Peatoimetaja veerg 10/14 (J. J. Metsavana)

Käesolev Reaktor on neljanda aasta esimene number ning käivad mõtted teha sellel puhul ka Tartus kirjanike majas võimaluse korral järjekordne üritus koos ettekannete ja koogiga. Täpsem info on veel selgitamisel, huvilistel soovitan hoida meie Facebooki kontol silma peal.

Tõlkejuttudest on meil rõõm avaldada Henry S. Whitehead ,,HUULED" Silver Sära tõlkes, tegemist on väikese maitseprooviga peatselt Orpheuse raamatukogus ilmuvast kogumikust (kogumikust endast lähemalt uudisterubriigis). Lisaks saate lugeda suurt hulka 300-sõnalisi lühijutte, ülevaadet Esseni lauamängumessist, Nanowrimo ülevaadet ja veel palju muud põnevat.

Igaljuhul siin ta on, neljanda aasta esimene Reaktor! Lugege, jagage, andke tagasisidet ning saatke loetust inspireeritud kaastöid! Teretulnud on kõik mõnda ulme alamanri liigituv materjal vormist hoolimata :)

Kaanepildi autoriks Jana Raidma.

Maniakkide Tänav oma lastele õudusjutte ei räägi (Eva Luts)

Artikel ilmus esmakordselt ajakirjas Naised, 3.07.2014

Õuduskirjanikuna tuntud Maniakkide Tänava (38) elu on olnud kirju ja sündmusterikas - tuletõrje- ja päästeametis töötades on ta tulekahjudest kodutuid päästnud ja tuukrina Jõgevamaa jõgedest ning järvedest laipu välja toonud. Ometi pole need tõuganud teda õuduskirjanikuks saama.

Pseudonüüm Maniakkide Tänav tekkis õuduskirjanikule esimest jutukogu kirjutades - nimest pidi saama selle pealkiri, aga et jutukogu tükk aega ei ilmunud, ei saanud head nime ometi kasutamata jätta. Nüüdseks on Maniakkide Tänav ehk sõpradele lihtsalt Mant avaldanud juba neli romaani ja kaks jutukogu, olnud lisaks veebiajakirja Reaktor kaasasutaja ning juhatanud ja juhatab praegugi Tartus jutukirjutamise töötubasid, kus nii kogenud kui ka algajad autorid iga nädal koos kirjutamas käivad. Romaanikirjutamisel on talle inspiratsiooni pakkunud ka rollimängude ehk LARPide korraldamine, kus osalejad kehastuvad väljamõeldud tegelasteks ja mängivad etteantud raamides läbi erinevaid sündmusi.

Verd ja õõva täis ajalugu

Kuigi Maniakkide Tänava elu on olnud mehe enda hinnangul põnev, ei ole ükski konkreetne hetk andnud põhjust just nimelt õuduskirjanikuks saada. "See minu kunagine tuukritöö ei olnud õudne, oli huvitav. Mulle meeldis sukelduda," meenutab Mant, kes kinnitab, et ta pole kunagi tahtnud midagi õudset kirjutada, vaid pigem huvitavat. Ka ei pea ta end eriliseks elupäästjaks. "Kodutu tegi tühjas majas lõket, maja süttis. Tõime ta koos kaaslasega sealt välja. Midagi ohtlikku meile seal polnud, uisapäisa me päästma ei tormanud, ikka hindasime enne olukorda. Läbitud oli väljaõpe ja meil oli korralik kaitsevarustus."

Kõrvalseisjale võivad need seigad tunduda põnevad, aga omaenda elu asemel ammutab Mant inspiratsiooni pigem kirjandusest ja ajaloost. Just ajalugu süüdistab ta ka enda õuduskirjanikuks saamises. "Inimkonna ajalugu on täis verd ja õõva. Ma olen suur ajaloohuviline ja nagu praegugi ümberringi vaadates võib veenduda - väga kaua ei lasta rahus elada. Varem või hiljem läheb tapmiseks."

Kooljad ja kärvurid

Ajaloost inspireeritud on ka Maniakkide Tänava korraldatud rollimängud, millega Mant hakkas tegelema 2000. aastal või veidi varem. "Olin sellest kuulnud ja netist lugenud, kuid mul polnud võimalust neis ise osaleda, seepärast korraldasin esimesed mängud ise, oma tuttavatega. Need on lõbusad ümberkehastumisüritused väga erinevatel teemadel - ulme, krimi, poliitika, ajalugu jne. Sellised vahvad seiklused teistes maailmades ja oludes, teise inimesena argielu vahele." Rollimängudest on inspireeritud ka kaks Mandi romaani. Korraldades süngeid Iidmaa-nimelisi fantaasiamaailma mängusarju, hakkasid teda huvitama Eesti mütoloogilised olendid. "Rahvajuttudes on mainitud kümnete viisi kõiksugu kolle ja hirmutisi, kuid paljude puhul ei ole säilinud nende põhiolemus või eripära. Laenasin siis kodumaisest hämarelust paljud nimetused ja andsin neile sisu, mis minu meelest võinuks neile sobida. Vahel tegin ka vastupidi - kui mul oli koll, kellel polnud nii-öelda liiginimetust, hekseldasin nii kaua Vikipeedias Eesti elukate nimekirja, kuni leidsin midagi sobivat," meenutab kirjanik. Sealt tulid ka kärvurid (zombi-hobused), kooljad ja teised sarnased. Maniakkide Tänava elus on olnud ka perioode, mil ta üldse ei kirjutanud. Seepärast peab ta oma elutee verstapostiks ja mõnes mõttes ehk olulisimaks teoseks juttu "Musta mantliga mees". "Enne laste sündi kirjutasin rohkem nii, nagu parasjagu inspiratsioon peale tuli, pärast isaks saamist jäi kirjutamine mitmeks ajaks üsna soiku. Kui aga nägin ükskord kuulutust, et toimub krimi- ja põnevusjuttude võistlus "Musta mantliga mees", mõjus pealkiri inspireerivalt ja saabus teine tulemine," meenutab Mant. See oli üldse esimene lugu, mille ta kirjutas konkreetse tähtaja peale. "Kuna nägin kuulutust üsna viimasel hetkel ja aega oli vähe, lõi säärane intensiivne kirjutamine kõik mu tindipoorid uuesti lahti. See kogemus meeldis mulle väga ja sellest peale olen jätkanud kirjutamisega teadlikult, püüdes end pidevalt edasi arendada."

Kirjanikuind eelmisest elust

Kui lugeja nüüd arvab, et noore kirjaniku lapsepõlv oli täis hirme ja õudusi, mis Mandi õudusjuttude kirjutamisele suunasid, siis ta eksib. Vastupidi, Maniakkide Tänava lapsepõlv möödus Jõgeva lähedal rahulikus maamajas, ümberringi lehmad, lambad, sead ja pardid ning kaukaasia lambakoer Boss. Viimane oli Mandi kaaslane kümme aastat, sest vanemad vennad olid juba oma elu peale ära kolinud. Tollest ajast on meelde jäänud ka magamised lakas, vahel üksi, vahel kambas. Nagu paljusid teisi Eesti ulmekirjanikke, on Mantigi inspireerinud nooruses loetud Mirabilia sarja ulmeraamatud. Kirjanikuks tahtis Mant oma sõnul saada ilmselt juba eelmises elus. "Igatahes asju välja mõelda ja üles kirjutada meeldis mulle lapsest peale. Väiksena oli mu toas suur eestiaegne kirjutuslaud, mis oli tuubil täis kõiksugu tähtsaid pabereid ja vanu äravisatud dokumente. Ei mäletagi, kuhu see laud hiljem sai. Juba suurena kirjutamistööd tehes ei leidnud ma enne rahu, kui pärast pikka otsimist sain viimaks endale üsna samasuguse laua hangitud. Selle taga edeneb kirjatöö siiani kõige paremini."

Elu trügib loomingusse

Paljudes oma raamatutes on Mant kasutanud nii elust võetud detaile kui ka kirjandusest leitud ideid. Eredaim elust võetud juhtum on ilmselt "Euromandi" algidee, mis tekkis hambavalust. "Läksin suure hädaga Tartus ühe suvaliselt valitud hambaarsti manu, kellel olid väga omapärased ravivõtted. Seejärel vaevlesin nädala kõrge palaviku ja paistes peaga kodus ja lõpetasin viimaks kiirabis. Pärast seda oli lihtne loole süee leida." Raamatus on tegelane sunnitud iseennast käepäraste vahenditega kodus opereerima. Raamatus "Mehitamata inimesed" kulusid marjaks ära tema sotsiaaltöö kogemused, mis aitasid kirjeldada pädevalt erivajadustega inimeste elu. Samas raamatus tuumaõnnetusest ja selle tagajärgedest kirjutades on ta inspiratsiooni ammutanud Svetlana Aleksijeviti teosest "Ternobõli palve: tuleviku kroonika." "Soovitaksin seda lugeda kõigil, kellele minu tagasihoidlikku romaani lugedes läks korda saastunud Virumaa ja selle elanike kibe saatus. See ei ole puhas väljamõeldis, vaid suures osas tõestisündinud lood Ternobõlist." Ka pole väljamõeldis raamatus kirjeldatud doonorivere kogumine igasuguseid hügieeninõudeid eirates. "See kõik on toimunud päriselt, lihast ja verest inimestega, mitte küll eestlaste, kuid Hiina talupoegadega, nagu kirjeldab Pierre Hask raamatus "Hiina veri: kui vaikus tapab"." Erinevalt mõnest teisest Eesti ulmekirjanikust ei usu Mant eestlaste hääbumisse. "Me olime, oleme ja loodetavasti jääme rahvana alles," kirjutab ta "Mehitamata inimeste" järelsõnas. "Seda viimast juhul, kui suudame oma tulevikku kohaliku rahvusena ette kujutada ka aastakümnete, sadade ja miks mitte ka tuhandete pärast. Kui suudame, pole küsimus mitte kas, vaid millistena me püsima jääme, ja vastus viimasele küsimusele on meie oma ettekujutuse ja kättevõtmise asi." Ulmekirjanikuna püüab ta pakkuda erinevaid stsenaariume, kuigi masendunud ugrilasena ei ole need loomulikult roosad-helged utoopiad.

Tütar käib isa jälgedes

Õudusjuttude kirjutamise pisik paistab levivat ka kirjaniku enda perekonnas, kuigi lastele ta õhtuti selliseid jutte ei räägi. "Põnnid on mul suured kirjutamishuvilised ja tüdruk on püüdnud ka minu raamatuid lugeda, aga kuna need ei ole just lastele mõeldud, rahulduvad nad enamasti sellega, et neile õhtuks unejutte välja mõtlen. Need loomulikult ei ole õuduslood, pigem lõbusamat sorti. Sellega olen nad ka koledasti ära hellitanud, sest kaks korda sama jutt neile nüüd enamasti ei kõlba. Ainult siis, kui ma väga väsinud olen, on nad nõus ise pool lugu välja mõtlema ja juurde rääkima." Seejuures paistab tütar isa jälgedes käivat. Mis teha - kui kodus lastele keegi õudusjutte ei räägi, tuleb neid ise kirjutada. "Kümneaastane Kaisu Ann on ka ise mitmeid õudusjutte välja mõelnud ja kirja pannud. Kuid pärast Harry Potteri seeria läbilugemist on tema lugudesse ilmunud ka palju fantaasiakirjanduse elemente."

Tume saadik halbade raamatute maalt (Agur Tänav)

Kui raamatukoguhoidja mulle käesoleva arvustuse objekti soovitas, siis kõhklesin enne kui teose oma lugemislauale võtsin. Nii Arne Tsirna romaani pealkiri ,,Armastuse valem", kui ka raamatu kaanepilt tundusid üsna esoteerilised. Kuna ma eelistan lugeda pigem ulmet kui esoteerikat, siis on minu kõhkluste põhjused ilmselt aimatavad. Siiski rahustas mind veidi esilehel seisev lause ,,Ulmeromaani esimene osa". Rahustas mind ,,veidi" all pean ma silmas seda, et üldjuhul pannakse tänapäeval sõna ,,ulmeromaan" esilehele siis, kui romaan ei ole päris õige ulme ja seetõttu peljatakse, et ulmelugeja seda ehk üles ei leia. Vähemalt minul on selline mulje jäänud, kuigi ma võin ka eksida. Palju suurem huvi tekkis minus aga siis, kui lehitsedes silmasin värvilisi illustratsioone, mis kujutasid sähvivaid lasereid ja lendavaid kosmoselaevu. Niisiis, haarasin raamatu kõhkluste kiuste kaasa. Koju jõudes võtsin raamatu ette ja tahaks nüüd teiste ulmehuvilistega, sealhulgas romaani autoriga, oma kogemust jagada.

Esiteks võib öelda, et tegu on tõesti ulmeromaaniga: lennatakse kosmoses, aetakse asju ja sisusse on ilmselt ka sügavam filosoofiline mõõde sisse plaanitud. Kahjuks... Aga mis ma seletan, parem tsiteerin neljandat lauset romaani avalehelt:

,,Tülisid on tohutus mahus vähemaks jäänud, kuid ikkagi on arenevaid planeete ja süsteeme, kus mõistusega olendid pole veel aru saanud, et taplus on lihtsalt üks silmapilguke arenemise protsessist, mis tuleb ikka omal nahal ära proovida."

Mõtisklegem nüüd selle lause üle. Mõtisklesime? Väga hea, võtame nüüd järgmise lause. Lehekülg 14:

,,Teema on see, et neid laevu uurides, eeluurijad leidsid mingi leiu."

Niikaua kuni lugeja nüüd selle lause üle mõtiskleb, toon ma ära kolmanda, et see, mis ma öelda tahan, ikka ilusti illustreeritud oleks. Lehekülg 69:

,,Kuna alati inimese elus saabub mingi hetk, siis oli saabunud ka hetk, kus kaks uurijate seltskonda olid Surva kosmodroomil, oma ruumilaeva kõrval."

Nüüd on minu elus saabunud hetk, kus ma tahan öelda, et ilmselt ei ole autor väga hästi läbi mõelnud, kuidas anda edasi seda, mida ta edasi anda tahab, sest need kolm näitelauset ei ole ainsad omasugused, vaid iseloomustavad kogu käesoleva ulmeromaani esimest osa. Ehk on see viga minus (kuigi ma loodan, et ei ole), kuid just antud kirjastiili tõttu pean tõdema, et romaani sisu kommenteerimisel jään tagasihoidlikuks, kuna peale viiendat lehekülge ma pigem sirvisin, kui lugesin. Raske on lugeda romaani mõõtu teksti, mille kirjatehniline tase saaks koolikirjanditega konkureerides hädavaevu ilmselt rahuldava või ehk isegi veelgi madalama hinnangu. Kui ma oskaks midagi soovitada, siis vast ehk seda, et autor mõtleks hoolega läbi, milline on see stiil, milles ta tahab oma loo edasi anda. Seejärel leiaks mõne sobiva eeskuju ning kui ta on oma eeskuju kirjandusest leidnud, uuriks hoolega, kuidas tema eeskuju on lauseid seadnud, kuidas mõtet edasi andnud, milliseid sõnu kasutanud ja - mida on ehk raskem tabada, kuid mis pole sugugi väheoluline - milliseid sõnu ta on vältinud. Seejärel kirjutades püüaks valitud stiili jäljendada. Kui siis tekst on viimaks valmis kirjutatud, loeks autor iga oma kirjutatud lause mõned nädalad hiljem uuesti tähelepanelikult läbi ja vaataks, kas ta on suutnud valitud stiili tabada ja ehk annaks oma mõtet kuidagi veel paremini edasi anda või libastumisi välja lihvida. Ja mõned kuud-nädalad hiljem teeks seda veelkord. Ja siis veelkord. Siis aga annaks kellelgi, kes kiita ei armasta, oma teost lugeda ja paluks karmi tagasisidet. Saanud tagasisidet, vaataks oma teose uuesti üle ja muudaks taas, mis tundub viltu olevat. Seejärel võiks siis mõelda avaldamise peale. Kuna tervet romaani nii üle käia on suur töö, siis harjutamise mõttes sobiks eelnimetatut esialgu lühijuttude kallal proovida. Alustuseks on see päris suur töö ja seetõttu muu kallal ma ei hakkaks siis praegu norimagi.

Mida ma kiitma pean, on illustratsioonid. Ainuüksi juba see, et nad olemas on, annab romaanile palju juurde. Nende kunstilist taset ei hakka ma hindama, kuid lihtsa pildivaatajana ütlen, et kõik laserite ja kosmoselaevadega pildid meeldisid mulle väga. Lisaks andis oma boonuse juurde ka see, et nad olid värvilised. Väga haruldane tänapäeva ilukirjanduse juures ja minu siiras tunnustus autorile nende eest. Mida lõpetuseks öelda? Arvan, et lasen lõpusõnad kõnelda endast targematel. Leidsin suurepärase tsitaadi romaanist enesest, sealt, kus astub lavale minu lemmikkirjanik, suurmees Isaac Asimov. See lause on tõepoolest pärl ja usun, et seda tsitaati kasutan ma kindlasti veel nii mõnigi kord. See võtab kokku kõik mu tunded, mis mul ,,Armastuse valemit" lugedes tekkisid:

,,Pean hämminguga tunnistama," nokutas Isaac pikalt peaga ja püüdis kogu informatsioonist täit pilti saada, ,,kui ma nüüd just surnud või koomas ei ole, siis kõik see, mis ma siin nüüd kuulsin, võttis minusugusel ulmekirjanikul täiesti suu lahti."

Rahvusvaheline ulme (Jüri Kallas)

Kirjutasin ajakirja "Reaktor" eelmises numbris: "/.../ juba aastail 1967-68 ilmus kaks numbrist ajakirja "International Science Fiction". Aeg oli justkui soodne, sest USA fändom oli n-ö avastanud mandri-Euroopa ja Ladina-Ameerika, kuid rahvusvahelise ulme ajakiri erilist menu ei omanud."

Mul polnudki kohemaid plaanis ajakirjast "International Science Fiction" kirjutada... mõtlesin, et kunagi edaspidi, kuid eks inimene plaanib ja juhus juhib.

Nagu öeldud ilmus ajakirja "International Science Fiction" vaid kaks numbrit: novemberis 1967 ja juunis 1968. Väljaanne ilmus ajakirja "Galaxy Science Fiction" tiiva all, mis tähendab, et kirjastas Galaxy Publishing Corporation ja toimetas Frederik Pohl. Viimatimainitu oli tollal ka ajakirja "Galaxy" peatoimetaja.

Ajakirja autorkond oli tõesti rahvusvaheline. Nõukogude Liit (loe: venekeelne ulme) oli esindatud kaheksa tekstiga. Eesti lugejatele teada autoritest siis vennad Strugatskid, Ilja Varavski (2 juttu), Anatoli Dneprov (2 juttu) ning autorite duett Mihhail Jemtsev ja Jeremei Parnov. Anatoli Dneprovi "Krabisaar" (Крабы идут по острову; 1958, ek 1976) on ka ainus kahe ajakirjanumbri tekstidest, mis eesti keeles ilmunud. Kolme jutuga olid esindatud Itaalia ja Prantsusmaa ning kahega Inglismaa, Lääne-Saksamaa ja tehiskeel esperanto. Ühe jutuga olid esindatud Austraalia, Austria, Holland, India ja Tiili.

Väikese vahemärkusena, et kui Euroopas on pigem kombeks eristada kirjandust keelte järgi, siis teisel pool suurt lompi aga riikide järgi ning seetõttu tõmmatakse USAs ka väga range piir omamaise toodangu ja Inglismaal ja/või Austraalias tehtu vahele.

Omajagu tekitab hämmastust, et esindatud polnud Poola ulme! Nõukogude autori Genrihh Altovi kuulutamine Poola kirjanikuks teises numbris kvalifitseerub küll pigem lohakast toimetamisest tingitud halvaks huumoriks. Lohakat toimetamist markeerib ka Boriss Strugatski n-ö unustamine vendade Strugatskite jutu autorlusest.

Neid ajakirju lugedes on selge, et ega tegijatel rahvusvahelisest ulmest suurt aimu polnud, et avaldati seda, mida teati ja mida kätte saadi - umbes pooled tekstid ja autorid on ikka üsna suvaline valik. Kuid siiski ei tahaks ma väga palju viriseda, sest umbes pooled tekstid olid ikka head ja väga head. Napid lood muu maailma ulmest avardasid kindlasti lugejate silmaringi ning plusspoolele tuleb kanda ka mõlemad numbrid illustreerinud Jack Gaughani tehtu.

Lühike kokkuvõte: isegi sellisel kujul oleks need ajakirjad väärinud paremat vastuvõttu!

Arvutiekraanilt reaalsusesse (Alan 'Paganarh' Sigus)

Airsofter`id on parandamatud eskapistid - kui käia nädalavahetustel metsas, käes päris relva täpne koopia (mis õnneks küll vaid plastikkuule välja laseb), ning ajada endale selga varustus, mis on pahatihti edevam kui paljude kaasaegsete sõdurite oma, siis hakkab tahes-tahtmata fantaasia tööle.

Kaua sa ikka mängid lipupüüdmist, patrulli, või rünnakut-kaitset? Mäng on alati rikkam, kui eksisteerib taustamaailm ning paljud mängijad lähevad leili, kui see maailm on suur ja lai. Nii on väga levinud olemasolevate IP-de peale ehitatud airsoft`i mängud, nagu ,,Stalker" ja ,,Fallout", ning ka originaalmaailmad, mida Eesti suurmängudel kasutatud on - lähitulevik, mida kontrollivad megakorporatsioonid ja nende isiklikud armeed, või tegevus planeedil Kepler 22b, kus Dorsteti Ühendkuningriiki ähvardab Averoni Vabariigi agressioon.

Täisväärtuslikuks rollimänguks ei saa neid mänge nimetada vaid seetõttu, et rolli mängimine on vabatahtlik ning konflikti lahendiks on mitte diplomaatia, vaid vihisev kuul ja terav taktikaline meel.

Sissejuhatus oli pikk selleks, et mõista taustsüsteemi, millesse sündis sellel sügisel siiani kõige suurem Eesti airsoft`i mäng "Skorpioni saba". Mänguloojad läksid olemasoleva IP teed ning valisid maailmaks paljudele nii tuttava Command & Conquer universumi, kus omavahel jagavad meie väikest planeeti NOD Vennaskond ja GDI.

Mängu ülesehituse tegi huvitavaks see, et Vennaskonna poolt oli kaks gruppi ning GDI poolt üks. Tähtis oli ka neutraalsete tavakodanike olemasolu, kes olid enamjaolt kammitsetud oma väikese purukspommitatud küla varemete vahele, üritades ellu jääda ning ka võimalusel edasi elada võimalikult normaalset elu.

Mängijaid tuli kokku pea 500 ning esindatud olid ka lähinaabrid: hunnik lätlasi ja soome grupp. Ürituse ülesanne oli võrdlemisi lihtne: kahe erineva Vennaskonna rühmituse (Põhi ja Lõuna) pealikud võistlesid omavahel Vennaskonna suure Juhi, Kane`i, soosingu eest. Mõlemad pidid näitama, kui kõva kumbki on ning kes tassib kokku rohkem tibeeriumi (orgaaniline toksiline vääriskristall, mille tõi meie planeedile meteoriit). GDI oli sellel üritusel väravavahiks ning tegi kõik, et takistada Vennaskonna rühmitustel kokkukraabitud tibeeriumi realiseerimist. Samuti ei tohtinud Vennaskonna rühmitused omavahel avalikku sõda pidada, kuid lubatud olid vahetevahel toimuvad "arusaamatused", et takistada teist rühmitust eda saavutamast.

Avapaugust kuni lõpuni käis mängualal tihe sebimine ning kuigi stsenaarium ei mänginud ennast korralikult välja erinevate põhjuste tõttu, olid vastased tigedad, ning siinkirjutaja, kes oli Lõuna NOD grupi kuulipildur, sattus vist nimelt kõige kuumematesse punktidesse, sest plastikut sai ta välja tulistatud kilode kaupa ning GDI repressoreid sai ka hulgi manalasse saadetud.

Kuigi paljud mängijad enne ametlikku lõppu ära minna otsustasid, sai seda üritust siiski õnnestunuks pidada. Oli palju seiku, mida mänguloojad esmakordselt lahendama pidid, alates niivõrd suurest mängijate hulgast, lõpetades tsiviilasulaga sõjakolde ääres. Palju on asju, mida saanuks teha paremini, kuid oluliselt rohkem on asju, mis läksid täpselt nii nagu pidid.

Nii möödus airsofti käesoleva aasta hooaja sulgemine. Jääb vaid oodata, mida toob meile järgmise aasta avamine, kuid lootus on, et see saab olema järjekordne suur seiklus kas juba tuttavas või siis mõnes uues, kellegi kohaliku sulest pärinevas, maailmas.

Üks on aga selge - suure tõenäosusega kuulub see seiklus ulme valdkonda.

Kogunemine. Autor: Irve

Asulaelanikud elatasid endid nii legaalsete ku illegaalsete vahenditega. Autor: Irve

NOD Vennaskonna võitlejad saavad preestrilt õnnistuse. Autor: Irve

Vist oli vasakul vastane. Autor: Денис Алексеевич< br />

Nõukaaegsete militaarehitiste suur pluss - igale võitlejale on oma post, mille taha varjuda. Autor: Денис Алексеевич< br />

Pruun, hall... kaasaegsete arvutimängude kriitikutel võib isegi õigus olla. Autor: Денис Алексеевич< br />

Külaelanike teenimisviisid. Autor: Денис Алексеевич< br />

Kui NOD Buggyt pole kuskilt võtta, siis käib ka NOD Niva. Autor: Денис Алексеевич< br />

Muljetas Paganarh

Repliik tehnilisest idiotismist (J. J. Metsavana)

Õpetlik lugu tehnilisest idiotismist ja sellest, miks hard-sf TULEB tõlkida NÄIVteaduslik ulme (sest see ainult näib teaduslik, nii nagu looduses näeb mõni putukas välja ohtlik, aga pole).

Kui ma olin Maniakkide Tänava "Mehitamata inimesed" juures üheks tehniliseks konsultandiks, jäi mulle mitmel korral ette lõik, kus peategelane leiab AS Ühishauast mingi imeliku ja väga kalli kaablijupi ja müüb selle lõpuks isegi Tartu Ülikoolile maha. Norisin, et kuidas saab üks juhe ikkagi ülikallis olla ja kuidas see eriline kaabel siis seadmetega ühendus jne? Ei mäletagi, kas see lõik lõpuks sisse sai. Viimasel ajal olen aga rohkem süvenenud 10Gb võrgundusse ja näiteks seal on mõned kaablid küll kohe päris kallid (100 eurot lühikese kaablijupi eest pole mingi haruldus). Tegemist on siis SFP+ aktiivsete vasekaablitega, mille otstesse on targad keebikud joodetud, mis teevad võimendamist ja tont teab mida veel. Tegelikult virisesin enda rumalusest asjaliku koha üle. Oleks Tänav kirjutanud selle lõigu sisse ja näitekst teinud seda aastat 10 tagasi, oleks kindla peale unnatud, et see pole kellegi SF, hard-SF-ist rääkimine oleks aga puhas idiootsus. Aga nagu näha, oleks see mingi aja jooksul vägagi kõvaks SF-iks muutunud.

Kujutame nüüd ette üht tundmatut arvustajat ulmekirjanduse baasist, kellel on alati kange kihu leida füüsikalisi loogikaapse. Ta oleks ilmselt kirjutanud midagi taolist: "Kuigi jutul on kirjanduslikult mõningaid voorusi, on päris kindel, et autor ei ole põhikooli füüsikakursust läbinud. Kirjandusliku eputamise või primitiivsete süeelahenduste eesmärgil on ta lasknud võrgukaabli meetri hinna tõusta kümnete tuhandete kordseks. Kui primitiivne, lasta metalli täis maailmas vase kilo just siis kullast kallimaks tõusta, kui autoril seda vaja on."

Nii võiks üks väljamõeldud füüsikaspetsialistist ulmespets arvata, kuid tagasi Maniakkide Tänava ,,Mehitamata inimeste" juurde. Kui ta kirjutas seadmekapis elavatest alkohoolikutest, tundus see esmalt minulegi jaburusena, kuid vaid selleni, kuni mulle meenusid kahe Tartu suure asutuse vesijahutusega seadmekapid. Sellised pole nimelt mitte standartsuuruses rack-id (kus on mitmel inimesel ilmselt tõesti väga ebamugav elada). Need kapid on täiesti kinnised ja tavalisest suuremad. Õhk jookseb neist kinnistest kappidest otse läbi serverite ning enamasti moodustavad sellised kapid väikese maja suuruse suletud süsteemi, mille keskel on veel hoolduskoridor. Ühe sellise kapi nurka võib kasvõi mitmetoalise korteri ehitada.

Aga üks tõesti olemasolev ulmekirjanduse baasi arvustaja on Tea Roosvaldi jutu ,,Küljeluust ja lihast" kohta oma arvustuses öelnud: ,,Samas on raske ette kujutada nii kaua ilma igasuguse hoolduseta püsivat ja igasuguste tõrgeteta kohe käivituvat süsteemi, mida protagonist loos kirjeldatud viisil avastada saaks."

Jällegi kui lähtume tänapäevasest tehnoloogiast, siis kaotavad kondensaatorid ja pooljuhid tõesti mingi aja vältel enda omadused. Näiteks on tavaline, et esmalt annavad otsad monitorides-emaplaatides paiknevad lüütkondensaatorid ja masin muutub ebastabiilseks. Samas on aga Tea Roosvald jutus kirjeldanud roboteid, mis näevad välja üsnagi elusasarnased (ja võib kerge vaevaga ette kujutada, et need on ka isepaljunevad). Kuna peategelases on geneetiliselt päritav WiF-i antenn, siis seda enam võib oletada, et jutus mainitud masinad pole mitte ränist ja plastikust, vaid pidevas ümbertöötluses ja muundumises.

Seega võib kokkuvõtteks tõdeda, et spetsialistidele ja hetkel tõekspeetavatele asjadele keskendumine võib pigem ulmekirjaniku fantaasiat tagasi tõmmata, mitte teda kirjutamisel aidata. Sama käib ka tänapäeva tehnikas liigselt kinni olemise kohta.

Lauamängumeka Essen 2014 (Ove Hillep)

Igal aastal kogunevad tuhanded ja tuhanded inimesed kogu maailmast pisikesse (maailma mastaabis) Saksa linna Essenisse, et pühendada end neljaks päevaks (kes vähem, kes rohkem) lauamängude imepärasesse maailma. Sel aastal õnnestus ka Reaktori esindajatel oma silmaga seda asja kaeda, kuigi pressipassi me lõpuks ikkagi ei saanud -nii suured üritused tahavad rahvusvahelist pressikaarti, mille soetamiseks on meie ajakirjal liiga vähe vahendeid. See aga ei takista meil oma lugejatele jutustamast, mis Essenis sel aastal toimus.

Essen Spiel on maailma suurim lauamängude teemaline mess maailmas, mida on korraldatud juba 32 aastat. Koduleht väidab küll, et mess on pidevalt kasvanud, kuid tuleb tunnistada, et viimastel aastatel on see pigem kokku kuivanud. 2010 toimunud mess võttis enda alla 7 halli, sel aastal oli neid vaid 3 ja pool -neljandast hallist oli messile eraldatud vaid pool ning sealgi oli rahvast vähevõitu. Väidetiküll, et eelmisel aastal oli see veelgi pisem ning mitteametlikel andmetel pidi kompleksi omanik teisi halle remontima, kuid mine võta kinni. Sellest hoolimata võttis kogu üritus enda alla aukartustäratava 58 000 ruutmeetrit (võrdluseks Saku suurhall on vaid 6600 ruutmeetrit) ning külastajaid oli tublisti üle 150 000.

Üritus ise algab juba neljapäeval, mistõttu on mõistlik minna kohale päevake varem, et kohaliku harjumatu ajavööndi ning keskkonnaga kohaneda. Kõige mugavam ning ka soodsam on Eestist minna Riiga, sealt lennukiga Düsseldorfi ning edasi juba rongiga Essenisse. Loomulikult on neid, kes eelistavad minna autoga, kuid olen selle sõidu läbi teinud ning see on kõike muud kui meeldiv. Autoga minnes ei ole muidugi muret mängude kaasakrahmamisega, kuna ära jääb tüütu pagasipiirang. Seepärast on mõistlik need kaks kombineerida ning leida keegi hea inimene, kes nagunii autoga tuleb ning tagasiteel ka mõned sinu mängud kaasa haarab.

Mida see siis kõik tähendab? Essen Spiel on suurepärane võimalus mängijatel tutvuda uute mängudega, nende autorite ning illustraatoritega ja loomulikult osta mänge kohati poehindadest tublisti odavamalt. Mängude autorite jaoks pakub see võimalust oma mängu esitleda, leida kliente ning muidugi müüa. Kirjastajad aga saavad luua tutvusi ning sõlmida kokkuleppeid nii autorite kui ka teiste väljaandjatega. Seega on see üks korralik segapuder mängijatest, autoritest ning kirjastajatest, kellel kõigil on oma eesmärgid, kuid siiski mõlguvad kõigil meeles vaid lauamängud.

Neljapäeval messile jõudes jäi kohe silma Tommaso Bonetti mäng ,,Ready to Rock", kus mängijad olid kontserdikülalised metalfestivalil ning mängu eesmärgiks oli jõuda lava ette. Meenub autori enda tutvustus: ,,Mis on kontserdi ajal hea? Õlu, näed saad kaks kaarti. Mis on veel parem? Kaks õlut, saad tõmmata kohe kolm kaarti." Minul õnnestus veel saada autogramm, kuid järgmisel päeval oli õnnetu mehe parem käsi sidemetesse mässitud ning hilisemad jäid ilma. Kuna Sierra Madre Games-i putka asus kohe lähedal, sai sealtki läbi käidud ning Phil Eklundi (High Frontier looja) käest ostetud tema uus mäng ,,Greenland", mis räägib viikingite ning kohalike olelusvõitlusest Gröönimaa jahenevas kliimas.

Kuna juba kodus eeltööd tehes tundus põnevana ka rootslase Daniel Fryxelius mäng ,,Fleets: The Pleiad Conflict" nii kosmosetemaatika kui ka kauni kujunduse pärast, siis tegin kohe tutvust ning sain isegi autori enda mängu tutvustama. Tegu oli väga huvitava kontseptsiooniga, kus mängijad pidid enda valdusesse haarama erinevaid tähesüsteeme ning neid oma laevastikega kaitsma. Mäng tundus piisavalt huvitav, et see ka enda riiulisse soetada - eks sellest kuuleb mõnel tuleval kuul Reaktorist.

Keskpäevad päädisid suure BGG turuga galeriis, kus käis nii oksjonilt ostetud kui ka math-trade kaudu soetatud mängude üleandmine. Tegin saatusliku vea, märkides üles vaid müüja eesnime, kuid suure enamuse silt andis teada vaid tegelase BGG kasutajanimest. Rahvast oli seal kui murdu ning üpriski keeruline oli seal õige mees/naine üles leida, kellelt mäng(ud) kätte saada. Ka eestlasi oli seal seltskonnas päris palju - ju siis on ka siinmail mänge, mida keegi ei taha. Ise ma midagi ei müünud, kuid see-eest ostsin neid sealt terve posu.

Vahepeal sain aga kokku Düsseldorfi lennujaamas korraks kohatud Ukraina mängutegijaga, kes oli tulnud Saksa kirjastajatele oma mänge maha kupeldama. Põnevaid mänge tal jagus - kokku oli tal neid tervelt neli. ,,Terra Inc." oli üks paeluvamaid, kus kosmilised korporatsioonid kaklesid omavahel ülemvõimu pärast.

Sain ära proovida ka juba kodus silma hakanud ,,Gothic Invasinon", mis meenutab suuresti ,, Hannibal"-i, kuid keskendub II Puunia sõja asemel hoopis gootide sissetungile Ida-Rooma Impeeriumis. Tegu on samuti kaardipõhise strateegiamänguga, kus Rooma väejuhtidel tuleb kasutada peamiselt venitamis- ning tõkestamistaktikat, et hoida ära gootide salajasele eesmärgikaardile märgitud linnade rüüstamise. Vahelduva suurusega kaardikäsi ning kaartide erinevad rakendamismeetodid teevad sellest kindlasti mängu, mis varsti leiab oma koha minu mängulaual. Suureks boonuseks on ka suuresti varieeruv vajalike mängijate hulk, mis võib kõikuda kahest viieni. Otsustavaks löögiks mängu ostmise poole sai autori otsus pärast kiiret matsi minuga, et kuna ma olin täitsa asine vastane, annab ta mulle mängu 2/3 hinnaga.

Iga päev kella ühe ajal hakkas ka UGG kioski juures oksjon, mis sel korral möödus väga leebelt. Suuremateks rebimisteks ei läinud ning ka rahvast oli vähem, kui ma eelmisest korrast mäletasin. Häid mänge küll pakuti, kuid alghinnad jäid siiski sinna poehinna ligidale, mis võis ka olla põhjuseks, miks suuremat möllu ei tekkinud. Ulmet seal küll eriti ei olnud (kui ,,Small World" välja arvata), kuid see-eest sain mõned vinged sõjamängud üpriski odavalt.

Loomulikult oli messil esindatud ka suur valik rollimänge, LARPinodi ning, kuna messi raames toimus ka väiksem üritus Comic Action, siis ka tohutu hulk erinevaid koomikseid. Nende valik oli siiski tunduvalt väiksem, kui ma eelmiste aastate melust mäletasin. Sellest hoolimata oli ritta seatud nii pehmismõõkasid kui ka täiesti lahinguvalmis (rauaga löömise) turviseid. Relvade hinnad olid täiesti mõistlikud, kuid turvise-jubinad oleks küll minu rahakoti pihta hakanud - eks metall maksab ikka rohkem kui lateks.

Ei puudunud ka vinges koguses miniatuure - valikus oli Games Workshop, Warlord miniatures, Privateer Pressi vidinad ning veel hea hulk, mille väljaandjat ma laksust nimetada ei oska. Valik oli päris korralik, kuid hinnad muidugi miniatuuridele vastavad. Tohutuid allahindlusi silma kahjuks ei hakanud.

Galeriis, kus asusid peamiselt toiduputkad, oli üles seatud ka tohutu pusle, mida tasapisi kokku hakati panema. Mina nägin vaid valmis pilti, kuid Seili suutis jäädvustada protsessi algusetapi. Kaua neil see aega võis võtta, seda ei kujuta ette, kuid ilmselt ei ole see miski pärastlõunane meelelahutus. Oli ka mõni kiosk, kus aja peale ruubiku-kuubikuid kokku pandi.

Proovimiseks-ostmiseks oli pandud välja ka tohutu hulk Nerf-relvasid, sealhulgas parajalt suur kuulipilduja, millega tulistasin isegi korraliku valangu noolekesi välja. Tuleb tunnistada, et tegu on väga mõnusate ning käepäraste leludega, mille laskeulatus on täiesti arvestatav ning vähese vaeva ning värvidega saab neist meisterdada üpriski vinged kas post-apo või aurupunk aksessuaarid.

Eestlasi oli sel aastal ootamatult palju. Lisaks Superfut-i tiimile oli Brain Games-i seltskonnaga kohal ka Meelis Looveer, kes tutvustas oma toiduahela mängu. Samuti olid lauad ka ,,Dig Mars"-iga, mida huvilised proovida said.

Laupäevane päev möödus töötähe all. Mängitud sai Timo Multamäki uut mängu ,,Black Hat", kus mängijad kehastavad häkkeriteks, kes proovivad töö käigus jätta endast maha võimalikult vähe jälgi ning vältida korrakaitseorganeid. Tegu oli üpriski laheda mänguga, kuid teema ning mehaanikate siduvus tundus kuidagi nõrk. Eks seda saab samuti varsti näha, kuna Timo plaanib varsti mängu kickstartida. Temaga sai antud mängu teemal tehtud ka intekas ning ta lubas saata ka mängu koopia, mida siis Reaktori tarvis arvustada saab.

Õhtupoole sai võetud intervjuu ka Phil Eklundilt, kellega sai pikalt vesteldud ,,High Frontier"-i uue trüki ning tänapäeva kosmoselendude teemadel. Ka see saab mingil ajal Reaktorisse üles. Samuti sai intervjuu küsimused antud ka Bert Mentingile, kelle mäng oli Kickstarteris lõppsirgel ning tal oli vaja väikest lisatõuget. Intervjuu sai esialgu üles pandud Boardgamegeeki, kui ilmub lähiajal ilmselt ka lauamänguajakirja VP võrgulehel. Koha peal kokku klopsitud küsimused said esitatud ka ,,Fleets: The Pleiad Conflict" loojale Daniel Fryxeliusele.

Kostüümides tegelasi kohtas aga igal päeval. Neid oli nii palju, et üksinda oli neid kõiki võimatu tabada. Õnneks oli abiks ka Seili ning ka Erik ja Kaspar luusis oma fotokaga ringi.

Hoolimata kahanevast messi mahust, oli kõik siiski võrratu. Essen on lauamängude meka ning jääb selleks, kuni Essen Spiel kestab. Iga huviline peaks seal vähemalt korra elus ära käima - tempel mällu igaveseks!

Reaktori Essen Spiel 2014 album

Seili album

Eriku album

Kaspari album

Artikli juures kasutatud pildid on kas autori või Seili tehtud.

Nanowrimo 2014 ehk Kui vaalad lendavad (Diana Ostrat)

NaNoWriMo - National Novel Writing Month - sai alguse Ameerikast ja plahvatas üle kogu planeedi (äkki lausa üle Universumi, hehehe). Ürituse mõte on julgustada inimesi üle maakera vähemalt üheks kuuks kokku tulema, et võtta vastu väljakutse: kirjutada 30 päevaga 50 000 sõna. See pole sugugi nii raske, kui sul on olemas kaaslased, kes sind toetavad ja ei lase sul alla anda. Neid leidub tuhandete kaupa Nanowrimo foorumis, sealt leiab ka Eesti regiooni pesa, aga siinkohal promon ka meie väikest aga aktiivset FB gruppi, kus käib juba mitu kuud aktiivne elu.

Mulle tundub, et me oleme sel aastal aktiivsemad. Selles on ilmselt süüdi pisike hulk eriti särasilmseid kirjutajaid, kellega me juba mitu kuud käime koos (enamjaolt virtuaalselt, aga vahel ka kohvitassi taga) ja arutame lisaks kirjutamisele ka seda, kuidas Eestis novembrikuist kirjutamist promoda. See artikkel on kusjuures samuti osake sellest kurikavalast plaanist, et te teaksite.

Ja üks detail, mis on sel aastal eelmistest aastatest tõeliselt erinev, on see, et Eesti on esimest korda ametliku regioonina Nano-kaardil ja meil on esimest korda ka ametlik regioonijuht (siiralt Teie, mina...). Mida see täpselt annab peale suurema ligipääsu igasugusele (sise)infole, mida regioonijuhile metsikutes kogustes jagatakse, ning kleepsude ja muu inspiratiivse nänni, eks seda näitab natuke juba see november, aga kindlasti järgnevad aastad. Meie grupile oli see igatahes lisamotivatsiooniks olla ja teha ja laieneda.

Aga et miks ja kuidas ja kellele ja üldse? Seda küsisid uuemad ja vanemad osalejad iseendi käest:

- "Miks ma otsustasin NaNot katsetada?"

Ene: Mõtlesin, et miks mitte. Mul pole ju võimalik midagi kaotada, vaid ainult võita.

Maarika: Youtube'is tegi keegi selle kohta video ja mulle tundus lõbus, ega rohkemat ei olnudki. Ajaviiteks olen ma väga vähe kirjutanud ja ega ma tol ajal eriti ei uskunudki, et ma sellega rohkem hakkan tegelema, aga nano andis kirjutamispisiku ja pole sellest seni lahti saanud (ja ega ma tahagi).

eCCioE: NaNost kuulsin küll juba enam-vähem kaks või kolm aastat tagasi, kuid mõtet seda tegelikult proovida ei olnud kuni eelmise aasta suveni, mil avastasin, et tegelikult oleks päris põnev proovida kuus 50 000 sõna kirjutada. Mõte, et kuuga tuleks valmis kirjutada raamat, tekkis just sellist toredat närvikõdi ja hullumeelsustunnet. Võib-olla olingi hullumeelne, kui otsustasin osaleda?

Liisbet: Niisama kirjutada oli lahe, aga hing ihkas ikka midagi uut. Sõbranna näitas kunagi koolis internetist: "Ha! Näe, midagi sinu kapsaaeda!" See oli 30. oktoober kümme aastat tagasi. Siis nägime koos õhtul muusikavideot ja ta õhkas: "Kas pole tore, kui vaalad lendavad?" Järgmised 30 päeva olid otsustatud.

Diana: Kusjuures, ei mäleta täpselt. Sõber kutsus kaasa ja nii ta läks. Jäi novembrikuiseks sõltuvuseks, et kui ka mitte muul ajal, siis novembris tuleb kindlasti kirjutada, nui neljaks. Kirjutanud olen alati, aga Nanowrimo reega liitumisest peale on pisike hobi kõvasti kasvanud (või õieti, jõudnud jälle sinna kvantiteeditasemele, kus ta kunagi iidammu oli).

- "Mis oli eelmise Nano kõige raskem osa?"

Ene: Kui paar päeva sai alla piirnormi kirja pandud, siis hiljem järgi kirjutamine, sest alati tuli midagi muud ette või vahele. Kirjutamisharjumus tekkis iseenesest kergemalt.

Maarika: Uuesti järje peale jõudmine ja samaaegselt koolis ja tööl käimine. Tuleb õppida aega paremini planeerima ja alguses veidike rohkem kirjutada. (hea jook ja maiuspala on ka suured abilised).

eCCioE: Kõige raskemaks osutuski iga päev kirjutamine. Varasemalt olin küll pisut kirjutamisega tegelenud, kuid mitte kunagi nii intensiivselt kui NaNos. Igapäevane 1667 sõna kirjutamine, mis algul tundus väga kerge, osutus kuu keskpaigas lausa piinavaks. Kuigi raamatu põhiline idee oli teada, ei tahtnud tekst kuidagi edasi minna ning nii mõnelgi päeval avasin enda raamatuga dokumendi ning lihtsalt vaatasin ükskõikselt arvuti ekraani. Mitte kuidagi ei tahtnud mõtteid pähe tulla ning sedasi ka dokumendi sulgesin. Muidugi peaks mainima, et pärast tekkis tugev süütunne ja ehk ka mingisugune kohusetunne, et raamat tuli ikkagi ära lõpetada ning 30. novembril oli väga raske järjest 14 000 sõna kirjutada. Algul ei tundunudki see nii keeruline, kuid kui algas kirjutamismaraton, oli lõpuks aru saada, kui valesti olin arvanud.

Liisbet: Kõige raskem on juttu varem mitte valmis mõelda. Põnevus kaob ära ja siis kui õnnestubki varem mitte kirjutama hakata, siis ajaks, kui vaja see paberile panna, on see kui sokk, millel on värvid küll uued, kuid muster juba äratuntavalt vana. NaNo algas mõttest, et sul pole vaja muud kui ideed, millest kirjutada. Ei piirangutele, ei reeglitele. Tähtis on see lugu, mida sa tahad jutustada, mitte reeglite pähe tuupimine. Tähtis on oma fantaasiat usaldada. Seepärast meeldib mulle NaNot siiani teha täiesti puhta lehe pealt. Aga kui aega on 10 kuud ja kihk tikub südamesse, siis "mitte liiga palju jutu peale mõelda" ei ole ühti nii kerge.

NaNo ajal on kõige raskem jutu jätkamine, kui tegelaste vahel konflikti ei ole. Pole jubedamat hetke kui sa avastad, et su kaks tegelast istuvad koos kohvilaua taga ja on kõigega ühel nõul.

Diana: Kuna mina olen üks neist väheke mässajatest, kes ei kirjuta mitte päris uut asja, vaid kasutab kogu seda üritust ära pikema asja kirjutamise jätkamiseks, siis... ilmselt see info hulk, mis tuli meeles või märkmetes pidada, kui ei alusta mitte enam puhtalt lehelt, vaid oled triloogia teise raamatu keskkohas ja sul on tosin VPiga tegelast, pealiinid ja kõrvalliinid ning tuhat üks detaili, millega ei tohi enam liialt puusse panna.

- "Kuidas ma sel aastal rasket osa vältida plaanin?"

Ene: Kirjutan kasvõi viie minuti kaupa, suvalistel hetkedel, kohe kui võimalik, et samm-sammult päeva norm täis saada. Kui on hea päev, kirjutan nii palju, kui jõuan, ette

Maarika: Üritan esimese asjana hommikul kirjutada ja võimalikult palju sprinte teha.

eCCioE: Proovin sel aastal omada mingisugust plaani, et mis hetkel raamatus midagi toimuma peaks. See on mind varem aidanud ning võib-olla aitab ka NaNos. Samuti üritan iga päev päriselt ka midagi kirja panna, kasvõi vaid paar sõna. Ning kui on parem päev, ei lõpeta kirjutamist pärast päevase eesmärgi täitmist, vaid kirjutan ka varuks päevadeks, mil nii hästi ei lähe.

Liisbet: Alustan nullist ja vaatan, kuhu tegelane mind välja veab. Ja et jutt ikka jookseks, hävitan ta lemmiklillepoti ja joonistan seinad täis, enne kui jätan ta aknalaualt tänavat põrnitsema.

Diana: Ega seda vältida ei annagi. Aga nüüd ma tean, et nii ongi, ja võibolla heitun natuke vähem. Ja tean, et kui ma end raskustest läbi surun ja ikkagi oma 50 kilo kirjutatud saan, siis see on hea tosin peatükki, mida ma muidu sellise ajaga kindlasti valmis ei saaks.

Ja Scrivener on ka suureks abiks - eelmisel aastal ma õppisin teda tundma ja kasutama, sedakorda me juba oleme tuttavad. Ning suure hulga info talletamisel ja korrastamisel on see programm väga suureks abiks. Soovitan.

- "Miks mitte üksinda nt märtsis NaNot teha?"

Ene: Novembrikuine kirjutamisüritus annab tohutul hulgal motivatsiooni ja küünarnukitunnet. See, et ma ei ole üksinda, toetatakse sõnade ja ideedega ning võimalus (ka virtuaalselt) kooskirjutamist teha.

Maarika: Võib, aga siis ei ole ka seda "grupivaimu", mis kirjutama motiveerib.

eCCioE: NaNo ongi just pigem tore seltskondlik üritus, mille boonuseks võiks olla ühe raamatu kirjapanek. Kuid minu jaoks on tähtis see novembrikuu kogemus, teekond, see üritus ise ning kõik need uued potentsiaalsed sõbrad, keda NaNost leida võib. Muidugi on NaNo plussiks ka see, et sellest osa võtmine tekitab sellise rõhuva tunde, et nüüd ongi vaja kirjutada ning ei saa kuidagi jätta romaani lõpetamata.

Liisbet: Kes kirjutaja juba on, eks ta kirjuta märtsis ka, aga novembris toimuv NaNo annab tunde, et sa oled üks teiste seas. Pealegi on sellel ajal töös olev foorum ükskõik millise anri kirjutajale kui kullaauk: küsida saab sõna otseses mõttes kõike ning sind ei jäeta vastuseta. See pakub nii koostööd kui väljakutset ja aidates teisi, aitad tihtipeale iseennast.

Diana: Üksinda ei tasu märtsis Nanot teha, kindlasti on veel mitmeid neid, kes koonduvadki Marchwrimo vms lipu alla. Et kui kambavaim on oluline, siis tasub kindlasti kaaskirjutajad üles otsida. Seltsis on segasem. Aga siinkohal võtan ja promon küll mitte märtsis, vaid aprillis toimuvat ametlikult Nanowrimo alla kuuluvat virtuaalset kirjutamislaagrit (campnanowrimo.org), millel on kaksikõde juulis. Et kui novembrist väheks jääb, siis kindlasti tasub ka aprillis ja juulis ree peale hüpata. Mina sain viimasel aastal mõlemast laagrist maigu suhu ja võtan kindlasti ka sel aastal osa.

- "Mida ma näen oma esimese ja teise aasta suurima erinevusena?"

Ene: Eelmine aasta oli mul selge idee, mille kallal tööle hakkasin. See aasta on NaNo juba väga lähedal ja pole oma ideede paunast veel sobivat leidnud, millest kindlalt 50 000 sõna täis tuleks.

Maarika: Esimene aasta ei teadnud ma, mida tegin ja olin vähe ettevalmistanud, suutsin ainul paar tuhat sõna kirjutada, teine aasta oli märksa parem ja mul õnnestus isegi 50000 täis saada

eCCioE: Kõige suurem erinevus ongi see, et eelmisel aastal polnud mul erilisi kogemusi ja raamatu kirjutamine oli rohkem mingi tundmatu asja kompamine ning püüdlus ära arvata, mis see olla võiks. Sel aastal on aga kindel siht ees, olen rohkem planeerinud ning oskaksin ka uutele tulijatele ehk midagi soovitada. Ning kindlasti tean sel korral ka paremini, mida suudan, mis meeldib, mida võiks lihvida.

Liisbet: Ma ütleks siin nii, et esimese ja kümnenda. NaNo on õpetanud mind katsetama teemasid, mida ma poleks varem isegi vaadanud ja seeläbi õpetanud arendama mõtteid, mille oleks esimese hooga prügikasti visanud. Alati ei olegi võimalik näha loo-tegelaste täielikku potentsiaali enne, kui nad on arenenud mitu lehekülge. Seda on NaNo andnud küll - oskust vaadelda oma ideed mitme nurga alt ja kuidas loole vabadust anda ja enda mõtteid vähem piirata.

Diana: Kusjuures, naljakas on see, et mul läheb vist kaheksas aasta või nii, aga ega suurt erinevust ei ole. Harjumus on tekkinud. Nano-harjumus. Ja ilmselt olen ka harjunud nende aastatega jälle rohkem kirjutama (teismelisena ma olin täielik grafomaan). Aga muidu - ma sain ilmselt algusest peale kuidagi "õigesti" selle ree peale ja minema. Aga suurim Nano-avastus on olnud pigem see, et ma ei ole oma kirjutamisega üksi, ma ei ole ainus, kes seda teeb, ja et neid inimesi on nii tohutult ja nad on täiesti meie eneste keskelt. Näiteks oli viimases Camp July kambas paar lambakasvatajat mägedest, endine leegionär, eks-strippar, safaripidaja, vanavanaema (kes elus esimest korda kirjutama hakkas) jne.

- "Kes peaks osalema?"

Ene: Kõik, kes kirjutavad. Sa ei pea oma teksti kellelegi näitama või avaldama. Sa ei kaota midagi, aga võita võid kõike! Kui on kahtlus, kas ma ikka peaksin, siis minu vastus on: jah, peaksid!

Maarika: Sina, kes seda loed! Sul on ilmselgelt uudishimu, miks mitte teha järgmine samm ja osaleda? (Tule kurjuse poole, meil on lõbusam)

eCCioE: Kõik. Kõik, kel huvi kirjutada raamatut ning teha seda ühe novembrikuu jooksul teiste samasuguste "hullumeelsete" kõrval. Kõik, kes soovivad midagi huvitavat teha. Ning loomulikult kõik, kes soovivad enda sisemisi lugusid paberile (virtuaalsele või reaalsele, ega erilist vahet ei ole) saada. Isegi, kui 50 000 sõna kirja ei saa, pole hullu. See üritus ise on jube tore ning põnev. Kõige selle halva kõrval, mida olen maininud, on nii palju head. Juba see eneseteostuse tunne, mis tekib nii võites kui ka "kaotades" (sest tegelikult ei saa keegi kaotada), on niivõrd hea, et teeb just jõuluks meele rõõmsaks. Välja arvatud juhul, kui detsembris ikka raamatumõtted kummitavad ning iga teine sõna, mis pähe tuleb, on NaNo.

Liisbet: Kõik, kelle esimene mõte on "ma ei oskaks" - selleks ta ongi, et ennast proovile panna. Paljud mu sõbrad kasutavad NaNot esimese käsikirja kirjutamiseks. NaNo ei eeldagi, et sa kirjutad midagi täiuslikku, ta lihtsalt toob tagasi rõõmu kirjutada nii nagu sa kunagi ammu seda väiksena tegid, alustades ühest mõttest ja seda edasi arendades.

Kõik, kellel on tunne, et loovus on talveunne suikunud; kellel on tegelasi, kellega alustatud jutud kuidagi areneda ei taha, või maailm, kus keegi elada ei taha. Aeg anda sellele juntsule teine maailm, kus ringi roomata ja proovida, ehk keskaegsete losside vahele sobiks mõni süsimust kast või petinosauruse pesa. NaNo eesmärk on tunda rõõmu kirjutamisest ja lasta fantaasial lennata.

Diana: Kõik, kellel on vaja väikest tulist ora sinna pehmesse kohta, küünarnukki, ribidesse ja õlga, mille najal nutta. Ja siis kõik need ka, kes saavad ise ilma hakkama, aga kes hea meelega jagaks oma fantastilisi hakkamasaamise nippe teistega.

Sina.

Jaa, sina. Ja sina ka.

Kohtumiseni 1. novembril!

Mänguarvustus: Civilization: Beyond Earth (Jaagup Mahkra)

Võtan olulise kohe alguses lühidalt kokku: kui sulle Civilization V või teised sellesarnased mängud ei meeldi, siis ära Beyond Earthi mängi, sest ka see ei hakka sulle tõenäoliselt meeldima. Kui sulle Civ V meeldis, siis ära BE'd vähemalt esialgu mängi, vaid oota ära esimene laienduspakett, mis loodetavasti mängule midagi huvitavat lisab. Ja kui sa oled vana Alpha Centauri fänn, siis sinu enda huvides loodan ma, et sa ei oodanud BE'st oma vana lemmiku remake'i, sest see ei ole see kohe kindlasti mitte. BE on sisuliselt Civ V, mis ulmeteemaliseks ümber võõbatud; 95% mängust on seesama. Traditsioonilise arvustuse asemel tuuseldan mängu märksõnade kaupa läbi.

PLANEET: Uus maailm! Kindlasti on võimalik lasta mängul genereerida unistusteplaneet sinu täpsete näpunäidete järgi. Nõup! Vali, kas üks suur kontinent, paar väiksemat või saarestik. See on kõik. Käi persse, Sid Meier!

FRAKTSIOONID: Traditsiooniliste tsivilisatsioonide asemel saad valida sponsori kaheksa erineva riigi seast. Slaavi Föderatsioon lennutab paremini satelliite üles, aga Aafrika Rahvaliidu elanikkond kasvab kiiremini. Lisaks sponsorile saab teha veel mõningaid valikuid - näiteks kas su kolonistid on paremad tegema raha või teadust või kas asurlaeva pardal on sõjaväeüksus või terraformerid. Niisugune valikuvabadus meeldib mulle, ent kahjuks on kõigi valikute mõjud suhteliselt väikesed ning suures plaanis ei paista neil mängu käigule erilist mõju olevat - mitmete Civ'i tsivilisatsioonide erivõimed olid palju drastilisemad, nagu ka Alpha Centauri fraktsioonidel. Samuti, ja osalt selle tõttu, puuduvad BE liidritel tajutavad isiksused - kui sul on mängus Napoleon või Õde Miriam, tead sa kohe, mis sorti vastasega tegu - siin aga on nimi ja nägu, ja ehkki needki liidrid on Civ'i ja AC eeskujul pandud teadusavastuste kõrvale oma ideoloogiat seletavaid tsitaate lugema, jätab see kuidagi punnitatud ja ilmetu mulje.

MAASTIK: Kaardi üldmulje ajab silmad kirjuks - liiga palju neoonvärvides asju kobaras koos. Kahjuks aga on selle värvikorra all kõik nagu Maal: rohumaad, metsad, mäed; 1:1 Civ'ist üle võetud ja natuke paintis kohendatud. Ainus uus asi on Miasma - mürgine udu, mis katab suurt osa maismaast ja teeb sinna sisse jäänud üksustele natuke haiget. Võimekus selle eemaldamiseks on üks esimesi tehnoloogiaid, mida õppida annab, ja sealt edasi pole Miasmal enam mingit tähtsust. Ja ehkki inimkond on õppinud läbima kosmoseavarusi, on mäed jätkuvalt ületamatuks takistuseks.

TULNUKAD: Täidavad Civ'i traditsiooniliste barbarite aset. Tulnukate disain on vaba igasugusest loomingulisusest ja AI on minu arust veel lollimaks tehtud kui Civ'is. Suurema osa ajast sibavad nad lihtsalt karjakesi ringi ja ei tee mitte midagi; sinu üksusi ründavad nad nii nagu jumal juhatab; enamasti valivad nad ignoreerimise. Üldiselt võiks neidki ignoreerida, kui neid ainult nii ropult palju ei oleks - tõesõna, tihti on raske mingit kinnisvara-arendust läbi viia, kuna igal pool passivad mingid mõttetud tulnukad ees.

TEADUS: Teistsugune tehnoloogiapuu oli üks põhiasju, millega BE'd reklaamiti. Kui Civ'is toimus teaduse areng sirgjooneliselt, siis BE's alustad sa tabeli keskelt ja avastad suunas, mis sulle endale meeldib; ühe teaduseni võib jõuda mitut rada pidi. Idee on hea, aga praktiline teostus jätab soovida - mängija kipub ikka avastama "ringiratast" alguspunkti ümber, kuna järgmise ringi tehnoloogiad võtavad nii palju aega, et kasulikum on seni odavamaid asju arendada, kuni sa oma teadusvõimekust kasvatad. Lisaks paistab olevat ports tehnoloogiad, mis on nö "kohustuslikud" ja milleta edukas mäng eriti võimalik pole.

RESSURSID: Üks põhilistest väljakutsetest (ja rõõmudest, kui see õnnestus) Civ'is oli saada käpp peale võimalikult paljudele mängu arvukatest ressurssidest, eriti luksuskaupadest. BE vastab sellele erinevate ressursside hulga vähendamisega ning luksuskaupade täieliku eemaldamisega. Allesjäävad strateegilised- ja boonusressursid on enamuses kahvatud ja mittemidagiütlevad. Ainsana paistab kaardil silma floatstone - maapinna kohal hõljuvad kivid. Ulme, hurraa!

ÜKSUSED: Suhteliselt standardne valik sõdureid, soomusmasinaid, kahurväge ja lennukeid, pluss veidi ekstravagantsemaid asju mängu hilisemates faasides. Erinevalt Civ'i lineaarsest tehnoloogiapuust saab siin kohe algul suunduda enda strateegiaga sobiva üksusetüübi poole. Ei pea muretsema ka, et vanad üksused mõttetuks muutuvad - tehnoloogia arenedes uuenevad kõik aegunud väed automaatselt. See on suhteliselt loogiline süsteem ja teeb sõjapidamise sujuvamaks, ehkki, nagu öeldud, pole üksuste valikus kuigi palju originaalsust.

TERVIS: Asendab happinessi Civ V-st. Miks seda ümber nimetada vaja oli, on ebaselge - mehaanika jäeti muidu samaks. Kas tõesti ainult sellepärast, et luksusressursid (mis olid rahva õnnelikuks tegemisel oluliseks elemendiks) otsustati mängust välja jätta? Igal juhul tekitab see tahes-tahtmata pentsiku olukorra, kus su rahva tervis on halb, kuna linnu on liiga palju. Ei, mina ka ei tea.

KULTUUR: Laiendas su linnade piire pronksiajal, laiendab ka tulevikus kosmoses. Kõik väga loogiline.

RELIGIOON: Tulevik on täielikult sekulaarne. Ühiskondlikus mõttes muidugi positiivne, aga mängus tähendab see jälle üht elementi vähem.

KAUBANDUS: Civ'is oli see üks tore, aga mitte kohustuslik asi - luua sai piiratud hulga kaubateid ning mõnus tunne oli, kui said need panna marsruutidele, kus nad suurt kasu tõid. Süsteem on BE's 1:1 üle võetud, ja kaubateid võib ehitada sisuliselt kohe alguses. Kahjuks aga on neil nüüd sunniviisilisuse maik man - majandus lihtsalt ei funka ilma nendeta korralikult - ning karavanide majandamisele kulub hulk aega ja see muutub tüütuks. Natuke veider on kah, kui pead tulevikus teisel planeedil kraami täis rekkadega linnast-linna vurama ning autojuhtidel on standardsed 20-aastased töölepingud.

ORBIIT: Üks väheseid uusi asju. Ehita satelliite ja läkita nad orbiidile, kust nad siis mingi ala kohal sulle ühel või teisel moel kasu toovad. Ei paista olevat (vähemalt kergematel raskusastmetel) kohustuslik element mängus, aga mingi mõõtme ta lisab ja ikka on tore ju, et midagigi võrreldes Civ'iga teistmoodi tehtud on. Kindlasti ei maksa jääda liiga kauaks juurdlema selle üle, miks satelliidid otsekui taevasse naelutatud on ega tiirle ümber planeedi, vaid püsivad vaguralt kaardil paigal.

DIPLOMAATIA: Õuhh! Civ V jube diplomaatia on otse üle võetud. Jah, sõbrad, pronksiajast peale pole midagi muutunud, isegi sõnastus mitte - ikka on sul naabrid, kes sind nüristava järjepidevusega õlale patsutavad, teiste ees maha teevad või avatud piiride lepinguid nuiavad. Masendav.

POLIITIKA: Nüüd nimetavad nad seda "väärtusteks", haa haa. Igatahes toimib see kultuuripunktidega kogumisega nagu Civ V-s, ja kätkeb endas nelja lineaarset "puud": Vägevus, Õitseng, Teadmised ja Tööstus, millesse saab punkte investeerida ja seeläbi erinevaid boonuseid koguda. Erinevalt Civ'ist on siin lihtsam eri väärtuste vahel vastavalt päevapoliitikale punkte jagada ning selle eest võib isegi eraldi sünergiaboonuseid saada. Mitte kuigi loomingule poliitikasüsteem, aga lihtne ja toimiv.

AFIINSUS: Affinity on ka üks põhiasju, millega BE'd reklaamiti. Afiinsusi on kolm: Harmoonia, Puhtus ja Ülemvõim. Tähendavad need inimkonna edasisi arengusuundi; ühe või teise poole liigutakse õigete tehnoloogiate avastamisega. Praktikas annavad need võimaluse ehitada erilisi sõjaväeüksusi (tulnukkollid, hiidrobotid vms.); samuti on igal neist oma unikaalne "maailmaime", mida ehitades mängu võita saab. Teoorias tore süsteem, aga praktikas võrdlemisi mõttetu, kuna huvitavamate asjadeni jõuab mängu lõpupoole ja kes ikka nii pikalt BE'd mängida viitsib.

QUESTID: Aeg-ajalt pakub mäng sulle queste, mida lahendada: leia kolm allakukkunud sondi, tapa hiid-tulnukuss vms. See lisab mängule natuke elavust, aga mitte eriti palju, sest questid kipuvad mängust-mängu korduma ja end samamoodi läbi mängima.

Hinne: 5/10 (omaette vaadatuna korralik 4X-mäng, aga anri vana austajana jätab see mind külmaks ning kõik see kasutamata potentsiaal, mis mängus ilmselgelt olemas on, teeb kurvaks)

Filmiarvustus: Nightbreed (Ralf Sauter)

80ndate lõpus anti õuduskirjanik Clive Barkerile, kelle madalaeelarvalist filmi "Hellraiser" oli saatnud edu, võimalus vändata mängufilm enda lühiromaani "Cabal" põhjal. "Cabal", mille kohta olen postitusegi kirjutanud, on mitmetahuline ja metafooriline lugu painatud noormehest nimega Boone, kes satub grotesksesse Midiani-nimelisse allmaailma, mis on lugematute end ühiskonna eest varjavate koletiste koduks. Barker, kellele usaldati ekraniseeringu tegemiseks pirakam rahasumma, kui ta oleks oodata osanud, lähenes noore visionäärina projektile suurte ambitsioonide ja entusiasmiga, ent kui rahastajad tema töö vilju näha said, tundsid nad end kaunis nõutuna, sest tegemist oli millegi niivõrd võõrastavaga. Et filmi publikule vastuvõetavamaks teha, kamandas stuudio Barkerit filmi korduvalt ümber monteerima, kuni autori esialgsest visioonist polnud enam midagi järel. Stuudio heakskiidu saanud versioon, mida loo autor pidas ise näotuks ja hõredaks, jõudis pealkirjaga "Nightbreed" kinodesse 1990. aastal sõbrapäeva paiku (mis tähendab ühele õudusfilmile juba iseenesest halba) ja kellegi tähelepanu ei suutnud see ikkagi võita -- filmil ei õnnestunud isegi tagasihoidlikku eelarvet tasa teha. Järgnevate aastate jooksul kujunes efektiderohkest "Nightbreedist" küll kultusteos, ent Barker pole filmi väljatulekust saati kinnitamast väsinud, kuivõrd rikkalikum ja omapärasem oli film enne radikaalsete muudatuste tegemist. Nüüd, 25 aastat hiljem, on Shout! Factory blu-ray-l ja DVD-l välja lasknud ,,Nightbreed: The Director's Cuti", mis sisaldab 40 minuti jagu uut materjali, kusjuures 20 minutit niinimetatud kinoversioonist on hoopis välja lõigatud (tehes ,,The Director's Cuti" kogupikkuseks parajad 2 tundi). "Nightbreedist" on, tõsi küll, juba varasemalt valminud ühe fänni käe all ülipikk ,,The Cabal Cut", mida vist ainult festivalidel näidatud ongi, kuid tolle kvaliteet on väidetavalt vilets; Shout! Factory ,,The Director's Cut" on seevastu loodud rahuldama ka kallist kodukinosüsteemi omava inimese vajadusi. Eile postitas Barker Facebooki järgneva meeleoluka teadaande:

"Francis Bacon said "revenge is a dish best served cold," but I've found, in the case of the long awaited release of the director's cut of my film Nightbreed, the feeling of redemption that comes from the healing of old hurts is far more satisfying. We can now say, after twenty five years, that the film is exactly as it was meant to be, thanks in no small part to the movement of devoted supporters that is Occupy Midian. It is my sincerest hope that, with this new vision in hand, The Tribes of the Moon will continue to carry the banner and spread the word. We won the war. Now let us partake in the spoils together."

Olles teadlik, kui ägedalt stuudio Barkerile omal ajal kanna peale astus, tekitasid kuuldused kõnealuse restauratsiooni valmimisest minus kõvasti elevust. Igasugused põhjapanevad alternatiivsed versioonid lahedatest filmidest on mulle alati huvi pakkunud ja 1990. aasta "Nightbreedi" olen selle esmakordsest nägemist saati sarmikaks fantaasiafilmiks pidanud. Ma ei hakanud "Nightbreedi" skandaalset kinoversiooni uuesti vaatama, et täielikult selgusele jõuda, mis ,,The Director's Cutis" spetsiifiliselt teisiti on, aga märgatavalt on muudatusi tehtud ohtralt  -- isegi lõpp on ära vahetatud. Tõepoolest, ,,The Director's Cut" on tajutavalt provokatiivsem, kaasahaaravam ja rafineeritum film, kus on näiteks taotluslikult vähendatud Deckardi (David Cronenberg) osakaalu, kes on karakteerne ja hirmutav kuju, aga saab kinoversioonis ülemäära tähelepanu. Suuresti tänu teistsugusele lõpule, mis on üllatavalt puudutav ja mitte nii robustne kui kinoversiooni oma, saab ,,The Director's Cuti" vaadelda armastusloona (mida mu jaoks on kindlasti romaan "Cabal"), sest Boone'i armastatu lepib mehe olemusega ja toob viimaks suuri ohvreid, et temaga koos olla.

,,The Director's Cut" annab tagatipuks ka põhjalikuma ülevaate Midiani elukorraldusest ja linna ehmatavatest, aga vääritimõistetud asukatest, üks jõledam kui teine. Loo sügavam mõte seisneb muidugi selles, et Midiani elanikud kogevad täpselt samasugust hukkamõistu ja tagakiusamist nagu kõik vähemused, keda ei taheta, osata või suudeta mõista. Nii-öelda maapealsed inimesed, kes on ignorantsed ja sadistlikud, tembeldavad nad pahatahtlikeks ning peavad ainsaks lahenduseks Midian vägivaldselt hävitada, ehkki selle asukad on niigi valinud enda peitmise ega jää õigupoolest kellelegi jalgu. Inimestel, kes üritavad sealseid koletisi mõista, on jälle oht nende poole tõmbuda. Kui näiteks tõrjutud preester Ashberry oma usust lahti ütleb, et Midian ta omaks saaks võtta, tunnistab ta tegelikult oma homoseksuaalsust, sest on sattunud endasuguste sekka, tunneb end korraga mõistetuna ning soovib nende sekka jääda ja oma õiguste eest võidelda. Pidades silmas, mis hiljuti Eestis sündis, on "Nightbreedi" kui vägagi liberaalset allteksti sisaldavat filmi vast eriti huvitav vaadata, aga soovitatavalt hoole ja armastusega tehtud ,,The Director's Cuti" näol. ;) Versioonist sõltumata puuduvad filmist endiselt morbiidsus ja maagilisus, mis läbivad lühiromaani - puhtalt seepärast, et Barker on sulepeaga kõvem kunstnik kui kaameraga - ning mõned b-filmilikud efektid rikuvad üldpilti, aga vähemalt eksisteerib filmist viimaks autori esialgsetele taotlustele ja nägemusele vastav versioon, mida saab tõesti soovitada.

Kirjastuste uudised 10/14

Kirjastus Fantaasia

Lääne-India valgus

Henry S. Whitehead

tõlk. Silver Sära

USA Neitsisaarte episkopaalkiriku ülemdiakon Henry St. Clair Whitehead (1882-1932) on M. R. Jamesi ja H. P. Lovecrafti kõrval üks tähtsamaid 20. sajandi alguse õuduskirjanikke. Just tema lisas anri kaanonisse Kariibi mere saarte lummava ja nõidusliku miljöö, Aafrikast neegerorjadega kaasa toodud Guinea Suure Mao kultuse voodoo, zombid jmt.

Õuduskirjanduse spetsialist Silver Sära on nende kaante vahele välja valinud kümme Whiteheadi kõige eriskummalisemat ning õõvatekitavamat jutustust ja lühijuttu, milles kohtame tillukesi saatanlikke olendeid-inimkasvajaid, mustanahaliste kummalisi usutalitusi ja -kombeid, vanale meremaalile vangistatud piinlevat piraati, neegernõia käest kohutava needuse kaela saavat orjalaeva kaptenit, aga näiteks ka Uus-Inglismaa täiesti lovecraftilikus kolkakülas lapsi röövivaid guule.

Whiteheadi mõju moodsale õudusele on raske üle hinnata, kuid erinevalt nii paljudest jäljendustest ja töötlustest, kirjeldas ta Kariibi mere saarte folkloori ja voodoo-praktikaid, mida oli põhjalikult tundma õppinud, suure respekti ja mõistmisega, justkui oleks see midagi, mis võib päriseltki tema kristliku maailma kõrval eksisteerida. Kirjaniku tekstides just nii ongi: Lääne-India saarte koloniaalkultuuri, härrastemajade ja kirikute anglikaani, katoliku ja luterliku maailma kõrval eksisteerib nende saarte põlismetsades ja dunglite südames hoopis teistsugune, Lääne-Aafrikast pärit kultuur ja religioon oma õõvastavate ja jõledate kommetega, millest valgel mehel oleks targem eemale hoida. Üks on igatahes kindel - Henry S. Whiteheadist osavamat miljöömeistrit ning autentse Lääne-India atmosfääri edasiandjat on võimatu leida.

Kirjastus Ersen

Kadunud heasse raamatusse. Teine raamat

Jasper Fforde

Tõlk. Jana Linnart

,,Eyre'i juhtumiga" alanud ainulaadne kirjanduslust jätkub New York Timesi bestsellerite autori Jasper Fforde'i teise seiklusega, mille peategelaseks on leidlik ja kartmatu kirjandusnuhk Thursday Next.

Kui rahvusvaheline korrumpeerunud Koljati korporatsioon juurib välja tema elu armastuse Landeni, peab Thursday alustama salamisi teist karjääri Raamatumaailma politseijõudude - Jurisfiktsiooni proosaressursside operatiivtöötajana. Ta saab õpilasekoha Dickensi ,,Suurte lootuste" meestevihkajast preili Havishami juurde, kes Thursdayle tõrksalt ametit õpetab. Thursday omandab piisavalt oskusi, et sattuda Poe ,,Ronga" lehekülgedele sisenedes tõelisse jamasse.

Tegelikult soovib ta vaid Landenit tagasi saada, kuid viimane missioon ei möödu komplikatsioonideta. Lisaks Kafka ja Austeni teostesse ning isegi Beatrix Potteri ,,Pikkkõrv-jänkude loosse" hüppamisele saab Thursdayst endast rea potentsiaalselt surmavate kokkusattumuste sihtmärk, Bardi äsja avastatud näidendi ehtsuse tõestaja ning ainus inimene, kes suudaks takistada tundmatul roosal lögal kogu maapealse elu hävitamist. ,,Kadunud heasse raamatusse" on järjekordne anripiire painutav segu kriminullist ja fantastikast ning väärt kirjanduslik meelelahutus.

Ajakirjade kirjastus

Tänapäeva nõid

Debora Geary

Tõlk. Raili Puskar

Kas on võimalik, et sa oled elanud siin ilmas juba kakskümmend kaheksa aastat, aga ei tea, et oled nõid? Lauren on Chicago noorim ja kõige edukam kinnisvaramaakler. Samas on ühtlasi ka nõid. See on kindlasti nii, sest nõidade jututoa kohaletoomisnõidus ei saa ju ometigi vigane olla. Või vähemalt nii väidab naine, kes selle nõiduse programmeeris.

Pikk tõmmu mees, kes Laureni nõiaoskusi hindama saadetakse, on samuti nõid (see lugu ei lõpe muide sugugi nii, nagu teie arvate). See, mis meesnõid Laurenis avastab, muudab paljude inimeste elu, keerab pea peale tema enda eduka karjääri ja eeldab muu hulgas kuhjaga jäätiseteraapiat.

,,Tänapäeva nõid" on tõeline menuk. See on kerge tänapäevane fantaasia, kus on paras annus huumorit, pisut romantikat ja tegelaskujud, kellest ei tahagi lahkuda.

Kirjastus Varrak

Võõramaalane. 2. raamat

Diana Gabaldon

tõlkinud Lauri Vahtre

Dramaatiline sündmustik, ajalooline kontekst ja suured tunded - Diana Gabaldoni ,,Võõramaalane" jätkub lugejaid lummates. Claire Randall ja Jamie Fraser jätkavad võitlust õigluse ning armastuse nimel. Ajas kakssada aastat tagasi paisatud peategelane peab läbi käima õige mitmest katsumusest, et pääseda varjulisse sadamasse - mis paraku osutub vaid ajutiseks. Jamiel tuleb aga üle elada nii õõvastav kogemus, et see ähvardab tema keha kõrval hävitada ka tema vaimu. otimaal on aasta 1743 ja suurte õnnetuste aeg läheneb vääramatult.

Hull laev. Eluslaevnike triloogia II raamat. 1. osa

Robin Hobb

Tõlk. Sash Uusjärv

Eluslaevnike triloogia teises osas jätkuvad eluslaevadega seotud inimeste seiklused. Althea Vestrit on leidnud endale koha eluslaeval Ophelia, kuid teda kannustab endiselt soov võita tagasi Vivacia. Ta ei tea aga, et Vivacia on langenud piraat Kenniti kätte koos tema noorema venna Wintrow'ga. Kennitil näib olevat eluslaevadega oma suhe ning tema soov ühe sellise omanikuks saada pole sugugi vähem kirglik kui Altheal.

Bingtownis kuhjuvad samal ajal pinged ja selle lähedal püüab saladuslik Amber anda eluisu tagasi surema jäetud ja hullule eluslaevale nimega Paragon.

Peeglitants

L. M. Bujold

Tõlk. Allan Eichenbaum

Justkui Miles Vorkosiganil oleks muresid veel liiga vähe, üritab tema kloonist kaksikvend Mark korraldada päästeretke Jackson's Whole'ile, tuntud universumi orjanduskeskusse, ja satub seal hätta. Mitte just lõbus segadus temaga äravahetamiseni sarnase klooniga on viimane asi, mida Milesil vaja oleks, kuid üks asi viib kiiresti teiseni ja õige pea võtavad sündmused veelgi tõsisema pöörde...

Oma särava vaimukuse ja mitmekihilise sügavusega on ,,Peeglitants" üks nii Vorkosigani saaga, kuid tõenäoliselt ka terve tänapäeva ulme meeldejäävamaid teoseid, mis ei tohiks kedagi külmaks jätta.

Ulmkonnakroonika 10/14

Ulmestaar

Selle kuu ulmestaariks on Jaagup Mahkra, tuntud ka kui isa Pjotr. Õllepruulija, ulmekirjanik, rollimängur, muusikalooja ja -arvustaja ning eelkõige suur ulmefänn.

1. Mida praegu loed?

Pooleli on Karl May "Winnetou" ja Stephen Kingi "IT". Mõlemat olen varem lugenud. Üleüldse kipun ma eelistama pigem vanu järeleproovitud asju kui uusi. Ei saa välistada, et ma ei võta hommepäev kahekümne kolmandat korda kätte mõnda oma vana lemmikut, näiteks Michael Crichtoni "Sauruste parki". Hetkel on aga nii, et ma rohkem kirjutan (või mõtlen kirjutamisest), kui loen. Loodetavasti saate lähikuudel sellest rohkem kuulda. ;)

2.Mis naelutab sind raamatu külge?

Sõltub täiesti raamatust. Mõne puhul on selleks äge sündmustik, mõne puhul atmosfäär, mõne puhul kirjutamismeisterlikkus. Parimatel on mitmed neist omadustest. Igal juhul peab raamat kuidagi mu kujutlusvõime tööle panema.

3.Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Nimetan ühe igast ulme põhianrist, sobib? Hoiatan ette, et te olete kõiki neid kuulnud - ma pole nii äss, et oleksin lugenud mingeid obskuurseid 60ndate Paraguai autoreid nagu mõned. Enivei... horror`i ja fantasy` alt nimetaks vastavalt Lovecrafti ja toda teist Howardit. Üleüldse mulle meeldib vana pulp- ja seikluskirjandus. Lemmiklugudeks neilt on "Värv ilmaruumist" ja "Draakoni tund". Sci-fi alt nimetaks Dan Simmonsit puhtalt tema "Hyperioni kantose" pärast. Aga tegelikult võiks nimetada veel ka toda, toda ja toda autorit, aga küsiti ainult kolme, nii et ma säästan teid (ma armastan hirmsasti nimekirju koostada) ja piirdungi kolmega. :)

Tänud küsimast! Loodan, et sellest infost oli abi.

Veiko Belials raadios

Eelmisel nädala võis kuulata Veiko Belialsi raadiosaates ,,Tõlkes leitud" koos Peeter Helmega. Järelkuulamise võimaluse leiab siit.

http://vikerraadio.err.ee/helid?main_id=2382321

Kuu arvustus

Otsustasin hinnata arvustusi selle järgi, kuidas need mind kõnetavad, et kas tekib peale arvustuse lugemist kohe huvi teose vastu. Või siis vastupidi, näiteks aitab otsustada, et seda teost ma kindlasti lugeda ei taha.

Väga aktiivne on olnud Ralf Sauter, kes kirjutanud näiteks Jack Ketchumi ,,Off Seasoni" ja ,,Offspringi" kohta ühed pikimad arvustused. Samas pole mul Ketchumi teoste vastu tõmmet olnud ning pärast lugemist ka ei tundnud huvi tekkinud olevat. Ehk ei aidanud need arvustused tekitada huvi ega ka vastumeelsust ning kindlat teadmist, et seda teksti ma kunagi ei loe (nt kui kunagi eestikeelde tõlgitakse). Kehitasin lihtsalt õlgu ja võtsin järgmise arvustuse. Silver Sära ,,Deemoni märk" juures oli mul muuseas sama probleem.

Indrek Rüütli ,,Täheaeg 13" arvustus vääriks kahtlemata kuu arvustust, kui autor oleks võtnud kõik lood läbi, jätmata ühtegi vahele. Praegu on ta aga jätnud mõned (ehk intrigeerivamad) tekstid hindamata ja see tõmbab kohe minu silmis arvustuse tervikliku väärtuse kolinal alla.

Kristjan Rätsep Moorcocki ,,Oswald Bastable" sarja arvustused on huvitavad (ning ise ma seda sarja talle ka soovitasin). Samas jätavad need (igati hästi kirjutatud arustused muuseas) endiselt kahevahele, et kas peaks ise kunagi lugema või ei. Ehk andes piisavalt ülevaadet toimuvast ei saanud ma siiski täit selgust selles, kas tegemist võib olla huvitavate tekstidega.

Kõigist neist arvustustest jäidki kõige rohkem kaalumisele Rätsepa arvustused ja Krafinna Doris Lessingi ,,Shikasta". Viimane arvustus omas mulle kõige rohkem reaalset praktilist väärtust kuna kaalusin parasjagu, kas peaksin odavmüügist ostetud Shikastat lugema või ei? Krafinna aitas mul selgusele jõuda, et ma ei taha seda kindlasti lugeda ning peaksin teose kiiremas korras kasudega edasi müüma (Mairi, auu, sa vist tahtsid). Ja oma väikese lisapõhjuse annab selle arvustuse valimisse ka asjaolu, et tegemist esimese ülevaatega sellest tekstist :)

Ehk siis pall tagasi Saaremaale.

JJ

Veiko Belialsilt kiri kõigile ulmeühingu liikmetele

Kes Estconil käisid, teavad, et lubasin hakata liikmeid ühingut puudutavate uudistega kursis hoidma. Niisiis mõningase kordusena neile, kes Estconil ei käinud:

1. Lubasin kevadel, järjekordsel aastakoosolekul, kandideerida ulmeühingu presidendiks, et mõningaid asju veidi ümber teha. Olen esitanud avalduse ühingu liikmeks astuda, senini pole ükski vastus minuni jõudnud. Nii et esimese asjana kavatsen positiivses võtmes hakata bürokraatiat arendama - kui tuleb avaldus, tuleb seda arutada, võtta vastu otsus ja asjaosalisi teavitada.

2. Kevadisel koosolekul on kavas ka ühingu põhikirja uuendada, aga kommenteeritud mustandi saadan laiali ilmselt aasta lõpu poole.

3. Selle aasta Estconi aruanne on KULKA-le esitatud ja KULKA poolt heaks kiidetud.

4. Estcon 2015 toimub uues kohas. Jõgevamaa, Udu talu (http://www.udutalu.ee/   kodukal on ka kaart ja koordinaadid, lähim rongijaam Kaarepere, umbes 6-7 km). Aeg on paigas: 17.-19. juuli 2014, broneering tehtud ja käsiraha sisse makstud. Kuna koht on kaks korda kallim kui Saarjärve, vajame KULKA toetust. Taotlus augusti toetuste jagamisse on esitatud, täna vaatasin tulemusi - eraldatud on 1200 eurot. Ehk siis pool koha maksumusest. Järelikult odavamaks praeguse seisuga ei lähe, aga kallimaks ei tohiks nagu ka minna. Ja kuna koht on

oluliselt rohkem keset Eestit, kuhu saab ka rongiga üsna lähedale, siis läheb ehk selle arvelt ikkagi odavamaks kohale tulla.

5. Järgmise aasta kava kohta on esialgseid mõtteid, aga pakkumised on teretulnud. Kahjuks ütles Mario Kivistik ära - ta ei saa tulla.

Niipalju praeguseks.

Veiko Belials

Pilte Tartu teisest reedest

Nagu juba traditsiooniks saanud kogunesid Tartu ulmefännid ka sel kuul Õlleministeeriumi kaminasaalis, et rääkida ulmest, juua õlut ning vahetada ja müüa raamatuid.

Kirjastuse Fantaasia raamatute soodusmüük

Kirjastuse Fantaasia raamatute soodusmüük toimus Tartu Linnaraamatukogus esmaspäeval ja teisipäeval, 27. ja 28. oktoobril kell 11-18. Uuemate raamatute hulgas oli müügil Strugatskite "Väikemees", "Tigu nõlvakul", "Täheaeg 13", Lew R. Bergi "Üle piiri" jpm.

13 korda 300 sõna ehk Heeringa viimane seiklus tähtede poole

Siin need on, kõige lühem 80, pikim 316 sõna pikk, 13 Reaktori kolmanda sünnipäeva ülilühikest juttu. Reaktori toimetuse liige Mirjam Proos seadis need hoole ja armastusega parimasse järjekorda, nii et iga autori mõte parimal kombel välja paistaks.

Kokku saatis Reaktorile lühijutte 11 autorit ja lugusid on nii SF kui fantaasia anrist, õudusest ka, kui nii lühikest lugu lugedes jõuab lugejal õudne hakata. Aga oma silm on kuningas, kuid igaks juhuks, järgmine kord olge kontserdil ettevaatlikum.

Järgnevalt autorite loetelu tähestikulises järjekorras, et oleks aimu, mis allpool ootab, sest kes teab, parim lugu võib olla hoopiski see järjekorras kõige viimane. Või esimene?

Meelis Ivanov

Kersti Kivirüüt

Mairi Laurik

Mann Loper

J. J. Metsavana

Diana Ostrat

Tea Roosvald

Artur Räpp

Leila Tael-Mikein

Iti Tõnisson

Heinrich Weinberg

Head lugemist.

Toimetus

Ja taevast langes

Heinrich Weinberg

Ian Fleming oli ennast varjanud hõredas võpsikus juba pool ööd. Ilm oli häbematult külm ja ootaja aeg nagu ikka - pikk.

Koos koiduga algas eemal nõo põhjas angaaride juures sagimine. Fleming jälgis läbi binokli, kuidas mööda teed veeres lähemale neljast autost koosnev konvoi. Pikal betoonist stardirajal koristas rühm hallides vormides sõdureid lumeriismeid. Ühe angaari uksed tõmmati pärani. Fleming pööras pilgu angaarile, mille hämarast sisemusest ei eristunud muud kui ähmaseid jooni.

Noh - eks näis, mida sakslased siin katsetavad. Von Stauffenbergi korraldatud edukale Hitleri-vastasele atentaadile oli 1944. aasta varakevadel järgnenud Saksamaa-poolne relvarahu pakkumine, millest liitlased olid keeldunud. Saksamaa põlivilisurumiseks tema relvatööstuskomplekside vastu vallandatud pommituskampaania oli aga valusalt läbi kukkunud sootuks uudsete õhutõrjesüsteemide tõttu. Nii oligi peaminister teinud sõjaväeluurele ülesandeks välja selgitada, mis tegelikult toimus sakslaste salajastes eksperimentaaltehastes. Inglased olid seni ülirelvade leiutamist nimetanud üleolevalt tarkade kivi otsimiseks. Aga mine tea...?

Tunnike hiljem pidi Flemingi suu hämmingust peaaegu lahti kukkuma. Masin, mis veeres angaarist välja ja kahe reaktiivmootori möirge saatel õhku tõusis, ei sarnanenud ühegi lennukiga, mida ta seni näinud oli: eemalt vaadatuna näis see koosnevat peaasjalikult suurest tiivast; mõnevõrra paksem kesktelg lubas aimata tilgakujulist keret koos esiosas oleva kabiini ja tagant välja ulatuva terava jätkega. Puudusid aga täiesti saba ja tagatiivad!

Fleming otsis värisevi käsi fotoaparaati.

* * *

,,Vaadake, leitnant!" Valveseersant McGonagall osutas radariekraanile.

Sügiseks 1944 polnud inglased juba kaks aastat näinud Kanalit ületavate Luftwaffe lahingulindude radarijälge. Leitnant Wirth jälgis ebamäärast värelust, mis oli kord natuke tugevam, siis jälle nõrgem.

Ta kehitas õlgu. ,,Merelinnud..."

Kui kümme minutit hiljem hakkas üürgama õhutõrje ja neid tabasid esimesed mürsud, oli juba lootusetult hilja.

* * *

1945. aasta 8. augusti varahommikul oli vana Artie Davenport oma paadiköksuga East Hamptoni kohal merel. Hommikuhahetuses libisesid hiiglaslike nahkhiirtena üle taeva kummalised lennukid ja koos esimeste päikesekiirtega kerkisid taamal New Yorki kohale seenekujulised suitsusambad.

*

Mongori viimane seiklus

J. J. Metsavana

Keset külma kõrbe tähtede poole sirutuvat tohutut musta püramiidi läbis kohutav möiratus. Iidne ja hirmus N'grong, tuhandeid aastaid vana, langes surnuna kivisaali põrandale ning Pärdja kangelane Mongor tõstis oma verest tilkuva musta mõõga, huulil metsik võiduhüüd.

Karjatas ka N'grongi naine -- imeilus, kuid läbinisti õel Vespina. Ta langes nuuksudes oma mehe surnukehale. Kangelane silmitses leinavat naist, lükkas verise mõõga tuppe ja hakkas sammuma kauge püramiidi väljapääsu poole.

,,Mongor! Ära jäta mind siia üksi!" kisendas Vespina ahastusest nõrkeval häälel. ,,Jää siia koos minuga. N'grong oli mind ammu ära tüüdanud oma rumalate tuhandeid aastaid vanade sõjajuttudega. Ole mulle seltsiks! Valitseme koos kõiki hauataguseid pimedusjõudusid."

,,Hoia endale oma pimedusjõud. Need pole muud kui hunnik kaamlisõnnikust haisvaid muumiaid!" porises Mongor ja sammus hooletult edasi.

,,Oo suur Mongor, aga teadmised? Ma võin sulle õpetada kõiki universumi saladusi!"

,,Kõiki saladusi?" Mongor peatus ja limpsis kuivusest pragunenud huuli. Ta polnud kogu oma barbarielu jooksul leidnud mahti isegi lugema õppida, aga see ei tähendanud, et ta teadmamehi ei kadestanud. Kas polnud neil siis hea elu? Võlurid võisid paljalt sõnade lausumisega vett veiniks muuta või laudu ennast katma sundida. Tema, neist niipalju tugevam ja vägevam mees, pidi aga sageli leppima tühja kõhu või raibetega. Või januga, nagu praegu.

,,Kõiki teadmisi, viimase kui detailini," kinnitas Vespina ja tehing Mongori südamega oli tehtud.

,,Olgu, ma jään sinuga," sõnas pärdlane ning kuskilt kaugelt kostus ukseava sulgevate raskete kiviplaatide mürinat.

Vespina kihistas ülemeelikult, lippas tütarlapselikul sammul hiiglasliku saali seina ääres oleva riiulini, haaras sealt ühe tolmuse üriku, rullis selle lahti ning viipas Mongori lähemale.

"Teadmisi on palju, et hakkame aga kohe pihta. Alustame aatomitest. Aatom koosneb positiivse elektrilaenguga tuumast ning seda ümbritsevast sama suure negatiivse elektrilaenguga elektronkattest. Tema summaarne elektrilaeng on null. Niiviisi mõistetud aatomit nimetatakse neutraalseks aatomiks ehk ioniseerimata aatomiks.... Jätsid meelde? Tubli... Aatomituum koosneb lähestikku asetsevatest nukleonidest... Hei, sa kuulad ikka, mis ma räägin?"

Mongor ulgus. Selles kurvas venivas häälitsuses oli kaugelt rohkem ahastust kui N'grongi hiljutises surmakarjes.

*

Heeringas

Leila Tael-Mikein

Viimnepäev saabus suure paugu saatel, nagu sellise tähtsusega sündmusele ikka kohane. Keegi oli surnuaiale pommi alla pannud ning hommikut alustas tihe kondirahe. Tusased lahkunud korjasid oma jäsemeid kokku ja kaklesid kaaslastega kobedamate kehaosade pärast. Keegi ei olnud ju nõus tunnistama, et see poolik käsi on tema oma, kui seal samas kõrval lebas täiesti terve eksemplar, särades hommiku esimestes päikesekiirtes ahvatlevalt nagu hinnalisim kalliskivi.

Justkui sõnumina kellegi ülevama poolt langes taevast äkki alla vintskeks kuivanud kalataoline ese ehk lihtsamalt öeldes vobla. Luukere, kelle eluaset tähistas suur hauakivi kirjaga Vassili Ivanovit Petrov, hüüatas rõõmsalt ja jooksis nostalgiast kannustatuna voblat imetlema. Teiselt poolt tormas aga sündmuspaigale Juri, kes pärast põgusat vaatlust teatas, et kala on täiesti kasutu ja ainus elavale surnule vajaminev asi on piiritus. Targad sõnad öeldud, kamandas ta sõbrad enda kannule ja peagi lahkus surnuaialt esimene rongkäik piiritusetehase suunas. Neile järgnesid veel mõned kärarikkad salgad ning lõpuks jäid surnuaiale alles ainult kaks pisut hõreda olemisega luukeret, kes pidasid ägedat lahingut kasutu, kuid siiski armsa kuivatatud heeringa pärast.

Raagus puu otsas põrnitsesid neid kahte tüdinenud ilmega kajakad, keda isegi viimnepäev polnud hävitada suutnud, ning olles väsinud inimlikust lollusest, jätkasid nad omavahel vestlust universumi eksisteerimise mõttest.

*

E

Tea Roosvald

See märgitud tüdruk peab kuhugi kõndima. Hüpete, trambete, sammude taktis põrub ta rindkere nagu kõlakast. Natuke tuhmimalt kui tühjus...

Aga las ta jookseb, nii et higise naha õrn aur mind ärritab - pinge on parim just katkemise äärel! Las ma kardangi teravust kaotada, ähmastuda, las ta higistab! See paneb mind ainult ootusest võbisema, muretsedes, kumb enne - mina temani või tema higi minuni.

Ta keksib kumiseval betoontrepil, seljataga kõmab kinni uks. Sel tüdrukul on võhma, tants võib kaua kesta! Rõõm, puhas rõõm, ei muud. Ma unistan juba eelseisvast, kui ta, minust teadmatuses, ukse vahel kohmitseb. Ta kindlasti ei märka kurblik-kuuldamatut kõlinat, kui ma sirutan ta kaela järele. Ma olen leping, olen tint, olen lüürika! Olen Muusiku autogramm, milliseid on miljoneid jagatud neidude kaelustesse, nii et nad end hardusest pestagi ei julge - kuid mina olen tehingutindist, võlgnikuverest, olen eriline. Kui hetk on õige, sõnadest saab laul, siis tõuseb tindijoonest kitarrikeel, ma siuglen nagu siidisahin pehme kurgu ümber, tirin ta pingule, riputan üles, soonin ihusse, verd pritsib ja kiljumisest kasvab korisev bass. Kui põrandapõrge paiskab instrumendist viimase akordi, lõtvub keel. Viirastusena kajan siis tagasi Muusiku juurde, kaasas verelõiv, mis vahetusohvrite surmadest pigistab võrdsed vermed pühendunud harjutamise asemel. Ähvardusena kerivad keeled end Muusiku randmele. Kui meid saab tuuri lõpuks kuus, on ta lepingust vaba, prii tegema põrguliku muusikaga, mida tahab, ostmata enese asemele enam ühtegi austajannahinge ühegi eriautogrammi eest. Siis ei roomaks me ta kuulmetest sisse ega nõristaks selgrooüdist tema hingehelinat. Siis, ainult siis... Praegu olen veel tint...

,,Vanaema! Miks sa ärkvel oled?" ehmatab tüdruk. ,,Mind ootasid või?"

Rammestunult rebib ta tumeda topi, siis heleda pluusi üle pea, enne nurka viskamist silmab viimasel midagi terendamas, üllatub, röögatab õnnest.

,,Hoopis pluusi peale on autogramm sattunud," pomiseb tüdruk. Suur lapsepõlvepilt kougitakse eest ning tüdruk sulgeb arvatust kestvamaks osutunud aarde - kindlalt - klaasitud hõberaami.

*

Hea laps

Meelis Ivanov

Päev enne aastavahetust said nad sünnitusmajast koju. Kodu, pisut palju öeldud Karlova ahiküttega üürika kohta: kasin, kuid köetud ja puhas. Kaur tahtis kogu hingest oma vastse pere eest hästi hoolitseda.

Samal õhtul hakkasid verinoored vanemad esimest korda last vannitama. Vesi täpselt 37 kraadi, ökoseep ootel, rätik taburetil valmis. Trepialune konku, mis mahutas vaid duinurga, oli imeväike. Korraga nad sinna sisse ei mahtunud.

Kristi kooris lapse paljaks. Kontrollis briljantrohelist nabakönti. Kõik tundus korras olevat. Emme kavatses maimukese lõpuks ometi platsentajääkidest puhtaks küürida. Ta tõstis lapse ettevaatlikult vanni.

"Kauuuuur!!!"

Kaur avas parasjagu külmkapi ees esimest õlut.

"Kauuuuuuuuuuuuuur!!!!!!"

Pudel kolksatas köögilauale. Noor isa tormas sündmuspaigale.

"Vaata seda!!!"

Kaur jõllitas last. Naist. Uuesti last. Uuesti naist.

Laps hulpis vee peal nagu plastmassist vannipart. Roosa selg oli vees kõige rohkem paari millimeetri jagu. Kõik ülejäänu oli kuival.

"Ta ei vaju vee alla!!!"

"Rahu, kullake, luba mind."

Kaur kääris käised üles. Õrnalt proovis isa last rinnakorvile surudes vee alla lükata. Ei õnnestunud. Ta tugevdas survet. Tulemus jäi samaks. Nagu lapsekujuline tükk penoplasti. Ainult selle vahega, et penoplast ei liiguta. Ja penoplasti on võimalik vee alla suruda.

"Ega's midagi, saab teistmoodi ka."

Värsked vanemad kohandusid. Nad kühveldasid kokkusurutud peopesadega vett lapsele peale. Seebitasid. Loputasid. Said hakkama.

***

Tund hiljem vaatas Kaur naist ja last. Mõlemad magasid. Kaur hoidis selja taga klaaskannu veega.

Ta puudutas last. Pisikesed krimpsus silmalaud avanesid võbeledes.

"Vaata seda," sosistas Kaur ja tõstis kannu imepisikese nina alla. Lapse silmad liikusid, kuid ei fokuseerinud midagi. Vajusid hoopis kõõrdi. Ja seejärel kinni.

"Sellest peaks piisama."

***

Kohe esimeses lonksus oli vastus. Hapu maitse, mis talle tegelikult eriti ei meeldinud. Õlu oleks parem olnud, mõtles Kaur. Pole hullu, lähen siis veini peale üle. Eriti kui niisama kraanist voolab.

***

Kaks tundi hiljem seisid haisvas koridoris kolm lörtsist tilkuvat veidrat vanameest ja kolkisid rusikatega vastu ust. Kaur seda enam ei kuulnud.

*

Vabavalla kaotamine

Heinrich Weinberg

Uku Kalevipoeg ukerdas oma nooltest läbistatud jalgade ja puruks tambitud roiete kiuste, verd sülitades Koiva jõe kaldaliival veepiirist eemale. Ta pööras end vaevaliselt selili ja jäi ülespoole sügavsinisesse heinakuu taevasse vaatama.

Hääbuvast tapluse kärast kostus lähenevaid samme.

,,Ütle..." hingeldas Uku tema kohale kummardunud Tøllule. ,,Kuidas... me... küll nõnda ... vana... sõber?"

Ta hakkas läkastama ja valu tõi silme ette mustava udu.

Tøll korjas maast Kalevipoja mõõga ja kaalus seda käes. Relv oli hästi tasakaalus. See oli kuulus Soome sepa kätetöö, mida kunagine võitluskaaslane, nüüd vaenlane, oli kasutanud nii Rävala vallide kui Sigtuna müüride all.

Tøllu juurde astus sõdalane. ,,Pealik, sönumid Alempoisist, Pealikemäelt..."

,,Räägi!" vastas Tøll.

,,Me ei saanud poissi kätte," ütles sõnumitooja pilku maha pöörates. Tøllu nägu tumenes seepeale. Kuidas sai see nii olla, et nii kindlalt tema pihus olnud linnusest pääses pakku üks põlvepikkune poisike! Vabavalla kauaaegse ülempealiku ainus poeg, Uku ja ta naise Aire kaudu ka Sakala Lembitu pärija Mehis oli lipsanud Tøllu surmasaadikute eest minema.

,,Ole sa neetud, Saare Tøll!" kraaksatas Uku viimase võidurõõmuga. ,,Küllap näed sinagi ükskord päeva, mil vaenlane on tulnud maale ja heidab su alla... Ja ära siis imesta kui minu poeg on nende eesotsas! Küllap Kalevite sugu sind..."

Tøll tõstis segase urinaga Uku mõõga ja lõi selle läbi rõngassärgi surijale südamesse.

,,Kes neid aidata vöis?" nõudis ta sõnumitoojalt.

,,Teadjad könelevad ühest naisest... Toosama, kellega sul oli maapäeval öiendamist -"

See oli siis Tiina - Sakala Aire, Kalevipoja naise ja Tøllu salaarmukese teenijatüdruk ja vardja.

,, - ja siis olnud seal üks väikest kasvu mehike. Kaupmees Antsuks nimetati teda... Nad lipsan'd jälitajail käest kuskil Vaiga ja Järva piiril."

Tøllu nägu tõsines uuesti. Kuidas siis nüüd poiss sealt Alutaguse laantest välja suitsutada? Selleks ei piisa saarlaste, sakala ja ugandi meeste ning appi toodud sakside sõjasulaste ühisest väestki. Kaval Ants, see varjus hiiliv salamõrtsukas, oli vist võtnud nõuks Mehisest metsavenna kasvatada.

*

Omanikud omavahel

Mairi Laurik

Kell 6:37 lõi Rainer Põõsas oma viimase seeria BMW ukse kinni ja astus keti kõige uuema kaubamaja tagauksest sisse. Tema juhitud kaubamaja oli parima kulude-tulude proportsiooniga ja hoolimata linnakese väiksusest ei saanud keegi nuriseda viletsa käibe või halva teeninduse üle. Omaniku uhkus!

Väikseid segadusi muidugi oli, kuid veidruste sagenedes kasum vaid kasvas. Vahel juhtus, et kaup oli riiulitel ümber paigutunud või oli keegi nendegi osa tänavast lahti lükanud. Jõulukaunistuste üles panemisest ei teadnud töötajad midagi ning hooajaliste väljapanekute muudatused tulid vahetuse vanematele pea alati üllatusena.

Üks närune kääbus seisis müügisaalis haigla korjanduskarbi ees ja õngitses münte välja. End tardumusest välja raputades tormas hr. Põõsas saali keskele, haaras mehikesel natist ja sikutas teise turvaruumi.

"Varas!" röögatas Põõsas, kuid vanamees vaid itsitas. "Politsei on teel ja küllap me teada saame, kuidas sa, sitavares, turvasüsteemi käivitamata tegutseda said."

"Mina olin siin enne sind," osutas mehike sõrmega põrandale.

"Mis enne? Minu kaubamaja, minu idee, teostus ja kapital! Minu!"

"Ja mina olin selle maalapikese küljes juba aastasadu enne sinu saabumist." Mehike limpsis korraks sõrmi ja jätkas. ,,Esimese taluhüti juures töötasin ahjualusena, kuid nüüd pole majadel enam ahje ega aluseid. Aga töö on ikka sama - vaatan, et sul siin asjad toimiksid. Vahel hoian lastel silma peal, siis peletan tulekahju, püüan su väljapanekuid kohendada, et pood kahjumi kätte ei kõngeks, tekitasin varugeneraatori..."

Põõsas noogutas tummalt, mõistmata, kuidas üks hull kerjus poe pisiprobleemidest teadis.

"Kuule, mees, sa ei arva ju ometi, et oled selle niruse palga eest tõesti maa parimad teenindajad ja turvamehed saanud!? See on minu töö! Ja tasu võtan parima meelega söögis."

"Nagu pärisori," ühmas Põõsas. ,,Rabad leiva eest ja lahkuda ei saa."

"Mitte pärisori, vaid pärisomanik, poiss. Sina ehita siia, mida tahes - mina leian võimaluse rendi korjamiseks."

Kui vine hajus, oli kadunud nii mehike, kastist välja pudenenud mündid kui kogu korjanduskast, kassade vahetusraha veel lisaks.

*

Iksi pärast

Artur Räpp

"Seks? Seda kahjuks meie ajastute varustuse poes ei ole." Mall vaatas nõutult odade, vibude, kappade ja muu träni hulgas ringi. Hommikul polnud omanik kaupa tutvustades talle millestki taolisest rääkinud, Mall oli peaaegu kindel.

"Mitte seksi, ma ei mõelnud seda." Tumedapäine ostja toksis küüntega kollakal krobelisel letil. "See käib seksi juurde. Reisijuht oli kategooriline, et reisi nautimiseks vajan ma tingimata seda asja. See oo-li."

Naljakas oli vaadata, kuidas tüüp püüdlikult huuli maigutas, valmistudes võõrast sõna veelkord, veel selgemalt hääldama.

"Ei, ma parem kirjutan. Ma kirjutan..."

Mall kehitas õlgu. Siin, ajarändude ostukeskuses polnud e-tahvleid ega mõtteviisoreid. Selline oli firma otsus, reis pidi algama juba siinpool ajaväravaid, poe autentse miljööga. Ettevaatlikult nihutas Mall hanesule ja raske poti tumeda vedelikuga ostja käeulatusse. Imekombel teadis too ilma küsimatagi, mida nendega teha ning hakkas heledale letile mingeid kraakjalgu vedama.

"See. Kaks pakki seda palun."

Mall kummardus sügavalt üle leti, vasaku käega hõlsti rinna eest kinni hoides. Tagurpidi sihukest sorgeldist lugeda! Ta tõusis kikivarvule, et veel lähemalt vaadata.

"Esimene on k, eks? Ja teine, see on o või d? Ja kolmas on..." Tegelikult ei saanud Mall mitte millestki aru. Hädaga kokku veeritud "kondoom" oli kui üks suur kolmekordne integraal.

Ta silmitses köögivarustuse riiuleid. Ehk mõni neist õõnsatest asjadest? Kuid neid ei müüda ju pakis, aga...

"Kaks pakki." Ostja toksis närviliselt kritseldist. "Ja paluks kiiremini, mu ajavärav avaneb poole tunni pärast."

Mall tegi kõhkleva sammu ussinaha pulbriga pakkide suunas ning lõi siis põnnama. "Mul on kahju, meil ei ole neid kon-asju."

Enne kui ostja nägu jõudis üleni tulipunaseks värvuda, tabas Mallet mõttesähvatus.

"Palun näidake mulle oma reisipoliisi."

Ja seal see oligi, vastus.

"Vaadake." Mall naeratas koolitatult. "Meie pood on XI, kuid teie reis XXI sajandi oma."

*

"Loll ajaloohuviline!" mõtles Mall raevunud kliendi lahkumise järel letti küürides. "Temasugune peaks ikka teadma, et XI sajandis kondoome ja seksi pole!"

*

Karikakarde päev

Kersti Kivirüüt

Nägin teepervel karikakart. Teadagi, mis sellega teha tuleb. ,,Armastab, ei armasta, armastab, ei armasta... armastab ... bull sh...." Viskasin narritud õie asfaldile autorataste räsida.

Õhtul nägin telekast aastatepikkuse uuringu esitlust, millest ilmnes, et  korvõieliste kroonlehed on suutelised looma enda ümber unikaalse infokapsli, millest vabanev energia levib pärast lille hääbumist keskkonda ja mõjutab inimeste saatust. Iga lillele osaks saanud hoolitsus muudab maailma ilusamaks, iga hoolimatu tegu võib kaasa tuua traagilist hävingut. Maailma tippjuhid  olid asunud läbirääkimistele korvõieliste üleilmse kaitsekonventsiooni väljatöötamiseks.

Kurat.

*

NÕID JA RONGIKOLL

Iti Tõnisson

Rong loksus rööbastel ja koll irvitas. Ta naaldus vastu tõbise välimusega poissi enda kõrval pingil, aga hoidis pilku Agneskal, kes tema ees seistes torust kinni hoidis. Vasemal sõneles kamp agressiivseid teismelisi. Poisi närviline ema krabistas poekottidega. Paremal kõikus sõidurütmis morn ja hall tööpäevalõpu inimmüür. Vaistlikult ei istunud keegi tühjana näivale kohale poisi kõrval, kus ainult Agneska nägi tokerjakarvalist küünistega elukat. Aega oli ehk paar minutit. Agneska teadis, et kui ta kohe loitsu ei lausu, siis surub koll hambad lapse niigi nõrka kehasse ja maiustab energiaga. Ja keegi ei märka midagi! Mõni tund hiljem laps sureb -- arstide meelest mõnesse kroonilisse haigusse. Mis juhtuks, kui Agneska ütleks loitsu siinsamas pikemalt kaalumata? Ta ei jõuaks lõpetada, sest noorukid tuleksid kiusama ja tõukama. Teisel pool seisid tervemõistuslikud inimesed, kes ta poolelt lauselt katkestaksid ja hullumaja auto järgmisse peatusse välja helistaksid. Aga mängus oli elu.

Agneska krabas oma suure õlakoti järele ja mängis, et otsib sealt midagi. Telefon! Ta tõstis mobiili võidukalt kõrva juurde: "Ashtarethon!"

Kolli silmad tõmbusid pilukile.

"Mida teed, raisk?" hõiskas Agneska, ise kolli vahtides.

Teismelised jäid kuulama, vaguni pealt kostus paar naeruköhatust. "Lõpeta kohe! Või ma keeran sul kaela kahekorra... Või sina tuled minu maailma laamendama!"

Ema tõmbas lapse enda vastu. Astharethon tundis saaki haardest libisevat. Ta paljastas lõrisedes hambad.

"Nii..., nii...," pobises Agneska mõtlikult, nagu kuulaks telefoni, ja joonistas saapaninaga vagunipõrandale kolm märki.

"Nii ma ütlen ja nii on," lõugas Agneska käskivalt ja näitas poosiga, kui otsustavalt ta vestluspartneri suhtes meelestatud on.

"Äge tädi!" kommenteeris needistatud kulmudega tüdruk.

"Ütle talle, jah!" kiibitses üks vanamutt.

"Saagu, saagu, ma sajatan! Kao mu kojasta, karga kaevusta, veere katuselta, vao maapõhjada - Miikael, Gabriel avita!" Agneska vajutas demonstratiivselt nuppu lõpeta kõne, tegi telefoniga õhku suure ristimärgi ja lõi jalaga vastu põrandat. Tekkinud pööris tõmbas ulguva kolli sinna, kuhu ta kuulus.

*

MAAILMA LÕPUS ON LAAMA

Diana Ostrat

Oli külm ja selge oktoobrihommik. Nad seisid võrkaia ääres -- neli naist ja kaks meest -- ning vaatasid taevasse. Lühikeste heledate juuste ja vinnilise näoga naise käed olid laama karvase kaela ümber.

Oli vaikne. Hingamise kõrvalt kuulsid nad selgelt, kuidas must kits kõrvalaedikus suhkrupeedijuppi krõhveldas. Wallabi Voldemar aga magas leebel norinal.

"Volts on nii hea unega, et magaks maailmalõpu kah maha," oli perenaine neile ennist Voldemari tutvustuseks öelnud.

Laama käänas pead ja nuhutas teda kallistava naise nägu, justkui tahaks ta teda suudelda.

"Maailma viimane suudlus siis laama käest." Naine muigas irooniliselt ja vajutas sõrmed sügavamale looma paksu imepehmesse karva.

Nad kõik naersid natuke.

Vanem kahest mehest, kelle lokkis juuksed nägid välja säärased, nagu võiksid nad vabalt terve kammide armee nahka pista, leidis endale müraka kivi ja ronis selle otsa. "Mis nüüd siis?" küsis ta. See oli päris kindlasti retooriline küsimus, aga pikkade heledate juuste ja tõestisündinud vampiirikihvadega naine tema kõrval otsustas sellele ometi vastata.

"Midagi eriti. Nüüd me lihtsalt ootame Ta ära."

Et seekord Imbi siis ei kavatsenudki midagi diipi öelda, mõtles Katrin monotoonselt laama kaela sügades. Cool.

Eks diip oli muidugi ära ka olnud. Nad olid rääkinud ja tülitsenud, joonud segiläbi kohvi, teed ja viina. Tema ja Antti olid seksinud ja tema ning Antti kõrval seisev ilmsüüta lambukese näoga Ulla olid seksinud, ja aja kokkuhoiu mõttes olid nad teinud seda kõik korraga, samal ajal kui ülejäänud jõid kohvi, teed ja viina. Segiläbi. Kah vist aja kokkuhoiu mõttes.

Nad olid üksteise õla najal nutnud ja südant puistanud, et enne lõppu kergem saaks. Katrin ei olnud sugugi kindel, et neil nüüd kergem oli. Nad olid lihtsalt väsinud. Ammendunud.

"Tule juba, kurat!" esitas ta taevale sosinal väljakutse.

Ja siis Ta tuli.

Langev täht.

Tulekera.

Ööst sai päev ja Tema nimi oli...

"Juhan," naeris Katrin ja kallistas laamat, kelle nimi oli Lonni.

*

Valguses ja varjus käib me tee

Artur Räpp

Koos töö- ja telepaatiavõimega oli hommikuks kadunud ka mu igapäevane kaaslane, lõikav peavalu. Sirutasin end voodis mõnuga välja. Ei ühtegi sosistavat häält minu peas, ei ainsamatki taju piiril kummitavat võõrast emotsiooni. Ka teisel pool metsa elava vanamehe hambavalu oli minu ajust jäljetult kadunud. Pensionipõlve õndsus, mida olin ammu oodanud! Ainult kohv ja soojad saiakesed olid veel minu personaalsest seitsmendast taevast puudu. Manasin silmade ette oma lemmiktassi, valge särav portselan, tassi ülaservas peened pruunid ja kuldsed träpsud kaootilises fraktaalmustris. Tassi kõrval kandikul ahjukuumusest õhkavad saiakesed ning neist paremal kild kuldset värsket võid.

"Tükk tumedat okolaadi on pildilt puudu. Just!" ütlesin soovi kõva häälega välja ja hakkasin naerma. Juba nii vana, et räägib endaga! Muigasin.

Kuues jaanuar 2086, minu esimene vaba päev peale neljakümne kolme aastat, viit kuud ja kaheksat päeva teletehnoloogias. See vajas tähistamist! Ma teadsin, et minu majja "unustatud" arenduslaborist pärit kodutehnika teeb kõik endast oleneva, et tänane päev tuleks täiesti täiuslik.

Tõusin ning suskasin varbad lambavillastesse sussidesse. Pilku põrandalt tõstes märkasin üllatusega, et aken polnudki irvakil nagu harilikult. Oli öösel siis tõesti nii palju külmem kui õhtune prognoos lubas? Kehitasin õlgu ning küünitasin hommikumantli järele.

Trepimademele jõudnud, peatusin. Hele ja tume, hele ja tume. Majal oli täna minu jaoks varuks aina uusi üllatusi, pidin mainima, kuigi harilik, värviliste tuledega valgustatud trepp oleks mulle vist varjutriibulisest rohkem meeldinud.

Panin jala esimesele astmele, see naksatas kuivalt, nagu see oli kõik need aastad teinud. Teine aste, vana puidu häälega kiunatus, kolmas, neljas, kümnes samm. Viimaks viimane, kahekümne seitsmes, ainus vaikne aste kogu trepil. Pööre vasakule, veel kaheksa ja veerand keskmist sammu.

Ma olin kohal, oma ultramoodsas köögis, keset vaikust ja puhtust, keset lõhnatut hommikut. Peavalu tuli tagasi.

Ma olin unustanud, täiesti. Ma loobusin ju kogu telendusest! Ükski minu mõte ega soov polnud minu majani jõudnud.

*

Teel tähtede poole

Mann Loper

Kaja Kuslapuul oli halb tuju. Seda juhtus Eesti Vabariigi peaministriga viimasel ajal sageli - hommikust uudisteanalüüsi kuulates läks närv mustaks ja sealt edasi veeres päev ainult allamäge. Edupartei populaarsusreiting oli kukkumas allapoole kriitilist piiri ja tagasivalimise kindlustanuks vist ainult tõeline ime.

,,Tänamatud rajakad!" siunas Kaja kohvitassi haarates. Võinuks ju arvata, et erakond, kelle eestvedamisel Eesti ihaldatud riikliku loodusreservaadi staatuse saavutas, naudib veel pikalt rahvusliku võidu vilju. Või veel! Juba viriseti reservaadiseadusest tulenevate piirangute üle või halati, et rahval puuduvad selged eesmärgid ja seetõttu ka tulevik. No kuhu sel Eesti riigil veel areneda olekski?

,,Näita välisuudiseid!" käsutas Kaja peapuutrit valjuhäälselt. ,,Vaatame, kui halvasti teistel läheb!"

,,Täna varahommikul saabus Maailma Kosmoseagentuurist põnev ja rõõmus uudis," vuristas asjaliku moega netidiktor. ""Pool aastat tagasi Jaapani teadlase Nakamura poolt avastatud eksoplaneet Dango rutiinkontroll andis ekspertide sõnul märkimisväärseid tulemusi. Väidetavalt on tegu seni kõige Maa-sarnasema avastatud planeediga, mis värskete andmete valguses kõrgeima koloniseerimisprioriteedi pälvis." Sõna võttis ka Ülemaailmse Planetaarökoloogia Liidu spiiker Lidia Thorn, kes rõhutas, et kogu inimkond peab hoolega kaaluma, kas ja kuidas Dango asustada. Doktor Thorn osutas, et ühelgi juhul ei tohi koloniseerimisel planeedi ökosüsteemi kahjustada, sest teist inimeluks niivõrd sobilikku eksoplaneeti ei pruugita kunagi leida. "Ka radikaalsemad keskkonnarühmitused on teavitanud valmisolekust astuda otsustavaid samme, kui ÜRO koostööst keelduma peaks.""

Mõttekäsk peatas video ja viivuks põrnitses Kaja tardunult diktori veatut näolappi. ,,Täiuslik maailm...!"

Hooletult käest pandud kohvitass kõlksatas vastu klaaslauda, Kaja silme ees sähvisid Dango-alase infootsingu tulemused. Naise tormlevais mõtteis oli sündimas suurejooneline idee, veelgi laiahaardelisem kui mõte riigist-loodusreservaadist. Tõeline tulevikuvisioon! Hetkegi raiskamata pingis ta erakonna peasekretäri.

,,Sven, sa uudiseid nägid?" päris peaminister vähimagi sissejuhatuseta.

Paistis, et Sven Kroon oli sisse maganud ega teadnud midagi, sestap kallas Kaja vestluspartneri peapuutri infoga üle.

,,Eesti tulevik!" kuulutas ta võidukalt. ,,Riigi eesmärgiks peab saama eestlaste kosmosesse saatmine. Kujutle plakateid: Edupartei viib tähtedeni! Valimised on päästetud!"

Tõlkejutt: Huuled (Henry S. Whitehead)

Järgnev tekst kujutab endast maitseproovi peatselt ilmuvast Whiteheadi kogumikust "Lääne-India valgus". Kogumik ilmub Orpheuse raamatukogu sarjas selle väljaandjaks on kirjastus Fantaasia ning koostajaks ja tõlkijaks Silver Sära.

Cartagena orjalaev ,,Saul Taverner", mille peremeheks Luke Martin, heitis ankrusse St Thomasel, Taani Lääne-India pealinnas ja tähtsamas keskuses. Temast allatuult ankrus seisev Martinique'i barkantiin saatis maale sadamaülema juurde meestega täidetud paadi, et saada luba ankrupaiga vahetuseks. Luke Martini kaldale suunduv paat oli prantslase omast ainult mõne pikkuse võrra maas. Martin hõikas varem kaldale jõudnud paadi ohvitserile: "Ütle Lollikile, et ma vahetan sinuga kohad ära, ja tere tulemast! Mida sa vead? Brändit? Ma võtan sult kuus kasti."

Barkantiini tüürimees, prantslaste saarelt pärit mulatt, noogutas üle õla ja märkis soovi sammu aeglustamata nahkkaantega märkmikku. Jääda pooleldi varjatud sadamas otse orjalaeva kõrvale allatuult polnud mingisugune meeldiv kogemus ja tuli olla kiire, hoolimata lepitusena mõeldud bränditellimusest. "Väga hea, kapten," ütles tüürimees kuivalt.

Martin astus maale hetkel, kui Martinique'i tüürimees pööras vasakule nurga taha ja kadus sadamaülema kontori suunas silmist. Martin vaatas talle kortsus kulmul järele ja pomises enda ette.

"Uhke! Räägib inglise keelt - saarte keelt, mõtleb prantsuse keeles, sind ja su uhkust! Ja su vanaisa tuli ilmselt orjalaeva pealt! Sind ja su uhkust!"

Jõudnud nurgani, mille taha tüürimees oli keeranud, vaatas Martin hetkeks tollele järele ja keeras siis paremale, hakates mööda kerget tõusu edasi astuma. Tema äri kaldal nõudis kindluse külastamist. Tal oli plaanis osa laadungist sel õhtul maha tõsta. Koloonias oli töökätest puudus. Martinique'i prantsuse sõjaväe ja selle lähima naabri Puerto Rico hispaanlaste abiga oli äsja maha surutud verine ülestõus naabersaarel St Janil. Ühendatud relvajõudude repressioonid olid 1833. aastal tapnud palju orje.

Seepärast sai Luke Martin ilma probleemideta loa kaup maha laadida ja kuna ta oli toimekas jänki, kes ei talunud jõudeolekut, tehti pärastlõunase valvekorra neljanda kella järel luugid lahti ja ,,Saul Taverneri" tekid kubisesid pesemistseremoonia ootuses käeraudades neegritest.

End üksteise vastu suruvate kössitavate mustade massi peale, kes 18 põhjalaiuskraadi ereda päikese käes silmi pilgutas, tõsteti peoga ämbritest sogast seebivett, hõõruti lühikese varrega harjadega ja loputati teistest ämbritest võetud veega. Pesemist oli pealt vaatamas paaditäite kaupa neegreid, keda kolmanda tüürimehe sõimamise abil eemale hoiti.

Seitsmendaks kellaks oli pesemine lõpule viidud ja enne päikeseloojakut oli laeva kõrvale saabunud terve rida sadamalihtreid, igaühel neist kaks musketite ja püsside külge kinnitatud tääkidega Taani sandarmi, et toimetada kaldale sada seitseteist mustanahalist, kellest enamik oli kavas saata istandustöölisteks St Jani saarele, mis polnud kaugel St Thomase saare vastaskaldast.

Maaletoimetamine algas vahetult pärast pimeduse saabumist laternate valgel. Kõik asjaosalised olid väga tähelepanelikud, et keegi üle parda viskudes põgeneda ei püüaks. Sadamast oli kohal arvepidaja, kes luges mustanahalised üle, kui need üle parda lihtritesse ronisid, ja kui need täis said, aerutasid end kuue pika mõla kohale kallutavad teised orjad need tömbi ninaga rasked puust paadid kai juurde.

Kõige viimase end üksteise vastu suruvate mustade grupi hulgas seisis üks naine, kõhn ja väga pikka kasvu, rinnale surutud ilmselt alles hiljuti sündinud süsimust laps. Naine seisis teistest veidi eraldi, ,,Saul Taverneri" esiteki madalast reelingust eemal, ning ümises lapsele laulda. Selja tagant lähenes talle Luke Martin, kes polnud mahalaadimise tempoga rahul, ja andis vastu naise kõhnu sääri elevandinahast piitsaga terava sähvaka. Naine isegi ei võpatanud. Selle asemel pööras ta pead ja pomises midagi vaikselt ja lühidalt eboe dialektis. Martin tõukas ta teiste neegrite hulka ja vandus naise luistele säärtele teist piitsalööki andes vängelt.

Naine keeras väga aeglaselt ja rahulikult ringi, langetas pehmelt pea tema selja tagant edasi astunud Martini õlale ja sosistas talle midagi kõrva sisse. See liigutus oli nii õrn, et meenutas lausa hellitust, ent Martini vandumine hääbus kurgus. Kui naine pea tõstis, tõi mees kuuldavale valulise ulgumise, piits kukkus kolinal tekilaudadele ja seda hoidnud käsi liikus õlale. Last süles hoidnud naine oli osavalt lipsanud mustade kokkuhoidva salga sisse, kellest tosin või rohkemgi jäid tema ja Martini vahele. Martin hüppas ühel jalal ja vandus räigelt, tuues kuuldavale katkematu rõvedate epiteetide tiraadi. Seejärel kiirustas ta ikka veel vandudes oma kajutisse antiseptikumi järele, igasugune mõte kättemaksust haihtunud ebausklikus hirmukujutelmas selle kohta, mis juhtub siis, kui ta otsekohe ei seo kinni koledat haava otse vasaku kõrva all, kuhu neegrinaine oli oma tugevad säravad valged hambad sisse löönud ja hammustanud õla ning kaela vahele jäävat suurt lihast.

Kui ta kümne minuti pärast taas välja ilmus, haav kaaliumpermanganaadiga üle valatud ja rohmakalt puhta sidemega kaetud, oli viimane lihter kuue aeru taganttõukamisel poolel teel kalda poole, ja teda ootas mündikoti ning seda turvava kahe sandarmiga kindlusest saabunud valitsusametnik. Ta läks koos ametnikuga alla, jättis sandarmid kajuti ust valvama, ning nad arvutasid ja lugesid raha terve järgmise tunni, laual ka kaks klaasi ning pudel kanget rummi.

Teise kella ajal kasutas ,,Saul Taverner" ära õhtust briisi ja võttis suuna sadamast merele, et jätkata teekonda Virginiasse, Norfolki, kust juba tühjana suunduda edasi kodusadamasse Bostonisse Massachusettsis.

Oli kesköö, kui laeva St Thomase lihtsast ja turvalisest sadamast välja juhtinud ning Culebra tuletorni pakpoordi jätnud kipper Martin koikule heitis. Haav ta õlal tegi tuima valu ja ta lasi kutsuda esimese tüürimehe Matthew Poundi, et too seda kaaliumpermanganaadiga peseks ja korralikult kinni seoks. See asus ebamugavas kohas - olgu see must libu neetud! - ja ta ei saanud selle eest ise hoolt kanda.

Kui Martin oli valust nägu krimpsutades särgi seljast võtnud ja tõmmanud aeglaselt ära võikast haavast imbunud verest paakunud ning kõvaks tõmbunud sideme, mille oli rohmakalt vigastatud kohale asetanud, läks Pound, kui nägi, mis sideme all oli, näost valgeks ja pomises midagi endamisi.

Kuna Martinile ei meeldinud tüürimehe näoilme ega kriitvalge jume, mille põhjustas tema kaelal oleva haava nägemine, loobus kapten abilisest ja sidus haava ise kinni.

Ta magas sel esimesel ööl vähe, kuid see tuli osaliselt mõtlemisest tehingule, mis ta oli teinud nende tööjõupuuduses taanlastega. Need olid nii väga vajanud musta liha kaugema St Jani saare mäenõlvadel asuvatele suhkruroopõldudele higistama. Ta oleks kogu laadungist kergesti lahti saanud, aga kahjuks ei tulnud see kõne allagi. Tal oli erakordselt aeglase ja palava reisi tõttu Cartagenast üle Kariibi mere nii napilt kaupa alles, et suutis vaevu täita kokkulepet viia teatav arv päid Norfolki. Aga tal oleks olnud täitsa hea meel, kui ta oleks neist kõigist lahti saanud - olgu nad neetud! - ja saanud kohe suuna Bostonile võtta. Tal oli kavas saabumisele järgneval päeval abielluda. Ta ootas väga koju jõudmist ja isegi praegu oli ,,Saul Taverneril" üles tõmmatud nii palju purjesid, kui see tollele laiuskraadile iseloomuliku tugeva külgtuule tõttu suutis välja kannatada.

Haav valutas ja piinas sellest hoolimata ning ta sai aru, et on seetõttu peaaegu võimatu end kuidagi suhteliselt mugavasse asendisse sättida. Ta vähkres ja vandus läbi terve sooja öö. Hommiku poole vajus ta rahutusse unne.

Kui ta ärkas ja end mõlema käe toel ettevaatlikult istukile ajas, oli terve ta kaela üks pool ja õlg üksainus meeletu, kõrvetav valu. Ta ei saanud pead ettepoole painutada ega esialgu ka keerata. Riietumine oli äärmiselt valulik toiming, aga ta sai sellega hakkama. Ta tahtis vaadata, mismoodi haav välja näeb, aga kuna ta end laevasõitude ajal kunagi ei raseerinud, polnud kajutis peeglit. Ta tupsutas katkist kohta ettevaatlikult loorberiveega, mis tekitas kirjeldamatut valu ja pani ta jälle vanduma. Lõpuks riides, ronis ta üles tekile, möödudes stjuuardist, kes kaptenikajuti eesruumis hommikusöögilauda valmis seadis. Talle tundus, et stjuuard vaatas teda imelikult, aga kindel ta selles ei olnud. Polnud ka ime. Ta pidi valutava kaela tõttu liikuma külg ees nagu krabi. Ta käskis rohkem purjesid üles tõmmata - leipurjesid - ja kui käsk oli täidetud, läks tagasi alla hommikust sööma.

Pärastlõunal oli ta hoolimata laeva enam kui rahuldavast kiirusest ja jõudsast lähenemisest Bostonile ning Lydia Farnhamile nii närvilises meeleolus, et kogu laeva meeskond hoidis tema teelt nii kaugele kui võimalik. Ta ei osalenud öistes vahikordades, mis jaotati kolme tüürimehe vahel, ja pärast üksinda õhtust söömist, mida ilmestasid arvukad sõimuvalingud tavalisest kohmakama stjuuardi aadressil, läks ta oma kaptenikajutisse, võttis seljast pluusi ja alussärgi ning hõõrus kogu valutavat piirkonda põhjalikult kookoseõliga. Valu levis nüüd mööda vasakut kätt alla küünarnukini ja läbistas kõiki ta kaelakõõluseid, nii et kaelalihased tuikasid ja põletasid metsikult.

Võidmine leevendas valu mõnevõrra. Talle meenus, et naine oli midagi pobisenud. See ei olnud eboe, see lingua franca argoon, mis toimis orjapidajate ja nende inimkarja omavahelises hädapärases suhtluses abivahendina. See oli mingisugune võõras ranniku- või hõimudialekt. Ta polnud sellest aru saanud ega mõistnud selle tähendust, ehkki nendes nappides silpides oli peitunud mingisugune ohtlik ja surmav sõnum. Ta mäletas ähmaselt sõnade rütmi, ehkki nende tähendus oli olnud talle arusaamatu. Väsinult, kurnatult ja piineldes puges ta koikusse ja jäi seekord peaaegu otsekohe magama.

Ja unes korrati talle neid sõnu lõputult vasaku kõrva sisse, üha uuesti ja uuesti, ja magades ta sai nende tähendusest aru. Ja kui ta neljanda kella ajal pärast südaööd ärkas, õõtsuvad kuuvalguse kiired ümmargusest aknast sisse säramas, oli külm higi ta padja kleepuvmärjaks muutnud, valgunud rõskelt ta silmakoobastesse ja imbunud tokerjasse habemesse.

Ta tõusis üle kogu keha valutades püsti, süütas kompassialusel küünla ja needis ennast taas, et polnud päeva jooksul peeglit hankinud. Noor Sumner, kolmas tüürimees, ajas habet. Üks või kaks madrust samuti. Pardal oli mitu peeglit. Ühe peab ta homse päeva jooksul enda juurde tooma. Mida see naine öelnud oligi, mida need sõnad tähendasid? Ta keha läbis külmavärin. Ta ei suutnud meenutada. Miks ta peakski mäletama? Neegrite värk, arusaamatu mula! See ei tähendanud midagi. Lihtsalt neegri loomalik käitumine. Nad kõik on ühesugused. Ta oleks pidanud selle libu elusalt nülgima. Teda hammustada! Olgu, kui valus see ka polnud, Bostonisse ja Lydia juurde naastes pidi see olema juba korralikult paranenud.

Ta puges vaevaliselt voodisse, sest ta keha oli väga kange ja kogu vasak külg tules, olles kompassialusel küünla enne surnuks puhunud. See küünlataht! Sellel oli midagi viga. Ta oleks pidanud pöidla ja nimetissõrme märjaks tegema ning selle sõrmede vahel ära kustutama. See suitses ikka veel.

Seejärel tulid taas need sõnad, lõputult, üha uuesti ja uuesti, ja nüüd, kus ta magas ja teadis mingil moel, et magab, ega suuda nende tähendust järgmisesse ärkvelolekusse kaasa võtta, sai ta nende tähendusest aru. Magades, unne uppununa, viskles ta küljelt küljele ja külm higi voolas rasvaste niredena ta habeme sisse.

Ta ärkas varajases hommikuvalguses õudusttekitavas poolteadvuse seisundis. Tundus, et ta ei suuda istukile tõusta. Valu oli haaranud kogu ta keha ja tundus, nagu oleks keegi ta vaeseomaks peksnud. Üks St Thomaselt lahkumise ööl avatud Martinique'i barkantiinilt ostetud brändipudel oli käeulatuses. Ta haaras selle valust nägu krimpsutades, rebis korgi hammastega pealt ja jõi pudelit paremas käes hoides pikalt lahjendamata kanget kraami. Ta tundis, kuidas see otsekui vedela, kuldse tulena kehas laiali valgub. Ah! See oli juba parem. Ta tõstis pudeli veel korra suule ja asetas siis pooltühjalt tagasi oma kohale. Ta pingutas kõvasti, et end koist välja veeretada, ei saanud hakkama ja vajus peaaegu abitult tagasi, pea sumisemas ja laulmas nagu tigedatest putukatest tulvil mesilastaru.

Ta lebas seal nüüd pooleldi juhmistunult, miski ebamäärane ja kohutav tegutsemas tema peas, ajus, kehas. Tema sisemus kees ja pulbitses, otsekui oleks miski tema sisse pugenud ja kasvaks aina edasi kaela vasaku poole suurtes lihastes, kus asus tuikava valu keskpunkt.

Tagasihoidlik stjuuard leidis ta tund aega hiljem pärast korduvat kajutiuksele koputamist sealtsamast. Stjuuard oli söandanud ukse lõpuks õige pisut irvakile lükata, sisse piilunud, ukse seejärel vaikselt taas kinni tõmmanud ja näost valgena esimest tüürimeest Poundi otsima kiirustanud.

Pärast nõupidamist Sumneri, teise tüürimehega, läks Pound koos stjuuardiga tagasi kaptenikajuti ukse juurde. Seal aga, karm jõhkard nagu ta oli, lõi ta kõhklema. Mitte keegi ,,Saul Taverneri" pardal ei lähenenud kapten Luke Martinile hingerahus või enesekindlalt. Pound kordas stjuuardi ukseavamisrituaali, kiikas sisse ja astus edasi, sulgedes enda järel ukse.

Martin lebas paremal küljel, tekk peaaegu niueteni pealt lükatud. Ta magas alussärgis ja kaela vasak külg jäi ülespoole. Pound vaatas pikalt haava, nägu kriitvalge, käed ja huuled värisemas. Siis lahkus ta vaikselt, sulges ukse teist korda enda järel ja läks mõtlikul ilmel üles tekile. Ta otsis üles noore Sumneri ja kaks meest kõnelesid omavahel mitu minutit. Siis läks Sumner alla oma kajutisse ja vaatas tagasi tekile jõudes salamisi ringi. Nähes, et õhk on puhas, tõmbas ta drellkangast kuue alt midagi, mis oli tema käelabast kaks korda suurem, ja vaadanud veel kord enda ümber ringi ning veendunud, et keegi teda ei jälgi, kukutas selle eseme üle reelingu. See välgatas heledas hommikupäikeses, kui see enne vette kukkumist ja igaveseks silmist kadumist õhus ringi pöördus. See oli tema kajuti väike habemeajamispeegel.

Neljanda kella ajal ennelõunal läks Pound taas alla kapteni kajutisse. Seekord vastas Martini hääl - nõrk hääl - tema ettevaatlikule koputusele ja mees astus kutse peale sisse. Martin lebas nüüd selili, vasak külg seina poole.

"Kuidas te end tunnete, härra?" küsis Pound.

"Paremini," pomises Pound. "See neetud asi!" Ta osutas parema käe pöidlaga kaela vasakule poolele. "Ma sain hommikul natuke magada. Praegu ärkasin, just äsja. See on parem, ma arvan, et hullem on möödas."

Meeste vahele sigines vaikus. Näis, et midagi muud pole öelda. Lõpuks, pärast mõningast nihelemist mainis Pound mitmeid laevaga seotud asju, mis oli kõige kindlam viis mis tahes ajal Martini tähelepanu köita. Martin vastas ja Pound lahkus ruumist.

Martin oli rääkinud tõtt, kui oli väitnud, et tal on parem. Ta oli ärganud tundega, et kõige hullem on möödas. Haav valutas endiselt teravalt, kuid ebameeldivustunne oli märgatavalt vähenenud. Ta ajas end üsna rammetult püsti, tõmbas pikkamisi üleriided selga ja hõikas läbi eesruumi ukse, et tahab kohvi.

Ja ikkagi, kui ta kümme minutit hiljem tekile ilmus, oli ta nägu kurnatud ja kõhn ning tema silmis pilk, mis sundis mehi vaikima. Ta vaatas laeva asjatundlikult üle - see oli tavaline kuuenda kella hommikune ülevaatus -, aga ta oli millegi üle mõttes ja tema tavapärane intensiivne huvi kõige vastu, mis puudutab tema laeva, oli sel hommikul pelgalt pealiskaudne. Sest nüüd, kus metsik valu oli mõnevõrra järele andnud ja näis veelgi vähenevat ja toimetused laevatekil puhastasid keha ning meeli mürgist, hakkasid ta peas korduma need viimased pominal öeldud silbid, mida see must naine oli talle vasakusse kõrva sosistanud, kui tolle pea oli hetkeks tema õlale laskunud, need silbid, mis ei olnud öeldud eboe keeles. Talle näis, et need sõnad kordusid lakkamatult tema kehakõrvas, mitte ainult vaimukõrvas, need segased silbid, mille seast eristus üks sõna, l'kundu, mis tagus end üha sügavamale ja sügavamale tema teadvusesse.

"Häälte kuulmine!" pomises ta endamisi, kui ta pool tundi enne keskpäeva pärast hommikust rutiinset ülevaatust alla kajutisse läks. Keskpäevasteks vaatlusteks ta üles tekile ei läinud. Ta jäi kajutisse ja istus seal väga vaikselt, kuulates seda, mida talle ikka ja jälle vasakusse kõrva sosistati, sellesse kõrva, mille all kaelalihases asus haav.

Nagu tema kajutistjuuard otsekohe märkas, oli selle puhtatõulise jõhkardkapteni vaikiolek äärmiselt ebaharilik. Aga selgituse osas ei tabanud stjuuard märki. Ta kujutas ette, et sel vigastusel oli kapteni närvisüsteemile hävitav mõju, ja selles osas oli tema intuitsioon õige. Aga kaugemale stjuuardi primitiivne psüühika ei ulatunud. Ta oleks olnud skeptiline ja naernud põlglikult, kui keegi oleks öelnud talle tema tööandja ebatavalise sõnakehvuse ja vaikimise tegeliku põhjuse. Kapten Luke Martin tundis esimest korda oma tormaka ja metsiku karjääri jooksul hirmu.

Keskpäevase söögikorra ajal sõi ta vähe ja tõmbus kohe pärast seda kajutisse. Aga ta tuli peaaegu kohe sealt jälle välja ja läks kajutitrepist üles tagumisele tekile. ,,Saul Taverner", mis oli täispurjes, liikus edasi tubli kaheteistsõlmelise kiirusega. Kui Martin tekile ilmus, ajas ta pea kuklasse ja vaatas taevasse nagu korralik meremees kunagi, aga tema mõtlik pilk tuli alla tagasi ning tundus käe tervituseks mütsi juurde tõstnud noorele Sumnerile sisemusse vaatav. Martin pöördus tema poole.

"Ma tahan laenata sinu peeglit," ütles ta vaikselt.

Noor Sumner võpatas ja tundis, kuidas veri näost kaob. See oli see, mille eest Pound oli teda hoiatanud ja miks ta oli oma peegli üle parda heitnud.

"Vabandust, sir. See pole mul laeval kaasas, sir. See oli mul siin, kuni me St Thomasel olime. Aga nüüd on see kadunud. Ma ei saanud täna hommikul habet ajada, sir." Noor tüürimees osutas tõenduseks päevasele habemeparrale oma jõuetuilmelisel, ent mitte inetul näol, ja hõõrus seda päikesepruuni käega.

Ta ootas, et kapten hakkab vihaselt möirgama nagu härg. Selle asemel Martin lihtsalt noogutas hajameelselt ja astus edasi. Sumner silmitses teda ainiti, kuni kapten jõudis alla meeskonnaruumideni viiva luugi juurde. "Pagan küll! Ta saab peegli Dave Sloanilt!" Ja noor Sumner jooksis otsima Poundi, et rääkida tollele, et tõenäoliselt saab kapten minuti pärast endale peegli. Ta tundis tõsist uudishimu, et teada saada, miks oli vanem tüürimees tema peegli suhtes nii ebahariliku käsu andnud. Ta oli küll käsu täitnud, aga ta tahtis ikkagi teada, sest siin peitus tõepoolest midagi väga kummalist. Pound oli talle öelnud vaid seda, et kapten ei tohi näha haava oma kaelal, mis asus piisavalt kõrgel, nii et ilma peeglita ei saanud ta sellele pilku heita.

"Milline see välja näeb, härra Pound?" oli ta söandanud küsida.

"See pole selline, mille kohta võiks öelda kahkjas," vastas Pound aeglaselt. "See on pigem tumepunane. Näeb välja nagu... neegri huuled!"

Kui Martin tagasi kaptenikajutisse jõudis, sulges ta enda järel ukse ja hakkas särki seljast võtma. Ta oli jõudnud sellega poole peale, kui teda tekile kutsuti. Ta sättis särgi kiiresti jälle korda, näol peaaegu häbisarnane ilme, otsekui oleks teda tabatud mingilt piinlikult teolt, ja ronis redelist üles. Pound arutas temaga kakskümmend minutit laeva asju. Ta andis korraldused samasugusel tagasihoidlikul hääletoonil, mis oli teda ümbritsevatele inimestele midagi täiesti uut, ja läks taas alla.

Peeglitükk, mille ta oli ruhvis Sloanilt laenanud, oli tema pesulaualt kadunud. Ta vaatas kogu kajuti hoolikalt üle, aga seda polnud seal. Tavaliselt oleks taoline juhtum kutsunud esile raevuka sõimuhoo. Nüüd aga istus ta peaaegu abitult maha ja vaatas kapteniruumis mittemidaginägevate silmadega ringi. Aga ei saa öelda, et tema kõrvad midagi ei kuulnud! Hääl rääkis nüüd inglise keeles ega olnud enam arusaamatu häälitsuste rodu, mis ümbritses ühte selget sõna - l'kundu. Hääl tema vasakus kõrvas oli sundiv, pingeline, kordav. "Üle parda!" kordas see talle üha uuesti ja uuesti. "Üle parda!"

Ta istus seal kaua. Lõpuks, võib-olla tunni aja pärast, tema nägu, mida keegi ei näinud, valgete seintega kaptenikajuti jõuliselt väljakutsuvas pärastlõunavalguses kurnatud, pinges ja hall, tõusis ta püsti ja hakkas peaaegu vargsete liigutustega särki seljast võtma.

Ta sai selle maha, asetas koikule, võttis seljast kerge alussärgi ja sirutas käe ettevaatlikult ning aeglaselt kaelahaava poole. Ta tundis käe haavale lähenedes end nõrga ja kartlikuna. Lõpuks puudutasid kobavad sõrmed õrna ja kibedalt valulikku haava ümbritsevat nahka, leidsid haava enda...

See oli Pound, kes ta kaks tundi hiljem leidis, teadvuseta ja palja ülakehaga, kõveras kaptenikajuti kitsal põrandal.

See oli Pound, vana karm Pound, kes kapteni suure kere - sest too oli turske mees, kuue jala pikkune - pingutades toolile tõstis, alussärgi Martinile selga ajas, pealmise särgi samuti üle pea tõmbas ja seejärel mehe sinakate huulte vahele brändit valas. Kulus pool tundi tüürimehe rohmakaid elustamiskatseid, brändit, tugevat käte hõõrumist, võimsate, ent lõtvade randmete laksatusi, enne kui kapten Luke Martini silmalaud hakkasid värelema ja suur mees tasapisi teadvusele tuli.

Aga Poundile tundusid tema mõnedele nappidele küsimustele saadud ühesilbilised vastused mõistatuslikud ja ebakohased. Tundus, nagu vastaks Martin kellelegi teisele, mingile teisele häälele.

"Ma teen seda," ütles ta väsinult ja siis veel korra: "Jah, ma teen seda!"

Just sel hetkel märkas tüürimees, kes kapteni keha tõsises hämmelduses üle vaatas, tolle parema käe sõrmedel verd ja tõstis selle suure, raske, ent nüüd lõdvalt kapteniruumi tooli käetoel lebava raske käe üles.

Kolm keskmist sõrme olid juba mõnda aega verd jooksnud. Välja voolanud veri oli nüüd hüübinud ja klompi tõmmanud. Pound hoidis kapteni kätt enda käte vahel ja uuris seda kahanevas õhtupäikese valguses. Ta nägi, et sõrmedesse oli jõhkralt sisse lõigatud või pigem tundus, et neid oli saetud. Näis nagu oleksid saehambad neisse sisse tunginud, neid rebinud ja üle luude liikunud. Need olid kohutavad haavad.

Üle kogu keha värisev Pound kobas ravimikapis, segas kokku kruusitäie kaaliumpermanganaadilahust, valas seda liikumatule käele ja sidus haavad kinni. Ta kõnetas Martinit mitu korda, aga Martini pilk vaatas kuhugi kaugusesse, tema kõrvad olid tüürimehe sõnadele kurdid. Ikka ja jälle noogutas ta nõusolevalt pead ja veel ühe korra, enne kui Pound ta sinna lõtvunud kehaga istuma jättes välja läks, pomises ta: "Jah, jah! Ma teen seda, ma teen seda!"

Pound läks teda uuesti vaatama varajasel õhtupoolikul, vahetult enne neljandat kella, kui oli söögiaeg. Kapten istus endiselt samas asendis, ent näis nüüd kuidagi rohkem kokku vajunud ja apaatne.

"Soovite õhtusööki, kapten?" uuris ta ettevaatlikult. Martin ei tõstnud pilku. Aga tema huuled liikusid ja Pound kallutas end ettepoole, et kuulda, mida teine ütleb.

"Jah, jah, jah," ütles Martin, "ma teen seda, ma teen seda, jah, teen!"

"See on eesruumis laual," lausus Pound, aga ta ei saanud vastust ja lipsas välja, sulgedes enda järel ukse.

"Maguire, kapten on haige," ütles Pound väikesele stjuuardile. "Sa võid laua ja kõik ära koristada ning kohe ära minna, kui oled lõpetanud."

"Jah, jah, sir," vastas stjuuard imestunult ja hakkas vastavalt korraldusele nõusid kokku korjama. Pound jälgis seda kõike kõrvalt ja järgnes stjuuardile tekile, tahtes veenduda, et too käsku täidab. Siis läks ta vaikselt alla tagasi.

Ta seisatas kaptenikajuti ukse taga, kuulatas. Keegi oli seal sees ja kõneles, keegi teine peale kipri - puine hääldus nagu neegril, aga väga vaikne hääl, puine kurguhäälne kõla, ent kõrgel toonil, otsekui noore poisi või naise hääl. Pound kuulatas jahmunult, ta oli nüüd kõrva vastu ust surunud. Ta ei saanud selle puise häälduse tõttu sõnadest aru, aga hääl otsekui kordas ühtesid ja samu sõnu ja vahepeal kõneles jälle kapten midagi vastuseks nendele kurguhäälsetele silpidele, see oli ilmselgelt vestlus, küsimus ja vastus, küsimus ja vastus. Laeval ei olnud poissi. Naisi oli paar tosinat, ent kõik nad olid trümmis kinni. Neegrinaised, all haisvas kongis. Kapteni juures ei saanud olla ühtegi naist. Mitte ükski naine, üldse mitte keegi ei saanud sinna sisse pääseda. Kajutis oli olnud ainul kapten ise, kui ta sealt viieteist minuti eest välja läks. Suletud uks oli kogu selle aja olnud tema vaateväljas. Aga ta kuulas veelgi pingelisemalt, kõik tema mõtted olid haaratud sellest kummalisest müsteeriumist.

Nüüd tabas ta kõrv kapteni sõnade rütmi - ta tundis instinktiivselt, et see on sellesama pooliku lause rütm, mida Martin oli poolteadvusetus olekus endamisi korranud, kui ta tolle purustatud sõrmi sidus. Need sõrmed! Ta keha läbis värin. ,,Saul Taverner" oli põrgulaev. Keegi ei teadnud seda paremini kui tema, kes ta ise oli sellele halvaendelisele mainele kõvasti kaasa aidanud, sõitnud sellel paljudel merereisidel, aga see asi siin! See oli juba midagi päris põrgulikku!

"Jah, jah, ma teen seda, ma teen, ma teen..." See oli see rütm, see poollaulev refrään, mida Martin enam-vähem regulaarsete intervallide järel seal sees korrutas. Seejärel kostis jälle see kerge kurguhääl - need kaks jätkasid niimoodi üksteise järel ilma pausi pidamata seda õõvastavalt võõrast vestlust.

Ootamatult jutuajamine lõppes. Tundus, nagu oleks selle peale tõmmatud helikindel kate. Pound ajas selja sirgu, ootas minutijagu ja koputas siis uksele.

Uks lükati järsult seestpoolt lahti ja kapten Luke Martin, silmad klaasistunud ja mittemidaginägevad, astus välja, nii et Pound pidi teed andma. Kapten jäi keset ruumi seisma ja vaatas enda ümber ringi, silmis ikka veel see "mittemidaginägev" pilk. Seejärel astus ta otse trepi poole. Näis, et ta läheb üles tekile. Ta riided oli korratud, särk viltu, püksid kottis ja kortsus, ilmselt kõverassetõmbunult põrandal lamamisest ja kössitamisest väikeses toolis, kuhu Pound oli ta tõstnud.

Pound läks tema järel samuti trepist üles.

Üles tekile jõudnud, sammus Martin otse reelingu juurde ja vaatas otsekui mittemidaginägevalt üle voogavate lainete kaugusse. Oli juba pime, subtroopiline hämarus oli äsja saabunud. Laeval oli vaikne, kui mitte arvestada lainete murdumist selle terava käila vastu, kui nad kaheteistsõlmelise kiirusega teel Virginia poole Atlandi ookeani uhketesse voogudesse sukeldusid.

Siis sööstis vana Pound kiiresti edasi ja klammerdus Martinisse. Kapten oli hakanud üle reelingu ronima. Nii et need hääled siis tähendasid enesetappu!

Kavandatud teo takistamine vabastas Martini lõpuks tardumusest. Tal oli selja taga keskealise mehe elu, kõik toimus ainult tema käskude ja tahtmiste järgi. Ta polnud harjunud, et teda takistatakse või tema enda laeva pardal vastu hakatakse, sest taolised asjad hääbusid juba eos tema härja moodi möirgamise ja jõhkrate rusikate kartuses.

Ta haaras omakorda tüürimehest kinni ja tekil algas pikk, meeleheitlik ning hääletu võitlus, mida valgustas ainult alt kapteni kajutist paistev suure kompassialusel seisva vaalarasva põletava lambi helk läbi tekilaudadesse paigutatud klaasluukide, mis pidid päevasel ajal päikesevalgust alumistesse ruumidesse laskma.

Selle hääletu surmaheitluse käigus, kus Pound üritas kaptenit reelingu juurest kaugemale kiskuda ja kapten vastas talle tugevate rusikalöökidega, hakkasid riided kiiresti rebenema. Martin oli olnud ilma ülekuueta ja tema Poundi pihku jäänud valge särgi küljest rebenes lai riba, paljastades kaela ning vasaku õla.

Pound lõtvus, lasi vastasest lahti, põrkus eemale ja taganes, kattes silmad käega, et need nähtud õudusest koobastest välja ei hüppaks.

Sest seal, kust särk oli rebenenud ja paljastanud küljelt Martini kaela, oli kaks mustjaspunast, selgelt eristuvat pundunud huult, ja kui ta vaatas jahmunult ning okeeritult seda moodustist, läksid huuled pärani ning nähtavale ilmus kaks säravvalgete neegrihammaste rida, mille vahelt - nagu ta jõudis märgata, enne kui näo kaitseks õuduse eest peopesadesse mattis - libises välja pikk roosa keel ning limpsas neid huuli...

Ja kui vana Pound, kes vabises nüüd pealaest jalataldadeni ja tundis sooja meretuule pulseerivast hingusest hoolimata selle võika õuduse haardes tapvat külma, oli end piisavalt kogunud, et vaadata taas selle koha poole, kus ,,Saul Taverneri" peremees oli temaga reelingu ääres võidelnud, siis polnud seal kedagi ja Luke Martinist polnud ainsatki märki, isegi mitte virvendust ,,Saul Taverneri" vahutava ja helendava kiiluvee pinnal.

Tõlkinud Silver Sära

Iracunda X (Mari-Liis Müürsepp)

,,Ma ainult korraks vaatan," lubas Linda Iracunda juhet pistikupesasse torgates. Tegelikult oli sülearvuti täisnimi IRACUNDA X 200, aga Lindale meeldis teda vaid eesnime pidi kutsuda. Nende lähedust arvesse võttes tundus igatahes sobilikum kasutada ees-, mitte täisnimesid. Sellega nõustus kahtlemata ka Iracunda, kelle ekraanile ilmus sisselülitamisel iga kord kiri ,,Tere, Linda!". Miks oleks siis Linda pidanud ülepakutud viisakust kasutama, mis oleks nii ehk isegi võinud ebaviisakuseks muutuda?

,,Tere!" vastas Linda Iracundale soojust täis naeratusega, sättis end paremini laua taha ning logis esmalt sisse oma meilboksi. Tüdruk ei avastanud sealt midagi huvitavat. Aga sel polnud tähtsust, sest mujal leidus nii mõndagi. Selle nii mõndagi tõid Lindani tema sõrmed, mis tundsid Iracunda klaviatuuri paremini kui midagi muud siin maailmas. Need sõrmed olid küll noored, kuid oskasid arvutil liikuda, nagu teinuks seda juba aastakümneid. Kord surusid nad jõuga klahvidele, kord tippisid lühikestel küüneotstel, kord sooritasid kõrgeid hüppeid. Vahel liuglesid sõrmed Iracunda kehal iseäranis õrnalt. See sümboliseeris hästi tingimusteta armastust, mida Linda arvuti vastu tundis.

Mõnikord oli sõrmede tantsuks tuline tango, teinekord jällegi rahulik valss või lustlik polka. Linda sõrmed teadsid iga kord, mida teha, ning lõid klaviatuuril terveid kunstiteoseid. Hoolimata kiirusest, meloodiast või rütmist, sattus Linda alati oma lemmikmaailma ning tänane polnud mingis mõttes erand. Pildid, videod, sõnad ja helid ulatasid Lindale käe ning haarasid ta tantsupõrandale kaasa. Juba õige varsti tantsis tüdruk täpselt nagu tema osavad sõrmedki. Aeg lendas ja püüdis hetki endaga igavikku tõmmata, kuid Linda jaoks olid Iracunda seltsis veedetud hetked surematud. Ta aina keerles ja pöörles kaunis Tehismaailmas, ahmides endasse selle värve ja muusikat. Tantsukeerisest tekkis Linda ja Iracunda ümber kaitsev udu, mis kattis ainult neid ning jättis pärismaailma kaugele seljataha.

Maagilise udu keskmes säras Linda lemmik, tema ajaveeb. Seda ühelgi päeval unustamata kirjutas ta sinna Tehismaailma aaretest, sellest, mida mõtleb ja tunneb, ning kui väga pärismaailma tühisusest pääseda soovib. Ajaveeb lubas kannatlikult endasse südant puistata, mistõttu armastas tüdruk lehekülge peaaegu sama palju kui Iracundat.

Eriti suurt uhkust tundis Linda ajaveebi päise üle, mida kaunistas foto lõvist. Tugev ja võimsa lakaga isalõvi magas, pea raskelt tugevatele käppadele toetumas. Majesteetlik loomade kuningas ühtaegu lõdvestas ja tekitas ärevust, sisendades vaatajasse nii uinakust hoomavat rahu kui ka aukartust suure ja võimsa looma ees.

See lõvi oli kirss tordil, Linda kõige viimane piruett enne, kui ta lõpuks väsinult maha langes...

***

Linda ärkas nõudliku koputamise peale. Üllatusega avastanud, et ta oli toapõrandale magama jäänud (Mida kuradit?), tõusis ta püsti ning avas ukse. Muidugi seisis selle taga Pille.

,,Mis sul nii kaua aega võttis? Mul on kiire, tead ju küll. Õpid või?"

,,Ei... ei õpi," vastas Linda noomimise pärast piinlikkust tundes, ,,jäin kogemata magama. Oota natuke, kohe toon!" Ning ta läks kirjutuslaua sahtli juurde, võttis sealt plaadi, mida Pille juba lõunast saadik oodanud oli, ning ulatas sõbrannale.

,,Magasid... praegu? Kell saab alles üheksa! Sa peaks ikka öösiti magama, mitte enne ööd üles ärkama. Arvuti taga veedad ka nii palju aega, su silmad ei täna sind selle eest! Aga see lõvi sul ekraanil on küll uhke... Hakka või kartma, nii kuri näeb välja!"

,,Ei tea... Minu meelest mõjub ta isegi natuke rahustavalt," avaldas Linda arvamust.

,,Hmh," turtsatas Pille. ,,Misasja? Mis mõttes rahustavalt? Segi oled maganud? Kui see on rahustav, siis olen mina kodurahu jumalanna Hestia! Ärka üleees." Pille viibutas oma kätt sõbranna silme ees. ,,Sa näed viirastusi. Äratuuuus!"

-,,Okei-okei, võid nüüd minna," ütles Linda ja lükkas korterinaabri käe pahuralt eemale. "Pane uks ka kinni, ma vist lähengi päriselt magama."

Mis tal hakkas, mõtles Linda, kui uks oli Pille järel sulgunud. Mis viirastusi? Ise ta on segi. Magamise vaatamine ju rahustab, magav loom ON rahulik, magavat olendit vaadates kiirgab temast rahu ja süütust, alati. Seda isegi siis, kui ta tapab ärkvel olles kümneid pühvleid, hirvi ja sebrasid, rebib nende lihast silmnähtava mõnuga tükke ning laseb ükskõikse näoga neil tükkidel suus ringi käia. Nii võis vähemalt näha ühes viimastest loodusvideotest, mis internetis Lindani jõudnud oli. Aga kui need videolõvid siis pärast söömingut uinusid, näod ja rinnaesised saagist verised, hoovas neist ikkagi rahu ja õndsust. Täpselt samasugust rahulikkust õhkus tema ajaveebi päises magavast isalõvist, kelle säraval karvastikul ei leidunud isegi mitte verd.

Nii mõeldes jõudis Linda tagasi Iracunda juurde ja heitis päiselõvile põgusa pilgu.

Lõvi silmad olid lahti.

Loomade kuningas vaatas kollaste, viha täis silmadega Lindat sellise näoga, nagu oleks tüdruk ta üles äratanud. Kiskja tõusis, tõmbas koonu kipra ja paljastas kihvad, mistõttu tekkis looma näole võigas grimass. Linda oleks justkui saanud tulikuuma aurupahvakaga vastu nägu, millelt aurulõõm mööda tema keha allapoole levima hakkas. Näolt liikus soojus lõuale, sealt edasi kaela ja rinnani, kus see viimaks ta sisemuse särisevaks tombuks kõrvetas. Linda üritas neelatada, kuid sama hästi võinuks ta püüda kurgust alla sundida suutäit kraapivat liivapaberit.

Tüdruk hõõrus uskumatuses silmi ja vaatas uuesti. Lõvi oli endiselt üleval ning jõllitas Lindat tigedalt ja hukkamõistvalt. Väriseva käega küünitas Linda arvuti poole, et see välja lülitada, hoides pilku ekraanist vägisi eemal. Ta ei tahtnud moondunud lõvi enam näha. Pärast väljalülitusnupu vajutamist muutus ekraan mustaks ja hirmus vaatepilt kadus. Linda surus sülearvuti kaane kinni ning läks voodisse, lootes, et kõige taga on vaid halb unerütm. Ehk ei pea ta korralikult väljapuhanuna enam selliseid õudusi nägema. Kuid ikkagi, sedasama oli näinud ju ka Pille! Aastaid Linda ajaveebi päises maganud fotolõvi oli elusa lõvi kombel käitunud ja uinakust üles ärganud. Päriselt? Kuidas ometi saaks see päriselt olla?

Homme on kõik palju parem, kinnitas tüdruk endale veel kord, püüdes juhtunule mitte mõelda. Aga kui väga ta ka ei üritanud, kripeldas nähtu tema sees edasi. Iracunda poole ärevaid pilke saates jäi ta magama alles siis, kui kell hakkas lähenema kahele öösel.

Varsti peale seda süttis Linda kirjutuslaual taas roheline tuluke. Öö vaikuse lõhestas meloodia, mille saatel Iracunda end sisse lülitas. Kusagil möirgas lõvi.

***

Pille hakkas muretsema. Liiga pikka aega polnud ta Lindat näinud, ka mitte köögis, kus nad kohtusid isegi siis, kui mõlemaid ähvardas koolitöödesse uppumine. Esmalt ei olnud ta korterinaabri puudumisest suuremat numbrit teinud, arvates, et see veedab aega mõne sõbra või vanematega. Aga täna sai juba kolm päeva sellest, kui ta Lindat viimati nägi, ja suurematest külaskäikudest tavatsesid nad alati üksteisele teada anda. Äkki lõi Pillele pähe, et pole veel sõbranna tuppa vaadanud. Ta pidas seda kohemaid lolliks mõtteks, sest kui Linda oleks kodus olnud, andnuks ta end nende paari päeva jooksul kindlasti näole. Kasvõi selleks, et vannituppa pesema või kööki süüa tegema minna. Aga võib-olla on ta haige?

Ettevaatlikult koputas Pille pisut määrdunud uksele, mille lingi ümbert ja alaosast valge värv maha koorus. ,,Linda?" uuris Pille. ,,Oled siin?" Vastust saamata astus ta vaikselt tuppa.

Linda lebas voodis ja nägi haiglane välja. Tema nahk oli kahvatu, isegi pisut hallikat tooni, ning tühjad silmad vaatasid elutuna otse lakke.

,,Jah," ütles Linda kuivalt.

,,Ma muretsesin juba, pole sind nii ammu näinud! Haige oled või?"

,,Ei," vastati voodist.

,,Vihane oled mu peale millegi pärast?"

,,Ei," kordas Linda.

,,Jumal küll, räägi ometi! Ma tahan sind ju ainult aidata!" tundis Pille juba kerget ahastust. ,,Kindel, et sa haige pole?" küsis ta ning katsus sõbranna laupa, kuid tõmbas kohe käe tagasi. Pea oli jääkülm.

"Jah," vastas Linda.

,,Issand jumal, miks sa nii külm oled? Sind peaks arstile näitama, see pole enam normaalne! Siin toas võib ka ära jäätuda, ma ei saa aru, kust see tuleb... Nagu põhjanaba, pole siis ime, et sa haigeks jäid! Tahad seda või ei, ma kutsun igatahes arsti." Ja Pille suundus esikusse ülemise korruse naabrile helistama.

Kui doktor Tint kohale jõudis, luges Pille parasjagu köögis ajalehte ja mõtles samal ajal, kuidas visiidi eest tasuda. Arsti külaskäik maksis tunduvalt rohkem, kui ta julges endale teadvustada, kuid midagi pidi ometi tegema. Vähe sellest, et Linda oli Pille korterinaaber, ta armastas Lindat kui lihast õde. Mida kõike olid nad aastate jooksul koos läbi elanud! Ja nüüd selline asi.

Mõtteisse süvenenuna tüdruk isegi ei kuulnud, kui Linda toa uks uuesti lahti tehti, ja reageeris alles siis, kui doktor Tint köögilävele ilmus.

"Noh?" küsis Pille ärevalt.

Arst lasi pilgul pikalt köögis ringi rännata enne, kui Pillele otsa vaatas ja aeglaselt rääkima hakkas.

,,Kõik on korras, täiesti korras. Ta ei kaeba millegi üle. Mingit haigust tal küll pole. Neel on puhas, põletikku pole, palavikku ka mitte..."

,,Muidugi pole tal palavikku," tähendas Pille kärsitult, ,,ta on külm nagu teras."

Arst näis kimbatust tundvat. ,,Külm jah," kinnitas ta, ,,aga mitte haige. Selles mõttes on temaga ju kõik iseenesest korras. Retsepti ma välja ei kirjuta, sest ühtegi haigust tal pole. Jah, haigust küll pole," kordas arst ja patsutas Pillet lohutavalt õlale. Pille lükkas naise käe eemale. ,,Millest see külmus siis tuleb?" küsis tüdruk.

Arst köhatas, enne kui hakkas rääkima: ,,Tõsi, midagi ma siiski avastasin... Ma... ei teagi nüüd, kuidas seda öelda."

Mida ta keerutab? Pille süda hakkas halba aimama. MIS VIGA?

,,See haige... Ma pole kunagi midagi sellist näinud. Tema südamelöögid... Neid pole võimalik tuvastada."

,,Mi...mis mõttes?" kogeles Pille. Ah?

,,Meditsiiniliste näitajate kohaselt peaks su sõbranna surnud olema. Ometi suudab ta liigutada ja rääkida, kuid isegi selles on midagi... ebainimlikku. Lisaks on seletamatu tema keha külmus. Täiesti enneolematu! Hingamine on seiskunud, süda..."

Osa arsti jutust läks Pille kõrvust kaduma. ,,...soolte peristaltika...normaalsed refleksid...pisaranäärmed. Mõistus on täiesti selge, kuid..." Sõnad libisesid Pillest mööda. Tavaliselt, kui nad Lindaga mitu päeva üksteist näinud polnud, vaatasid nad koos filmi või tegid süüa, praegu aga seisab siin köögis doktor Tint, kes räägib, kuidas Lindast on saanud mingisugune paranormaalne nähtus. ,,Seega ei saa su sõbrannat ravida, sest ta pole ju haigegi," ütles arst ja lõpetas sellega oma pika monoloogi.

Pille tundis külmavärinaid seljal. Ta poleks kunagi osanud arvata, et tänane päev nii õudseks võiks kujuneda. ,,Kuidas ma teda aidata saan?" küsis tüdruk lõpuks, püüdes silma tekkivaid pisaraid tagasi hoida.

,,Arstiteadusel pole ravimit olematu haiguse vastu. Ehk võiks Lindat aidata midagi...teadusevälist." Rääkimise ajal tõttas naine esikusse. ,,Tavaliselt ma nii ei tee, aga olukorra erakordsuse tõttu soovitaksin pöörduda alternatiivmeditsiini poole." Doktor tasandas häält. ,,On üks naisterahvas...sensitiiv, kellega võiksid ühendust võtta. Jätan sulle tema numbri."

,,Aga mida ma nii kaua tegema peaksin?" küsis Pille abitult.

,,Hoia teda soojas, muud ei oska ma soovitada. Kuna ta suudab oma uskumatust seisundist hoolimata funktsioneerida ega kannata ühegi haiguse all, ei tasu väga muretseda."

Pille keeras ukse doktor Tindi järel lukku ja tundis end äkki kohutavalt üksi.

***

Ta piilus Linda ukse vahelt sisse.

Toas polnud midagi, mis lasknuks arvata, et seal toimub midagi veidrat. Ka ei sobinud soe kujundus kokku uue - külma ja ükskõikse - Lindaga. Seinu kattis valge õrnroosade lilledega tapeet, mille nad olid kaks aastat tagasi sellesse korterisse kolides koos paika kleepinud. Seinu kaunistasid fotod sõpradest, seal rippusid pildid Lindast ja temast lõbustuspargis, kanuumatkal ja nende bakalaureuse lõpuaktusel. Ühel pildil puhus Linda parajasti sünnipäevatordilt küünlaid, selle kõrval rippusid klassipildid ajast, kui Pille teda veel ei tundnud. Toa põrandat kattis imepehme rohelise-valgekirju vaip, mis meelitas endal käima just paljajalu. Kõrge heledast puidust riidekapi uksed seisid pärani lahti. Need ei püsinud enam ammu koos, ju oli Linda üüratu rõivatagavara kapis hoidmine habraste uste jaoks liiga raske ülesanne. Hunnik riideid oli avatud ustest põrandalegi pääsenud. Pille teadis, et Lindal läheb hommikuti endale riietuse valimiseks alati väga kaua aega, mistõttu ei jõudnud ta kunagi enam asju tagasi kappi panna. Pille tundis seepärast eraldi tubade üle heameelt. Tema sellist korralagedust küll välja poleks kannatanud.

Kirjutuslaual kõrgus virn raamatuid, väike valge laualamp ning Linda sülearvuti, mille musta värvi kaanelt võis lugeda IRACUNDA X 200. Linda voodi oli tagasihoidlik ja just nii lai, et kõhn tüdruk sinna üksinda ära mahuks. Tema pisut vanamoodsad voodiriided - tekk, lina ja padi - pärinesid kõik erinevatest komplektidest ning tekikoti ülanurgas ilutses roosakas plekk eelmisest neljapäevast, kui nad olid selle teki all telekat vaadanud ja jäätist söönud.

Lõpuks peatus tüdruku pilk Lindal, kes lebas endiselt voodis selili, avatud tuhmid silmad õhku põrnitsemas. See liikumatu ja vaikiv hiirekarva nahaga olend tema ees ja vana Linda erinesid teineteisest kui öö ja päev. Pille rebis pilgu sõbrannalt lahti ja ohkas.

Ta otsustas korterikaaslasele pisut puhkust anda ning tõmbas lahkudes toaukse koomale. Tüdruk läks tagasi kööki, võttis telefoni ja trükkis sellesse doktor Tindi antud numbri. Tal vedas. Kõnele vastanud proua pakkus, et võib haigega kohtuda juba järgmisel päeval. Ülejäänud õhtu kulges tavapärases rütmis. Pille lõpetas poolelioleva ristsõna, vaatas uudiseid, tegi süüa ning viis hiljem osa toidust ka Linda tuppa. ,,Sa oled kindlasti näljane," ütles tüdruk taldrikut kahe suure kartuli, porgandisalati ja kanatükiga Linda kirjutuslauale asetades. ,,Ma jätan sulle toidu siia. Homme läheme ja otsime abi. Kõik saab korda, küll näed!" Pille lükkas Linda juuksed pisut eemale ning suudles õrnalt tema jäist laupa.

***

Järgmisel päeval Pille loengutesse ei läinud. Ta ärkas varakult, et nii endale kui ka oma haigele sõbrannale korralik hommikusöök valmistada. Linda toa ust lahti lükates nägi tüdruk aga, et Lindale toidu viimisel pole erilist mõtet: ka eelmise õhtu roog seisis puutumatuna kirjutuslaual.

,,Pane end riidesse, me läheme välja," käskis Pille korterinaabrit.

Üllataval kombel ei võtnud riietumine Lindal seekord minutitki. Ilma igasuguse kireta ajas ta endale selga samavõrd kiretud rõivad, mis oli tema kohta äärmiselt ebatavaline. Kui Linda valmis sai, seisis ta tikksirgelt Pille ette, käed külgedele surutud, justkui sõduril, kes järgmist käsku ootab. Pille ohkas. ,,Lähme," ütles ta, püüdes näole julgustavat naeratust manada, ,,meil on pikk tee ees." Ja Pille võttis kindlalt Linda külma käe alt kinni ning juhtis sõbranna endaga tänavale.

***

Sensitiiv elas äärelinnas. Sinna jõudmiseks tuli tükk maad jalgsi käia, seejärel bussiga sõita ja siis veel natuke maad jalutada. Ometi nägi naise kortermaja, mille ette nad viimaks jõudsid, vähemalt väljastpoolt täiesti tavaline välja. Jõudnud trepikoja ette, tõstis Pille ukse avamiseks käe. Vaevalt oli ta seda aga teha saanud, kui tugevnes tuul. Kummalisel kombel näis see mõjutavat vaid Lindat. Tuul tõstis ta juuksed õlgadelt ja pani nad tüdruku pea ümber voogama nagu maod, samas kui Pille juuksed jäid kindlalt paigale. Pille tõstis käe vaistlikult oma pea peale, kuid sealsamas lõppes tuulepuhang sama äkki, kui oli alanud.

Lindat endaga kaasa talutades tõusis Pille mööda räämas treppi üheksandale korrusele ja leidis õige ukse. See lihtsalt pidi olema õige uks, sest erinevalt teistest rippus sel kummaline rohelistest taimedest pärg, millesugust Pille kunagi varem näinud polnud. Ta astus lähemale, uurimaks, mis taimedega on tegu. Nõgesed. Pille hingas sügavalt sisse ja koputas.

,,Edasi!" hüüti toast kohe. Pille ja Linda astusid esikusse. Nende sisenemisest andis märku väike puidust kelluke, mis ilmselt just sel otstarbel ukse kohal rippus. Tüdrukud kõndisid läbi lõputuna tunduva esiku, kuni jõudsid toa juurde, kust hääl oli tulnud. Ukse asemel varjasid tuba pikad heledad narmad, mis olid täis lükitud värvilisi klaashelmeid ja valgeid teokarpe. Läbi selle ust asendava kunstiteose võis näha punapäist vanemat prouat, kes istus samblavärvi tugitoolis ja toitis parajasti mingit väikest orani kogu. Orav? Külalisi nähes jättis naine looma sinnapaika ning pöördus nende poole.

"Meeldiv!" rõõmustas ta. "Punane Päevamadar, elu, looduse ja kõige maise kaitsja. Maanõid."

Madar? Kaitsja? Nõid? ,,Mu...mulle öeldi, et olete sensitiiv." Pille tundis kimbatust.

Päevamadar hakkas turtsuma. Alguses püüdis ta naeru viisakalt varjata, aga mida rohkem ta seda kinni hoidis, seda rohkem tahtis naer välja pursata. Lõpuks ei suutnud proua enam end tagasi hoida ning lagistas nii hoogsalt, et üks paks punane salk tema ülespandud soengust vabaks pääses ning laubal nõia naeruga kaasa tantsima hakkas.

,,Kuulsid, Tiiu? Sensitiiv!" osatas ta oravale, keda äsja söötnud oli, ning Pille võis kihla vedada, et kuulis ka loomakest kihistamas. Ta pidas paremaks asja kallale asuda. ,,See on Linda. Doktor Tint ütles, et ta on... nagu surnu." Nõid vaatas Pille paremas käevangus seisvat tumedapäist tütarlast. Ta tõusis tugitoolist, kõndis Linda juurde, võttis tolle lõua pihku ning puuris oma hele-helerohelised, peaaegu läbipaistvad silmad Linda kivistunud pilku. Seejärel lasi nõid tüdruku lõua jälle lahti, tõmbus eemale ning sügas mõtlikult pead.

,,Ta ei saa olla deemoniga saastunud, te poleks muidu sisse pääsenud. Asi peab olema milleski muus... Tead mis, tule õige minuga, pisike," kutsus kõige maise kaitsja, võttis Lindal käest ja tõmbas ta endaga kaasa. Linda ei näidanud toimuva vastu mingitki huvi üles, sama hästi oleks proua võinud kõik tema jäsemed ükshaaval prussakatünni pista. Pille püüdis edasikiirustaval nõial ja Lindal kannul püsida, lõppude lõpuks pidi ju temagi asjasse selgust saama.

Nad jäid seisma esimese ukse taga, mis viis esikust paremale. Sedagi ust ehtis nõgesepärg. Lisaks kuulis Pille toast mingit veidrat heli, mida ta ei suutnud kohe tuvastada. Ja ega selleks palju aega olnudki, sest Päevamadar lükkas nad mõlemad enda ees tuppa sisse, järgnes siis neile, ning tõmbas ukse jälle kiiresti kinni.

Need olid mesilased. Tuhanded ja tuhanded mesilased, kes sumisesid nii kõvasti, et Pille surus müra summutamiseks käed kõrvadele, uskudes, et vastasel korral lõhkevad ta kõrvatrummid.

,,T!" manitses nõid. ,,Meil on külalised!" Seepeale hakkas sumisemine tasapisi vaibuma, kuni kadus viimaks täielikult. Kõigest paarikümne sekundiga olid kõik mesilased põrandale maandunud ning end korralikesse sirgetesse ridadesse sättinud. Nagu sõdurid, mõtles Pille.

,,Hästi," kiitis Päevamadar, ,,kas missioonile vabatahtlikke leidub?",,Number 934!" kostis viivitamatult ridadest. Nõia näole tekkis heldinud naeratus. ,,Imetlusväärne! Lenda aga siia, armas," kutsus ta ennast välja pakkunud mesilast. ,,Sina, pisike, tee nüüd suu lahti," juhendas proua edasi, sedapuhku Lindat. ,,Ära karda!" Kuigi viimast ei tarvitsenud ta öelda, sest Lindal näis endiselt toimuvast täiesti ükskõik olevat. Ta tegi, nagu kästud. ,,Keeleke välja!" õpetas nõid.

Pille oli seni toimunut vaikides pealt vaadanud, kuid nüüd hakkas ta muret tundma. Sündmused olid niigi veidrad, nüüd jõudis kätte piir, millest alates muutusid asjad juba liiga kummaliseks.

,,Mis täpsemalt juhtuma hakkab?" küsis ta ärevalt.

,,Ära sina muretse. Lihtsalt vaata!" ja nõid näitas sõrmega Linda peale, kelle keelel oli mesilane juba koha sisse võtnud. Ta torkas oma astla Linda keelde, kuid ei kavatsenudki kohe pärast seda ära lennata, nagu mesilastel tavaliselt kombeks. See polnud ka mingi tavaline mesilane. Mürgi kehasse torkamise asemel imes ta Lindast hoopis midagi välja. Et astel paistis läbi, võis näha, kuidas tillukesed mustad piisad mööda seda Lindast mesilaseni ronisid. Üles-, mitte allapoole.

,,Mida ta teeb?" küsis Pille, toibununa esialgsest üllatusest.

,,Katset," vastas maanõid lühidalt. ,,Kohe saab valmis." Mõne hetke pärast tõmbaski mesilane astla Linda keelest välja, lennates seejärel perenaise ettesirutatud peopesale. Kohe, kui nõid oli mesilast oma naha vastas tundnud, muutus tema näoilme nukraks. Ettevaatlikult tõstis ta parema käe väikseima sõrme ning silitas paar korda tiivulist, enne kui too end külili keeras, jalad kangeks ajas ja suri.

,,Sa võid suu kinni panna," ütles nõid Lindale pärast lühikest pausi.

,,Kas temaga saab nüüd kõik korda?" küsis Pille, kes püüdis end kurvast sündmusest mitte liialt mõjutada lasta ja vaid Lindale keskenduda.

"Oh, ma kardan, et sellest ei piisa. Vaata, kullake, mulle tundub, et su sõbranna on enda maise hinge millegi elutu vastu vahetanud. See on suurim viga, mida elavad olendid saavad teha, ometi juhtub seda liigagi sageli." Pille noogutas aeglaselt. Linda käitus tõesti masinlikult, justkui ei elaks ta enam. Ja kui sinna lisada doktor Tindi meditsiiniline jutt selle kohta, et kõik arstid peaksid teda poolsurnuks... Nõia räägitu selgitas nii mõndagi, kuid kas tõesti oli selline asi võimalik? Vahetanud...oma maise hinge...millegi elutu vastu... Pille seedis saadud informatsiooni ning küsis nõialt viimaks peas keerlevatest küsimustest kõige olulisema: ,,Aga kus on siis õige Linda?"

,,Vangistatud millegi mitteelava kehasse. Kõigi mitteelavate suurim soov on pääseda meie maailma aga see on võimatu seni, kuni me ise neid siia ei kutsu. Kui elav end mitteelavale ei anna ja suudab end kõigest tehislikust piisavalt lahus hoida, ei põimu me maailmad kunagi. Kui see aga juhtub...noh, vaata või vaprat 934 siin..." Nõid oli terve aja surnud mesilast peos hoidnud. Nüüd aga viis ta selle toa nurgas seisvasse suurde puust kirstu, kus oli veel terve hunnik teisi langenud sõdureid. Päevamadar sulges raske kirstukaane ja rääkis edasi. "Valesse kehasse sattunud hing on sellele nagu mürk. Aeglaselt viib see kõige hullema surmani, mida võib ette kujutada. Ainus võimalus on mürk välja imeda."

Imeda... Mürk... Surm... Kui õudne see kõik on! ,,Ka...kas Linda saab siis terveks?" kogeles Pille.

"Kehast vale hinge väljasaamine aitab teda puhastada," ütles nõid, ,,aga puhastamisprotsessil võib olla saatuslikke tagajärgi."

,,Mida ma tegema pean, et temast see...asi välja saada?" küsis Pille. ,,Ma olen kõigeks valmis."

,,Ainuke viis on ohver jälle loodusega ühendada. Vaid loodus saab teda puhastada. Mesilastel pole piisavalt jõudu, et temast kogu mürk välja imeda, aidata saaks ainult Sabaromb. Minge Peidus Peoleode metsa, sealt ta leiategi. Tunnete ta rombi järgi ära. Aga laseme neil nüüd leinata," ütles Maanõid peaga mesilassõdurite poole viibates ja suunas tüdrukud vaikseks jäänud toast välja. Nad peatusid taas helmeste ja teokarpidega ukseava juures, sest Päevamadar võttis põlletaskust ühe klaashelme ja lükkas selle narma otsa. Helme peal oli number 934.

Pillele ei mahtunud mitu asja pähe, muuhulgas see, kui ennastohverdavalt mesilane number 934 oli käitunud. ,,Kas ka tema sureb?" küsis Pille lõpuks, teadmata täpselt, kes salapärane Sabaromb on.

,,Tead, armas, inimesed ei hinda loodust kunagi nii, nagu loodus seda vääriks. Loomad on teiste elusolendite heaks valmis end ohverdama, samas kui inimesed kasutavad teisi elusolendeid ära. Nad ei oska loodust hinnata ning otsivad lähedust hoopis tehislikust ja mitteelavast. Looduses valitseb solidaarsus, austus ja armastus, ning kõik elav peaks olema ühenduses. Inimene lõhub seda ringi, teeb loodusele liiga või pöörab sellele selja, ja tulemuseks on praegune olukord," osutas nõid käega Lindale, kes seisis endiselt keset tuba ja jõllitas tühjusesse. ,,Ring tuleb taastada, ja võimalikult kiiresti. Tehislik hing ei sobi elava kehasse, aga ka elav hing võib tehiskehas väga palju kurja teha. Vale keha toob alati välja hinge halvimad omadused. Pea seda meeles!"

,,Jah," tõotas Pille. ,,See kõik tundub ikkagi nii õudne."

,,Nii juhtub, kui ring loodusega vägisi katkestada. Aga teate, hakake parem minema," arvas maanõid, ,,varsti läheb pimedaks. Olen mõtetes teiega. Hüvasti ja kõike head!" Nende sõnadega liikus Päevamadar jälle tugitooli poole. Seda nähes tõusis toolil istunud orav kahele jalale ning plaksutas rõõmust esikäppi. Nõid võttis istet ning ulatas loomakesele pudeli. Orav haaras sellest tänulikult kinni ning asus innukalt piima jooma.

***

Jõudnud Peidus Peoleode metsa, jõudis Pille ühtlasi tagasi oma lapsepõlve. Iga augustikuu lõpus oli ta emaga käinud siinsamas metsas kaseriisikaid korjamas. Põgenemise tunne, mis seenekorjamisega kaasnes; kõrgete kaskede latvade kohin ja linnulaul meelitas neid igal suvel Peidus Peoleode metsa tagasi. Mõnikord tundus Pillele isegi, et näeb peoleod, aga see osutus alati kollaseks kaselehepuntraks või päikeselaiguks.

Pille ema tavatses ikka öelda: ,,Inimene, kes siin metsas peoleod näeb, kas unistab või näeb und. Ja ma olen alati teadnud, et sina, Pille, oled unistaja."

Ega tüdruk ei tundnud tegelikult peoleodest ka eriti puudust, sest sügaval metsas valitses rahu, millest talle iial küllalt ei saanud. Pille naeratas heale mälestusele mõeldes.

Aga praegu seisis ema asemel tema kõrval hoopis Linda, kelle nahk tundus iga hetkega aina jäisemaks muutuvat, nii et Pille oli lõpuks sunnitud sõbranna käest lahti laskma. Kas nüüd või mitte iialgi, mõtles ta. Tüdruk hingas sügavalt endasse kopsutäie värsket metsaõhku ning lasi selle uuesti välja. Siis uuesti sisse. Ja jälle välja. Ei tea, kas ta ikka tuleb hüüdmise peale? Viimaks tõmbas Pille kopsudesse õige tubli annuse õhku ja hüüdis seejärel nii kõvasti, kui suutis: ,,Saabaaaaroooomb! Aeeee, SABAROMB! AEEEE!"

Tuul kandis hääle läbi kogu metsa, aga Pille ei näinud ühtegi hingelist. Ta kõndis paar sammu edasi, vaatas vasakule ja paremale ning seejärel seljataha. Tüdruk tõstis pilgu taevasse, kuid ka sealt ei paistnud kedagi, keda võinuks saladuslikuks Sabarombiks pidada. Ta hüüdis uuesti: ,,SAAABAAROOMB!" ja jäi väriseva südamega enda ette hämarusse vaatama. Ja ennäe, varsti nägigi Pille kaugusest enda poole looklemas üht tumedat varju. See jõudis üha lähemale, kuni viimaks ajas tema ees samblasel vaibal end püsti suur helehall rästik, kelle kaunist nahka ehtis sügavmust siksakmuster, mis lõppes sabal musta nelinurgaga. Sabaromb... Madu kummardas, suunas siis oma helepruunid silmad korraks Pillele ning tõstis need seejärel Linda elututesse silmadesse. Sinna jäi ta kauemaks pidama. Rästik vaatas Lindat lõpuks juba nii pikalt, et Pille muutus rahutuks, sest hakkas hämarduma ja kauged maantee hääled olid vaibumas. Ometi ei tahtnud tüdruk madu segada. Küllap ta teab, mida teeb. Viimaks pööras Sabaromb pilgu kaugusesse. Seejärel libistas ta paar korda oma harulist keelt suust välja, pööras pikliku pea taas Linda poole ning käskis: ,,Võta istet, armas!" Linda istus kuulekalt samblale. ,,Sina ka!" ütles rästik Pillele. ,,See võib aega võtta." Pille oli päeva jooksul juba nii mõndagi kummalist kogenud. Inimkeeli rääkiv rästik ei mõjunud selle kõige kõrval enam kuigi üllatavana. Tüdruk seadis end natuke eemale ühe tugeva kase alla, toetas selja vastu heledat tüve ning asus toimuvat hoolega jälgima. Tuul oli vahepeal tugevnenud ja sakutas halastamatult tema pikki juukseid. Läheb vist tormiks, mõtles Pille.

Sabaromb liikus Lindale lähemale. Ilma mingi hoiatuseta lõi madu äkki hambad Linda peasse. Ta pigistas silmad kinni ning surus kihvu jõuga aina sügavamale ja sügavamale, kuni viimaks käis raksatus. See tähendas, et madu oli Linda kolju läbi hammustanud. Jõudnud tüdruku ajuni, asus rästik sellest hoolega verd imema. Sabaromb neelas keskendunult ja kiiresti ning Pille nägi oma rõõmuks, et iga mao võetud sõõmuga hakkas üha rohkem elu Linda silmisse tagasi ilmuma. Tema halli näkku tekkis taas roosakam jume ja nahk lõi õhetama. Pärast seda, kui rästik oli neelanud viimase lonksu, ahmas Linda sügavalt õhku kopsudesse nagu keegi, kes on äsja uppumissurmast päästetud. Sabaromb tõmbas hambad Linda peast välja ja roomas kiiresti tagasi metsahämarusse.

,,Kuidas sa end tunned?" küsis Pille kannatamatult. Kas see on lõpuks ometi läbi? Palun ütle, et see on läbi!

,,Ma... Ma tunnen, et..." Linda tõusis ettevaatlikult jalgadele. ,,Minus on nii palju õhku, ma saan nii hästi hingata! Õhk käib mu kehas ringi, ma olen vaba, ma olen puhas, ma..." Kaugemale Linda ei jõudnud. Aegamisi üha paisunud tuul paiskas ta pikali ja kergitas tüdruku maast lahti. Kinganinade ja rohupinna vahele jäi peaaegu meeter õhku.

,,Appi! Mis toimub? Appi! Ma tahan alla! Pille!" Tuul aga tugevnes veelgi ning tõstis Linda sulena kõrgele kaselatvade vahele. Tüdruk keerles õhus, tuul lennutas ja raputas Lindat justkui kaltsunukku, summutades oma ulgumisega tema karjeid. Peened kaseoksad piitsutasid tüdruku habrast keha. Pea alaspidi, sirutas Linda õhus ringi tuhisedes käed abiotsivalt oma parima sõbranna poole. ,,Pille! Aita!" ahastas ta. Kuid teda aidata polnud enam võimalik. Puud oigasid, kui teistest tugevam tuulepuhang läbi okste tormas ja paiskas Linda jämeda murdunud oksatüüka otsa, mis läbistas ta südame.

***

Pille rebis saapad jalast, heitis võtmekimbu väsinuna peeglilauale ning vajus nuttes esikusse kükakile. Mis just juhtus? Tema parim sõbranna oli surnud. SURNUD! Pille püüdis selle sõna tähendust lahti mõtestada. See ei saanud olla päriselt! Linda oli ju kõigest haige olnud ja Pille inimestelt abi otsinud, et oma parima sõbranna paranemisele kaasa aidata. Ta oleks pidanud hoopis paranema, aga nüüd... Ta peab helistama Linda vanematele. Peab minema samasse tuppa, kus on kõik need asjad, fotod, jäätiseplekk tekikotil, nende ühised hetked ja mälestused, ning elama edasi kõigi Linda asjade, aga ilma Linda endata... Ja see kuradima mitteelava maailma masin on seal ka. Kõiges on süüdi too mõttetu kolakas! Kui Linda poleks omal ajal seda arvutit endale koju toonud, võiksid nad veel praegugi siinsamas juttu rääkida... Pille kurbus muutus vihaks, mis paisus kiiresti edasi lausa loomalikuks raevuks. Pisarad leegitseval näol hõõgumas, kargas ta püsti ja tormas Linda tuppa.

Terve tuba oli kaetud lõvi suurte käpajälgedega. Jälgi oli seintel, põrandal, lael, Linda voodil ja aknalaual. Kiskjat ennast polnud kusagil näha.

,,Nüüd sa sured!" karjus Pille Iracundale ning tõstis laualambi, et saatanlik masin igaveseks hävitada. Poole löögi pealt ta käsi peatus.

Hommikul suletuna seisnud arvuti kaas oli lahti. Ekraan oli üleni täis hiigelsuuri tähti, numbreid ja sümboleid. Pille vähendas teksti ja nägi, et kirjarägastikus seisis vaid kaks päris sõna. Pille. Appi. Tüdruk tundis uut nutuklompi kurku tõusvat. Linda. Pille. Ta hakkas läbematult teksti aina allapoole kerima, et Linda kohta veel vihjeid leida, aga tähenduseta ridadel ei paistnud lõppu tulevat. Need uputasid kaks haledat sõna Lindalt täielikult endasse. Pärast tohutut kirjamassiivi kumas täiesti tühjana paar valget lehte. Viimasele leheküljele oli hiigelsuures kirjas veel midagi kirjutatud. Pille vähendas. Kiri oli endiselt liiga suur, et seda saanuks lugeda. Pille tagus vähendamisnuppu. Viimaks suutis tüdruk kirjutatu välja lugeda. Ent kohe soovis ta, et poleks seda teinud. Ekraanil nähtu tekitas temas rohkem õudu kui kõik seni toimunu kokku.

Võit 1

Pille huulilt tuli kuuldavale metsik karjatus. Ta taganes, tõstis uuesti käe lambiga ja viskas selle kõigest jõust vastu Iracundat. Käis kohutav kärgatus ning kõik muutus pimedaks. Pille elutu keha langes Linda pehmele vaibale. Iracunda ekraanile tekkis löögist kole ämblikuvõrk, kuid sellest hoolimata võis sealt lugeda:

Võit 2

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 10/14 (J. J. Metsavana)

Maniakkide Tänav oma lastele õudusjutte ei räägi (Eva Luts)

Tume saadik halbade raamatute maalt (Agur Tänav)

Rahvusvaheline ulme (Jüri Kallas)

Arvutiekraanilt reaalsusesse (Alan 'Paganarh' Sigus)

Repliik tehnilisest idiotismist (J. J. Metsavana)

Lauamängumeka Essen 2014 (Ove Hillep)

Nanowrimo 2014 ehk Kui vaalad lendavad (Diana Ostrat)

Mänguarvustus: Civilization: Beyond Earth (Jaagup Mahkra)

Filmiarvustus: Nightbreed (Ralf Sauter)

Kirjastuste uudised 10/14

Ulmkonnakroonika 10/14

13 korda 300 sõna ehk Heeringa viimane seiklus tähtede poole

Tõlkejutt: Huuled (Henry S. Whitehead)

Iracunda X (Mari-Liis Müürsepp)