoobrikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Reaktori ristsõna (Rauno Pärnits)

Oktoobrikuu kirjastuste uudised

Lauamäng: Kosmoselahing (Ove Hillep)

Jutt: Rongiga (Kalev Tõll)

Jutt: Viikingirünnak (Tõnis Hallaste)

Jutt: Ma olen elus (Diana Ostrat)

Jutt: Valuhoidjad (Maniakkide Tänav)