Peatoimetaja veerg 10/15 (J. J. Metsavana)

Lisaks sõna ulme 45ndale juubelile oli sel aastal veel üks väiksem, ent sugugi mitte vähem oluline tähtpäev ehk täpsemalt: möödus 15 aastat esimesest Tartu ulmikute kogunemisest Draakoni baaris. Sellega seoses kirjutab Raul Sulbi, kes oli üks selle kogunemise organisaatoreid, pisut toona toimunust ja kes siis kohal käisid. Loodetavasti õnnestub meil mõnes tulevas numbris sellest ajaloolisest üritusest ka pilte avaldada. Igal juhul näitavad sedalaadi numbrid, et ulmekogukond pole enam väga ammu mingi ajutine väike nähtus, vaid tegemist on vana ja väärika organisatsiooniga. Seetõttu on isegi mainstream kirjandusinimesed hakanud aegamööda kaotama oma tavapärast pisut tõrjuvat hoiakut ulmikute suhtes, millest on ainult hea meel.

Mul on rõõm teatada, et Reaktorisse uute tõlkijate otsimise kampaania oli väga edukas ja nüüdsest hakkab tõlkekirjanduse osakaal kindlasti aina suurenema. See muidugi ei tähenda, nagu me enam tõlkimisalast abi ei vajaks. Ulmet, mida tõlkida, on alati rohkem kui tõlkijaid ja seega võib iga tõlkimishuviline jätkuvalt endast toimetuse aadressile teada anda.

Muus osas jätkame vanaviisi ehk avaldame hulga arvustusi-ülevaateid raamatutest ning mängudest, toome ära ühe algupärase omakeelse jutu ning jätkame järjejutuga. Head lugemist!

Kaanepildi autor Regina-Mareta Soonsein

Kaanepildi kirjad lisas Ene Kallas

Raamatuarvustus: Toode on saadaval (Oskar Nassar)

Külastades Apollo või Rahva Raamatu kodulehekülgi ning trükkides otsinguaknasse "Hargla", saame tulemuseks üpriski pika loetelu (e-raamatud jätsin nimme otsingust välja!). Igati loogiline tulem, sest Hargla näol on tegemist meie enimloetud ja produktiivseima (ulme)kirjanikuga. Aga kahjuks on enamike otsingu tulemusel arvutiekraanile kuvatud teoste taga märge "Läbi müüdud" või "Toode pole saadaval" (erandiks on suuremate trükinumbritega apteeker Melchiori ja Süvahavva seeria raamatud).

Indrek Hargla varasemasse loominguperioodi kuuluvad raamatud on muutunud tõeliselt rariteetseteks ning osadele bibliomaanidele isegi kinnisideeks. Näiteks "French ja Koulu" on üks enim tagaotsitud teoseid Raamatukoi kaupluses. Ootejärjekord sellele raamatule on isegi pikem kui silmaarsti vastuvõtule meie haiglates. Isiklikult seisin paari aasta eest sama probleemi ees ja otsustasin "erakliiniku" kasuks. Postitasin ulmefoorumisse kuulutuse, et maksan 50 eurot lahkele müüjale kohe peo peale. Nädala pärast oli "French ja Koulu" mu raamaturiiulis ning turutõrgetest kaarega mööda mindud.

Turul valitsevat nõudlust on mõistnud ka Ajakirjade Kirjastus, kes on müügile paisanud uue laadungi kogumikku "Suudlevad vampiirid". Esmakordselt 2011. aastal Fantaasia kirjastuses trükivalgust näinud kogumik sisaldab kokkuvõtet ja läbilõiget Hargla viimaste aastate loomingust. Raamatus on uusi ja ka varem trükis ilmunud ulmetekste ("Suudlevad vampiirid", "Raudhammas"), samuti Melchiori sarja apokriivad ("Katustel tantsija", "Zarieli raamat"). Lisaks leiame kogumikust ka hulga vihjeid kirjaniku varasematele ja hilisematele teostele (Surmatagune koda, folklorist Roomas Kingu, palveränd Santiago de Compostelasse). Samuti tundus mulle, et novelli "Minu päevad Liinaga" peategelane Rainari on "Süvahavva" Peebu hingesugulane ja osaliselt ka kaaskannataja.

Nagu eelpool mainitud sisaldab "Suudlevad vampiirid" ka 2009. aastal Harglale Tuglase novelliauhinna toonud novelli "Minu päevad Liinaga", mis ilmumise ajal ulmefännide seas omajagu vastuolu ja segadust külvas. Põhiliseks küsimuseks oli tollal, kas seda novelli saab üleüldse liigitada ulmekirjanduseks. Hargla annab sellele küsimusele jaatava vastuse paralleeltekstiga "Tema päevad Liinaga", kus saame paljudele hämaraks jäänud seikadele vastused (kleidivöö, Aat, Liina "võimed"). Liina-jutte tulekski võtta kaksikteosena ja nõnda neid ka lugeda. Uutmoodi lugemiselamuse saamiseks soovitan aga esimesena lugeda hoopis "Tema päevad Liinaga". Suhtumine novellide erinevatesse tegelaskujudesse muutub tunduvalt.

Kokkuvõtvalt võib öelda, et "Suudlevad vampiirid" on suurepärane esinduskogumik, mis annab ülevaate Hargla viimaste aastate suundumustest. Ulmefanaatikud saavad korraliku annuse eestimaist ulmet ning seni ainult Melchiori tegemistele kaasa elanud lugejatel on võimalus tutvuda ka Hargla teiste tegemistega. Loodame, et varsti ilmestab "Suudlevaid vampiire" taas märge "Toode pole saadaval".

Raamatuarvustus: Juhusliku raamatu juhuslikest momentidest (Krafinna)

Philip K. Dicki nimi tekitab aukartust. Sellist sorti, et teagi, kas on väga paslik kirjutada Triquetra kirjastuse vahendusel eesti keelde jõudnud "Vilistaja metsas" halvemini kui kuidagi ülivõrdes. Aga enda vastu ei saa.

Kujundusest. Kaas ja tagakaas on äärmiselt tagasihoidlikud. Iseenesest meeldib mulle väga minimalistlik stiil, aga see siin on pooles vinnas. Ühelt poolt nagu oleks, aga teiselt poolt on kuidagi pretensioonikas. Kena ju, kui inimene joonistab, veel kenam, kui on läbi mõeldud kompositsioon. Ilmselt on tegu ühe suure pildiga. Või siis kokku liidetud piltidega.

Naivismil on omad võlud, siiski, kui tegu on detailirohke pildiga (mis muuseas on raamatukujunduses alati pigem miinus kui pluss) võiks osa komponentidest esile tõusta. Siin sulavad tüdruk ja poiss (meheks ja naiseks on neid äärmiselt raske pidada) pildil lehtedega ühte. Kuidagi... pidetu? Ja kohatu. Ses suhtes, et kaane järgi otsustades paigutavad raamatupoetädid selle raamatu küll lasteosakonda, sest mitte midagi ei viita, et tegu oleks täiskasvanutele mõeldud kirjandusega. Tagakaanest rääkima ei hakka, liiga karmiks läheks.

Küljenduse ja sisekujunduse poole pealt väga ei virise. Loetav. Kuigi sisemine äär võinuks veidi suurem olla - pehmekaanelist on raske lugeda, read poevad pea nägemispiirini. See selleks.

Toimetamine on kuidagi juhuslik. Nagu kogu raamat. Nagu on ja ei oleks ka. Tõlge otseselt kehv ei ole, küll aga vajaks veidi karmi kätt.

"Vilistaja metsas" sisaldab nelja juttu. Valikukriteeriumitest oli raske aru saada. Ses suhtes, et kui Dicki eesti keeles väga palju just ilmunud pole, peaksid need neli justkui teda tutvustama. Eestikeelsele lugejale. Kui lähtuda nüüd neist neljast, siis vägisi tundub, et Dick on keskpärane kirjanik, kellel on mõned ägedad ideed. Mis on veidi segadusseajav, sest nii see päris ei ole.

Üks neist on lausa jutustuse mõõtu. Alustan sellest. "Mees võrrandis" on väga hea süeeloomega, huvitava arendusega, ning lõppkokkuvõttes üsnagi nauditav. Aga! Ta on kohutavalt aeglane. Tempo mõttes. Ammu on juba selge, et kui rännatakse ajas, ja kui on probleem, siis ajas rändamine lahendab probleemi mingil viisil. Selle asemel, et asja 10-20 leheküljega kenasti vormistada, käib Dick nagu kass ümber palava pudru ja muudkui seletab. Et on see probleem, et on see mees, et ajas rännatakse, et ajaränduril on kuldsed näpud. Näitlikustab, et on üks halb mees, siis on hea halb mees ja lõpuks on kõik hästi, sest kuigi ei kukkunud just niimoodi välja nagu pidi, läks pareminigi. Phh. Ja seda kõike oli vaja seletada 100 lehekülje ulatuses või rohkemgi. Kirjutatud ei ole ju halvasti eksole, lihtsalt tempo on see, mis tõmbas jutu minu jaoks kõmdi maa peale. On äge mõte ja äge idee ja äge teema, ja üldse, aga miks seda nämmutada?

"Vilistaja metsas" on seevastu pisike nunnu lugu. Kuigi jällegi kuidagi liiga militaarne. Minu maitse jaoks. Aga vahet pole, lugu oli olemas, selline toredalt lüüriline. Ei midagi liiga erku ja säravat, aga täiesti ok.

"Mr Tähelaev" seevastu on veidi ägedam kui eelmised lood. Mõte sellest, et inimmõistus asub laeva juhtima, ei ole ju midagi liiga uut eksole. Sedasama ideed on päris mitmed seebisarjad ära kasutanud, esimesena meenub "Lexx". Aga tema oli nunnu. Tundub, et "Mr Tähelaev" ei ole nii nunnu, küll aga eriti üllas ja patsifistlikult meelestatud.

Parim jutt kogumikus oli aga "Teine generatsioon". See on asi, mis võinuks olla peamine lugu kogus. Idee on jällegi seesama küborgide iseseisvumine. Aga vägagi mõnusas võtmes. Sellises, mis vaatamata aeglasele tempole kuidagi mõjus. Ses suhtes, et ega muud selle jutu kohta öelda ei saagi kui et geniaalne. Lugege ise.

Niisiis on küll äärmiselt tänuväärt Dicki eestindada, küll aga tundub, et raamat on juhuslikkuse kogu. Valik, toimetamine, kujundus... On ja ei ole ka. Kas sellist Dicki me eesti keelde tahtsimegi?

Raamatuarvustus: Marslane (Ove Hillep)

,,Olen omadega põhimõtteliselt perses.

See on minu kaalutletud arvamus.

Täiesti perses."

Sedasi ilmselt algavad päris paljud Andy Weiri debüütromaani ,,Marslane" arvustused, kuid tuleb tunnistada, et autor on algusega väga kenasti tabanud minu meelest just seda õiget kohta, mis tekitab inimeses lõbusust ning huvi. Kuid millega siis täpsemalt tegemist?

Raamatu ,,Marslane" tegevus toimub lähitulevikus, kus teaduslikel eesmärkidel toimuvad mehitatud lennud Marsile. Kolmanda retke käigus jääb raamatu peategelane Mark Watney äralendavast süstikust maha - Marsile, kus ei ole tähelepanuväärset atmosfääri, temperatuur on tublisti alla mugavuspiiri ning pinnas sama viljatu kui Edward III. Seega on täiesti mõistetav, miks peategelast just eelmainitud tunded valdavad. Tema ainuke pääsemislootus on 3,5 aasta pärast Marsile jõudev Ares 4 meeskond. Toitu aga selle aja üleelamiseks napib. Veega on sama lugu. Seega tuleb hakata põldu harima ning kusagilt Marsilt vett leida.

Õnneks juhtus Watney olema retke insener, mistõttu suudab ta põhimõtteliselt ka sitast saia teha (tegelikult küll kartulit, kuid siiski). Loomulikult peab ta mängu panema kogu oma teadmistepagasi, et mitte saada esimeseks inimeseks, kes on Marsil surnud. Raamatu tegevus on edasi antud läbi peategelase logikirjete, mis lisab veelgi põnevust - ei tea ju, kas mees pääseb elusalt või leiti kusagilt lihtsalt tema logiraamat. Teise liinina toob autor sisse ka Maal NASAs toimuva - kuidas ühe meeskonnaliikme kaotusega püütakse leppida, millise elevuse põhjustab uudis Watney ellujäämisest ning milliseid plaane hautakse mehe päästmiseks. Kolmanda liinina leiab lugeja ka seiklusi ülejäänud meeskonnaga, kes on Watney surmast väga muserdatud.

,,Marslast" lugedes tekivad loomulikult paralleelid raamatutega ,,Saladuslik saar" ning ,,Robinson Crusoe seiklused" - kõigis neis satuvad inimesed vaenuliku looduse keskele ning peavad omal käel hakkama saama. Teisalt on see jällegi minu meelest pisut ebaõiglane võrdlus - Watneyl on olemas nii eluase kui masinad, et elus püsida. Sellegipoolest ei pidanud ei Crusoe ega Cyrus Smith endale hingamiseks hapniku tootma ning said oma põllulapi rajada kohe hüti kõrvale. Marsil pole see just kõige mõistlikum lahendus.

Raamatu kaheks võlusõnaks on kompetents ja elulähedus. Inglise keeles on sellel anril ka oma nimi: techno-thriller - ulmekirjanduse (selle hard-sfima poole) üks veidi segadusttekitav kõrvalharu, mida on kõvasti propageerinud kirjanik John Michael Chrichton. ,,Marslase" puhul pole seega fookus mitte põneval lool või võimsal fantaasialennul, vaid sellel, mis gaase omavahel segada tuleb, et vett saada (ja kuidas teha seda sealjuures end õhku laskmata), kuidas kartulikasvatamiseks sobilikku pinnast valmistada, kuidas päikesepatareid kulguri külge ühendada jne jne. Seejuures ei saa öelda, et see poleks põnev. Raamatut lugedes saab ka jupi maad targemaks - teisalt võib arvata, et sedasorti tehnilised kirjeldused pole paljudele just mokkamööda. Iga kosmoseulmet kirjutada püüdev autor võiks selle teose kohustuslikus korras läbi lugeda. Aga nii, nagu Mark Watney ei saanud kartulitest korralikku kõhutäit, jäi ka minul selle raamatuga väike rahulolematus hinge. Ka lõpp ei paku suuremat naudingut, vaid jätab mõnumeeled pärast meeletut tramburaid õnnetult ripnema. Oleks oodanud natukenegi midagi enamat.

Praeguste planeeritud Marsi-missioonide valguses on ,,Marslast" täitsa huvitav lugeda - samas on tegu üpris õnnetu raamatuga, mis on juba ette surmale määratud. Antud raamat alustas kiirkäigul vananemisprotsessi juba NASA teatega, et Marsilt leiti vett ning peale esimest mehitatud missiooni on antud teos ilmselt meeles pigem kurioosumina. Kuid selle raamatu eesmärgiks polnudki ilmselt muutuda ajatuks klassikaks, vaid pigem populariseerida Marsi koloniseerimise ideed ja seda täidab teos edukalt.

Tartu ulmehuviliste teine reede. Juba 15 aastat (Raul Sulbi)

Septembris 2015 möödus 15 aastat Tartu ulmehuviliste igakuiste kooskäimiste algusest. 4. septembril aastal 2000 kirjutasin veebiajakirja Algernon uudisteveergu nupu pealkirjaga «Algernoni kokkutulek Tartus».

«Sel reedel, 8. septembril algusega orienteeruvalt kell 17-18 õhtul toimub Tartus Draakoni kõrtsis (keldrikorrusel) ulmeajakirja Algernon toimetuse ja kõigi asjast huvitatud Tartu (ja miks mitte ka kaugema kandi) ulmehuviliste väike koosistumine.

Ühesõnaga on oodatud kõik huvilised, eriti muidugi Algernoni autorid ja kõik, kes siin kandis elavad või ei pea paljuks paaritunniseks õllejoomiseks ja niisama kokkusaamiseks Tartusse sõita.

Loomulikult on oodatud ka nn tavalugejad/tavafännid, aktiivsed ja vähemaktiivsed listis ja BAASis kirjutajad jne. Mingit programmi üritusel pole, istume ja muljetame õllekannu taga. Arutame Eesti ulme valupunkte:)

Mis seal salata, ürituse idee on võetud analoogilistelt fännide regulaarsetelt kooskäimistelt Soomes, inglise ulmeajakirja Interzone kõrtsiõhtutest (igal reedel Brightonis) ja ka ulmekogumiku Mardus seltskonna kooskäimistest iga kuu viimasel reedel Tallinnas Hellas Hundis.

Ulmeajakirja Algernon seltskonna kooskäimine hakkab olema iga kuu teisel reedel Tartus. Toimumiskoht võib edaspidi muutuda. Seda otsustame sel reedel. Kõik ulmehuvilised on oodatud!»

Juba nädalapäevad hiljem oli põhjust avaldada uudisnupp «Algernoni kokkutulek õnnestus suurepäraselt».

«Reedel, 8. septembril kell 17.00 Draakoni kõrtsis alanud Tartu ulmehuviliste väike koosistumine möödus igati meeldivalt ning loodetavasti jäid osavõtjadki üritusega rahule.

Reedeõhtusest Draakoni kõrtsist astus seoses Algernoni koosistumisega läbi 19 huvilist (Veiko Belials, Kaarel Jõgi, Jüri Kallas, Maris Kuperjanov, Märt Laur, Lauri Lõhmus, Avo Nappo, Kairit Raudpuu, Laur Salundi, Kristjan Sander, Raul Sulbi, Taavi Tuvikene, Tauri Tuvikene, Kaarel Vissel jt).

Peamiselt rüübati õlut ja nositi praeleibu, aegajalt sähvis ka fotoaparaat. Teemade poolest võeti läbi praktiliselt kõik -- Algernon, Mardus, BAAS, list sf2001, algupärase ulme kasvuraskused, «Existerion», terav kriitika võrgus, Estcon 2000 muljed jpm.

Leiti ka, et valitud koht on sedasorti ürituse jaoks igati sobiv, millest johtuvalt kõlab järgmise korra kutse nii: uuesti ootab Algernoni toimetus kõiki asjast huvitatuid tagasihoidlikule koosistumisele Draakoni kõrtsi reedel, 13. oktoobril kell 17.00.»

Draakoni kelder praegusel hetkel

Nagu juba uudisnupust lugeda võis, võtsime üritust alustades eeskujuks analoogilise kooskäimise Tallinnas, kus said kuu viimasel reedel kokku Marduse tegijad ja autorid. Ma ei oska öelda, millal täpselt Tallinna kooskäimised alguse said, tean, et see juhtus millalgi 1997. aastal. Olin ise enne kaitseväge (aprill 1999-aprill 2000) vist korra või paar Hella Hundi üritusel käinud ning need tundusid väga hubased kokkusaamised, kus 6-8-liikmeline seltskond eraldus tolle kõrtsi ühte kabiini neljakandilise laua ümber ja puhus segamatult ulmejuttu. Põhimõtteliselt tekkis kohe tahtmine samalaadne formaat ka Tartus sisse viia, kuid ajateenistus tuli vahele. Pärast sõjaväest pääsu otsustasime koos Algernoni toimetuse teiste liikmete Jürka ja Taaviga asja eelolevast sügisest käima lükata.

Ei teagi, miks sai kohaks valitud just Draakoni Kelder, kuna vaevalt aasta varem oli näiteks Eesti Päevaleht Tartu kõrtside välimäärajas iseloomustanud seda kohta sõnadega: «Midagi head pole. Aga tudengile soodsad ehk odavad hinnad ja peahoone lähedal. Teenindav personal ja kuumad joogid alla igasugust kriitikat. Tartu linna odavaim viin». Minule on need esimesed kuud Draakoni keldris meelde jäänud igatahes väga positiivselt: A. le Coq Premium maitses, nagu ta ikka maitseb ja praeleivad olid head. Lisaks oli võlvlaega saalis pika laua taga ruumi lahedasti ning mis peamine, kõrtsides võis tollal ju veel suitsu teha.

Kohe sai ka selgeks, et erinevalt Hella Hundi kooskäimistest kujuneb Tartu analoogist tõeline massiüritus: tolleks ajaks polnud Marduse kokkutulekutel ilmselt kordagi üle 10 inimese kohal olnud (kuigi perioodil 2001-2002 seda kindlasti juba ette tuli), esimeselt Tartu ürituselt käis läbi aga lausa 19 inimest ning edaspidi hakkas see arv enamasti jääma veerandsaja kanti. Väikese sõbraliku punktivõiduna seda kindlasti võtsime, kuigi mingit vaenu ega vastasseisu kahe ürituse vahel ei tekkinud, ka osalejad hakkasid mingil määral kattuma. Juba 11. oktoobril 2000 kirjutas Mario Kivistik Algernoni uudisveerus loos «Hellas Hundis septembri viimasel reedel»:

«Hellas Hundis septembri viimasel reedel toimus järjekordne Marduse klubiõhtu. Kohale leidsid seekord mahti tulla Karen Orlau, Liisi Ojamaa, Craig Wolf, Raul Sulbi, Taavi Tuvikene ja Mario Kivistik. Põhiliseks oli infovahetus nö. Tallinn-Tartu teljel.

Mario Kivistik rääkis «Marduse» tänavuse neljanda numbriga seonduvast (materjalirohkuse tõttu tuleb number tavapärasest paksem, mahuga ca. 130 lehekülge) ja ka juubelinumbrisse plaanitavatest lugudest ning selle ülesehitusest. Vahetati mõtteid ka «Marduse» edaspidise ilmumissageduse (tõenäoliselt 2 korda aastas paarisajaleheküljelisena) ja tõlkevaliku (põhirõhk tulevikus uuematel lugudel) üle. Lõbusat elevust tekitas Estcon 2000 ja septembri algul «Draakoni» kõrtsis toimunud «Algernoni» kokkutuleku piltide läbivaatamine.

Veel vahetati infot kirjastuste avaldamisplaanide osas. Järgmine «Marduse»-seltskonna kokkusaamine «Hellas Hundis» on 27. oktoobril.»

Millele mina vastasin 19. oktoobril uudisega järjekordsest Tartu kokkutulekust «Algernoni» kokkutulek purustab rekordeid»:

«Ulmeajakirja Algernon kokkutulekust Tartus Draakoni kõrtsis reedel, 13. oktoobril võttis osa 27 inimest, tõsi küll, neist 4 üsnagi juhuslikel ja üldse mitte ulmelistel põhjustel, ulmehuvilisi oli seega 23. Meenutaks, et esimesel Estconil, mis toimus 1998. aasta juulis, oli osalejaid 24 ning kuu aja eest Draakonis oli 19 ulmefänni.

Ürituse, millest võtsid teiste seas osa Erik Bartske, Kaarel Jõgi, Jüri Kallas, Maris Kuperjanov, Märt Laur, Lauri Lõhmus, Olari Meriniit, Kati Metsalu, Egon Padjus, Rainis Pärnpuu, Kairit Raudpuu, Laur Salundi, Kristjan Sander, Raul Sulbi, Jaanus Trolla, Taavi Tuvikene, Tauri Tuvikene ja Liisa Vesik, muusikalise tausta eest hoolitses Erik Bartske.

Vahetati infot lähima aasta jooksul ilmuvate algupäraste ulmeraamatute osas, lisaks rääkis Algernoni toimetus oma plaanidest seoses ajakirja tõlkejuttude rubriigiga, ulmeühingu tuumik jagas teavet oma lähikuude plaanidest.

Vaadati kuu aja eest samas kohas tehtud pilte, joodi õlut, söödi praeleibu, lõõbiti niisama, räägiti (nagu tavaliselt ikka) Mardusest. Suurt elevust tekitas Vesa Peltola loomingu retseptsioon Eesti fändomis.

Uuesti ootab Algernoni toimetus kõiki huvilisi Draakoni kõrtsi reedel, 10. novembril kell 17.00.»

Vesa Peltola teemal ei saanud omakorda reageerimata jätta Mario, kirjutades 30. oktoobril uudises «Taas Hellas Hundis»:

«Järjekordsest Marduse ulmeasjaliste koosviibimisest Hellas Hundis kuu viimasel reedel, 27. oktoobril, võtsid osa Veiko Belials, Marek Simpson, Karen Orlau, Mario Kivistik, Jüri Pino, Andre Trinity ja Craig Wolf, lühemat aega viibis seltskonnas ka Karl-Martin Sinijärv. Kahjuks ei saanud edasilükkamatute tööülesannete tõttu kohale tulla Lew R. Berg, kelle esikraamatu tähistamine lükkus seetõttu edasi järgmisele korrale.

Muu hulgas räägiti vastukajadest viimases Marduses ilmunud juttudele ja täpsustati järgmises numbris ilmuvaga seotut. Pisikest elevust tekitasid ulmelugejate vastakad reaktsioonid Vesa Peltola jutule «Meelespea ja õunapuu». Veel vahetati infot ning mõtteid viimasel ajal loetud ja -- ehk -- tõlkimist väärivate ulmeteoste kohta ja arutleti ulmekirjandust ahistama kippuvate alaanriliste raamide (SF, F, H) avardamise vajadust&võimalusi.

Kokkuvõtteks: oli kena olla, sest et oli kena olla, kui parafraseerida Jüri Tuulikut. Küllap on järgmiselgi korral, 24. novembril.»

Ja nii ta läks. Sõbralikult vastastikku lõõpides.

Novembris toimus suurem istumine jälle Tallinnas, nagu selgub Mario ja nende ridade autori kahasse kirjutatud uudisest «Ulmesõbrad Hellas Hundis»:

«Järjekordne Marduse ulmesõprade koosviibimine Hellas Hundis kuu viimasel reedel, 24. novembril, kujunes üpris rahvarohkeks. Ühe laua taga istusid Veiko Belials, Lew R. Berg, Indrek Hargla, Mario Kivistik, Märt Laur, Liisi Ojamaa, Karen Orlau, Andri Riid, Raul Sulbi, Silver Sära, André Trinity, Taavi Tuvikene, Siim Veskimees ja Craig Wolf.

Tina ei antud ja rusikatega ei veheldud, kuigi koos olid üsna erinevate vaadetega inimesed. Tõsteti hoopis klaase ja kanne Indrek Hargla ja Lew R. Bergi esikraamatute terviseks, sirviti värskelt trükikojast tulnud Mardust ning vahetati infot ja mõtteid ulmeteemadel. Muuhulgas rääkis Indrek Hargla oma muljeid hiljutisest Danconist, mille järelkajades Mardus (tänu s-lõpule?) paraku tembeldati Läti ulmeväljaandeks...

Võrreldi inglise ja ameerika ulmet üllitavate kirjastuste avaldamisprintsiipe, juttu oli Estonian Literary Magazine'is ilmunud Eesti uuema ulmekirjanduse ülevaatest, lühidalt arutati, kas on üldse sünnis arvustajat arvustada, kuluaarides edenes «Eesti ulme antoloogia» materjalide kogumine. Väikese töökoosoleku pidas maha ka ulmeajakirja Algernon toimetuse kohalolnud koosseis. Kokkuvõttes ühtaegu asjalik ja sõbralik olemine, mis vähemalt Tartu inimestele jätkus veel pisikese ekskursiooniga pealinna asjalikumates kõrtsides, giidideks Silver Sära ja Indrek Hargla.

Järgmine, ühtlasi tänavu viimane koosolek toimub samas kohas ja samal kellaajal (alates 5st õhtupoolikul), kuid mitte detsembri viimasel, vaid eelviimasel reedel, s.o. 22. detsembril. Kellel aastalõpusaginas mahti jääb, see tuleb!»

2001. aasta jaanuar tõi Tartu kõrtsiõhtute traditsiooni esimese muutuse: nimelt toimus kuu teise reede istung esmakordselt pitsabaar-restoranis Taverna, kuhu jäädi käima augustini, osalejaid oli regulaarselt pealt 20. Septembris 2001 sai Draakoni keldri remont valmis ning proovisime sealsed uued olud omal nahal 14. septembril ära. Ei meeldinud, sest oktoobrikuu teisel reedel saadi kokku hoopis Werneri kohviku teisel korrusel. Novembris pidi üritus taas Draakoni keldris toimuma, kuid keldrisaal oli ootamatult suletud, mistap istusid ulmehuvilised esimese korruse Draakoni kohvikus, mis aga sedavõrd suure seltskonna jaoks sobilik polnud, nii et üsna kiiresti Wernerisse üle koliti.

Tänapäeva seisukohalt on oluline verstapost 7. detsember 2001, mil ulmehuvilised esmakordselt Labürindi-nimelisse trahterisse kogunesid. Labürindi nime kandis siis koht, kus toimuvad Tartu ulmehuvliste kokkutulekud tänaseni, kuigi kõrts on saanud vahepeal nimeks Õlleministeerium. Osalejate ring ja hulk oli ikka traditsiooniline, küll puuduvad siinkirjutajal endal neist üritusist otsesed mälestused, kuna ma polnud juba oktoobrist alates kokkusaamistele jõudnud.

Ka ei jäädud siis kohe Labürindi juurde kindlaks: juba 11. jaanuaril 2002 kohtuti jällegi Werneri teisel korrusel. Veebruaris koliti tagasi Labürinti, kuhu märtsis pärast pooleaastast pausi isegi kohale jõudsin, kuigi päris igakordset osalist minust enam kahjuks ei saanudki. Sel perioodil hakkasid pärast esimese peatuskoha sulgumist ulmehuvilised edasi liikuma Illegaardi, Wilde'i, Legendi, Poolde Kuude ja isegi sellisesse linnaäärsesse kohta nagu Kaksteist Kannu. Harvad polnud korrad, kui õhtul kella kuue paiku alanud üritus lõppes viimaste spetsialistide jaoks alles järgmisel hommikul seitsme-kaheksa ajal.

Muutusi toimus ka Tallinnas, 2002. aasta mais saadi esmakordselt kokku baaris H. H. Rüütel, kuhu jäädi mõneks kuuks, igatahes kolis Marduse-koosistumine novembris 2002 Kloostri Aita, kuhu jäädi mõneks ajaks. Kuid ilmselt oli selleks ajaks juba mõlema ürituse osalejaskond sedavõrd kasvanud, et neid polnud enam paslik nimetada Marduse ja Algernoni kokkutulekuks: nende ajakirjade toimetajad ja autorid ei moodustanud ammu enam kohalkäijate enamust.

Tartu istungid jätkusid läbi 2002. ja 2003. aasta Labürindis, 2003. aasta kevadest hakkas osalejate arv neil üritustel 30 piiri ületama ning sel ajal sattusin sinna isegi üsna tihti. Pikaks ajaks viimast korda olin ise Labürindis detsembris 2003, misjärel loobusin paljudeks aastateks üritusel osalemast ja ei oska seetõttu anda ka enam ülevaadet Tartu ulmehuviliste kooskäimiste kohamuutustest või osalejaskonna arvukusest, teangi vaid seda, et enne naasmist traditsioonilisse Labürinti-Õlleministeeriumisse prooviti vahepealseil aastail mitmeid erinevaid kõrtse-kohvikuid.

Igatahes möödus nüüd septembri alguses 15 aastat esimesest Tartu ulmehuviliste kokkutulekust ja kui aastaga suuri muutusi ei toimu, siis õnnestub ehk detsembris 2016 tähistada 15 aasta möödumist esimesest koosistumisest selle praeguses asukohas.

Õiglus ja ulmeauhinnad (Jüri Kallas)

Kuigi öeldakse,‭ ‬et pärast kaklust rusikatega ei vehita,‭ ‬vaieldakse ikka‭ ‬ja jälle‭ ‬selle üle,‭ ‬kas mingi auhinna saanud teos oli auhinda väärt,‭ ‬või oleks pidanud auhinna hoopis mõni teine saama.‭ ‬Kutsikatnimeliste fännigruppide ja Hugo auhinna teema andis sedasorti vaidlustele lihtsalt äkilisema hoo ja uuemale ajale kohaselt ka agressiivsema vormi.‭ ‬Kuid ei kutsikatest tahtnud ma siin kirjutada,‭ ‬sest neist on küll ja küll räägitud ning tundub,‭ ‬et praegu on selleteemaline lärm ka pisut vaibunud,‭ ‬et siis järgmisel aastal uue hooga...

Kui‭ ‬aga‭ ‬kellegi jaoks sõnapaar‭ "‬Hugo ja kutsikad‭" ‬tõesti midagi ei ütle,‭ ‬siis viitaks siinsamas Reaktoris ilmunud‭ ‬Tõnis Hallaste artiklile‭ "Puppygate ehk Läbikukkunud Hugo‭ ‬2015‭" ‬või siis Estcon‭ ‬2015‭ ‬raames toimunud Raul Sulbi ja minu vestlusele‭ "‬Hugo skandaali tagamaad‭"‬.

Tõtt-öelda tellis Reaktor minult pärast Estconi isegi veel ühe loo kutsikatest ja Hugost,‭ ‬aga mulle tundus,‭ ‬et teema on kuidagi ammendunud või ei leidnud ma lihtsalt värsket lähenemisnurka.‭ ‬Loobusin,‭ ‬aga saatus veeretas mu teele paar vene ulmeauhindade teemalist kirjatükki ning...

Alustaks kaugelt ja meenutaks omaenda esimesi tõelisi kokkupuuteid ulmeauhindadega.‭ ‬Aasta oli tõenäoliselt‭ ‬1988‭ ‬või‭ ‬1987,‭ ‬mil ma otsustasin,‭ ‬et osalen venelaste ulmeauhinna Velikoje Koltso hääletamisel.‭ ‬Hääletamine toimus nõnda,‭ ‬et kõik huvilised said ekspertide poolt koostatud nominatsiooninimekirja ja siis selle järgi hääletasid.‭ ‬Iga hääletaja võis ka omalt poolt ühe-kaks nimekirjas mitteolevat teost lisada.‭ ‬Mulle oli see huvitav mitmel põhjusel:‭ ‬lugesin asju pisut metoodilisemalt‭; ‬leidsin ja lugesin tekste,‭ ‬mida muidu ehk poleks leidnud ning huvitav oli ka vaadata,‭ ‬et kuidas paigutub minu valik lõpptulemuse suhtes.‭ ‬Pean ütlema,‭ ‬et see viimane tekitas minus omajagu nõutust,‭ ‬sest võitsid vendade Strugatskite ja Kir Bulõtovi mitte kõige paremad tekstid.

Aruka inimesena sain ma ka üsna kiirelt aru,‭ ‬et miks niimoodi‭? ‬Olin selleks ajaks juba aastajagu tellinud-lugenud venekeelseid fanzine'i ning seetõttu olin ka omajagu kursis venekeelse ulme jõujoontega,‭ ‬et keda fännid kirjanikest hindasid ja keda põlgasid.‭ ‬Strugatskid olid jumalad‭ ‬ning Bulõtov oli samuti korralik inimene ja armastatud autor.‭ ‬Ja siis olid need autorid,‭ ‬kelle nime viisakas seltskonnas suhu ei võetud.‭ ‬Eks ka minule‭ ‬on‭ ‬Strugatskid ja Bulõtsov ikka meeldinud,‭ ‬aga kuna mul lemmikautoreid pole,‭ ‬siis hääletasin ma pigem äkiliste ja uudsemate tekstide poolt.‭ ‬Tundus‭ ‬aga,‭ ‬et lõviosa vastanuid tegeles pigem sellega,‭ ‬et nende lemmik auhinna saaks.‭ ‬Kas ma pettusin tulemustes‭? ‬Pisut kindlasti,‭ ‬kuid ega see pettumus nüüd ülisuur ka polnud,‭ ‬sest järgmisel aastal osalesin ma taas.‭ ‬Ja ega ma oma pettumistes ainuke polnud:‭ ‬mäletan,‭ ‬et ühes fanzine'is võttis üks terava ütlemisega fänn kahe aasta tulemused ette ja nüpeldas fänne nende rumalate valikute pärast.‭

Ei ole midagi uut siin päikese all ning karta on,‭ ‬et fännilik rahuolematus olukorraga ja selle rahulolematuse valjuhäälne ja tervakõlaline kuulutamine on fändomi juurde käinud sellest hetkest,‭ ‬mil fändom tekkis.‭ ‬Ja ega ainult fännid rahuolematust avaldanud.‭ ‬Volgaconil kuulsin ma kuidas üks kirjanik oli väga‭ ‬õnnetu,‭ ‬et tema tekst kuhugi esikümne lõppu platseerus ning siis teine kirjanik,‭ ‬kes kohajagu kõrgemale jäi,‭ ‬lohutas rahulolematut küüniliselt ja ütles,‭ ‬et paremini tuleb kirjutada...

Enam kui kümme aastat hiljem ütles ühes oma auhinnakõnes sedasama paremini kirjutamise tõde ka Aleksandr Gromov,‭ ‬sest taaskord oli kerkinud vene fändomis küsimus,‭ ‬et miks‭ ‬kogu aeg‭ ‬saavad auhindu ühed ja samad autorid.‭ ‬Võimalik,‭ ‬et kellegi jaoks kõlavad taolised avaldused ülbusena,‭ ‬aga‭ (‬ulme)kirjanduses mingit üheselt parimat teksti valida on niiehknaa keeruline.‭ ‬Kes hindab kirjanduslikku teostust,‭ ‬kes uudset ideed,‭ ‬kes hoopis mõnusat seiklust ning enamus auhindu antakse ju parimale teosele,‭ ‬jättes targu täpsustamata,‭ ‬et milles see paremus peaks seisnema.

Arukamad inimesed on ammu aru saanud,‭ ‬kuivõrd suhteline on see parima valimine ning ilmselt sellest suhtelisusest tõukus ka ühe venna Strugatski ütlus:‭ ‬auhindu antakse selleks,‭ ‬et teha headmeelt meeldivale inimesele.‭

Samas,‭ ‬auhindu on vaja,‭ ‬kasvõi selleks,‭ ‬et propageerida häid tekste,‭ ‬et ärgitada inimesi neid lugema.‭ ‬Jah,‭ ‬paratamatus on,‭ ‬et sageli korduvad auhinnatud teoste nimekirjades ühed ja samad nimed,‭ ‬et sageli tekib teose lugemise järel õigustatud küsimus:‭ "‬Mille eest‭!?" ‬Ja siiski kaalub minuarust auhinnanduse positiivne mõju üles mõned mõrudad hetked.‭ ‬Ning kui lõpetuseks korraks veel n-ö kutsikate juurde tagasi tulla,‭ ‬siis isiklikult mina ei heida neile ette tahtmist toppida nominatsiooni enesele meelepäraseid teoseid...‭ ‬heidan ette ja olen kuri,‭ ‬et nad kehvasid teoseid ja semusid nomineerisid...

Mänguarvustus: Transhumanistlik õudusmäng Soma (J. J. Metsavana)

,,Somast" kirjutama hakates ei saa kindlasti ei üle ega ümber Frictional Gamesi esimesest mängust, mis nad tuntuks tegi - ,,Amnesiast". Tegemist oli ikkagi mänguga, mis murdis mänguklieede portselanipoodi sisse nagu sõjaelevant ja trampis seal mitugi vana kaanonit bititolmuks. Seega olid nende uue mängu väljakuulutamise järel ootused loomulikult kõrged ja neid võimendas veelgi ,,Amnesia" täiesti läbikukkunud järg. Vähemalt ,,Soma" trailer (või isegi pigem teaser) lubas midagi sama algupärast ja kohutavat.

Ja sama algupärast saime me kindlasti, aga kas ka kohutavat? Pigem ei. ,,Soma" on tegelikult ,,Amnesiast" täiesti erinev elukas. Haruldane ulmekirjanduse ookeanist püütud süvamerekala, mille väärtus selgub pigem aegapidi, kannatlikult läbimängimise käigus.

Esmalt ootasin midagi ,,Amnesia" laadset ja seetõttu valdas mind isegi kerge pettumus. Kollid ei mõjunud enam kohutavalt, lugu oli kergelt arusaamatu ja veel mitu pisemat asja, aga olles jõudnud juba rohkem kui pool mängu läbida, hakkas mulle selle tõeline tähendus kohale jõudma ja see oli, olgem ausad, geniaalne. Kollid on ,,Somas" pigem vanast ,,Amnesiast" kaasa võetud taak, mingi kohustuslik pagas, mida mängureid arvati ootavat, mistõttu mõjuvad nad pigem segavate ja tüütutena. Pidin korduvalt tuima järjekindlusega neist kümneid kordi mööda jooksma, enne kui õige tee leidsin. ,,Soma" väärtus seisneb pigem selle sünkmustas loos ja transhumanismi tutvustamises arvutimänguritele minu teada senikogematul kujul. Nimelt saab mängija endast korduvalt digikoopiaid teha ning mõista ka selle kopeerimise tagajärgi, näiteks arutleda selle üle, kumb oli/on lõpuks tema: kas see, kelle silmade kaudu toimuvat vaatame või see õnnetu olend, kes varisevasse ja uppuvasse süvaveejaama maha jäi. Mängu lõpp on enda lohutus lootusetuses aga eriti jõhker nagu kaikaga makku andmine, sest lõpuks on mõlemad peategelase koopiad määratud koledasse surma surema - üks kiiremas hääbumises pimedas tilkuvas jaamas ja teine aeglasemalt läbi magusa vaibumise võltsreaalsuses kuskil kõrgel orbiidil. Ainuüksi sellele mõeldes tuleb mul praegu kananahk ihule.

Ühesõnaga on tegemist korraliku seikluslooga, mis annab mõtlemisvõimelisele mängurile juurdlemist veel tundideks peale mängu lõppu. Näiteks, kui minust õnnestub teha kaks täiesti ideaalselt identset mina, siis kumb on tõeliselt Mina? Kas minatunnetust on võimalik masinate vahel kopeerida ning kui inimene on kord digitaliseeritud ja ta tegevus hetkeks peatatakse ja siis kopeeritakse, kas minataju jäi siis vanasse (kustutamisele läinud) koopiasse või kandus ka uude faili ja kui, siis millisesse. Transhumanistlike filosoofidele jätkub järamist rohkem kui aastateks.

Kui mängust mingit miinust otsida, siis on selleks kindlasti juba varem mainitud kollid. Minu arvates oleks mäng suutnud olla isegi tugevam, kui see poleks üritanud niivõrd püüdlikult mängijat hirmutada. Piisanud oleks ka ühest ringitaaruvast robotist terve jaama peale. Praegu kippusid need üleloomuliku välimusega kollid (kelledest osasid analoogselt ,,Amnesiale" vaadata ei tohtinud) tooma korralikku hard-SF draamasse sisse liiga palju müstilisi jooni. Samas, ehk olid paljude mängurite jaoks just need tuttavlikud kollid selleks oluliseks teguriks, miks see teos mängimisele võtta ja nad said läbi selle ka tubli portsu filosoofilisi küsimusi - justkui kass, kellele söödetakse mõru tablett sisse magusasse vorsti keeratuna.

Mänguarvustus: SOMA - eksistentsialistlik õõv vee all (Jaan Hansen )

Sellest on möödas veidi üle viie aasta, kui Frictional Games'i ,,Amnesia: The Dark Descent" indie-õudukate turgu elavdas ja kogus endale põhjendusega palju kiitust. Kaks aastat tagasi tuli välja järg ,,Amnesia: A Machine for Pigs." Kuna Frictional usaldas selle tegemise The Chinese Roomi kätte, kes otsustas eelmise mängu elemente oluliselt lihtsustada, polnud vastukaja enam sugugi nii üksmeelselt heatahtlik. Täpsemalt saate mõlema kohta lugeda Reaktori 2013. aasta oktoobrinumbrist.

Õnneks paistab, et Frictionalil oli vähemalt hea vabandus ,,Amnesia" järje väljapoole suunamise jaoks - väikese stuudiona on neil ressursid piiratud ja nad tahtsid tegeleda SOMA arendamisega. Aeg-ajalt internetti lekkinud materjal tekitas huvilistes, muuhulgas minus endas küllaldaselt ootusärevust ja nii polnud vaja pikalt mõelda, et Steamis taas rahakotti kergendada ja kohe usinalt uude hirmuäratavasse maailma sukelduda.

Lugu viib seekord veealusesse uurimisjaama nimega PATHOS-II, mis on peategelase, Simon Jarreti sinnajõudmise ajaks üsna viletsas seisus. Inimesi pole kusagil näha ja koridorides uitab ringi vaid mõni üksik koletis, kellega on parem kokkupuuteid vältida. Kui nüüd peaks esimene mõte olema, et ehk on mäng liiga sarnane ,,Bioshockiga" või äkki kopeerib SOMA meeleheitlikult esimest ,,Amnesiat", siis võin rahustada - mäng teeb oma asja ning peagi oled süvenenud sellesse uude maailma ja loosse, mida see maailm jutustab. Ühtlasi ei ole mul mingit soovi lugu lähemalt lahata, sest, nagu selliste puhul tavaks, on parem sisu ise avastada. Niipalju saan lisada, et ehkki mitmes kohas tehtavad valikud ei muuda küll otseselt mängu sisulist arengut - ja sellest on mõneti kahju -, jääd nende valikute eetiliste ja filosoofiliste külgede üle ilmselt siiski oluliselt kauemaks mõtlema. On meeldiv, kui üks arvutimäng suudab avaldada sellist mõju.

Mängutehnilisest poolest on süsteem ,,Amnesiast" tuttav. Simon uitab ringi arvukates ruumides, koridorides ja seekord ka merepõhjas, üritades kokku panna tervikpilti endaga ja enda ümber toimuvast. Kuna erinevalt ,,A Machine for Pigsist" pole kõik lõppu jõudmiseks vajaliku raja kõrvaharud suletud, on avastamisrõõmu rohkelt ja maailmast täieliku ülevaate saamiseks on kasutada audiologid, arvutid, isiklikud kirjad ja veel mõned muud meetodid. Seejuures tuleb olla ettevaatlik, kuna siin ja seal hulgub ringi koletisi ja taas ei saa end nende eest kaitsta. Atmosfäär toimib ja kuigi koletisi on vähem kui esimeses ,,Amnesias", on kohtumised seda pingelisemad. Asjade näppimiseks saab taas lihtsa hiireklõpsu asemel kasutada süsteemi, kus vajutad esemele ja lohistad hiirt soovitud suunas. Võimalik, et kõigile ei meeldi, kuid leian jätkuvalt, et see on väike ent tõhus element, mis aitab paremini mängumaailma sisse elada. Keskkonnapusled on paremad, kui ,,A Machine for Pigsis", kuid inventarisüsteemi siin praktilises mõttes pole ja suurt hunnikut kola endaga kaasas tassima ei pea. Kas see on positiivne või negatiivne külg, jäägu igaühe enda otsustada, mina olin mängu ajal liigselt toimuvasse süvenenud, et sellele mõelda.

Graafilise tehnilise külje pealt ei tee mäng midagi enneolematut ja peaks jooksma ka vähem kui tipptasemel raua peal, ehkki kuuldavasti võib mõnel esineda kaadrisagedusega probleeme, olgugi et arvuti jõudlus peaks piisav olema. Ise seda õnneks ei kogenud ja väga sagedane ei paista see mure olema. Kunstilisest küljest on igatahes osavalt loodud ilus, hirmuäratav ja salapärane maailm, milles jäin korduvalt peatuma, et lihtsalt ümbrust imetleda. Ehkki õudust on vähem ja ulmet rohkem, soovitan mängu kindlasti mängida taas pimedas ja kõrvaklappidega, kuna koos mängu kunstilise poole, narratiivi ja hea helidisainiga on nii kerge end ümbritsev unustada ja täielikult toimuvasse maailma sisse elada.

On raske öelda, kas ,,SOMA" on parem kui ,,Amnesia" või vastupidi, ühes on ühed elemendid tugevamad, teises teised, kuid mõlemad on kindlal kohal mu parimate mänguelamuste reas ja ma ei kõhkle hetkegi, kui soovitan ,,SOMAt" ka teistele ulmefännidele.

Mõistatuslikud faktid (Leila Tael-Mikein)

Nagu pealkirigi ütleb, on ajakiri Mõistatuslikud Faktid paras mõistatus. Ühegi artikli juures pole kirjas selle autorit ning pole ka viiteid, kustkohast ilukirjanduslikult ladusas stiilis teksti koostamiseks tarvis läinud info pärineb. Tundub, et väljaandel on lugejaid, sest käesoleva aasta oktoobris ilmus ajakirjal juba kolmekümne seitsmes number.

Kuidas on Mõistatuslikud Faktid seotud ulmega? See ongi ulmeraamat, kui värvilise kaanega vihiku formaati ja artikliteks vormistatud jutte mitte arvestada. Ohtralt illustreeritud lood räägivad lendavatest inimestest, paralleelmaailmast, ilmutistest, kes lubavad nägijaile tagasi tulla kindlal kuupäeval ja kellaajal ning korraldavad rahvale fantastilisi valgusmänge, UFO-dest, imepeeglitest ja kristallidest, natside salajasest maa-alusest baasist, mis pidavat veel tänapäevalgi jäiste väljade alt välja saatma lendavaid taldrikuid ning paljust muust sarnasest. Lisaks pole unustatud ajamasinat, nõidu ja kummitusi.

Päris faktivabad need lood siiski ei ole. Mainitud on palju aastaarve ning inimeste ja kohtade nimesid. Guugeldades veendusin, et sellised inimesed ja kohad on tõepoolest olemas ning nende ümber hõljub mõistatuste ja legendide salapärane aura, kuid kuulujutte ei saa siiski faktideks nimetada. Pigem tekib ajakirja lugedes tunne, et tõde on kusagil olemas, just nagu ,,Salatoimikute" sarja vaadates. Jääb mulje, et artiklite autor ei tea isegi, mida uskuda, kuid on kindel, et meie eest varjatakse tõde ja tulnukaid.

Kui lugeja mäletab ajakirja Paradoks, mis ilmus umbes kümme aastat tagasi, siis tunneb ta Mõistatuslikke Fakte lugedes kindlasti äratundmisrõõmu. Selle kaante vahel leidub rohkelt pilte lendavatest taldrikutest ning viimases numbris märkasin Silbury künka pildi juures eeskujulikku viljaringi.

Paradoksi saatust uurides leidsin para-webi foorumist teema, kus loetleti Eesti paranormaalseid ajakirju. Just sellises sõnastuses, kuigi vaevalt need ajakirjad ise oma maises pabervormis kuigi paranormaalsed olla saavad. Lisaks Paradoksile, Kolmandale Silmale, Avanemisele, Päikesetuulele ja Saladuste Müstilistele Lugudele oli paranormaalsete ajakirjade loetelus mõistatuslikel asjaoludel ära mainitud Algernon. Reaktorit selles nimekirjas siiski polnud, sest teema kirjutati aastal 2007. Hilisematest para-webi sissekannetest leidsin nii Mõistatuslikud Faktid kui Reaktori, aga Reaktorit reklaamiti siiski ulmeajakirjana.

Mida paraveeblased Mõistatuslikest Faktidest arvavad, võib lugeda siit

Lõpetuseks kiidan Mõistatuslike Faktide toimetust kaanepinna maksimaalse kasutamise eest, sest ainus artiklivaba pind on esikaas. Sisekaaned ja isegi tagumine külg on täis mahukat ja värvilist materjali ning huumoriväljaannete nappuse käes vaevlevatele lugejatele kulubki midagi sellist ära, et halli argipäeva natuke värve tuua. Kes teab, võib-olla on neil mõistatusliku päritoluga lugudel tõepõhi all ja pärast naerab hoopis ajakirja toimetaja.

Ulmkonnakroonika 10/15

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar Liisa Vesik on ulmekogukonna kauaaegne liige ning jõudnud selle käigus olla isegi ulmeühingu president, lisaks on ta avaldanud mitmesuguseid teadustöid ning muude hobide poolest tegeleb aktiivselt koertega.

1. Mida praegu loed?

Terry Pratchett "Maskerade" on mu praegune une-eelne raamat, mida loen natuke, itsitan omaette ja jään magama. Käisin Metropolitan Opera ülekandeid vaatamas ja tekkisid mitmed seosed ooperimaailmaga, mida seal raamatus kujutatakse, niiet tekkis tahtmine üle lugeda.

Lugemata raamatute järge ootavad nt "Star Wars: Aftermath", "Words of Radiance", "The Wise Man's Fear", mida tahaks kätte võtta vaba päeva hommikul, et mitte riskida magamata ööga töönädala keskel.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Kui ma ei suuda läbi näha, mis on loos enne toimunud ja kuidas kõik lõpeb. Kui pikkade kirjelduste asemel on vihjed, mille alusel lugeja ise mõttepildi loob. Kui tegelased pole üheselt head või halvad ja neis on midagi, mida endas ära tunnen. Kui raamatus on veidi huumorit ja sõnaseadmise oskust.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Lemmik on minu jaoks raamat, mille ma otsin välja üle lugemiseks. Seal on mingi meeleolu, teema või lugu, mida tahan uuesti läbi elada. Vahel loen raamatu uuesti otsast otsani läbi, vahel on ta õhtune voodikaaslane, kellega on mõnus veidi aega veeta.

Roger Zelazny "Creatures of Light and Darkness" paelub mind oma lühikeste eri vaatepunktidest jutustatud juppidega ja tegelastega, kes võivad olude muutudes korrapealt ümber otsustada, mida nad edasi teevad. Enamik tegelasi on mütoloogilise taustaga ja üleloomulike võimetega, nad on elanud kaua ja neil on omad vaenud, armastused, soovid. Üks selle raamatu plusse on see, kui lühike see on, kui sellestsamast oleks saanud venitada paksu tellise.

Terry Pratchetti "Last Continent" on mul nii tihti käes olnud, et tean seda peaaegu peast. Kui peaksin soovitama ühte Kettamaailma raamatut, siis just seda. Tõsi, nagu paljude muude Pratchetti raamatutega, tuleb kasuks, kui tabad ära, mille üle nalja tehakse. Selles raamatus antakse tuld evolutsiooniteooria usutavuse ja Austraalia kohta käivate stereotüüpide pihta. Tore äratundmishetk on ka Lucky Luke'i multikatest tuntud ratsutamine. Prachett on meister kirjeldusi esitama nii, et ta otseselt ei kirjeldagi midagi.

Brandon Sanderson "Way of Kings" oli üle hulga aja paks fantasy-raamat, mida ei suutnud käest panna, kui kord lugema hakkasin, isegi kui esimesel lugemisel mõni tegelanse mõttetult igav tundus. Üle lugemisel pakkusid need juba palju rohkem huvi. Maagia ja mõõgavõitlus ja au ja armastus ja salakavalus. Tegelastele keskenduvate pealiinide vahele pikitud vahepalad on pildikesed, mis maailma elavamaks teevad ja huvitavaid tahke lisavad. Ja - illustratsioonid!

Sanderson on selle poolest hea autor, et ta suudab heal tasemel kiiresti ja palju kirjutada, ka mitut sarja korraga. Erinevalt paljudest teistest sarjadest mind ei heiduta teadmine, et raamat on plaanitud 10-osalisest sarjast esimene.

Kuu arvustus

Välistasin esiteks kõik liiga lühikesed arvustused ega hakanud neist enamusi isegi mitte üle lugema. Pikaajaline BAASi-lugemise kogemus on tõestanud, et väga napilt midagi lihtsalt suurepärast suudavad teose kohta öelda ülivähesed ja väga väga harva. Lisaks eelistan ka ise pigem pikemaid ja ülevaatlikumaid tekste kui nappe ja ammu vaimukuse kaotanud vaimutsemisi stiilis "pole ulme" või mingi roppus.

Taivo on hoolsalt arvustanud Soome ulmet. Kiitos! Tervikuna võiks kuu arvustuse selle töö eest anda, aga üksikuna võttes pole ükski arvustus eriti tugev. Pikima arvustuse oli see kuu üllatuseks kirjutanud Kristjan Ruumet, kes muidu eelistab pigem napimat arvustusvormi. Ju siis suutis teos piisavalt muljeid tekitada, ent ülevaade minus igal juhul mingit erilist huvi selle raamatu vastu ei tekitanud.

Tunnustada tuleb ka Kristjan Rätsepa visadust eepilise impeeriumiehituse ulme lugemisel. Sorry, kui mõnda Stirling-David Drake austajat solvan, aga arvustus ei tekitanud samuti mingit tahtmist seda teksti lugeda.

Triinu Merese puhul oleks tahtnud, et lisaks plusside ja miinuste üleslugemisele oleks veel midagi olnud.

Sära on taas ette võtnud oma lemmikteema ehk Lovecrafti. "The Tomb of the Old Ones" on Silver Säralt huvitav arvustus juba seetõttu, et tutvustas mulle täiesti tundmatut teooriat sellest, et Antarktikas on olnud kunagi iidseid linnu. Seega kokkuvõtteks otsustasin huvitekitavuse ja informatiivsuse tõttu valida just antud teksti kuu arvustuseks.

Metsavana

Tallinna ulmikute kolmas reede

Septembrikuu reede Tallinnas Üheks ilusaks septembrikuu reedeks oli määratud kohtumine kohas, mis oli enne teada. Sex Püstols oli end kulla ja karraga ära ehtinud, et ulmikute seltskond vastu võtta. Võtsin istet lauas, kuhu Silver galantselt ruumi tegi. Jalad selga ja Valli baari tal minek. Eks tuleb minna, kui hing ihkab. Aga esimene oli lahkunud juba enne minu tulekut. Vara kogunemisele, vara ära. Kiirel ajal käib kähkukas ka, Loodus ei salli tühja kohta ja soosib värsket verd. Liina ja Andreas tulid. Tulid ja tõid kaasa rõõmu. Mängurõõmu. ..... mängu põhimõte, et võidab see, kel mängu lõpus kõige rohkem raha. Liina, Annika, Sveta, Margus, Andreas ja Tõnis läksid mammonat jahtima. Ehita raudteed, osta ja müü maad, nii see rikkus majja tuleb. Algajale naeratas ka seekord õnn, sama kindlalt, nagu võileiva kukkudes vorst suudleb põrandat. Õnn on salakaval ja uinutab valvsuse. Seda Margus juba teab. Ta kasutas juhust ja palus mul kogunemisest lugu teha, süda hell ja hea, ütles jah. Indrek, Tanel, Müstiline Mees (tagiga mees, kel pole FB kontot), Silver (kes läks Valliga tülli ja tuli tagasi), Taavi, Andreas ja Riivo lõid oma maailma. Nende maailma kuulusid Brandon Sanderson, kirjutamistehnikad ja seebikad. Luubi all olid Dark Matter ja Killjoys. Mingil ajal läks siblimiseks. Üks tõusis ja teised jäid, siis lahkus järgmine. Üheteistkümnendamal tunnil oli kutse väga tugev, jäid vaid kolm viimast. Jäid, et juua oma klaasid tühjaks ja kaduda öhe.

Svetlana

Mäng, mida mängiti, oli Last Spike

Troonide lauamängu turniir

Lauamangud.ee kuulutas välja Troonide mängu lauamängu - A Game of Thrones: The Board Game (Second Edition) - Eesti II turniiri:

Taas on Westerose võimsamad kojad omavahel riidu läinud, et selgitada välja, kes saab oma tagumenti puhata ühel maailma kõige ebamugavamal toolil (toim. - raudtroonil). Registreerimine on küll Reaktori ilmumise ajaks läbi, kuid ehk mõnel väga innukal huvilisel õnnestub veel end korraldaja läbi sisse suruda. Kui ei, saab vähemalt kaasa elada. Osaleda võib ka siis, kui Sa lahingukunstis veel nii vilunud ei ole - reglemendist leiad info, kus saab mängu reeglitega tutvuda ja kuidas turniiriks harjutada.

Ajakava:

Osalejate registreerimine 21.-30. oktoober 2015

Eelvoorud 2.-15. november 2015

Poolfinaalid 16.-29. november 2015 (toimuvad, kui registreerunuid on vähemalt 18)

Finaal 5. detsember 2015 (olenevalt finaalmängus osalejate soovist võib ka olla mõni muu kuupäev)

>Turniiri reglement

Registreerimisvorm

Troonide mängu lauamängu (A Game of Thrones: The Board Game) Eesti II turniiri korraldab lauamängupood lauamangud.ee (Fortuna Games OÜ).

Korraldaja kontaktid turniiri küsimustes on:

e-mail wvaask@gmail.com

telefon 5699 3920

Tartu ulmikud

Veiko Belials tähistas sel kuul Õlleministeeriumis enda seitsmenda luulekogu ilmumist. Igaüks kes õlut tahtis pidi ka ühe luuletuse valjult ette lugema seega siis omamoodi ulmikute luulepäev või nii.

Peale õlu lõppemist sai muidugi taas "maisemate" või siis pigem tavapärasemate teemade juurde siirdutud ehk näiteks mitu tundi transhumanismist lobisetud.

Pildi Veikost tegi Metsavana ja ülejäänud kaks kaadrit Raul Sulbi.

Maaraamatukogutöötajate päev

30. oktoobril toimus Palamusel XV maaraamatukogutöötajate päev, kus Maniakkide Tänav pidas ettekande teemal ,,Eesti ulmekirjanduse põnev maastik." Ettekandeks oli aega 25 minutit ja selgus, et selle aja jooksul jõuab tegelikult vaid kriipida Eesti ulme pealispinda. Kriibitud ta igatahes sai. Selles mõttes on tore, et meie ulmemaastiku huumusekiht on päris paks ja seda lisandub aina juurde. Lisaks rääkis Raivo Suni samuti ulmelähedasel teemal: ,,Kas Google muudab meie lugemisharjumusi?"

Uudiskirjandus 10/15

Kirjastus Fantaasia

Tondibrigaadid

John Scalzi

Tõlkinud Ats Miller

"Tondibrigaadid" on järg autorile ülemaailmse kuulsuse toonud teosele "Vanamehe sõda", mis ilmus Sündmuste horisondi sarjas 2013. aastal. Kolm rassi, kellega inimkond on pidevalt vaenujalal olnud, ühinevad inimkonna vastu. Neid aitab reeturist inimene, väljapaistev teadlane Charles Boutin, kes inimkonna nõrkusi hästi tunneb. Lisaks küsimustele, kus ta viibib ja kuidas teda tabada, tekib ka küsimus, miks ta seda teeb. Märulispetsialisti John Scalzi raamatus leidub ka seekord suurepäraseid võitlusstseene.

*

Koobas täitus tolmu ja siis valgusega, kui sein läbi murti ja relvadega olevused sealt sisse valgusid. Üks neist märkas Cainenit ja haugatas; mitu valguskiirt ristus temal. Cainen ei mõelnud mitte esimest korda, et füüsilises mõttes pole evolutsioon neile olenditele küll ühtki teenet teinud. See aga muutis nad agressiivseks ja ohtlikuks ja neid oli neetult raske planeedi pinnalt minema kraapida. Ühesõnaga - probleemiks. Cainen vaatas otse olendi optilistesse sisenditesse.

"Kuradi inimesed," ütles ta.

Jututulbad

Merca

Jutukogus on lugusid absurdikast etnohuumorist kuni fantaasia ja teadusliku fantastikani. Salapärased paharetid kõnnivad linnatänavail ja röövivad inimestelt nägusid. Külanõid joodab pahaaimavatele külalistele ja iseendale sisse nõiajooki, mis toob kaasa ootamatuid tagajärgi. Igatsuselinnud neelavad inimesi, näkid varastavad suplejailt kehaosi ja toimub palju muud. Merca on Vanemuise näitleja, kirjanik, eesti esimene naispunkar. Avaldanud luulekogusid ja raamatu ,,Mees".

Ajakirjade Kirjastus

Härra Mercedes

Stephen King

Tõlkinud Silver Sära

On rõske koidueelne hommik. Majandusraskustes Ameerika väikelinnas seisavad sajad meeleheitel töötud järjekorras ja ootavad töömessi algust... Äkki kihutab rahva sekka ärandatud Mercedes. Roolis olev mees ajab rataste alla süütuid inimesi, tagurdab ja ründab uuesti. Kaheksa inimest saab surma, viisteist vigastada. Tapja põgeneb.

Mitu kuud hiljem vaevleb linna teises otsas pensionile jäänud uurija Bill Hodges lahendamata kuriteole mõeldes. Ühel päeval saab ta hullumeelse kirja kelleltki, kes nimetab end Mersumõrvariks ja ähvardab korraldada veelgi saatanlikuma rünnaku. Hodges ärkab oma masendavast ja tühjast pensionipõlvest, et kõiki oma oskusi appi võttes ära hoida uus tragöödia. Aega on vähe. Mersumõrvari järgmine ettevõtmine, kui see peaks õnnestuma, tapaks või sandistaks tuhandeid.

,,Härra Mercedesˮ on sõda headuse ja kurjuse vahel põnevuskirjanduse meistrilt, kelle nägemus psühhopaadist mõrtsuka maailmast on sünge ja kaasahaarav.

Jutt: Miks ma ei tulnud 2013. aasta Estconile (Taivo Rist)

Reaktor on juba paaril korral avaldanud Estconi viktoriinide materjale, viimati 2012. aasta viktoriini küsimused, vastused ja kommentaarid. Kuna Taivo Rist 2013. aastal Estconile ei jõudnud jäi seal läbi viimata ka tema ja Rauno Pärnitsa poolt koostatud traditsiooniline viktoriin. Nii ilmub käesolevas numbris hoopiski Taivo Risti selgitus, kuidas see nii juhtus, et teda polnud. (toim)

Reede, 12. juuli 2013 hommikul kell 7.52 väljus Balti jaamast Valga rong. Jõudsin sellele peaaegu viimasel hetkel, mul on kalduvus hilineda. Sain koha kõige uksepoolsemale pingile, istusin seljaga sõidu ja näoga ülejäänud vaguni poole. Minu kõrval aknaalustel kohtadel istus abielupaar.

Ülemiste jaamas istus minu vastu heledapäine lühikeste juustega kõhn neiu, kes rongi liikuma hakates küsis enda kõrval istuvalt naiselt: «Vabandage, kas teile meeldib reisida?»

Naine vaatas teda ehmunult. Tema mees seevastu näitas nuga ja sisistas: «Jäta meid rahule, lita, või ma löön sind noaga!»

Neiu tõstis tõrjuvalt mõlemad käed. «Pole vaja, pole vaja.» Ning pöördus seejärel minu poole: «Minule küll meeldib väga reisida. Alles kuu aja eest tulin Egiptusest ja järgmisel nädalal püüan Lapimaale sõita. Aga vabandage minu uudishimu, kui teil oleks piisavalt vaba raha ja aega, kuhu teie sõidaksite? Kas teil on unistuste reisisihtkoht?»

Mõtlesin hetke. «Oot-oot, need on kaks erinevat küsimust, millele on kaks erinevat vastust. Kumba te siis õigupoolest teada soovite?»

Ta sattus hetkeks segadusse. «Kui teil oleks võimalik sõita ükskõik kuhu, kuhu te siis sõidaksite?»

«Põlvasse.»

«Põlvasse? Miks, jumala eest, Põlvasse?»

«Sest Põlva lähedal Saarjärvel algab täna ulmehuviliste kokkutulek Estcon.»

«Milles siis asi, kas teil pole raha sinna sõita?»

«Vastupidi. Mul ongi ju võimalik sõita ükskõik kuhu. Ma vaatasin ükskord reisibüroo hindu. Kõige kallim oli Antarktika-ekspeditsioon. Kui kõik oma säästud mängu paneksin, siis jaksaksin selle osta. Ehkki ma ei taha Antarktikasse, näha pole midagi peale jäämägede ning kogu aeg on külm ja rõske. Ainult kosmoseturismi jaoks pole mul raha, kuid selle järele ei tunne ma samuti mingit vajadust.»

Neiu naeratas. «Kosmosereise me ei müü. Kellele seda üldse vaja on peale teadlaste? Elutingimused on seal kehvad ja vaade on ka vilets.»

«Nii et ma saangi praegu sõita ükskõik kuhu maailmas. Ja kuhu ma siis sõidan? Põlvasse.»

«Aga kas teil pole siis unistuste reisisihtkohta?»

«Ikka on. See on Hiiumaa.»

«Te pole kunagi Hiiumaal käinud?»

«Igal aastal mitu korda. Ma arvan, et olen õnnelikum kui need, kes unistavad sõidust Havaile või Uus-Meremaale, sest minu unistuste reis saab teoks palju sagedamini.»

«Aga välismaal olete ju ka käinud, eks? Kas te välismaale ei soovi sõita?»

«Ei, mitte eriti. Olen täiesti valmis välismaale sõitma siis, kui minu jaoks on tasuta edasi-tagasi-sõit, majutus ja toitlustamine või vähemalt suurem osa sellest. Ise ma küll maksta ei taha.»

«Mul on just teie jaoks parim pakkumine! Kui ostate nädalaajase puhkuse Marbellas kahele neljatärnihotellis, siis on sinnasõit meie poolt täiesti prii!»

«Liiga vähe on tasuta, ma pole nõus.»

«Siis te ei saa vist kuigi palju välismaal käia. Ma tunnen teile päris kaasa.»

«Olen saanud kolmenädalase reisi Armeeniasse. Sinna ja tagasi lennukisõit tehti välja, kogu elamine oli tasuta, toitlustamine oli tasuta ja isegi ekskursioonid olid täiesti tasuta. Ööbimine oli küll rööbastelt maha tõstetud vagunites reformvoodites, aga kõike head ka ei saa.

Siis oli mul nädalaajane reis Tuneesiasse parimal hooajal, milleks Tuneesias on september-oktoober, sest suvel on liiga palav. Sõit sinna ja tagasi tehti välja, ööbimine kurat-teab-kui-mitme tärni hotellis tehti välja, kogu söök tehti välja, ainult juua pidin ise ostma, tegema ei pidanud ma mitte midagi ja päevaraha maksti ka veel. Seda nimetan ma õigeks puhkuseks.»

Ta mõtles pisut ja otsustas: «Te valetate. See ei ole võimalik.»

Panin käe südamele ja ütlesin: «Ma vannun, et olen need reisid saanud. Euroopas olen paarkümmend riiki läbi sõitnud, sõidu eest maksnud veel pole, paar korda laevapileti Helsingisse.»

«Kuidas see teil õnnestub?»

«Mul pole mingit erilist nippi. Tuleb silmad ja kõrvad lahti hoida. Ütleksin, et tuleb olla avatud pakkumistele.»

«Kui te sageli Hiiumaal käite, siis võin teile otsida kõige odavama öömaja Hiiumaal!»

«Kõige odavam on tasuta isa ja ema juures.»

Ta tegi viimase katse. «Kui te otsite inimeste rühma, kes ostab 30 reisi Egiptusesse, siis üks, nimelt teie, saab tasuta kaasa sõita.»

«Mul pole nii palju inimesi kusagilt võtta. Minge ära, teil ei õnnestu mulle midagi pähe määrida.»

Ta tõusis, vaatas abiotsivalt ümberringi ja võttis visiitkaardi. «Kui peaksite iial soovima reisida -»

Rehmasin käega. «Kaduge siit.»

Ta astuski tamburisse. Rohkem ma teda ei näinud.

Heitsin pilgu akna poole. Kui ei istu akna all, siis pole mugav aknast välja vaadata. Akna all istuja võib arvata, et mul on temaga asja. Mõtlesin kotist raamatu välja võtta, mul on Estconil alati mõni kaasas. Kuid selle asemel märkasin, et järgmises pingivahes teisel pool vahekäiku on rahvas tülli läinud. Üks noormees tõusis seal ja lõi enda vastas istuvale kiilaspäisele mehele näkku. See tõstis enda kaitseks käed, aga löök oli kiire ja tugev. Mees vajus pingi seljatoele ja seda mööda pikali. Noormees lõi teda veel ja veel.

«No vozmi,» soovitas sõber talle. «Ubi etot bolvan.»

Tapmiseni siiski ei läinud. Võib-olla sellepärast, et kiilaspäine mees oli esimeste löökidega teadvuse kaotanud. Ta varises põrandale. Vene noormehed arutasid, mida teha: tema keha segas ja polnud kohta, kuhu teda panna. Üks meestest tahtis ta aknast välja visata, ent aken ei käinud lahti. Lõpuks asis üks neist tal õlgadest ja teine jalgadest ning teadvusetu mees tõsteti vahekäiku pikali.

Vaatasin pealt. Ma pole kakleja ja kolme vastu üksinda polnud mul lootustki saada. Teised reisijad uudistasid seda samuti, ilma et keegi oleks vahele astunud.

Mööda vahekäiku tuli tüse noormees, kes astus maaslamajast hoolikalt mööda ja potsatas minu vastu istuma.

«Väga ebameeldiv lugu,» pomises ta. «Vaadake nüüd ise, mis ühistranspordis võib juhtuda. Järgmisel korral sõidan kindlasti autoga. Pidin täna oma auto naisele andma. Auto on juba kümme aastat vana, järgmiseks aastaks tuleb peresse teine osta. Kui vana autoga teie sõidate?»

«Kahjuks ei oska ma sellele küsimusele vastata. Mind pole see iialgi huvitanud.»

«Kuid auto tehnilises passis on see ju ometi sees.»

«Kahtlemata. Ma pole sinna kunagi vaadanud.»

Noormees muigas üleolevalt. «Seda ikka teate, mis marki autoga sõidate?»

«Noh, jah. Eks "Ikarused" ja "Solarised" ole põhilised.»

Noormees lausa irvitas. «Ma vaatan, et meil on siin ühistranspordi-mees. Vanasõnagi ütleb: sa saad seda, mille eest maksad. Kas on siis tore sõita bussi või trolliga, kus reisijad on purjus ja isegi joovad sõidu ajal, haisevad, käratsevad, kus sõiduk on määritud ja lõhutud ning kus, nagu minu selja taga, tapetakse inimesi?»

«Minule tundub, et Tallinnas on kaks ühistransporti. Üks neist on selline, nagu teie kirjeldasite. Aeg-ajalt olen lugenud, kuidas mõni ajakirjanik otsib Tallinnast ekstreemsusi, sõidab esimest korda üle paljude aastate trammiga ja siis kirjutab kõigest sellest, millest teie räägite. Teine ühistransport on see, millega mina sõidan. Minu ühissõidukid on puhtad ja korras, sealsed reisijad on kained ja puhtad ega tülita kaassõitjaid. Minul ei ole busside ja trollide kohta ühtki halba sõna öelda.»

«Kui inimene on justkui nabanööriga seotud ühistranspordi külge, siis piirab see kõvasti tema liikumisvabadust. Liikuda saab ainult siis, kui buss sõidab, ja ainult sinna, kuhu buss sõidab. Aga kui tahate Soomaal ringi rännata, siis sinna tramm ja troll ei sõida.»

«Eesti on väga korralikult ühistranspordivõrguga kaetud. Olen mõelnud, et oma auto puudumisel on mul üks asi tegemata jäänud. Kord aastas toimub Kilingi-Nõmmes võistlus, millele ei saa liinibussiga sõita nii, et hommikul hakkad Tallinnast tulema ja õhtul jõuad Tallinna tagasi. Aga selleks on ka natuke totter autot osta, et sõita üks kord aastas Kilingi-Nõmmele võistlusele, mis õigupoolest nii tähtis ei olegi.»

Ta vaatas mulle otsa ja kõverdas suud. «Võite parem kohe öelda, et teilt on juhiluba liiklusõnnetuse põhjustamise tõttu ära võetud või et teile ei antud seda värvipimeduse tõttu.»

«Minult pole iial juhiluba ära võetud, sest mul pole seda kunagi olnudki, ja värvipime ma ka ei ole, mida saaksin otsekohe tõestada, kui teil värvipimeduse test kaasas oleks.»

Noormees vaatas minu kõrval istuva abielupaari poole. Mees pigistas peos suurt pussi, see oli tõeline jahimehenuga, ja kinnitas: «Me ei osta autot ega midagi muud.»

Noormees tõusis püsti ja ohkas. «Tühised, mõttetud inimesed,» pomises ta ja läks tagasi, astudes ettevaatlikult üle põrandal lamava mehe.

Vaguni teises otsas hüüdis keegi bassihäälega: «Ma ei ole pede!»

Mõni sekund oli vaikust, siis kargas keegi püsti, seljaga minu poole, kostis röögatus ja esimene mees karjus veelgi valjemini: «Ma ju ütlesin sulle, et ma ei ole pede!»

Huvitav, mida temale pakuti? Aga ma ei kavatsenudki seda välja uurida. Muidu hakatakse seda mulle ka kohe pakkuma.

Kas nüüd saan rahus raamatut lugeda?

Aga ei. Sobrasin oma kotis ja leidsin raamatu, ent ei jõudnud seda väljagi võtta, kui minu selja taga avanes vaguni uks ja sisenes hallipäine naine, kes istus minu vastu pingile. Ta hoidis käes suurt raamatut.

«Tere päevast. Küll täna on ilus ilm!»

Jõllitasin teda, aga ei öelnud midagi ega noogutanudki.

«Kas te soovite rääkida jumalast?»

Leidsin kotist veel midagi. Mul polnud plaanis seda Estconile kaasa vedada, aga see oli varasemast ajast kotti jäänud.

«Ei, tänan. Parema meelega räägiksin Eestimaa Ühendatud Vasakparteist. Kas te soovite meie erakonna liikmeks astuda?» Ja tõmbasin välja liikmeksastumise avalduse.

Daam naeratas üle kogu näo. «Oo, ametivend ... Mitte praegu.» Ta tõusis ja läks minema.

No see käis küll üllatavalt kähku. Aga, teate, see on ju suurepärane vahend igasuguste müügiagentide ja tõekuulutajate peletamiseks. Ükskõik kellega saab jutu viia kiiresti sellele, et meie ühine eesmärk on muuta Eesti elu paremaks. Kes hakkaks seda eitama? Ja siis saan öelda, et kõige paremaks muudab Eesti elu Vasakpartei. Ning kui ta peakski tahtma poliitikast väidelda, siis seda teen ma meeleldi. Ja liikmeks võin võtta absoluutselt kõiki.

Rong peatus, valjuhääldi hakkas kägisema ja teatas: «Tapa. Peatus viis minutit.»

Osa rahvast läks maha. Nad astusid vahekäigus lamajast ettevaatlikult üle. Siis tulid peale kiirabitöötajad. Kaugemas otsas asus üks naine kellegi nägu tohterdama. Kaks kanderaamiga meest kõndisid läbi vaguni, kuni jõudsid lamava meheni. Ruumi oli vähe, teda polnud mugav kanderaamile tõsta, aga nad said sellega kiiresti hakkama ja kandsid ta tamburisse. Reisijateruumi ja tamburi vaheline uks oli kitsas ega vajunud kinni, sest kanderaam või üks selle kandjatest takistas seda. Sellepärast kuulsin hästi, kuidas üks neist ütles:

«Täna vedas, siin vagunis ei löödud kedagi maha. Paar tükki said natuke peksa ja see tõbras tuleb ka kohe teadvusele.»

Talle vastati: «Jah, täna on siin vaikne päev. Ainult esimeses klassis tapeti üks kiirlaenupakkuja ära. Poodi üles.»

«Esimeses klassis tapetakse alati keegi, seal on noobel seltskond koos.»

«Ja siin kõrval vägistati üks neiu, kes reisipakette müüs. Aga ma ei võtnud teda maha, sest paar meest ütlesid, et pole veel saanud teda vägistada. Ma teatan Jõgevale, et ta seal üle vaadataks.»

Uks vajus kinni. Nägin varsti aknast, et kaks meest läksid kanderaamiga eemal seisva kiirabiautode rivi poole.

Rong hakkas liikuma ja valjuhääldi teatas: «Järgmine peatus Tamsalu.»

Mina hoidsin endiselt käes Vasakpartei liikmeks astumise avalduse blanketti. Ma ei teadnud veel, et see saabki põhjuseks, miks ma ei jõudnud Estconile ja miks ma enam kunagi erakonda astumise avaldust kaasas ei kanna.

Taivo Rist

Suvi 2014

Jutt: Pärast kättemaksu (Miikael Jekimov)

Laserpüstol suitses külma öhe. Hämaras toas tõusis aurupahvak aeglaselt lae alla ning hajus ühtlase sujuvusega laiali. Aknast puhuv tuul pani Altani judisema, higi pealael sillerdas ja nirises läbi kulmude silmadesse.

,,Kes nüüd piisavalt sai?" küsis tõmmu mees elutult toalt, hääl roidumusest kare. Küüned kratsisid habemetüügast, vesised silmad pilkusid ühtesoodu pimedusse.

Altan virutas laibale jalaga ribidesse. Kõlas vaid vaikne mütsatus. Põrandat kattev vaip, millel surnu lamas oli uhke, keeruliste mustrite ja värvide kombinatsioon, helesinisel riidel punane laik järjest suuremaks laienemas.

,,Vabandust," ütles Altan kohe otsa. ,,Vabandust. Neetud, ma ei tahtnud sind üldsegi lüüa."

Aga surnul oli ükskõik. Ta lihtsalt lamas. Avatud silmega taat, habetu kortsulise lõua ja armilise näoga. Tuba oli vaikne, tuule vihin vaevukuuldav, hiline tund ühtki häält tänavalt mitte kinkiv.

Altan vahtis ümberringi. Silmad kohanesid pimedusega, esemete siluetid joonistusid välja veel selgemini kui päikese käes kümblevas hommikus. Vaipadega kaetud seinad ja nende vastu toetuv mööbel, looklevad mustrid puitu graveeritud. Täiesti arvestatav elupaik. Ei kehv, ei ülemäära külluslik. Mitte, et kumbki Altanile korda oleks läinud. Tema oli vaid vanameest oodanud ning siis talle ühe korraliku lasu kõhtu kihutanud. Kui taat põlvili langes ja räsitud häälega anuma hakkas, oli Altan teda veel teisegi lasuga kostitanud. Kolmas lask oli see, mis vanamehel tossu lõpuks välja susistas.

Vanameest kattis lai sünnimärk, mis sirutus üle poole näo. Määrdunud Rikk, kardetud palgasõdalaste jõugu juht. Nüüd, Altani käe läbi surnud. Altan oli kuulnud, et kui kättemaks saab tasutud, pidavat südamelt kivi langema. Kõik rääkisid nii. Ka raamatud. Eriti raamatud, need vanad seiklusjutud, mida ta poisikesest saati armastanud oli. Hing pidavat omajagu kergemaks minema ning enesetunne märgatavalt paranema. Ent Altan ei tundnud midagi. Ei mingit kivi, kergust ega heameelt. Lihtsalt vastikust laiba suhtes. Määrdunud Rikk lamas siin, tema ees, vana sõber ja vana raibe. Altan sülitas. Keegi ei saanud iial piisavalt.

*

Pisike kosmoselaev uhas üle ookeani. Tohutu, avar eimiski, täpselt sama surmav kui ilmaruum planeedist väljaspool. Lainetriibud tõmbusid all vees kokku, laienesid, põrkusid omavahel. Altan vahtis aknast välja, kõrval piloot laeva juhtimas. Kaugele ta küll ei näinud, armastus vanakooli suurekaliibriliste püsside vastu oli ühel parajal hetkel lõivu nõudnud, kui püss keset lahingut rikki läks ning sädemelaine üle noormehe silmade tuulas. Kulmud kasvasid ajapikku tagasi, ent täielik nägemine mitte. Eredad värvid ning päikesevalgus tegid silmele haiget, eemalolevad esemed joonistusid vaid käeulatuses välja. Siiski võttis kuju kaugel eespool veepiiril nähtav väike kogu, mis aeglase järjepidevusega kasvas. Altan sulges silmad ning hingas aeglaselt sisse, seejärel pühendus habeme sügamisele. Nädal oli kiiresti möödunud.

,,Kauaks seekord jääd?" kõlas naisehääl. Piloot klõpsis laeva armatuurlaual mingeid nuppe, hõõguvpunased juuksed peas krunni keeratud. Ta vaatas hetkeks Altani poole ja naeratas, hambad puseriti, kena noor nägu tedretähne ja täitumata unistusi täis.

,,Kurat teab." Altan kehitas vaid õlgu. Tal polnud õrna aimugi, mida tegema pidi või tahtis. Kuus aastat olid nad koos Määrdunud Rikiga Sarvekandjaid juhtinud, alates sellest kui ta kuueteistkümneaastaselt Maalt jalga lasi, ajani mil ta ühel ootamatul hetkel oma nõuandja poolt äkiliselt kõrvale tõugati. Sõda oli kõik, mis ta õppinud oli. Neli pikka aastat jahtimist samuti, nädal tagasi otsa saanud, kui Rikk kolm laservihku kerre neelas. Mida tegid need, kes olid terve igaviku ühe eesmärgi poole püüelnud ning selle seejärel saavutanud? Kus olid juttude järjed, mis seletasid mida kuradit kangelased oma ülejäänud eluga peale hakkasid?

,,Sa peaksid endale hobi leidma," jätkas neiu. ,,Tead, midagi, mida teha siis kui sa parasjagu kõiki teisi täis ei mulgusta."

,,Hobi?" Altan vahtis pilooti jahmunud pilguga. ,,Nora, sul on imelikud vaated sellest, kes ma olen."

,,Mul ei ole üldse vaateid sellest, kes sa oled." Ta osutas sõrmega aknale. ,,Mu vaade on ookean."

,,Mul ei ole mingit hobi vaja," ütles Altan kärsitu mõtlematusega. Samas, kes teadis. Mis neetud asi see hobi õigupoolest üldse oligi? Neile, kes ajahätta ei jäänud. ,,Mis sa mõtlesid muidu?"

,,Noh, isegi vilunud palgasõduritel on elus pehmemat poolt vaja." Ta suunurgad tõmbusid kelmikalt ülespoole. ,,Kudumine ja kokkamine. Tead, kodused tegemised."

Altan turtsatas. ,,Nende jaoks on olemas poed. Üsna asjakohased kah."

Punapäine piloot raputas pead. ,,Eks ise tead. Kogu selle aja vältel, mil me üksteist teadnud oleme, pole ma veel iial näinud, kuidas sa sokke nõelud. Kuri Altan, sama karvane kui karud ja sama sõbralik kui..." Ta vakatas. ,,Sama sõbralik kui. Neetud, mis on sama sõbralik kui sina?"

,,Ma olen üsna sõbralik," vastas Altan ülespuhutud nördimuse ja pettumuse seguga. ,,Nende vastu, kes mind sallivad."

,,Keegi ei salli sind." Nora naeris, muhe heli kokpiti täitmas. ,,Praegune seltskond välja arvatud, muidugi."

Altan võttis põuest prillid, pani ette ja suunas pilgu esiaknast välja. Nende pisike kosmoselaev hakkas eemalolevale kogule lähemale jõudma. Keset ookeani seisis ilmatu mägi, kõrge ja sile, kangekaelselt ümbritsevas vees juurdunud ja valendavat päikesevalgust lõikav. Mida lähemale nad jõudsid, seda enam võttis udu veepiiril kogu, kaljupank kaugel kui linnamüür, ühtlaste vahedega tehisaukudest aur välja pressimas ning taeva poole püüdlemas, moodustades alatasa kuju muutvaid pilvi. Udulinn, kaljule ehitatud inimkoloonia, mis sügavusest maaki välja kaevas ning selle kohe teraseks ümber sulatas. Linna südamena tuksuvatest maa-alustest sepikodadest tõusev aur maalis pildi hingavast kaljust, linnast, mis elas ning õitses.

,,Mis sul plaanis on?" küsis Nora, kui kosmoselaev kokkupressitud lennuväljale maandus. Nelinurkne maandumisplats oli surutud taeva poole turritavate kaljunukkide põhja, hõljukitele ja laevadele tõusmiseks ja laskumiseks, kalju sisse ehitatud hiiglaslike plasmakahurite igihaljas vaateväljas, valmis vähemagi ohu korral neljast suunast korraga tuld andma.

Altan mõtiskles, kes Sarvekandjaid juhib, nüüd mil Rikk surnud ning tema ammu läinud. Mingi järjekordne molkus, ei mingit kahtlust. Kuid seni kuni ta vana jõuk temast eemal püsis, polnud seal väga vahet. Ehk kunagi ristuvad nende teed taas, kuid parem hiljem kui varem.

,,Otsin tööd." Altan kinnitas vöö külge püstolikabuuri ja tõmbas püksirihma koomale. ,,Müün oma tuld ja elu." Ta vaatas platsil ringi. Töölised sibasid edasi-tagasi, juhatasid piloote, vedasid lasti ning tegid niisama kitsas paigas ruumi. Silmad olid kuivad, ta võttis prillid eest ning asetas need hooletult armatuurlauale. ,,Säärases kohas nagu Udulinn leidub alati neid, kellel minusuguste oskusi tarvis läheb."

,,Ei saa vastu vaielda."

,,Ise?"

Nora kehitas õlgu. ,,Last ja laadung. Ehk mõni reisija. Lähimatele planeetidele on nõudlus suur. Kena viis vabakutselisena rahvast ja lasti vedada. Vähem tingimusi, vähem nööre ümber kaela."

,,Aitüma sõidu eest." Altan sobras veidi oma nahkvammuse põuetaskus ning tõmbas sealt välja vana pleekunud paberilipiku, suure tolmurulli ning kolm hõbemünti.

,,Pfft." Nora naeris kõlava häälega, paljastades oma kõverad hambad. ,,Kolm aastat oleme koos lennanud. Mis ajast sa mulle sõidu eest maksnud oled?"

Altan kehitas õlgu. Head kombed ei ole kedagi kunagi ära tapnud. Ta raputas otsa veel ka pead. Võib-olla oli, ent hetkel ei tulnud küll kedagi pähe. Proovida võis alati, lihtsalt ühel hetkel kui ei paku võib just ette tulla see moment, kui oleks võinud.

,,Osta mulle kunagi lihtsalt üks õlu. Või kaks. Või rohkem." Nora lülitas laeva mootori välja ning sättis ühe lahtise kihara kõrva taha. ,,Tead mis," vaatas ta Altanile otsa. ,,Kui Udulinna sõjasulase teenistuskäik ootamatult lühikeseks jääb, tule sinna kõrtsi, noh." Ta otsis hetke sõnu, näpud nipsu löömas. ,,Noh, see mis iganes seal mäenuki otsas on. Nurgatagune või mis iganes. Tead küll."

Altan naeratas. ,,Algav Öö. Tean."

,,Ja-jah, täpselt seesama. Ainus korralik koht kus saab korraga juua ja magada. Igal juhul, äkki on tarvis siit ookeanist minema saada ning ma olen veel linnas."

Altan toppis mündid ja muu prahi tagasi taskusse, noogutas Norale ning astus laevast välja.

*

Udulinn kihas ja sumises kui herilasepesa. Lennuväli jäi seljataha, mõni kitsas allee siia, mõni trepp sinna ning Altan jõudis laiale tänavale, ühele Udulinna peamistest. Ta jahmus hetkeks, rahva tulv ning hoonete kõrgus ta ees pikalt laotumas, kogus siis hinge ning jätkas sammu. Majad olid ehitatud peamiselt helesinistest kivilahmakatest, tugisambad taeva poole tõusmas, riideräbalad ühelt rõdult teisele ühendatud, mõnel neist värvilised vapid alla rippumas, mõnel pesu kuivamas, mõned hoopis liiga auklikud, et neid millekski asjalikuks kasutada, vaid kauge päevavalgus teed pilvede vahelt alla otsimas.

Siin all tänaval sagis rahvas. Udulinn oli alguses küll rajatud inimkolooniana, üks esimesi planeete kaugsektoritest, millele Ühendatud Inimnõukogu oli leidnud vaevaks inimkonda Maalt laiendada, ent tänaval vooriv elanikkond jättis kõike muud kui inimkoloonia mulje. Maalasi küll oli, ja üldsegi mitte vähe, enamik rahvast oli aga tulnukad, helehalli nahatooniga humanoidid naabersektorist Mizrami planeedilt, pikliku keha ning kitsa lõuaga, karvutud, pisikese suu ja kitsaste silmadega sügaval-sügaval koobastes, alatasa igale poole oma läbistavaid pilke heitmas. Inimesed olid Udulinna algusaastail üsna tõrksad planeedile kolima, ehk oli tegu maailmaga, mille üüratul ookeanil vaid üks mägi vett trotsis, ehk oli tegu liiga kauge kosmosesektori ja ohuga, mis vahemaaga kaasnes, ehk oli tegu aga naeruväärselt kõrgete hindadega, millega tõotatud maad müüa üritati. Mizrami elanikud aga haarasid võimalusest kõigi oma kuueteistkümne sõrmeküünega, nende õitsevale ühiskonnale olid Udulinna hinnad tühisemad kui tuule käes edasi kanduv tolm. Ühendatud Inimnõukogu ei jätnud aga jonni, maalased pidid samuti uusi kolooniaid asustama, eriti siis kui sääraseid ressursse uude maailma panustati. Seega antigi lõppeks Udulinna elamispaiku vaat et päris muidu, soodsa liisingu ja planeedile tasuta transpordiga.

Altan kõndis kivimajade vahele kokku surutud tänaval, laial, ent astumisruumi vähem kui kuumadel sütel. Ta polnud eriti paljude mizidega kokku puutunud, ent tulnukrass oli viisakate kommetega ega küsinud iial liialt palju. Seetõttu olid ka nende rohked maailmad üsna tulusad palgasõduri otsade leidmiseks.

Kellegi õlg tabas valusalt Altani nägu ning mees lõi hambad huulde. Vabandus hõigati üle õla, eksija oligi kadunud. Altan üritas rahvasummas teed teha. Tänav oli täis metallkärusid ning müügilaudu, puidust tehtud sõidukid ja mööbel puudus Udulinnast pea täielikult. Igal pool müüdi kala, värsket, kuivatatud, soolatud ning erilise terava vürtsiga maitsestatud. Üllataval kombel siin aga ei haisenud, vähemalt mitte kala järgi. Tuul leidis kitsastel tänavatel oma tee ning kandis ookeani mõnusat vinu, kala aga lõhnas meeldivalt, just nagu oleksid ostjad ise selle merelt püüdnud. Põiktänavatel magasid pappliistude all kodutud, loikudes ja mudas ühtviisi paremat homset oodates.

Kaupmeestel oli hea põli, kala läks müügiks nii kohalikele kui ka siia reisinud kokkuostjatele. Kogu ookean oli valla, juhul kui vajalik püüdmisluba olemas. Pea kohal rõdult rõdule ühendatud räbalatel rippusid ka mitmed käed, inimeste viiesõrmelised, mizide kaheksased, mõned muud veidra kuju ja ilmega. Kõik loata kalastajate omad, üks rängemaid kuritegusid, mida Udulinnas võimalik sooritada. Kandis, kus karjamaid pole ning peamiseks valuutaks ja vahetuseks meresaadused, ei talutud võimude jaotuses neid, kes liiga nurgataguseid otseteid leida üritasid.

Altan surus end elanike ja müügilettide vahelt läbi, soolane lõhn ninas, vürtside kibe ja magus maitse suus. Ta tõmbas nahkvammuse endale tihedamini ümber ja kontrollis, et püksitaskutesse raha ei oleks ununenud. Siinseil tänavail oli arukas kõik põues luku taga hoida. Vargad tegutsesid lootusrikkalt, ent märksa suuremat ohtu kujutas endast kogu laste jada, kes igal pool kerjas. Enamik lapsi kandis külmas ilmas vaid narmendavaid pükse, ei särke, ei saapaid, vaid judisevad vared, millele peale vaadates võis roided üle lugeda. ,,Härra, härra, andke palun midagi!" kõlas eest, tagant ning kõrvalt. Altan uratas, tõukis ettejäävaid jõnglasi ja kiirendas sammu. Polnud midagi hullemat kaasa tundmisest täbaruses tunglevatele kerjustele, eriti kui nendeks olid lapsed, kes suurima tõenäosusega pealetükkivat talve üle ei ela. Neil, kes suutsid Udulinnas vaesusest üle olla, oli muretu põli, ent kõigile edukaile elanikele oli vastukaaluks ka lugematul hulgal neid, kes ei jaksanud oma elu õigele rajale juhtida.

Altani sihtpaik oli siksakilise tänava lõppu umbsoppi pressitud, nii et iga suvaline kunde seda üles ei leiaks. Uks paukus Altani taga kinni. Ta ees pääses valla hämar ruum, metallist laudade ja toolidega, metallist lae ja seintega, küünlavalguse käes ühtviisi tantsivate varjudega. Võõrastemaja oli tavalisest kehvema mainega, viletsad toad kõrgete hindadega, just nagu õigele omakasupüüdjale vajalik. Eeskoda kõrtsil ei olnud, nelinurkne baarilett ruumi keskel passis ka vastuvõtu pähe tegutsema. Inimeste ja mizide hulgas leidus ka üksikuid muid tulnukaid, mõni nurgalauas omaette jooki rüüpamas, mõni teistega koos klõmakat võtmas, mõni niisama diivanil lösutades raamatut lugemas. Baarileti keskel kuivatas hiiglasliku õllekõhuga mees klaasi.

,,Keda ma näen," kõmistas ta, asetas klaasi letile ning pühkis käed oma plekkidest kubiseva põlle sisse. ,,Kas see pole mitte mu lemmikpalgasõdur, karupoeg Altan ise! Sa oled vahepeal veel karvasemaks läinud."

Altan naeratas, ajas käe läbi juuste ja lõi rusikad letile. ,,Sina oled hoopistükkis paksem."

,,Paksem!" kõmistas baarimees. Hetkeks kortsu tõmbunud kulmud tõusid juuksepiirini ja mees ähkis hoopis naerda. ,,Jah, sedand küll." Ta kehitas õlgu. ,,Aga nimeta mulle üks peenike kõrtsmik."

,,Ma ei usalda peenikesi kõrtsmikke."

Kõrtsis valitses sume hõng, lae all hõljusid kajasummutusmehhanismi tõttu madalad hääled ja veidi helisevamad naerud, kulistamine ja lonksud, klaaside kokku löömine ja jutukõmin. ,,Mida ma sulle pakkuda võin?"

,,Midagi süüa," ütles Altan ilma igasuguse pausita. ,,Ja siis noid teist sorti pakkumisi."

,,Onder, siin on ju kala," Altan ajas lusikaga kausis ringi. Tumerohelist värvi kala, mida siinsete turgude lettidel hulganisti leidus, maitsev ning peaaegu luudeta. ,,Vanasti olid suured lambalihatükid. Mis värk on?" Ta võttis ühepajatoidust suure ampsu ja pühkis käeseljaga rasvaseid huuli. Õnnestus vaid rasv ja puljong habemesse edasi ajada.

Kõrtsmik nõjatus tooli seljatoele ning hüüdis noorele abilisele leti taga, et too kogu majandamise hetkeks või enamaks enesele koormaks võtaks. ,,Lammas on kallis," vastas Onder. ,,Ja see tüüp, kes siia salaja odavamalt sokutas, koksati ühel õhtul ilma igasuguse etteteatamiseta ära."

,,Päriselt?" küsis Altan leiva ja pajaroa ahmimise vahepeale.

,,Siinsamas uksest väljas." Kõrtsmik vangutas pead. ,,Sai suraka. Tead, selle närvipüssiga, mis su mõneks ajaks halvab. Rööviti ära, veeti hõljukiga õhku ning siis visati pilvede kohal välja. Kukkus raibe päris täpselt, naabermaja katusele. Plärts ja kogu keha oli lödi, just nagu need juurviljatükid sul kausis. Üks silm veeres üle eendi, langes tänavale. Verd oli samuti igal pool. Õnneks neil naabreil isegi vedas, hommikul tuli torm, pesi ära."

Altan oli järjekordset suutäit võtmas kui pani suu hoopis kinni ning lusika tagasi kaussi. ,,Näen, et su oskus rahva isu äratada pole kuhugi kadunud."

,,Söö, söö." Onder vahtis ringi, abiline eemal kundesid kantseldamas. ,,Nälga pole mõtet jääda."

Altan kinkis talle viltuse naeratuse. Polnud enam midagi, mis peale kahtekümmend kuut eluaastat tal isu ära oleks suutnud võtta. Palgasõdurina oli see talle jõuliselt peakolu sisse taotud. Süüa tuli siis, kui oli, ükskõik mis tingimused ümberringi. Kondikubust lastekari väljas oli talle Maa põua-aastad taas meelde toonud. Siis, kui enamik viljakat põllumaad metropolide ehitamiseks riigistati ning talunikud mujale sektoritesse uutele planeetidele kolisid. Esimest korda kui ta tõelist nälga enese silme ees oli näinud, massilisena rahva hulgas, oli tegu südantpööritava ja alandliku vaatega. Alandlikkus läks üsna kiirelt üle, siis kui Altan mõistis, et ta ees oli tuhat kannatajat, järgmised tuhat nurga taga, järgmises linnas, järgmisel planeedil. Miljonid. Ja et ta ise oli üks neist. Iiveldustunne ei läinudki enam üle, jäi vaid raudkindel isu ja soov enam iial mitte nälga tunda. Ta matsutas suud. Kala ta ees olevas kausis maitses hästi. Ehk peaks veenma Ondrit kõrtsi päevaseid ülejääke ära viskamise asemel lastele jagama.

,,Sa soovisid muid pakkumisi kah," ütles kõrtsmik, kui kauss tühjaks sai. Kaks kannu õlut kõlksasid kokku. Saviga oli Udulinnas napp lugu, enamik nõudest oli metallist ning jättis joogile ebameeldivalt õlise maitse.

Altan rüüpas, neelas, ohkas. ,,Sa tead, et soovin. Mis sul on?"

,,Lase ma mõtlen." Onder ristas sõrmed, pööras need väljapoole ning venitas. Sõrmed raksusid, mehe lihavale näole joonistus edev naeratus, hambad hämara valguse käes paistmas. ,,Kaks sektorit eemal käib ranraidide planeedil kodusõda. Sinna on alati rohkem relvaviibutajaid tarvis."

Altan raputas pead. ,,Liiga ohtlik." Sõda oli viimane koht, kuhu ta praegu oma nina ihkas toppida. Väsimus ja aastatepikkune lahingupõli. Ehk kunagi hiljem, kui ta on vana ega hooli enam suurt oma tervisest. Ta soovis, et Määrdunud Riki tapmine oleks viimane kord pika aja jooksul, kui tal tuleb kedagi tulistada. Lisaks oli ta jõuk oma teed läinud, uute meeste värbamine oleks aga liialt tüütu.

,,Nooh, kohe siis lükkad tagasi, kui ma olen midagi leidnud," ütles Onder teeseldud haavatusega ning võttis kannust lonksu. ,,Aga egas ma eeldanudki, et kohe esimene klapib. Mis veel, ahjaa. Siinsamas päikesesüsteemis on veel ka Jar'fa planeet. Seal on Tuhande Korruse linn, mille peaminstri ihukaitsesalk on üsna vilets. Kuuldavasti kui õnnestub üks maha lüüa, avaneb tegijale salgas koht. Sinulaadsele jõmmile peaks olema paras ots. Pole just eriti õilis töö, ent raha on raha."

,,Liiga etteaimamatu." Palgasõdur võttis suure sõõmu ning nautis kõrtsmiku ülepuhutud kõnemaneeri. Ondriga oli see neil juba omavaheliseks naljaks kujunenud. ,,Neil on tobe komme lubada seaduslikult ihukaitsjaid rünnata. Midagi selle kohta, et ainult parimad ja tugevamad jäävad sel juhul alles."

,,Võtab ka sihiku suurtelt ninadelt. Kui kõik on usinad ihukaitsjaid tapma, ei mõtle keegi asjapulkade peale. Olgu." Onder hingas pikalt sisse. ,,Vaatame siis veel, igavene ärahellitatud iseteadja. Hmmm." Ta trummeldas sõrmedega lauaäärel, ise naeru kihistades. ,,Muidugi. Just eile astus mu juurest läbi üks tavapäratu välimusega sell. Üsna koleda näolapiga, ent kes olen mina ilu üle arvamust avaldama." Ta patsas kätega vastu kõhtu, hiiglaslik vats vabisemas. ,,Igatahes, too inetu sell otsis salakaubavedajat. Kuuldavasti oli kargo säärane ei küsi, ei vasta tüüpi. Tavaline."

Altani suu tõmbus muigele. ,,Juhtumisi on mul just praegusel hetkel olemas võimalus täpselt seda teha."

,,Said uue laeva?" Onder tegi kannupõhja jäänule otsa peale.

,,Mitte päris." Järgmine sihtpunkt oli Algav Öö. Nora oli kindlasti uue otsa üle rõõmus. Ja tema oli rõõmus, et Nora oli rõõmus. Kõik võidavad. ,,Tänud, Onder. Sinu peale võib alati loota."

Paks kõrtsmik tõusis ja võttis laua pealt nõud. ,,Seni, kuni sa mäletad."

Altan pilgutas silma, tõmbas põuest pleekunud paberilipiku, tolmurulli ja kolm hõbemünti. Prahi toppis tühja kaussi, hõbemündid kõrtsmiku põlletaskusse. ,,Aga sea siis asi valmis." Ta jäi hetkeks toppama. ,,Oota. Kas sa esimesed kaks andsid nimelt, teadsid, et lükkan tagasi?"

Ondri nägu lõi särama. ,,Otse loomulikult."

*

,,Kui kindel sa selles tüübis oled?" Nora oli ümber riietunud, kosmoselaeva piloodivormi asemel oli ta selga tõmmanud palju mugavama ja Altani arvates silmadele meeldivama heleda triiksärgi. Oma leekivad juuksed oli ta alla lasknud, need vedelesid laisalt ta õlgadel.

,,Onder?" Altan muigas ja turtsatas pisukese naerupahvaku. ,,Onder on tavaline vahemees. Ehk isegi tavalisest raasuke etem. Udulinnas olen alati tema kaudu otsi leidnud, ka Sarvekandjate päevil. Teab keda moosida, keda pitsitada, keda ohjata siis, kui käest läheb. Kui linnas miskit toimub, võib olla kindel, et paks kõrtsmik on asjast teadlik."

Nora raputas pead. ,,Sarvekandjad. Kes mõttehiiglane säärase nime peale tuli?"

,,Määrdunud Rikk." Altan oleks sülitanud, aga head kombed ei lubanud. See ei olnud siiski Ondri kõrts, Algav Öö oli mõnevõrra kõrgemast klassist, nii koha mõistes, asudes Udulinna mäe tipus, kui ka rahva käitumisviisilt. ,,Kui me palgasõduri ametit pidama hakkasime ning jõugu lõime, koosnes see suuremalt jaolt inimestest, kelle Maa suurlinnade ühiskond oli korralikult läbi tõmmanud. Leidsimegi tee teistesse päikesesüsteemidesse ning enese relvade ja oskuse müümisele."

Nora jõi suurest klaasist veini, sama punast kui ta juuksed. Altan oli küüdi eest jookide ostmisega tasunud.

,,Mu vend ütles alati, et mees, kes teenib elatist palgasõdurina, ei ole õige võitleja. Raha pole piisav põhjus sõdimiseks."

,,Ahsoo. Idealist seega." Altan naeratas taas ja tõstis oma veiniklaasi Nora suunas. Nägemine kuidas neiu rahulikult puhkas, oli tal alati meele rõõmsaks teinud. Rohkem veetlevamat kaaslast oli ringi rändamisel raske tahta. ,,Raha on ainus põhjus sõdimiseks." Pisike paus, mil ta jala üle põlve lõi ning siis jätkas. ,,Võrdluseks, sulle meeldib veini juua. Aga oskad sa seda valmistada?"

Vastuseks oli vaikus.

,,Ma arvasingi nii. Vaata, Nora. Sa oled veel noor." Ta turtsatas. Mitte, et ta ise vanem oleks olnud. ,,Mingil hetkel saad aru, et igaüks meist ei oska ehitada maja või arvutada kosmoselaeva vajaka tähtedevahelise lennu valemeid. Vaadata panganumbreid nii, et need rahaks muutuksid. Sama ka sõdimisega. Kui sa ei ole milleski osav, miks ei tohiks sa palgata neid, kes selles head on?"

Neiu rüüpas taas veini, silmad naeru täis. ,,Ma ei osanud iial arvata, et sa filosoof ka veel pealekauba oled."

Altan muheles. ,,Mingi hetk proovisime ka rohkem organiseeritud võitlemist, lepinguid valitsustega. Lendasime sektorite äärele planeete vallutama, piire kehtestama. Aga alati kaasnes nendega mäejagu bürokraatiat ja ilgeid reegleid. Palju lihtsam on mõne kelmist poliitikuga kahtlases kohas käte löömine ning siis otsese probleemi eemaldamine."

,,Nii et sa lihtsalt tapad neid, kelle eest sulle makstakse?"

,,Enamjaolt." Altan valas pudelipõhja enda ja Nora vahel pooleks, siis võttis järjekordse lonksu. ,,Kohustus sureb südametunnistuse juures." Neiu kortsus kulmude peale kehitas ta õlgu. ,,Mul ei ole vaja teada, mitu last on mu ohvritel, kui palju raha nad heategevuseks annetasid või kui palju nad iga kuu oma vanemate hooldekodule kulutavad. Need kes palkavad, osutavad, mina vajutan päästikut. Küll siis pärast surma vaatame, kui palju mu hing kaalub." Mitte, et surm Altani tööga alati oleks kaasnenud. Valdavalt olid otsad rahulikud, käid tähtsa näoga ringi ja hirmutad söakaid huvilisi, turvad asjapulki või vead kargot ühest universumi otsast teise. Aeg-ajalt tuli aga ette ka päästikule vajutamist ning siis tuli valmis olla, ükskõik kui vähe ka tol hetkel elu ei soovinud võtta.

Nad vaikisid mõnda aega. Altan vaatas ringi. Avar ja valgusrikas ruum, täis kallitesse rõivastesse riietatud rahvast ning ennastimetlevaid pilke. Samas jäi ka enamik kõntsa all-linna maha, nii et Altan nägi, miks Nora säärase koha valis. Võõrad planeedid ei erinenudki palju Maast. Samasugused probleemid kolletusid igal pool, polnud vahet kas valitsuse eesotsas olid inimesed või tulnukad. Soov vältida murede lahendamist ning täita omaenda taskuid oli inimloomus, Altan aga leidis, et seda sai rakendada kõigile.

Akende taga oli päike kõrgel, näha oli kaugeleulatuvat tüünet ookeani ning valgeid lainetriipe. Mäe tipus, Algavast Ööst mõnevõrra eemal trotsis tuult hiiglaslik kivist tahutud kuju, oma pikkuses pea kolmkümmend meetrit. Vanamees, kandiliseks voolitud lõuga katmas lainetav habe, mis ta ümara kõhu peale langes. Din Vatarr, merejumal, kes müüdi kohaselt Udulinna mäe planeeti katvast ookeanist välja tõstis, elanikud avasüli vastu võttis ning neile kalastuse iidseid teadmisi õpetas. Õnged ja võrgud olid ammu välja vahetatud, nüüd püüdsid rikkamad kalastajad droidide ja laserrelvadega. Ent vaesemad ei unustanud. All turul olid paljud elanikud avalikult Din Vatarri ususümboleid kandnud, peenest terasest kalapea kujulisi amulette, mida templitest tasuta saadi. Kalapüük ei olnud vaid tegevus, samavõrd tähtsad olid ka usundiline meeleseisund ning ohverdused, mida jumalale jagati.

,,Ehk hakkan vaikselt purju jääma," ütles Altan kokkuvõtteks, justkui omaenda mõtteist ärgates. Ta polnud ikka veel selgusele jõudnud, mida ta oma elus edasi teha soovis, nüüd kui Rikk oli surnud ning Altani viimane side Sarvekandjatega lõigatud. Ehk midagi samalaadset Noraga, liikuda neiuga ühes erinevate maailmade vahet, seni kuni keegi teda veel maha nottinud ei olnud. Altan ei teadnud ühtki palgasõdurit, kes oli vanaks elanud, ainus mis võimalik, oli enne surma võimalikult rõõmsana seigelda ning avantüristina järgmist otsa püüda. Lõputud tulevahetused oli kindlaim viis kiiresti hauda jõudmiseks. Võib-olla oli õige aeg pisikeseks elupildi muutuseks.

,,Nii et ütle, kas võtame siis selle otsa või mitte."

,,Lihtsalt kargo vedamine?"

,,Lähme, saame õhtul palkajatega kokku ning räägime sotid sirgeks."

Nora kehitas õlgu. ,,Raha on raha."

Altan noogutas. Kauba vedamine oli lollikindlaim viis elatist teenida. Kindlasti parem kui lendavate laservihkude eest pea õlgade vahele tõmmata ning palju kosutavam ka hingele. Erinevate maailmade nägemises oli midagi rahustavat, lennata kosmose sektorite vahesid, maanduda planeetidel päevaks-paariks, ehk isegi nädalaks, kogeda alatasa midagi täiesti uut. Ainus, mida Altan iial elus teha oli soovinud, oli näha erinevaid maailmu. Maa oma ülepea kasvanud tööstuse ja korporatsioonidega, looduse välja suretanud suurlinnade põleva helgiga oli kõigest kauge algus. Elu vilas aga tuhande muu maailma all-linnades, teiste palgasõduritega vesteldes, veidrate tehnikavidinate uudses kasutamises, tulnukatega semmides, kõrtside hommikukellani vastu pidamises ning miljoni erineva planeedi nägemises. Sellest ei saanud Altani isu iial täis. Kui seda sai veel teha kellegagi, kellest hoolid ning oled koos nii mõndagi näinud. Eh, mõtles Altan. Selleks olidki inimesed siia ilma peale pandud.

*

,,Loodan, et võime su Ondrit usaldada. Tundub, nagu ta oleks Udulinna asjaoludega kursis." Nora seisis Altani kõrval, käed ruudukujulisele baariletile toetumas. Leti keskel olid riiulitel igat sorti pudelid, peamiselt kaugemate maailmade alkohol, mille manustamiseks inimeste maks mõeldud ei olnud. Lett ise oli avatud neljale küljele, ühtviisi võrdväärne igast otsast.

Nad olid veidi aega Ondriga otsa üle arutanud, mille järel paks kõrtsmik tööpakkujat kutsuma läks. Kõrtsis polnud rahvast palju, nurgas diivanil tukkus üks inimene, istmetel olid mõnedel silme ümber helepunased holoekraanid, mõned mizid vestlesid niisama, mõned lahkusid õue. Metalli ja kivi vahel laudadel põlesid paksud küünlad, vana maailma igandid kuid sellegipoolest hubasemad kui tehisvalgus, igaüks laua kohal varje väänates.

,,Ma ei usalda kedagi, kellel on rohkem sõpru kui mul."

,,Kõigil on sinust rohkem sõpru." Nora hingas sügavalt sisse. ,,Tõenäoliselt polnud parim aeg oma ebakindlust väljendada," parandas ta kiiruga.

Altan võttis vöö küljes kabuuris oleval laserpüstolil ohutuse maha. Umbusklik loomus oli teda kakskümmend kuus aastat elus hoidnud. Polnud mingit põhjust end nüüd muutma hakata. Ta tahtis neiule vastata, ent Onder tuli juba tagasi. Kõrtsmiku nägu oli lusti täis, suunurgad kõrvuni, silmad vilavad ning kärsitusest ülepakatavad. Temaga ühes tuli jässakas tulnukas, Altanist veidi pikem, ent laiaõlgne, kordades raskem ja kõvera ilmega. Mizrami planeedile polnud ta üldsegi omane, kuigi hallikas nahatoon, sügaval koobastes peituvad silmad ning eelkõige kaheksa sõrme kummalgi käel andsid tunnistust, et justnimelt sealt ta pärineski. Miz kandis madala kaelusega särki, mis paljastas ta armidest räsitud kaela. Nora jõllitas jahmunult, Altan sulges aga silmad ja vandus vaikselt.

,,Karupoeg!" rögises tulnukas.

Altan oli vihanud seda, et ta karvast keha alati karudega seostati, ent niimoodi oli Määrdunud Rikk teda alguses kutsuma hakanud ning hüüdnimi jäigi külge, kasutuses isegi nende poolt, kes polnud iial ühtki karu näinud ega teadnud mis loomad need sellised üldse olid.

,,Ma eeldan, et te olete tuttavad," ütles Nora, kulmud ikka veel kõrgel.

,,Binduir Jämekael," tutvustas Altan, mõru maik suus. ,,Raibe, keda ei õnnestunud isegi süstemaatilise kõrinüsimisega surnute hulka saata."

,,Oli see alles ots," vastas Binduir. ,,Palju huvitavam kui enamik neid, mis nüüd meile pähe määritakse. Tol hetkel mulle ei meeldinud, ent nüüd tagasi vaadates tasus rahaline pool end täiesti ära. Mis sa arvad, Karupoeg?"

Ainus, mis Altanile ei meeldinud, oli see, et Jämekael tolle otsa kätte ära ei surnud. Määrdunud Rikk ja jõugu arst suutsid kahepeale Binduiri kõri kinni õmmelda ning laserkiirega verejooksu peatada, pärast mida kandis mees Jämekaela nimetust. Aga tööots on tööots ja raha on raha ning hetkel tuli vaadata millisest otsast tuul puhub.

,,Onder siin rääkis, et sul on teatud kargot vaja vedada."

Binduir raputas pead. ,,Pooleldi tõsi. Mul on kargot vaja avada."

Nora jahmunud pilk vahetus kahtluse vastu. ,,Kuidas palun?"

,,A-va-da," kordas Binduir. ,,Tead, see kui midagi, mis on kinni, tehakse lahti."

Altan vaatas altkulmu Jämekaelale otsa, siis Ondrile, siis tagasi. Kahtlus hiilis talle südamesse. Midagi oli korrast ära. Binduiri mäletas ta igamehe tõprana, ent Onder oli kaugelt liiga vaikseks jäänud. Tavalise uhkustava priiskamise asemel oli lõug kange, ta ei teinud isegi katset seletamaks, millise hea otsa ta Altanile leidis ning kui palju Altan talle võlgu on. Mitte, et Altan säärast priiskamist eales pahaks oli pannud, kõrtsmiku lustakas loomus oligi see, mille tõttu ta palgasõdurile meeldis. Ent taolisest rõõmsast hooplemisest polnud lõhnagi.

,,Ma kardan, et säärast teenust me ei paku." Ta haaras Noral õlast ning kavatses pöörata, ent Jämekael segas vahele.

,,Sa ei kavatse ju jalga lasta, nüüd kui me su uuesti üles leidsime?" Ta naer kõlas kui roostes raua lihvimine ning kandus siin kivi ja metallseinte vahel edasi kui lõputu kaja. ,,Eks ole, poisid?"

Kaugemal nurgas diivanil tukkuv mees tõusis püsti, käsi vööl püstolile toetamas. Temast veidi eespool holoekraane vaadanud kaks karmivõitu väljanägemisega inimest vajutasid kõrvadel olevaid seadeldisi, mille peale holoekraanid haihtusid, ning pöördusid ümber. Miz, kes oli enne kaaslasega vestelnud, nõjatus nüüd üksi Altani selja taga seinale. Ülejäänud rahvas oli aga ühtäkki kadunud, peale nende kaheksa ei olnud kõrtsis kedagi.

Ja siis Altan nägi. Ta ei suutnud vastu panna ning mügises veidi omaette naerda. Olukord tundus niivõrd totter. Kuidas ta neid mehi ära ei olnud tundnud. Nägemine polnud tal küll teab mis, ent oleks siiski pidanud nii tühiseks ülesandeks piisama. Ta kobas käega põuetaskus, justkui eeldades, et nüüd on prillidest mingit kasu, ent siis meenus, et ta oli need Nora kosmoselaeva unustanud.

Tukkuja astus ettepoole, kõhetu välimusega nooruk. Holoekraani vaatajad tõmbasid kabuurist relvad, laserpüstol kummalgi käes.

,,Elajas," osutas Altan pöidlaga selja taha mizi suunas. ,,Näljane Eldur," vaatas ta kõhetule noormehele silma. ,,Ja need kaks," turtsus ta ekraani vaadanute suunas. Ühel oli sikksakiline nina ammustest tagumistest põsesarnadega ühele tasapinnale väändunud, teisel lõug põletusarme täis. ,,Kui need pole Haamer ja Paljaslõug Yando, siis pole Onder ka paks. Näib, et sa Jämekael oled kogu Sarvekandjate ülejäägi enesele sappa võtnud."

,,Haa-haa-haa," tegi Binduir elutu häälega. Ta ajas rinna kummi. ,,Meie olemegi Sarvekandjad."

,,Tõesti?" Altani silmad läksid üllatusest ümaraks. Ta tundis kuidas Nora ta kõrval pingule tõmbus, ent ei suutnud jässakale mizile torget ütlemata jätta. ,,Ma arvasin, et neil neljal jätkub ajusid täpselt sinnamaani..." Ta vakatas. ,,Oota. Neil ju ei olegi ajusid, millest ma üldse räägin?"

Vandesõnad ja ropp urin vaibusid, kui Binduir oma parema käe tõstis. Käe, mille ümber oli veider metallkinnas, justnagu aastatuhandete vanustes rüütlijuttudes, mida Altan armastas, ent kaheksa sõrmega ning hoopistükkis kenam. ,,Sinu välja löömise ning tolle raisa plärakanäo surmaga olen ametiredelil tõusnud hoopis mina. Sarvekandjate jõuk kuulub nüüd minule. Minule!"

Nora kehitas õlgu ja vaatas Ondri poole. ,,Ma eeldan, et tolle lubatud otsaga on nüüd kööga. Ei?"

Onder oli vahepeal ennast koguda jõudnud ning saanud palgasõdurite vastasseisust innukust. ,,Peate aru saama." Ta hääl oli taas ülespuhutud, selg sirge kui kingitust ootaval jõnglasel, kehahoiak ennastimetlev ja ütlemata rahulolev. ,,Ma olen tuulelipp. Pöördun sinnapoole, kus kõige soodsam. Ja olla mestis grupi sõjasulastega on ilmatult parem kui olla mestis üksi sinuga, Altan."

,,Raisk te tahate?" Altan imes läbi hammaste õhku. Mis iganes mängu siin nüüd mängiti, ei saanud ta seda Ondrile pahaks panna, isegi kui oleks tahtnud. Paks kõrtsmik oli üks ta väheseid sõpru ning vahendanud talle pikkade aastate jooksul rohkem otsi kui Udulinna ümbritsevas ookeanis veetilku oli. Onder polnud mingi kangelane, vaatas alati selles suunas, mille poole teda sihtiv relv osutas. Nüüd tuli lihtsalt vooluga kaasa minna.

,,Nagu ma ütlesin," Binduir Jämekael nõksatas peaga ning tema neli palgasõdurit panid laserpüstolid tagasi kabuuridesse. ,,On meil üks asi vaja avada."

Näljane Eldur, Haamer ja Paljaslõug Yando võtsid oma endised kohad sisse, istudes kas siis diivanile või laua taha. Elajas vajutas kõrtsi välisukse elektroonilist lukku ning jäi ukse vastu edasi nõjatuma. Erinevalt viletsast sisustusest, polnud Onder turvasüsteemiga küll õnne katsunud.

Altan ja Nora jäid ühele poole letti, Onder ning Binduir teisele. Jämekael tõmbas põuest mingi ekraaniseadme ning viskas selle letile. Altan haaras vidina kätte, ekraan nagu ekraan ikka, ning vahtis seda juhmi mõistmatusega. ,,Mis see nüüd olema peaks?" küsis ta.

,,No kuule," tegi Jämekael. ,,Sa oled ju arukas mees. Aruta."

Altan raputas pead, vaatas Norale otsa, nägi, et neiu raputas ühes. ,,Vaatasid siit multikaid?"

Binduir ei leidnud Altani naljas niivõrd palju lõbusat. ,,Sa tead täpselt, mis see on." Kui Altan vaikis, oli mizi kord oma rasket pead vangutada. ,,Vanamehe pangakonto. Ja sinul on koodid."

,,Mul on mis?" Altan oli suhteliselt kindel, et ta kõrvad ei olnud veel vaigust ära ummistunud.

,,See on Sarvekandja juhi pangakaart, idioot." Binduir pigistas oma vasakut kätt kõvasti ümber letiääre. ,,Ära isegi ürita mulle valetada. Ma tean, et te mõlemad jändasite sellega, kui sa veel jõugus olid, ning pärast sinu välja löömist tegeles Määrdunud selle ekraaniga edasi."

Õigus, mõtles Altan. Muidugi. Ekraan oli tüüpiline musta turu pangakaart Mizramilt, kasutamiseks lihtne ja kiire, eelkõige oma võimekuses elektroonilistesse seifidesse sisse murdmiseks ning raha jäljetuks ümber laadimiseks. Ta oli minevikus tõesti taolisi mudeleid kasutanud, ent seda siin ammu ning kogu oma teenitud raha juba õhku lasknud.

,,Selle kuradi vidina koode mul nüüd küll ei ole, miks peakski?" Hääletoon oli tublisti ärritunum kui ennist ning kraadi võrra kõrgem. Kogu see jant millegi nii labase nagu Jämekaela rahaahnuse tõttu. ,,Ma lahkusin Sarvekandjatest neli aastat tagasi. Siis, kui see jahupea Rikk kõik te kamba minu vastu pööras. Kui sa eeldad, et mul on oskus vaimudega suhelda ning hauast koode kaevata, on sulle hoopis teine vastus tulemas."

,,Altan," venitas Jämekael. ,,Altan. Sa valmistad mulle pettumuse."

Altan kiristas hambaid. Nora oli nüüd mõni aeg vaikinud, tema kogu vestluse enesele kanda võtnud. ,,Siis haara tuub sinepit, lase peale ja neela alla. Sujuvam."

Ruumis oli võimu võtnud vaikus. Palgasõdurid ei ajanud omavahel juttu. Kuulda oli vaid Ondri katkendlikke hingetõmbeid. Jämekael ei naernud. ,,Ma ei usu sind."

Altan turtsatas. ,,Võid uskuda mida soovid. Udulinna elanikud usuvad, et mäe all elavad lohed ning udu on aur nende sõõrmeist. See ei tähenda, et nii olekski."

Palgasõdurite juht raksutas sõrmenukke. ,,Ma pean kahetsusega teatama, et säärast vastust ma heaks kiita ei saa."

Kahetsus, ühmas Altan. Kõik alati kahetsevad. ,,Ainuüksi Udulinnas on tehnikaspetsialiste jalaga segada. Palka mõni lahti muukima." Ta oli mõnevõrra rahuneda suutnud, palgasõdurite valvsad pilgud hoidsid teda ärkvel, õhus hõljus küünlasuitsu ja umbsuse segus ka õige pea lõhkeda ähvardav pinge.

Binduiri kulmud vajusid laugudele raskelt otsa, suu oli vaid peenike kriips. Silmad pesitsesid nii sügaval koobastes, et pupille polnud hämaruses näha. Altan hingas sisse. Tal polnud mingit soovi selle salga vastu võidelda. Viis palgasõdalast kellega ta koos oli joonud, verd valanud ning ühelt planeedilt järgmisele reisinud. Säärase sideme läbi lõikamine oli kõike muud kui meeldiv, isegi sellise lurjuse puhul nagu Jämekael. Oma kättemaks oli tal käes, ühest piisas täiesti. Ainus, mis järel, oli soov veeta ülejäänud elu rahulikumalt ning võimalikult vähese verevalamisega. Ta vaatas kaaslase poole, Noral sama teritatud pilk kui tal. Jämekael urises.

Altani käsi sulgus ümber püstolipideme, nimetissõrm päästikule toetamas. Kõigepealt tuli Elajas maha võtta. Seljatagune puhtaks, seejärel ülejäänutele keskenduda. Baarilett pakkus vähemalt mingisugust katet ning ruumi metallist ja kivist interjöör lubas vähem purunenud tükke kui puit või klaas. Ta naeratas. Vanakooli relvad olid ettearvamatud, kuulid võisid igale poole põrkuda või rikoetti lennata, laservihud olid aga rohkem sirgjoonelised ning hajusid kivi või metalli tabades laiali. Ehk oli nooruspõlve aastail saadud õnnetus isegi tulus. Rohkem ettevaatust. Kõigele lisaks nägi ta hämaruses paremini kui valguse käes.

Ent enne kui ta ümber pöörata ning Elajale laservihu näkku saata jõudis, purskus Jämekael rämedalt naerma. Kõik ehmusid, Nora astus sammu tagasi, Altan aga kartis hoopis, et mõni palgasõdur tulistab kohkunult sellegipoolest. Ei midagi taolist. Üle Ondri näo voolasid higipiisad, Jämekael aga naeris ja naeris. Altan sulges silmad ja ohkas, kergendus ja raev mõlemad südant kraapimas. Neetud Binduir. Altan oli teda alati vihanud, nüüd rohkem kui ilmaski varem. Lollid naljad ja ettearvamatu raev ning nendevaheline joon, mis iga aastaga üha enam hägustus. Elab oma mullis ega hooli kellegi teise tunnetest.

,,Ei no jõle naljakas," ütles Altan ning asetas käe Nora õlale.

,,Kas te nägite oma nägusid," ütles Binduir, ikka veel turtsudes. ,,Raisk, see oli alles midagi." Ta pühkis vaba käega silmi ja kõverdas suud. ,,Tehnikaspetsialist. Ma lootsin, et saab sinu kaudu, tead odavam. Ja noh, vanade aegade eest, saad samuti osa. Minu jaoks olid võrdväärne teistega. Mis mul Määrdunud Riki vimmast."

Altan lakkus kuivi huuli ning noogutas. Võrdväärne teistega. Kurat teadis. Jämekael oli küll olnud tema vastu närukael, ent seda oli ta kõigiga. Kellelgi polnud täpset aimu, mis selle lurjuse peas ringi voolas. ,,Sellegipoolest, ma ei tea ikkagi neid koode."

,,Mis seal ikka." Jämekael vaatas oma meestele järgemööda otsa, igaühele käsi laiutades ning Ondrile sõbralikult vastu turja lajatades. Ta tõstis oma parema käe ja painutas sõrmed avatud rusikaks, otsekui äärmiselt halva vangikongi moodustades, metallkindal toavalgus sinna-tänna peegeldumas. Ta pilk püüdis Altani silmad, näol tontlik irve. ,,Aga mis teist siis kasu on?"

Metallkinnas hakkas madala häälega undama ning läks ühtäkki punaseks kui hõõguv raud. Igast näpuotsast tõmbus avatud rusika keskele pisike energiavihk, eredam kui plahvatav päike. Kõige keskmesse tekkis vähehaaval paisuv pisike kera. Kui Binduir Jämekael sõrmed korraga lahti lõi, kihutas energiavoog väledalt Ondri kere poole. Paksu kõrtsmiku suu vajus hetkeks lahti, siis tabas energiavihk ta rinda ning paiskas mehe hirmsa hooga vastu seina. Kõlas krõmpsuv heli, kui Onder kolba metalli ja kivi vastu lõhki lõi, verd, liha ja luutükke igale poole laiali loopides. Elutu keha kukkus toolile ning lõi selle uppi, metall põrandal kolksudes, seinale jäi vaid jäletu plekk, mis aeglaste niredena alla voolas.

Altan toibus eneselegi üllatuseks silmapilguga. Maailmas oli üks reegel, see mis määras, kes elab ja kes sureb. Need kes mõtlesid kiiresti, olid ainsad, kes lahingumöllus ellu jäid. Plaan jäi samaks, mis enne Jämekaela naerma puhkemist. Altan lükkas Nora alla baarileti katte varju ja pöördus. Vasak käsi tõmbas kärmelt laserpüstoli välja, sõrm vajutas päästikule. Siis vajus ta ka ise baarileti vastu, palgasõdurite lasud pea kohal sähvimas.

Elaja kukal lõi vastu ust samamoodi nagu kõrtsmiku oma vastu seina. Pea küll ei õhanud, ent tuhm hüüe pääses valla. Mehe selg toetus uksele, jalad andsid aeglaselt järele. Mizi kaheksasõrmelised käed vajutasid kõhule justkui lootes, et suudavad niimoodi verejooksu peatada. Veri aga voolas omasoodu. tegemist polnud nende laservihkudega, mis keresse ainult augu põletasid. Altan tunnistas mõttes lasku, modifitseeritud käsirelvad olid üle prahi. Ta ei olnud eales julgenud nii kaugele minna, et proovida automaatsihtijat, oma tunnetus oli alati parem. Nagu ka nüüd. Mizi silmist voolasid pisarad, suust kostis vali veniv ägin. Püstoli oli ta unustanud, kogu tähelepanu koondus haavale.

,,Sa neetud raibe!" röögatas Altan. Mis iganes kõhklust ta palgasõdurite tapmise vastu oli ennist tundnud, oli meel nüüd selgem kui eales varem. ,,Sa raisk! Onder oli täiesti tavaline sell, milleks teda tappa?"

Vastuseks kõlas taas Jämekaela räme naer.

,,Me oleksime pidanud sul raisal surnuks laskma voolata," hüüdis Altan püssilaskude ja mööbli nihutamise häältesegus, pani käe üle baarileti ning tulistas järjepinu huupi saali. ,,Mitte su närust kaela mätsima." Ta röökis vihahoo käes vappudes seosetuid vandeid ja tulistas, püstol käes rabelemas.

Siis, ootamatult laksas Nora talle tagantkätt vastu nägu. Neiu oli aastatega taolise löögi täiuslikkuseni lihvinud ning valu ja jahmatus sähvatasid Altani mõtteisse. Ta jättis tulistamise hoobilt järele, tõmbas käe tagasi leti taha varju, palgasõdurite agar naer ikka veel kõrvus helisemas.

,,'da kuradit?" küsis ta põske hõõrudes.

,,Maailmas on üks reegel, mäletad," vastas Nora, pilk Altanit alistuma sundides. ,,Ära sa püstolit päris üle ka kuumenda."

Muidugi, mõtles Altan. Muidugi. Need kes suutsid kiiresti mõelda. Polnud mingit mõtet oma püstolit tuksi keerata. Tol ühel korral kui ta relvaga õnnetus juhtus, oli ta poolest nägemisest ilma jäänud. Ta tänas mõttes kõiki vägevaid jõude, kes talle Nora olid kaasa saatnud. Mõnikord oli vaja lihtsalt kedagi, kes su maa peale ja hetkesse tagasi toob. Kogu maailma karjumine ei suudaks Ondrit ellu äratada, aga kätte maksta saaks tema eest küll. Altan vakatas korraks. Kättemaks. Taas. Niipea kui üks on käes, tuleb teine otsa ning vajab lahendamist. Ja alles hiljem on võimalik vaadata, mis edasi saab. Altan lootis, et hiljem saabub võimalikult ruttu.

,,Siia," ütles ta ning suunas nad letivahelisse boksi. Välisukse juures oli Elajas tühjaks voolanud, vereloik hämara valguse käes sillerdamas. Püstol oli tal ikka veel kabuuris, mehe viimased hetked olid kulunud lootusetule enesepäästmisele. Altan kiikas hetkeks üle leti ning tõmbas pea järsult tagasi. Trobikond laservihke ruumi kaugemas otsas varjuvatelt palgasõduritelt tabas letti, tagumist seina ning lage.

,,Noh?" küsis Nora.

,,Kolm kohtlast on kaugemasse nurka mingi tõkke laudadest ehitanud." Altan hõõrus higised käelabad pükstesse kuivaks. ,,Jämekael on teisel pool üksi."

,,Mis me teeme?" Nora hingeldas ning vahtis enda relva otsusekindla pilguga. ,,Laseme need raisad maha ning läheme oma teed?"

,,Kõlab nagu plaan," vastas Altan. Ta otsustas just taas uuesti piiluda, kui midagi jõuliselt vastu baariletti lõi ning seda toetavast talast suure tüki kivi välja õgis. Kiviprahti lendas üle nende peade, tolm tungis ninna ja silmadesse. ,,Neetud," ütles Altan. ,,See neetud energiarelv ta käes."

,,See kinnas?"

,,Jah. See kuradi kinnas on nagu mingi kahur, nägid sa, mis see Ondriga tegi?"

Nora köhis kurgu tolmust puhtaks. ,,Aga sellel on pikk laadimisaeg. Ta peab vahepeal ka püstolit kasutama."

,,Ta ei kasuta püstolit," vastas Altan. Upsakus suure võimsa relva üle. ,,Olgu," ütles ta. ,,Sa tulista Jämekaela suunas, ma vaatan neid palgasõdureid."

Ta suunas püstoli toa tagumise otsa suunas, andis pimesi tuld ning vaatas selle käigus üle leti. Jämekael oli Nora laskude eest laua taha tõmbunud, ent kõik palgasõdurid mitte. Näljane Eldur oli hiilinud seina varjus lähemale, kahtlemata lootuses neid ootamatult tabada. Oma õnnetuseks siiski mitte piisavalt varjus. Altan klõpsutas võidukalt päästikut, laservihud lendasid noormehe poole. Kõlas kohkunud karjatus, seejärel vaikne müts, seejärel oli Eldur liikumatu. Altan tulistas korraks ka kaugemale laudade poole ning tõmbus kiiresti varju.

,,Näljane sai üsna tubli viimase portsu," ütles Altan. Surnud vaenlane on kõige mugavam vaenlane.

Nora tahtis vastata, ent sööst eredat valgust lendas baarikapi sekka, tekitades raevuka lõhkemise. Nad külvati üle klaasikildude ja alkoholipritsmetega. Altan sai halvema laadungi endale. Nahkvammus oli küll midagi peatanud, ent mitu väiksemat kildu oli siiski läbi läinud. Ta tõmbas neist suurima parema õla ja kaela vahelt välja ja oigas. Haav ei olnud eriti sügav, ent põletas kui keev vesi. Näos olid täkked, millest immitses verd. Nora tiris ühe killu ta põse haardest vabaks. Altan krimpsutas valu peale nina ja uratas. Neiu oli vigastustest pääsenud, ainult nägu oli samuti veidi kriimuline.

,,Tulista seda raiska," sosistas ta, haaras ühe pudeli ning heitis selle üle leti toanurga poole. Vastuseks laksatasid mõned lasud.

Altan vajutas Jämekaela suunas päästikut, kuid metallist lauast ei läinud midagi läbi. Toanurgast kõlas aga röögatus ja ropp sõim Nora suunas.

,,Ma sain ühe," ütles neiu, suunurgad kõrvuni.

Altani süda peksles sees kui äikesetorm, neiu naeratusest, tulevahetusest, vihast Jämekaela ja Sarvekandjate vastu.

,,Millise?" küsis ta.

,,Koledama," vastas Nora, nägu tõsine.

Nad puhkesid möllu ja surma sees naerma, sama hullunult kui Binduir ennist. Seekord aga miz ei ühinenud, karjus ainult ähvardusi ja sõimu.

,,See on üsna karm võistlus." Altan raputas lõbusalt pead. ,,Ma ei suuda otsustada kumb neist inetum oli."

Neiu hingas aeglaselt sisse. ,,Lõuapooliku."

Altan turtsus taas. ,,Oleks ma ise selle nime peale tulnud. Aga Paljaslõug Yando on seega samuti minevik." Ta noogutas ja üritas rahulikult mõelda. Mida pikemaks tulevahetused läksid, seda ettearvamatumaks nad muutusid. Ta ei soovinud venitada, kuni üks Binduiri energiarelva kärakas nad poolkogemata üles leiab. Ei, oli vaja kiiresti tegutseda. ,,Kuula," ütles ta vaikselt. ,,Põhiline eesmärk on nüüd Haamer maha võtta. Kui tema on surnud, jääb ainult Jämekael. Palju lihtsam, või noh võib-olla mitte lihtsam, aga lootustandvam on temaga niimoodi võidelda, et kedagi teist peale meie enam ei ole."

,,Mis sul mõttes," küsis Nora, kulm kipras.

Altan hammustas huulde. Plaanid olid siia ilma loodud vaid selleks, et nad untsu läheksid. Ent midagi oli vaja. ,,Ootame ära kuni veel üks energialatakas tuleb." Ta hingas sügavalt sisse, lootes iseendast jaksu ammutada. ,,Siis on vähemalt sellega väheseks ühel pool, kuni taas täis laeb. Selle aja jooksul teed sina mulle katet ja mina jooksen Haamri juurde. Üks paha vähem."

,,Ja Jämekael?"

,,Selle silla ületame siis kui kohale oleme jõudnud." Altan kehitas õlgu. ,,Kasutame ta enda moodust. Palju tulejõudu teeb loodetavasti otsa peale."

Nora noogutas. Justkui vastuseks tuli taas energiasööst, sedakorda üle leti ja nende peade, vastu metallseina. Heli kõlas kui orelimuusika, ruum otsekui vappus, valgus pimestas nad hetkeks.

,,Nüüd," hüüdis Altan, tormas letiuksest välja ning tagumise seina poole, kus Haamer passis. Nora andis Binduiri poole tuld, tabades vaid seina ja laudu.

Altani õlg kiskus meeletult krampi, veri kleepis särgi ihu külge. Ta silmad tõmbusid hetkeks Ondri laibale, murdunud kägar elutut keha, vereplekk seinal nirisemas. Ta vahtis seda, õudus mõtteis ning hetkeks oli kõik muu peast läinud. Onder, vana sõber ja parim mees Udulinnas. Onder, kes oli talle nii palju tööotsi sehkendanud ning alati juurde pakkunud. Onder, kellega nad lugematuid kordi siinsamas kõrtsis viimase kutse järel letil norskasid. Onder, kes...

Altan nägi silmanurgast mingit kogu enda poole kihutamas. Ta pööras ennast, just hetkel mil Haamri tömbiks taotud nina ta näo ette jõudis. Mees rammis teda ootamatu jõuga, paisates nad mõlemad maha.

Altani püstol lendas avanenud sõrmede vahelt eemale, kokkupõrked palgasõduri ja maaga olid hinge kinni löönud. Ta ajas end käpuli, ent kõik, mis peas ringles oli küsimus: miks Haamer teda tulistanud ei olnud? Ju vist kuumenes laserpüstol üle, ainus seletus. Haamer viskus talle otsa, sõrmed ümber kõri sulgumas. Altan lõi vastu Haamri lihaselisi käsi, ent täiesti kasutult. Silmad ähvardasid peast välja tungida, kopsud ammu õhust tühjad. Pilt oli täiesti hägune, veel enam kui muidu. Altan virutas vastasele ribidesse, kuulis urinat. Haare ei lõdvenenud. Ta ägises ning haaras viimases meeleheites palgasõduri peast, surudes pöidlad talle silmadesse. Haamer röögatas, pea väänles, Altani pöidlad lohisesid silmest välja. Haare ümber kõri tugevnes. Järsku tabas miski Altani parema käe sõrmi. Põletav, lõhkuv valu, just nagu oleks ta käsi maha raiutud. Ta üritas karjatada, ent kurgust ei tulnud häält. Haamri pea nõksatas, mees vajus Altanile mütsuga otsa.

,,Üles, üles," kuulis Altan läbi undavate kõrvade. Ta lükkas Haamri laiba enda pealt maha, õlg kange kui kaljud, parem käsi valusam kui miski iial varem. Ta köhis ja ägises, suust tatti voolamas. Keegi haaras ta õlast ning lohistas teda edasi, laserpüstoli lasud vingumas.

Hetkel, mil Nora ta leti taha vedas, lõhkes ilmatu kärgatusega järjekordne alkoholiriiul ning paiskus ümber, killud igale poole purskumas. Möödus sekund, minut, tund, päev. Ehk kauemgi. Hingamine tuli aegamööda tagasi, Altani silmad harjusid valgusega. Ta märkas Haamrit, letist veidi eemal, peas auk suitsemas, veri juustesse mulisemas. Altani paremalt käelt olid kaks väiksemat sõrme puudu. Nora laserivihk oli need Haamri surmalõivuks nõudnud. Ta otsis püstolit, ent see oli käeulatusest väljas. Neiu istus ta kõrval, selg vastu letti toetumas. Altan jättis ta katte varju, hetkel vajas Binduir Jämekael tapmist.

,,Aitab," kõmises Jämekaela hääl. ,,Aitab."

Altan ei arvanud, et talle aitab. Kõik palgasõdurid olid surnud. Välja arvatud Jämekael. Energiavihk lendas üle leti välisukse poole, kõlas vandumine. Altan hingas sisse ja tõusis.

Binduir seisis keset kõrtsiruumi, segipaisatud lauad-toolid ümberringi, neli surnud kaaslast ja Onder ühes. ,,Mul on see," ütles ta ja viipas parema käega. Metall ta sõrmede ümber tantsiskles hämaruses, pooled küünlad laudadel kustunud. Baariletil Altani ees põles üks, end justkui lahingumöllu keskele unustanud. ,,Võin siin laua taga peituda ja teid tulistada seni kuni lõpuks üles ütlete. Sa ei saa võita."

Altan kehitas õlgu. Võib-olla. Aga üritama pidi.

,,Kuidas kogu see sopp siin sul nüüd seadme pealt raha aitab saada?" Altan osutas leti ette põrandale, kus purunenud ekraaniga vidin veiniloigu sees ujus. Elajas ja Eldur ja Yando ja Haamer, kõik mehed vanast jõugust, kõik kes oleksid vabalt võinud paar aastat edasi tiksuda ning palgasõdurielu nautida. Kõik surnud Binduiri ahnusest. Altan kiristas hambaid. Isegi närukaeltest kaaslased olid kaaslased ning ühelgi juhil ei olnud õigust neid niisugusel isekal eesmärgil surma saata.

Jämekael urises. ,,Sa raisk," ütles ta. ,,Sa neetud raisk, ei suuda kunagi ära surra. Aga täna on sul vilets päev." Metallkindas sõrmed paindusid kokku ning alustasid hõõgumist.

Altan surus hambad kokku. Ta ei kavatsenud taas leti taha peitu pugeda. Need kes suutsid kiiresti mõelda olid ainsad, kes lahingumöllus ellu jäid. Ta haaras leti alt piraka pudeli Mizrami õlist alkoholi, tõusis ning virutas selle Binduiri poole. Täistabamus, energiarelva laadimine katkes ning miz taarus sammu tagasi, keha alkoholi ja klaasikilde täis.

,,Olgu," ütles Jämekael, hääl vihast kähe. ,,Teeme siis rasket moodi." Ta surus käed rusikasse ja kõndis ettepoole, jäädes letist paari meetri kaugusel seisma.

,,Siin kõrtsis on üsna pime," ütles Altan naeratades. ,,Löö särama!" Ta haaras letilt põleva küünla ja saatis ka selle Binduirile.

Palgasõdurite juht lõi lõõmama kui pööripäevane tuleriit. Ta kriisked täitsid metalse ruumi ning kajasid seintelt vastu, üha valjemini ja valjemini. Altan ei olnud kümne aasta jooksul pärast Maalt lahkumist iial näinud kedagi surnuks põlemas. Ja lootis, et ei näe ka eales uuesti. Jämekael paiskus vastu laudu, viskus ümber ja tõmbles kontrollimatult, põlevad käed leekides nägu kraapimas, kõik kuusteist sõrme. Kirbe hais täitis Altani nina. Ta kiirustas baarileti vahelt välja, Haamri kõrvale, kuhu ta püstol pudenenud oli. Binduiri karjed lakkasid ühtäkki, sama kiiresti kui olid alanud.

Altan sulges silmad ja viskas püstoli tagasi põrandale. Kogu rõõm ja kergendus lahingu võitmisest oli kadunud. Kõik oli üsna samamoodi kui kättemaksu saamine Määrdunud Rikilt. Täpselt samamoodi. Ondri surma eest oli ta nüüd tasunud, Binduir Jämekaela elutu keha põles keset kõrtsi edasi. Mizi lootus kiirelt raha teenida lamas loigus, ekraaniseade, millelt nüüd midagi saada polnud võimalik. Altanit see ei huvitanud. Nüüd oli tõepoolest Sarvekandjatega ühel pool. Kedagi polnud järel. Vähemalt kedagi, kes ohtu suutnuks kujutada. Kaks neima oli tasutud, tema sai seega lõpuks vaadata, mis juhtub pärast kättemaksu.

,,Nora, nad on kõik otsas," ütles ta ja avas silmad. Siit surmaurkast tuli hetkel võimalikult kiiresti eemale saada. ,,Lähme siit kus kurat."

Vastust ei tulnud. Tõenäoliselt oli ka neiu jaks otsas - ega Altan isegi hetkel midagi asjalikku öelda ei osanud. Ta läks tagasi baarileti vahele, mis oli niivõrd hästi neile kindluse eest passinud. Nora istus seal, samamoodi kui ennist mil Altan Binduirile vastu astus. Ta silmad olid suletud, pea rinnal justkui puhkamas. Juuksed langesid särgile, ühtviisi punased mõlemad. Neiu särgiesine oli klaasikildudest kirju, igaühe ümber verine ring. Ta istus rahulikult, ei ühtki muret, näol naeratus, mida Altan sedavõrd kalliks pidas. Igal pool põrandal vedelesid purunenud pudelid, killud ja metallitükid. Õhk oli maha voolanud alkoholist paks. Altan põlvitas neiu kõrvale, suust pääses valla lootusetu karje, võõras ja võigas, selline, mida ta isegi ära ei tundnud.

,,Ei, ei, ei," röökis ta ning haaras neiu pea käte vahele. Isegi Parema käe läinud sõrmed ei teinud valu, vähemalt mitte sellist, mida ta hetkel tundnud oleks. Nora, keda ta oli viimased kolm aastat teadnud ning kellega ta oli koos mööda universumit ringi seigelnud ja tormilist elu avastanud. Kes oli ta samm-sammult kättemaksule lähemale toonud. Altan kisendas ning lõi rusikaga vastu letti. Kuradile see kättemaks. Kuradile, talle polnud seda vaja. Võtku tagasi, andku neile raiskadele elu tagasi. Andku Norale elu tagasi. Altani silmad olid pisaraid täis, neiu nägu valgus läbi nende häguseks laiguks.

Altan ei teadnud kaua ta seal niimoodi oli. Saatust ja palgasõdureid ja jumalaid kirudes ja sõimates. Ennast kõige rohkem. Kõik oli läinud. Kõik oli ta ära andnud. Kättemaksul oli samuti hind. Hind, mida Altan kõigest hingest tagasi ihkas anda. Binduiril oli olnud õigus. Ta ei saanud võita. Mingil hetkel otsustas ta tuim mõistus, et Ondri kõrtsi võib rahvas ootamatult sisse astuda. Ent ta ei hoolinud sellest. Kõik, millest ta hoolis oli surnud. Isegi universumis ringi seiklemine tundus nüüd mõttetu ja tühja unistusena. Altan vajutas Nora laubale suudluse ning kattis ta õrnalt oma nahkvammusega.

*

Neiu kosmoselaev kandis ta Udulinnast välja, ookean all sama tüüne kui ennist, lained rahulikult loksumas. Valgus oli ere ning silmele valus, ent ta ei haaranud prillide järele. Pilved kutsusid ta endasse, võtsid avasüli vastu. Justnagu udu, pimestav ja tontlik ning kõike enese sees peitev. Pilved olid just nagu udu.

Tõlkejutt: Õige muinasjutt (Aleksandr Batilo)

Tõlkis Rauno Pärnits

Vaikus on sõjas kõige hullem asi. Aastajagu olen elanud selle reegli kohaselt - kui stepis on vaikne, tuleb relva õlitada - kordagi pole eksinud. Mitte ainult mina - kogu maailm poeb peitu ja ootab ja oletab, et mis veel meie kodust välja ronib - sellest kunagi nii vaiksest, nagu öeldakse, jumalast ja inimestest unustatud provintsilinnast Pautinist.

Ja ikkagi me peame vastu. Viimane kivihiid paisati ümber nädala eest Belõi Jari lähistel. Sellest peale pole neid ilmunud. Kogu stepp Poltakovist kuni Krasnõi järveni on nüüd täis puistatud kaljurünkaid. Tolknevad teised risti-rästi nagu suurlinna varemed.

Hiilivate varjude vastu leidsime ka rohtu. Lihtsalt jäta tuli ööseks põlema ja keegi ei kägista sind unes surnuks.

Aga vaat' valgete herilastega oleme hädas. Kuigi mingisuguse kaitse me avastasime - valge maskeerimismantli. Hädapärast kõlbab ka arstikittel, kui sa suudad end tervenisti sinna sisse mähkida. Valget nad ei salva. Pagan neid teab, peavad sugulaseks või - eks paistab. Kui palju rahvast enne hukka sai, kui see välja nuputati! Aga kari taludes - kuni Abakanini kärvas kõik maha. Mida veel oodata? Et jões veri voolama hakkaks? Räägitakse, et ka seda on nähtud. Äkki valetavad...

Maailma rahvad iseenesest mõista saatsid meie juurde oma füüsikud-keemikud, varustust, katseklaase - uurivad. Aga päris tulipunkti neid ronima ei sunni, ja mis Pautinis toimub - pole aimugi. Sealt pole pärast H-päeva ühtki inimest tulnud. Pääsesid ainult need, kes olid sõidus. Nagu näiteks mina.

Mäletan, kuidas ülem komandeeringut välja kirjutas - toimetada viis kutsealust Krasnojarskisse kogunemispunkti ehk nagu kroonus öeldakse, külmikusse. See on sõjakomissariaadi ülema asetäitja lõppematu töökohustus - nekrutite saatmine. Närune, rahutu, ent tuttav töö. Võtsin varustuse, piletid ja teenistusrelva ,,Makarovi", numbrimärgiga 2873, rivistasin karvikud üles, rekvireerisin alkoholi, kellelt leidsin, keeldusin saatjate-sugulaste meeleheast ,,et kui võimalik, siis mitte kuhugi kaugele, vaid lähemale", käsutasin isikkoosseisu pazikusse ning, juba pimedas, jaama. Poole tunni pärast norisesid minu karvikud platskaardivagunis, salaja viimasele rekvireerimata jäänud samakapudelile päkad silma ajanud. Noored... Kustkohast nemad pidid teadma, et juba eile oli Panarini-taat sellele pudelile minu näpunäidete järgi lisanud rahustava taimekomplekti. Pole hullu, hommikuks on nagu ponksid. Muidu möllanuks öö otsa, häirinud teisi reisijaid. Kutsealustest hullem saab rongis olla vaid dembel...

Üldiselt, asi oli kontrolli all. Ise viskasin ka pikali. Rattad kolksuvad, kuuvalgus piilub aknakatte vahelt, allüksus norskab koikudel. Armee õdusus. Eriti kui sõda pole. Vaat' selle viimasega tekkiski probleem.

Keskööl sõitsime peatumata Beltõrast läbi. Vedur küttis põldude vahel nii, et kolksumistki polnud kuulda, kihutasime nagu suuskadel mäest alla. Ja äkki - krabauh! Krigin, krägin, vagun hüples, minu kotkad pudenesid oma õrtelt. Pidurid krigisesid nagu oleks rong karjunud. Ehk keegi karjuski, ei tea. Vagun loopis meid kõigis suundades, kuni peatus pigem rööbastelt maas kui rööbastel. Poisid toibusid, silmad suured ja tormasid akende juurde. Hoobilt oli peast haihtunud nii samakauim kui rohumõju.

,,Mis toimub, seltsimees kapten?"

Kas ma olen issand kõiketeadja või?

,,Rahu," ütlen. ,,Asjad valmis panna, võimalik rongist evakueerumine. Kuid ainult minu käsu peale! Kas vigastatuid on?"

Ei, kõik on ühes tükis. Tore, käskisin oma kohtadele jääda, ise tormasin vagunisaatja juurde. Too avas just vaguniukse ja kiikab välja.

,,Mis toimub?" küsin.

,,Kas ma olen issand jumal või?" kostab vastuseks. ,,Õnnetus. Ajasime ehk lehma alla... Juhiga sidet ei ole."

Ta küünitas pea välja. Mina jäin kõrvale seisma, ajan ka kaela õieli, püüan vedurit silmata. Miski virvendab seal, pimedas ei saa hästi aru. Traktor rööbastel või?

Ja kus siis sähvas otse rataste alt! Tume, pikk, kuu läigatas märjalt. Lartsti! Otse kõrva juures. Ma tõmbasin pea tagasi, jõudsin vaid märgata - sõrg nagu vähil, aga Belarussi kopa suurune, lipsas eluga tagasi vaguni alla. Persse!

,,Mida paganat..." Pöördun vagunisaatja poole, aga too - nagu seisis käsipuu külge klammerdunult, nii seisabki, lollike.

,,Tagasi!" hüüan ja tõmban varrukast. ,,Võta pea..."

Ja alles siis nägin, et pead ei olegi. Õlgade kohal purskub tume fontään otse kitlile.

Teenistuse käigus olen ma üht-teist näinud. Koristasin kord laskemoonalao plahvatuse rususid. Kahesajast laadungit olen tarinud nii kanderaamil kui kotiga. Kuid nüüd võttis närvi ära - oksendasin otse tamburisse. Silme ees ujus, peaaegu oleks pildi tasku pannud. Ent nüüd rabas miski põrandat otse minu all nii, et see üles kummus. Ma lendasin vastu seina, vaevu jäin püsti, tänu hädapidurile.

Vara minestada, käis läbi pea. Pole aega...

Veel korra kõmatas - põrandasse tekkis lõhe, aga sealt paistab seesama sõrg. Ja kus hakkas tööle, krigina ja raginaga. Ausõna, plekikäärid.

Ma sööstsin tamburist vagunisse, ust enda järel kinni lüües. Mis sest uksest? Reisijad vahivad lavatsitelt ehmunult.

,,Kapten, mis toimub?"

Eks proovi selgitada. Isegi tahaks teada!

,,Miski jama toimub, kaaskodanikud. Taandume vaguni tagumisse otsa. Asjadeta. Akendest hoida eemale."

,,Mis seal on, mis?" hõigatakse. ,,Rongirööv? Terroristid?"

Ma haarasin kabuurist Makarovi number 2873, tõmbasin padruni rauda, kaitseriiv peale.

,,Ega sõrgadega boamadusid siinkandis ei elutse?" pärin otseselt kellegi poole pöördumata. Nii igaks juhuks.

Naabervahest ilmub neiu - ma juba peale tulles panin talle silma peale, mõeldes, et hea oleks telefoninumbrit pärida.

,,Kas teil häbi ei ole, ise sõjaväelane, aga tekitab lastehirmutisega paanikat" pahandab ta.

,,Lastehirmutis?" pärin vastu, endal silme ees terendamas peatu vagunisaatja.

Hüva. Olgu hirmutis. Meie olukorras on peamine säilitada rahu.

,,Siin hakkas naisel halb! Arsti!" Reisijad sõeluvad. ,,Värsket õhku, kasvõi!"

,,Tuleb oodata," kostan. ,,Õhku hetkel ei saa."

,,Mis seal ometi lahti on?!"

,,Hetkel ei oska öelda. Täpsustatakse."

Täpsustatigi. Tamburi uks lendas pilbasteks ja esimene lõikurnaksur mu lahingukogemuste pagasis ronis rünnakule...

Jaa, kõigest aasta on möödas. Aga tundub nagu pool elu. Kui palju selle aja sees on juhtunud - ei jõua kokku lugedagi. Kivihiiud, roosteliiv, herilased, kooleratorm, mõmmi... Too esimene naksur näis nende kõrval tühiasjana. Aga pääsesin ma toona üle noatera. Kui mitte Marinka - toosama neidis naabervahest - ei oleks ma enam Abakani näinud. Kuidas ta küll ära tabas, et elukas vaid lõhna järgi orienteerub? Valas pool pudelit tühjaks - ja eksiski elukas kolme seina vahel ära. Lammutab, purustab, krigistab sõrgu, kuid kõik tühja...

Pagesime kes-kuidas-kuhu - meie mööda steppi. Ent Jesseika sillal said naksurid meid käte. Minu poistest kaks hukkusid. Minul lõppes laskemoon, kõik lasin välja, ent tulutult. Lõhnaõlid, odekolonnid, desodorandid - kellel mida oli - olid otsakorral. Aga elukaid muudkui ronib ja ronib koduse Pautino poolt...

Kolm toonastest kutsealustest - Slavka, Gleb ja Bair - teenivad minuga siiani. Seersandid, eksofauna hävitajad, täislaks ühesõnaga. Ja Marinka on ka meiega. Kuhu tal minna? Lasteaiakasvataja ei ole rindejoonel sõna otseses mõttes kõige nõutum elukutse. Siin nõutakse sõdureid, ja neidki mitte igasuguseid, vaid selliseid, kel nupp nokib nagu Marinkal. Füüsikud palvetavad nende poole, kupatavad näidiste järele. Aga juhtkond...

Juhtkonnaga on omaette ooper. Neilt nõutakse kas võiduraporteid või ihalevad ehk erruminekut - ma ei mõika. Näikse - kaevusime positsioonidel, õppisime vaenlast hävitama kiiremini, kui teda peale tuleb - no anna inimesele hingetõmbeaega, loo reservvägesid, õpeta kollanokki, kuni me veel elus oleme! Ei. Anti käsk reidiks otse põrgu südamesse - Pautinisse, kus isegi raadioside ei toimi. Seejuures ise nad ju ei roni kuhugi oma vatsadega. Aga teie, seltsimees kapten, jalad selga ja marss-marss, riski oma poistega, uuri täpselt välja: kus on see koht, kus kivihiiud sünnivad ja too teaduse tarbeks ka pütt valgete herilaste korjatud mett kaasa. Asi, mida need elus' põle korjand...

Vaat selline on meil dispositsioon hetkel. Õriseda võin ma palju tahan, kuid vaid endamisi, sest Pautini raudteejaam ei mahu enam tervikuna mu binokli okulaari ära. Ja see tähendab, et me oleme sihtpunktis. Pärale jõudsime.

Pealtnäha linnake nagu linnake, ei mingit eksofaunat. Purustusi muidugi on, ent mitte katastroofilisi. Meie, eriti pärast Beltõra laavauputust, arvestasime, et Pautin on nagu üldse süvakosmos. Must auk linna asemel ja üleüldse. Aga näe, seisab endiselt, sulnis vaadata. Kirikutorn, haigla, putka, kus ma alati suitsu ostan... Ostsin. Aga seal, puude kohal, lehvib lipp tuule käes. See, vennad, on sõjakomissariaat. Ilmselt ühes tükis ja katus ka ei jookse läbi. Aga esimese osakonna abi vedeleb siin prügihunniku taga ja naudib binokli abil rohelust. On aga eluke?!

Silmanurgast märkan Bairi leppemärki: liikumine! Vahetan vaatesuuna viiekorruselistele elumajadele ja näen: püstaku uks avaneb. No nii, roomabki välja...

Mida?! Ma lasin isegi vilet. Uksest astus välja poisike, nii kooliminekuealine. Tuulepluus. Mütsike, kummikud - lompides patserdamiseks. Ja patserdaski! Võttis maast mingi pilpa, viskas selle ojasse ja pata-pata ise järele. Sindbad Meresõitja sihuke! Kuhu nüüd?! Aga kui ogasaba nurga taga passib?!

Kõrval hakkas Marinka nihelema - ilmselt mõtles ta sedasama - ja valmistus päästma tormama. Või veel! Kasvataja pole elavat last terve aasta kohanud. Kuid ma käskisin, et ärgu rabelgu! Näitasin omadele: positsioone hoida, ise tõusin ja lähenesin võimalikult hääletult marakratile. Iial ei või teada, mis üllatus võib oodata? Äkki pole see inimene, vaid, ütleme, herilaseparve mimikri? Neilt neetud herilastel võib kõike oodata. Tõsi, lasteks pole nad end veel kunagi maskeerinud, aga kes teab? Need võivad ju ebatavalised herilased olla.

Jooksen, niisiis, hiilides, silmadega vilks-volks kõrvale, ent enamasti pean poisinaga silmas. Poiss nagu ponks. Ujutab laevukesi ja miski muu talle korda ei lähe. Ise olin kord samasugune.

Et teda mitte kogemata ära ehmatada, peatusin kaugemal ja hõikasin: ,,Hei, poiss!"

Ta keeras ringi, vaatas mind, silmad vidukil. Ei mingit hirmu, vastupidi - rõõmustab.

,,Kas okolaadi on?" küsib ta kõlaval häälel.

,,Leiab," vastan.

Võtsin seljakoti, sealt pajukitahvli, ulatasin talle.

,,Mis öeldakse?"

Ta kissitab taas silmi.

,,Mitte midagi ei öelda," vastab ta tõsiselt. ,,Ma ütlen ise, kui on vaja."

Naljakas nagamann.

,,Oled sa ikka karm vend," muigan ma. ,,Mis su nimi on?"

Vaikib tahvlisse kaevudes.

,,Selge," lausun. ,,Nime pole."

,,On," mühatab ta. ,,Serjoa olen."

,,Teine jutt. Mina olen onu Vitja."

Sirutan käe, kuid klutt seda nagu ei näekski.

,,Kus su vanemad on?"

Ei vasta, mossitab.

Sain aru. Küsime midagi lihtsamat.

,,Kus sa elad?"

Nookab viiekordse poole.

,,Seal."

,,Kas külla kutsud?"

Ta takseerib mind kriitilise pilguga pealaest jalataldadeni.

,,Läki."

Me sammume viiekordse poole.

,,Palju siin elanikke on?" tunnen huvi.

,,Palju. Aga kedagi pole kodus."

,,Ja kus nad on?"

,,Läksid jalutama."

Sa vaata vaid, mõtlen. Jalutavad! Hullemat jalutuspaika kui Pautin ei leia vist ilma pealgi.

,,Kas eksofaunat ei pelgagi?"

,,Keda?"

,,Tead küll. Neid elukaid. Hulguvad siin ümbruskonnas..."

,,Ahah, neid tean küll." Ta vaatas mind äkki kuidagi hindavalt. ,,Sa ju ... kaitsed meid?"

Kuidagi kõhedaks võttis see silmavaade.

,,Püüan," lausun ettevaatlikult.

,,Kas sa oled üksi?"

Jälle nagu nipiga küsimus. Mida põrgut, miks ma nii pingesse lähen, kui temaga räägin? Äkki seepärast, et eluaeg pole lastega tegemist teinud? Spetsialisti on siia vaja...

,,Mispärast siis üksi?" kostan. ,,Vahvad poisid on minuga kaasas. Kas tahad, teen sind ühe tädiga tuttavaks?"

Klutt põrnitseb mind altkulmu.

,,Kas ta on ka sõdur?"

,,Kasvataja."

Kortsutab kulmu.

,,Kasvataja... Sõdureid on siia vaja!"

,,Ära karda," ütlen ma. ,,Ta on sõdur ka. Liiga teha ei lase. Kas kutsun ta siia?"

Noogutab.

Viipasin omadele, et number kaks minu juurde, ülejäänud paigal. Ja Marinka nagu kõps kohal.

,,Olete teie, mehed, ikka latatarad! Nälga võib surra, kuniks teil jutud räägitud saavad. Kas lähme teed jooma?"

Ja võtab Serjoal käest. Ja nii nad lähevad ees, mina taga. Astun ja imestan, kui osavalt see Marinkal välja tuleb: vaevalt paar sõna rüblikuga vahetanud, aga jõudis nii tutvuda kui vile kinkida ja minust rohkem välja uurida. Et poiss armastab muinasjutte. Neil kõik lapsed armastavad muinasjutte. Ainult et tüdrukutele meeldivad jutud kivihiidudest, aga poistele ogasabadest ja lõikurnaksuritest. Huvitav, kes neile selliseid muinasjutte räägib? Oh vaesekesed! Sõjaaja põlvkond...

,,Ainult üht ma ei mõista," torkan vahele. ,,Kuidas teie täiskasvanud koletistega hakkama saavad?"

Serjoa vaikib. Marinka vaatab mind etteheitvalt. Jälle astusin vist ämbrisse.

Aga mis siis välja tuleb?

,,Täiskasvanuid pole üldse?"

Poiss raputab pead.

Vaat kus lops! Mida edasi, seda hullemaks läheb.

,,Kes teile siis süüa teeb?"

,,Mis meile teha? Ega me titad ole, ise leiame..."

Me sisenesime. Tolmune. Ja elamise hõngu ka pole. Marinka asus trepist üles minema, kuid poiss sikutab teda käisest.

,,Mitte sinna."

Ja keerab trepi alla. Nagu ma trepialust ust nägin, nii meelde tuli: maja on ju mulle tuttav! Siin keldris asub sõjakomissariaadis arvel olev objekt BY-1 - konserveeritud tsiviilkaitseline pommivarjend! Konserveerimist pole enam ollagi, terasuks ristseliti lahti.

Vaat kus nad eksofauna eest peituvad! Ehkki ikka arusaamatu. See uks on suvalisele naksurile poole tunni töö.

Nii, siseneme, vaatame ringi. Soe, valge. Aga elekter kustkohast? Mis kõige hämmastavam, ruum pole karvavõrdki muutunud sestsaati, kui me ülemaga teda revideerisime ja kinni pitseerisime - puhtus ja tühjus. Tehku minuga mis tahate, aga lastetuba ei meenuta see mitte üks põrm! Kuigi oma rüblikuid mul pole, aga olen näinud, milliseks õe lapsed suudavad suvalise eluruumi 5 minutiga muuta. Aga need siin on pealekauba omapead.

,,Kus teil köök on?" pärin Serjoalt. ,,Kus magate? Ja üldse.."

Kuid ta justkui ei kuulegi mind. Astus seina juurde, peaaegu ninapidi vastu ja hõikas: ,,Ma leidsin sõdureid!"

Kohe ilmusid ruumi kaks tüdrukukest, käharpea ja linalakk, üks roosas ja teine rohelises kleidis.

,,Saame tuttavaks," ütleb Marinka. ,,Mis te nimed on?"

Linalakk silmitseb meid erilise huvita ja vaikib. Käharpea aga pillab pettunult: ,,Kaks sõdurit on vähe!"

,,Väljas on veel!" teatas Serjoa uhkelt.

Ja nüüd vajus tundus et igast küljest ruumi lastekari - igat masti poisikesi ja plikatirtse vanuses 5 kuni 8, kleidikestes, kampsunites ja mantlites. Vähemalt poolsada. Võtsid ümber meie platsi ja silmitsevad vaikides. Ka Marinka võttis vaatepilt tummaks. Minagi sattusin segadusse. Siin, tulipunktis, tsoonis null, mis kõigil kaartidel märgitud kui kõrgeima ohuga ala - terve lastekodu! Teagi, kas pakkuda maiust, aga kuidas sellisele hulgale jagada ilma kedagi ilma jätmata?

Serjoa astub minu juurde ja toksab.

,,See oskab loomadest rääkida!"

,,Millistest?" elavnes summ. ,,Räägi!"

,,Pidage nüüd hoogu," ütlen. ,,Jutte räägime siis, kui välja nuputame, kuidas teid suurele maale toimetada."

,,Ei, räägi kohe!" nõuab vibalik poisipõnn.

Ja kõik tema järel!

,,Jaa! Jaa! Räägi, sõdur! Loomadest!"

Vahetasime Marinkaga pilke, mis teha?

,,Loomi," alustan, ,,on igasuguseid. Kivihiiud näiteks..."

,,Hiidudest pole vaja," katkestas Serjoa. ,,Edasi!"

,,Või näiteks ogasaba. Väga ohtlik elukas... vabandust, loom. Kuigi pigem seen kui loom..."

Kõik seisavad, põrnitsevad. Rahulolematult.

,,Või siis lõikurnaksur. Tal on sõrad..." pomisen.

,,Me teame neist kõike!" pahvatab käharpäine tirts ja keerab selja. ,,Kah mul loomatundja!"

Näen, et auditoorium on nördinud. Ja siis tuleb mulle appi Marinka.

,,Vabandust, seltsimees kapten," ütleb ta. ,,Oli kord juhus... te olite siis haavatuna hospidalis ja meie reidil ilma teieta. Aga meie kohtasime midagi päris ennenägematut... Isegi ette kandma ei hakanud - nagunii poleks usutud."

Vaatan - kõrvad tõusevad kikki. Marinka aga jätkab.

,,Tegime Jesseika ääres puhkepausi. Lõket ei süüdanud, istume, närime kuivpajukit. Äkki ronib veest välja kala ja võtab suuna otse meie peale!"

,,Üks hetk, seersant. Kes ronis välja?" küsin üle.

,,Kala. Pesuehtne säga, nii neljasajakilone! Niisugused hambad!" Näitab pihku. ,,Jalad nagu krokodillil, nina peal võhk! Välkkiire! Ei jõudnud silmagi pilgutada, kui ta haarab Glebi..."

,,Glebi?"

,,Tahtis Glebi haarata, aga too jõudis seljakoti ette lükata!"

Lapsed kuulavad, suud ammuli.

,,No nii," kostan. ,,Ja mis edasi sai?"

,,Mis sai, mis sai! Pooleks!" Marinka rapsib käega ülalt alla.

,,Seljakott või?"

,,Seljakott! Aga kala võtab mind sihikule! Kujutate ette?" Seda ütleb ta lastele. Nood noogutavad üksmeelselt.

,,Õudne! Kuidas te pääsesite?"

,,Kuidas, kuidas? Ime läbi!" Marinka mõtles hetke. ,,Bairil oli tulemasin peos. Tormas külje pealt kalale kallale, tsäksas korra ja oligi kalal ots peal."

,,Kalal?"

,,Muidugi! Vesi on Jesseikas teate küll milline. Kala oli õlist ja reostusest nii läbi imbunud, et lahvatas leekidesse ühestainsast sädemest."

,,Ja põles ära?" küsisin.

,,Tervenisti. Ainult söed jäid järele."

Vaatan laste poole, aga neil silmad säravad kui söed, kõrvad iga Marinka sõna püüdmas.

,,Nojah," ühman ma, ,,kuidas te siis nii hinnalist eksemplari säilitada ei suutnud. Teadus ei saagi nüüd teada, mismoodi see kala välja nägi..."

,,Mina tean! Mina!" hüüdis äkki käharpea, hüppas seina juurde, vedas käega üle seina...

Ja nüüd, poisid, oleks ma äärepealt üllatusest maha istunud sealsamas, kus seisin. Sein lõi kogu pikkuses särama kui päikesehelk aknas, helesinine taevas siramas, kaugel all, vaatan, maa. Majad, puud, tee ja kõik sööstab vastu.

,,Te... kust te sihukese asja leidsite?" sosistan.

,,Tõime endaga kaasa," kostis Serjoa asjalikult. ,,See on herilase silm. Mida näeb tema, näeme meiegi."

,,Näed, kala!" rõõmustab tüdruk.

Ja näen minagi. Prügihunnikute taga vonkleb paras monstrum - kalasaba, ninal sarv, hambuline suu, külje all aga välguvad käpad! Ja ei kulge niisama, vaid läheneb selja tagant sõdurivormis meestele.

Ja kus Marinka äkki karjatas: ,,Need on ju meie omad! Seis! Ära tee!" ja tormas uksest välja.

Ülejäänu jagasin ma ära juba jooksu pealt tema järel astmeist üles traavides.

Herilase silm. Telekaamera droonil. Seal all on ekraan. Tähendab, Bair, Gleb ja Slavka lebavad varitsuses ega tea, et neile see elukas läheneb.

Kuidas ma küll jooksin! Kuid Marinka jõudis enne.

,,Bair, tsäks!" röökis ta lamajaist üle hüpates ja otse kalaga silmitsi sattudes.

Too äsas sarvega - Marinka lendas üle terve tänava nagu kaltsunukk ja prantsatas vastu majaseina. Mina põrutasin jooksu pealt kalamürakale Makarovist number 2873, vähemagi efektita. Need kolm pilgutavad vaid silmi.

,,Pane ta raisk juba põlema," röögin ma Bairile.

Ja kus siis kärgatas. Gleb Slavkaga jõudsid vaevu kärssavate larhvidega eest ära. Bairil vedas, vaid maskeerimismantel süttis. Me trampisime selle hetkega surnuks - ja Marinka juurde. Lamab, ei liiguta, pea kuklas.

,,Tüdruk," kähistan. ,,Palun ole elus!"

,,Korista käed ära," ägab ta. ,,Tean ma teid küll..."

Tõmbasin käisega kähku üle silmade. Nagu keegi ei märganud.

,,Noh, toreadoor," küsin rahulikumalt, ,,said kõvasti pihta?"

,,Jalg... Oh! Ja ribid! Pole hullu, kannatan ära. Aidake püsti!"

Haarasime ta kätele ja joostes tagasi keldrisse. Kalast oli tõesti vaid söed järel, aga kindlasti pole see siin ainus.

,, Ma olin kindel, et sa ajad lastele udujuttu! Nii kontakti loomise eesmärgil... Bair! Miks sellest eksofaunast pole ette kantud?"

Too imestab. ,,Esimest korda näen sellist!"

,,Mitte midagi sa, komandör, ei taipa," lausub Marinka tasa.

Sedan'd küll. Olgu, saame selgust. Ongi õige püstak. Laskume trepist alla.

Stopp! Varjendi uks on suletud. Mitte lihtsalt kinni, vaid kõigi oma terasriivide taga. Koputan püstolipäraga.

,,Kasutu," ütleb Marinka. ,,Nad ei tee lahti."

,,Mispärast ei tee?"

,,Sest mäng pole veel läbi. Sõdurid on veel elus."

,,Millised sõdurid? Millest sa räägid?"

Marinka pööritab saladuslikult silmi.

,,Kas sina ei märganud, Vitja, mis oli nendes lastes kõige veidram?"

Vaat kus alles küsimus!

,,Kõik oli neis kummaline! Mida sa ootad - sõjaaja lapsed!"

Vangutab pead.

,,Ei, kõige kummalisem oli see, et neil ei olnud ühtegi mänguasja; ei nukku, ei kaisukaru ega lennukit. Olgu sõda milline tahes, lapsed peavad mängima."

,,No ja siis?"

,,Nad mängivad meiega."

Nonii. See meil veel puudus! Ma kamandasin poisid jälgima olukorda tänaval, ise võtsin istet Marinka kõrval.

,,Ära ainult muretse," räägin. ,,Sul on kerge peapõrutus..."

,,Oota, kuula! Selle kala ma mõtlesin tõepoolest ise välja. Sellist pole olemas."

Juba jälle see kala!

,,Kuidas ei olnud? Kes sind siis sarvega?..."

Ta ei lasknud mul lõpetada.

,,Nemad lõid ta. Niisamuti nagu varemalt kivihiiud, naksurid, ogasabad... Need on nende mängukannid - eksofauna ja sõdurid. Nad ajavad loomad meile kallale ja vaatavad ise herilase silmade läbi pealt, et kes peale jääb."

,,On aga mängud! Kas võib terve normaalne laps..."

,,Nad ei ole inimesed, Vitja."

,,Kes siis?!"

,,Ei tea."

Istun Marinkaga ukse ees, kukal vastu raudplaati - nii on kergem mõelda - ent ikka tunnen end nii põrutatuna. Sest mulle hakkab tunduma, et tal on õigus.

,,Sa tahad öelda, et need poisid ja tüdrukud ongi meie vaenlased?"

,,Ei. Nad pole küll inimesed, ent ikkagi lapsed. Lihtsalt neile pole räägitud õigeid muinasjutte."

Hulluks võib minna nende muinasjuttudega!

,,Ja mis me nüüd teeme?"

,,Neid on vaja aidata."

,,Lõpuks ometi," ohkan ma kergendatult. ,,Tänu taevale, hakkad toibuma. Neid viiekesi siit minema toimetada me ei suuda. Võime proovida vaid omadeni jõuda ja päästjatega naasta."

,,Neil ei ole vaja päästjaid," naeratab Marinka. ,,Neile on vaja ema... Aga teie minge."

,,Mismoodi - minge? Aga sina?!"

,,Mina jään siia ja räägin neile muinasjutte."

,,Kuhu siia? Ukse taha?! Nad ei kuulegi sind!"

,,Kuulevad," naeratab ta. ,,Ja näevad."

Ja osutab sõrmega kuhugi lae alla. Ma tõstan pilgu. Otse meie kohal istub laes valge herilane...

Jäi veel kõige keerulisem osa vaksali ees. Maa oleks siin nagu traktoriga üles küntud. Iga hetk võis vao vahelt ilmuda lõikuri sõrg, naksata - ja ongi kõik, mitte midagi ei jõua päästa, vala end kasvõi lõhnaõlivaadiga üle...

,,Bair! Lähed esimesena! Slavka, tema järel! Gleb lõpetab!"

Normaalselt läksid. Nüüd on minu kord. Viimasena on kõige raskem. Kui naksur tajus maapinna värinat, võis ta end lähemale kaevata. Hüppan vaoharjalt teisele. Ongi lõpuks müür. Võib puhata. Ent vaevalt jõudsime maha istuda, kui kusagil väga lähedal, müüri taga kostus krohvi pudenemist.

Nii, poisid, meile on külalisi oodata. Balloonid valmis, suitsumütsid -- ja tsäks ka. Ise tõmbasin oma truule Makarovile number 2873 kuuli rauda. Kasu on tast küll vähe, kuid mul on sellega rahulikum...

Krõbin läheneb. Veel... Kohe keerab ümber nurga... Kes? Naksur? Ogasaba? Või mõlemad? Ja siis nad tulidki. Kahekesi. Plüüsist karu ja lustakas roosa notsu. Jättes teetolmu ümmargusi mitteinimlikke jälgi, suundusid nad reipal sammul mööda teed edasi, ise täiest kõrist üürates: ,,Kes hommikuti külas käib, see asjatult ei longi!..."

Tõlkejutt: Muutlikel piirimail kõndija (Douglas Smith)

Tõlkinud Piiu Pilt.

Universum lõppes keskpäeval.

Jälle.

Üks väga eriline universum - see, mis vangistas endas olendit, keda Kõndija armastas rohkem kui midagi muud terves Kontiinumis. Universum, kus oli tema.

Kümme minutit enne keskpäeva jättis Kõndija Muutliku Piirimaa seljataha ja astus mainitud universumisse. Ta maandus kohalikust reaalsusest faasinihke võrra vasakul, tähelepanuväärselt tähelepandamatut linna läbiva kaherealise tolmuse maantee kõrval, Maa nimelise planeedi põhjapoolkeral asuval mandril.

Astudes edasi, taaskord faasis ja nähtav, süvenes ta enda ees avanevasse pilti - külma oktoobritaeva all tardunud, nagu ta oli selle jätnud.

Idas kõrgus Kaose Tormi tume sammas üle hävitatud põldude ja metsade, rippudes liikumatult õhus justkui taevaste nööride otsas.

Läänes kangastus linna riismete kohal valgetest tellistest Korra Sein, valmis jätkama oma paratamatut kõikepurustavat lähenemist.

Samuti tardunult, läheneva maailmalõpuga silmitsi, seisis Henka - tema Henka, valge puuvillane pluus ja lotendavad teksad tuule poolt tihedalt vastu keha tõmmatud, pikad juuksed tormituules musta sassis pilvena nägu raamimas.

Hoolimata miljonitest kordadest, mis ta oli selle dramaatilise pildi ees seisnud, võttis see alati Kõndija ajutise ajaliku keha hingetuks. Nii kaunis. Nii trotslik.

Niimoodi hukule määratud.

Henka taga seisis väike krohvitud seinte ja punase laastukatusega kohvik. Olles ainus maja vaateväljas, oli see ka universumi viimane ehitis. Kollane neoonkiri selle akendel lubas kohvi ja saiakest vaid dollari ja üheksakümne üheksa sendi eest.

Mis iseenesest on päris hea tehing, mõtles Kõndija, eriti arvestades kohaliku turu hetkeseisu. Turg koosnes vaid kahest isikust - Henka ja ta ise.

Tegelikult kolmest. Veidrik Jack seisis tardunult kohviku uksel, kus tal oli täielik õigus seista, kuna tegu oli tema kohvikuga. Vähemalt keskpäevani. Kottis dressipluusi ja teksade peal kandis Jack põlle, mis võis olla kunagi valgeolnud, kuid nüüd kuulutas kogu maailmale aastate jooksul valmistatud kohvi kogust ja värvi. Toronto Maple Leafsi nokats heitis varju ta kortsulisele näole, kuid ei suutnud varjata tema pimedate silmade piimjat hägusust.

Võttes oma tavalise koha Henka kõrval läheneva hukatuse ees, keeras Kõndija mõttelist lülitit oma peas. Aeg käivitus.

Ja lõpp algas. Jälle.

,,Ma armastan sind, Kõndija," hüüdis Henka selgi korral üle tuulemüha. Samal ajal õgis idast halastamatult läheneva Kaose Tormi tume keeris maastikku.

,,Ja mina armastan sind," vastas Kõndija nagu alati, vaadates lääne poolt peale vajuvat säravvalget Korra Seina linna lömastamas.

Haarates üksteisel kätest, suunasid nad selgi korral oma ühendatud väe lähenevate jõudude tõrjumiseks, kuid muutes eelnevatega võrreldes kergelt (ent loodetavasti otsustavalt) väe struktuuri.

,,Arvad, et sellest on kasu?" hüüdis Henka üle Tormi möirete.

,,Jah, aga samas olen ma seda iga kord arvanud."

Arusaam kirgastus naise näos. ,,Me oleme seda varemgi teinud."

Kõndija noogutas.

,,Ja ma unustan?"

,,Iga kord."

,,Kui mitu korda?"

,,Sa ei taha teada."

,,Kas sa jätkad üritamist?"

,,Aina ja igavesti, mu arm."

Kurb naeratus mängles Henka huulil. ,,Olgu, see teeb lõpu natuke talutavamaks. Kas ma unustan ka sinu?"

,,Ei. Sa mäletad kõike selle stseenini siin."

,,Hästi," ütles naine vaikselt.

Vaid hetke pärast kõrgusid Sein ja Torm neist kummalgi pool, jättes nähtavale vaid kitsa eresinise taevariba otse nende peade kohal. Kõndija käeviipe peale ilmus energiakuppel, mis varjas neid varisevate telliste ja lendleva prahi eest.

Ja nii nad seisid, nagu alati, kössitades kivide sajus särava kaitsekihi all, tuul nende ümber ulgumas.

,,Hei, preili!"

Nad pöörasid ümber. Veidrik Jack seisis endiselt ukseavas, pimedad silmad neile suunatud ja käsi ette sirutatud. ,,Sa unustasid vahetusraha."

,,Mitte praegu, Jack," karjus Kõndija.

Kaitsev kuppel virvendas ja selle sära hakkas tuhmuma. Seejärel, värisedes justkui surmakrampides, kadus see täielikult.

Sein langes neile peale. Tormist sööstis keerlev udulont otse Henka suunas.

,,Kõndija!" karjus ta.

,,SEIS!"

Sein peatus poolelt langemiselt, Torm poolelt möirgelt. Maailm tardus, vaikne ja ajatu. Nagu alati.

Kõndija tõusis selle universumi viimaselt maalapikeselt. Tema ees seisis raidkujuna Henka, rusikas käsi taeva poole tõstetud.

Ta vaatas naist hetkeks, mis oleks olnud mõne sekundi pikkune, kui ajal oleks selles kohas veel tähtsust, kuni valu ta rinnas muutus talumatuks.

,,Ma armastan sind," sosistas Kõndija, suudles avatud huuli...

...ning astus universumist välja.

***

Taas seisis ta oma kodu hõbedasel rannaliival violetse mere kallastel - kohas, mis eksisteeris vaid tema peas ja seeläbi olemas oli. Lõputu igimuutuv rannik oli Piirimaa Kaose Mere ja Korra Linna vahel, mis kokku moodustasid kogu Kontiinumi. Kõik, mis oli, on ja saab olema.

Ajastuid tagasi oli ta omal moel vandunud mõlemale neist truudust, mis tegi ta vihatuks ja kardetuks kummagi domeeni valitseja poolt. Näkku nad seda talle muidugi ei ütleks, millist nägu ta ka hetkel ei kannaks.

Sel hetkel kuulus nägu inimmehele. Sama nurgelist siledat lõuga, pikki tumedaid juukseid ja halle silmi kandis ta ka esimest korda Henkat kohates, mis andis sellele näole mõningase eelise teiste ees. Näoga kaasnev keha oli pikk ja kõhn ning kandis pikka tumedat mantlit, halli t-särki ja teksasid nahksaabaste peal.

Kõhnad näpud hoidsid kristallkuuli, mille Kõndija silme ette tõstis.

Selle sisemusest paistis vastkogetud stseen, tagasi keritud ja seisma jäetud tund enne keskpäeva. Henka seisis üksikul maanteel, tema taga naeruväärselt rohmakas kohvik. Kaugusest paistsid juba Kaose Tormi ja Korra Seina alged - kaks peatamatut jõudu püütud hetkesse enne nende pealetungi sellele väga peatatavale maailmale.

Ta heitis ühe viimse pilgu Henka näole, ohkas ja lükkas oma käe dimensiooni, mida nägi vaid tema. Kuul kadus turvaliselt kohta, kus Kõndija hoidis oma kõige kallimat vara.

,,Noh," ütles ta tuulele ja lainetele, ,,ka sellest polnud kasu." Esimest korda igaviku jooksul, mis oli kulutatud püüetele Henkat vabastada, hakkas ta kahtlema, kas ta seda kunagi suudab.

***

Mõtlikult sammus ta mööda hõbedase liivaga kaetud kallast suunas, mida ta luges siin maal lõunaks - Muutlikul Piirimaal, tema lemmikmetafoor Kontiinumi jaoks. Ja kuna see oli tema metafoor, siis meenutas see kohta, kus ta oli Henkat esimest korda kohanud.

Vähemalt ligikaudu.

Georgia lahe hallikassinise vee asemel mäsles läänes musta tormitaeva all violetne Kaose Meri ja kolmemõõtmelises maailmas kirjeldamatud olendid moodustusid ja kadusid selle keeristes.

Idas kõrgusid valgete puitmajakeste asemel Korra Linna säravad terasest ja elevandiluust tornid erakordselt sinise ja pilvitu taeva taustal.

Isegi tema võimetel metafooridega manipuleerida olid piirid.

Kuid väikeste erinevuste kiuste meenutas see koht nende esimest kohtumist, ning samaaegselt leevendas ja võimendas ta soovi päästa Henkat teda kaitsvast ja vangistavast tardunud maailmast.

Kõndija ei teadnud ta nime. Polnud isegi küsinud. Ta oli naist kutsunud Henkaks, sest see oli ta olemus. Muutus. Uuendus.Henka oli naernud ja öelnud, et see on nimi nagu iga teinegi.

Kõndija teadis, et ta on jõudnud Henka sünnikohta, sest violetsed lained olid kirjutanud vaid talle loetavad sõnad hõbedasele liivale. Need sõnad olid talle öelnud, et maailmas (mida kohalikud ajalikud Maaks kutsusid) oli sündinud tulevaste muutuste kese, võimeline kõigutama Kaose ja Korra vahelist tasakaalu. Piirimaa valitsejana pidi Kõndija otsustama, kas neid muutusi kaitsta või hävitada.

Ta rändas Maale ja leidis keskme.

Leidis tema.

Ja ta mäletas...

***

...kuidas Henka molbert seisis valgel liival ja akvarelli mahedad värvid sündisid ta kätest pintslitõmmete kaupa. Ja kuidas ta muutis mööduvaid inimesi. Tülitsev paar jäi tema maalimist vaatama ja kõndis edasi käsikäes. Sihikindlalt jooksev mees jäi ta kõrval seisma ning lahkus ebakindlal sammul ja uimasena. Mööduja mööduja järel said naeratustest pisarad ja kurbusest rõõm, segadusest siht ja plaanidest puhas anarhia.

Kui naine vaatas taevast, kadusid tärkavad tormipilved. Kui ta vaatas järve tüünet vett, tõusid sellest tantsisklevad vahuharjad.

Kaosest sai Kord, Korrast Kaos. Ta tajus Tasakaalu.

Ta oli muutuste kese.

See arusaam jõudis vaevu tekkida, kui nende silmad teineteist leidsid. Kõndija astus naise juurde ja nad seisid vastamisi, lainete ja tuule hääl asendamas lausumata sõnu.

Kõndija ajalik keha ütles talle, et naine on kaunis, ja selle vorm paistis ka teisele osapoolele meelepärane olevat. Henka asus täitma seda koletut tühjust, mille oli jätnud temasse oma mõlemast sünniõigusest lahti ütlemine, valides Piirimaa üksilduse nii Kaose kui Korra asemel.

Ta mõistis naise väge.

Nagu temagi, suutis Henka kõigutada Tasakaalu, luua Korrast Kaose ja Kaosest Korra, kuid ta tegi seda alateadlikult, ise mõistmata, justkui oleks tegu kontrollimatu keemilise reaktsiooniga.

Tajudes potentsiaali, asus Kõndija naist õpetama.

Ja viis ta seeläbi hukatuseni.

Henka õppis ja ta vägi kasvas. Kasvas liiga suureks, liiga kiiresti. Kasvas, kuni Kontiinumi valitsejad sellest teadlikuks said.

Ja teda kartma hakkasid.

***

Mõtiskledes Henka vabastamise üle, jätkas Kõndija mööda Piirimaad sammumist. Ta otsis kohti, kus lainete ja liiva moodustatud mustrid andsid märku tema jaoks vastuvõetamatutest kõikumisest Kontiinumi tasakaalus.

Mõne aja pärast, mille jooksul ühes universumis sündis ja suri terve galaktika, kuid teises jõudis elektron vaevu tuuma ümber ringi teha, jõudis ta särava luiteni, mille taga Meri lõikas läbi Piirimaa sügavale Linna poole. Ta astus värske abaja juurde, vilistades viisi, mida Henka oli laulnud nende esimesel kohtumisel.

Keerates järjekordset vaimset lülitit, kadus Piirimaa mere ja liiva metafoor silmist.

Ta hõljus kosmose külmas tühjuses, ümbritsetuna tähekogudest. Kuigi väliselt inimkujuline, koosnes ta keha nüüd tähtede valguses helendavast tolmust ning sirutus üle valgusaastate. Segaja allika leidis ta helekollase kääbustähe näol kaugest galaktikast. Ta kaalus tähe tulevikku. Aeg sööstis edasi. Täht paisus, särades valgelt, siis siniselt ning seejärel purskus väljapoole, neelates endasse kõik kaheksa oma planeeti.

Kõndija tõstis oma galaktikasuurused käed. Aeg keris ennast tagasi. Supernoova ja selle hävitustöö muutusid olematuks. Sirutudes tähe sisse, stabiliseeris Kõndija selle seesmised protsessid, taaskäivitas aja ja keeras lülitit oma peas.

Taaskord seisis ta Piirimaa rannal. Abajas oli kadunud ja hõbedane liiv taas katkematu. Silmitsi Kaose Merega istus ta maha ja ootas.

Kaugel tormiste vete kohal moodustus vesipüks, mis üha suuremaks ja tumedamaks muutudes tema poole kihutas. Pööristuulte möire kõlas vihahüüdena.

Kui see oli paarikümne meetri kaugusel, tõusis Kõndija püsti ja tõstis oma käed. Energiasein purskus ta sõrmeotstest ja vesipüks põrkus sellelt tagasi.

,,Ma tervitan sind, Keiosu, Kaose kuninganna," ütles Kõndija sügava kummarduse saatel ning naeratas kurvalt. ,,Kuidas sul läinud on, ema?"

Keerises moodustus nägu, sama julm kui see oli kaunis, kadudes ja ilmudes taas tormi igal pöördel. ,,Mu õnnetu sohilaps," hüüdis Keiosu üle raju, ,,jälle sa sekkud mu töösse."

,,Nagu sina sekkusid selle tähe ellu."

,,Kontiinum on tähti täis."

,,Sellel tähel olid planeedid. Üks neist oli koduks intelligentsele eluvormile."

Tormituul peksles vastu energiaseina. ,,Kaose valitsejale pole sellised sundmõtted ajalikest kohased."

,,Ma ei ole Kaose valitseja."

,,Kunagi olid. Tule mu juurde tagasi, mu poeg."

,,Ei."

,,Miks?"

,,Sa tead, miks. Ma otsin Kenkoud."

,,Kenkou? Tasakaal? Kontiinumis? Sa oled lollpea. Kord ja Kaos eksisteerivad vaid üksteise vastu võitlemiseks ja nii see jääb kuni kõiksuse lõpuni. Saatuse pendel võngub igavesti meie maailmade vahel. Nii peab see olema."

,,Vahel võngub see liiga kaugele."

,,Mida sina ka tead? Sa oled veel laps. Ja armunud ajalikku."

,,Head aega, ema," kehitas Kõndija õlgu ja pöördus lahkuma.

,,See tüdruk - miks sa seda tegid?"

Esmakordselt kuulis Kõndija valu Keiosu sõnade taga. Ta silmitses oma igimuutliku ema tormist kehastust ja meenutas pärast temast lahti ütlemist üksi talutud ajastuid. ,,Ma olin üksildane."

Keiosu jäi vaikseks, tuuled vakatasid. ,,Sa ei suuda teda vabastada."

,,Ühel päeval ma teen seda."

,,Ei, seda ei juhtu. Mul on kahju."

Sõnade siirus tekitas Kõndijas külmajudinaid. ,,Mida see tähendab," nõudis ta järsku hirmu tundes.

,,Tema aeg on otsa lõppemas."

Nende sõnadega neelas vesipüks Keiosu näo ja tõttas mööda pinnalaineid minema.

Pärast ema lahkumist jäi Kõndija veel kauaks tormist merd vaatama ning hirm temas kasvas. Viimaks ta pöördus ja jätkas retke üle liiva.

Ta kõndis kuni külm kuusirp öötaevasse tõusis, ning impeeriumid jõudsid Kontiinumi ühes osas tõusta ja taas tolmu vajuda, kui teises jõudis tärkava intelligentsiga liigi esindaja ajus neuron vaevu impulsi edasi anda.

Kauguses ilmus nähtavale muidu katkematut hõbedast liivariba tõkestav moodustis. Lähemale jõudes osutus see jässakaks valgeks hooneks, mis ulatus Korra Linnast üle Piirimaa kuni Kaose Mereni välja. See meenutas vanglat.

Lüliti keeramise peale kadus Piirimaa taaskord silmist. Kõndija hõljus keset tihedat dunglit paikneva tõrvikutest valgustatud linna kohal, mida domineeris hiiglaslik püramiidtempel. Kuninglikult rüütatud preestrid seisid reas templi ülemistel astmetel. Selle jalamil tungles räpastesse kaltsudesse riietatud nüriilmeline rahvamass.

Aeg kiirenes ja stseenid välkusid mööda: inkvisitsioonid, puhastused, tuleriidad, ristiretked. Usk levis üle planeedi. Lõpuks kaadrid aeglustusid ja alles jäi vaid hüljatud linn, selle põlenud tänavaid ehtimas lugematud laibad.

Taaskord tõstis Kõndija oma käed. Taaskord keris aeg end tagasi esialgsesse punkti. Külvates teadmisi linlaste meeltesse, käivitas Kõndija aja ning jälgis rahvamassi preestrite vastu üles tõusmas. Dunglitemplis sündinud usk suri enne kui jõudis levida.

Kõndija keeras lülitit. Jälle seisis ta Piirimaal. Valge ehitis oli kadunud ja rand ta ees rikkumata.

Pöörates end kauguses helendava Korra Linna poole, istus ta hõbedasele liivale ja ootas.

Peagi hakkas Piirimaa idapoolset äärt tähistav täiuslikult sirge puuderivi tüvi tüve haaval langema. Säravalt valge noolsirge tee lõikas end otse läbi metsa Kõndija suunas. Mööda seda sammus tohutu suur kristalne kogu - inimesekujuline, kuid vaid sirgetest joontest ning nurkadest koosnev, justkui lihvitud teemantidest ehitatud hiiglane.

Kogu sammus täiuslikus rütmis - üks, kaks, üks, kaks - veatult ja muutumatult, iga jalaaste meenutamas kosmilist südamelööki.

Kui tee oli üle hoolitsetud muru hõbedasele rannaliivale pealetungi alustamas, tõusis Kõndija käeviipe peale järjekordne energiasein ja särav sillutis purunes selle vastu tuhandeteks tükkideks. Kristalne kogu peatus.

Kõndija kummardus sügavalt. ,,Tere tulemast, Tokoyo, iidne muutumatu, Korra valitseja."

,,Sa jalgujääv koerapoeg!" möirgas Tokoyo tema suunas.

Kõndija naeratas hiiglasele. ,,Kuidas sul läinud on, isa?"

,,Ma andsin sellele maailmale korra."

,,Sa andsid neile religiooni."

,,Ma õpetasin neid uskuma."

,,Sa lämmatasid teaduse."

,,Ma andsin neile ajalikele turvatunde ja kindla tuleviku."

,,Sa lõid orjuse ja ebausu, seisaku terve rassi arengus ja ülemaailmse katku, mille teadus oleks suutnud ära hoida."

Tokoyo raputas oma kristalset pead. ,,Aitab. Need arutelud ei muuda midagi. Sa jätkad Kenkou otsimist, kuid tasakaalu ei saa kunagi olla." Päratu kogu pöördus minekule.

Ema lahkumissõnad ja nendega kaasnev hirm torgatasid Kõndija mõtetesse. ,,Oota!"

Tokoyo pööras tagasi. ,,Jah, poiss?"

Kõndija kõhkles, kuid jah, see oli seda väärt. ,,Anna mulle Henka. Vabasta tema universum ja kõik selle asukad ja ma... Ma ei sekku Kontiinumi toimimisse järgmise aastatuhande jooksul."

Tokoyo vaatas teda ainiti, kalliskivisilmad välkumas. ,,Kas sa armastad seda ajalikku niivõrd palju?"

Kõndija langetas pilgu. ,,Jah"

,,Siis ma tunnen sulle kaasa," ütles isa ohke saatel.

Kõndija neelatas. ,,Miks?"

,,Tema vägi on liiga suur. Sa suudad üksigi palju pahandust tekitada. Kui ta vabastataks... teie kaks koos töötamas..." Tokoyo raputas pead.

,,Kuid ma olen lubanud mitte sekkuda. Henka hoiaks samuti mu lubadust."

,,Ta ei suudaks. Ta muudab Korra Kaoseks ja Kaose Korraks, tahtku ta seda või mitte."

,,Ta õpiks seda kontrollima. Mina õpetaks teda."

,,Selleks on juba hilja."

,,Mida sa sellega mõtled?"

,,Mõtle, laps," ütles isa toonil, mida ta viimati kasutas, kui Kõndija oli veel noor Korra valitseja. ,,Kui mina ja su ema mõistsime su ajalikust armsama väe ulatust, ühendasime me oma jõud ja lõime eraldatud ruumiharu, et tema universum ülejäänud Kontiinumist ära lõigata ja ta sinna vangistada."

,,Ja mina lõin selle sisse oma haru."

Naeratus välkus üle kristalse näo. ,,Jah, seda me ette ei näinud."

Kõndija tundis end taas lapsena, rõõmustades isa hääles kõlanud uhkuse üle. Ta raputas pead. ,,Kuid te ei suuda seda universumit hävitada. Selles harus allub aeg minu käsule. Ma saan seda tagasi kerida ja leida uusi meetodeid tema vabastamiseks. Ja kunagi ma saan sellega hakkama. Ma ei anna alla."

,,Varsti pole sul enam valikut."

,,Mida sa silmad pead?"

,,Kord ja Kaos töötavad koos sinu vastu. Mõtle veidi, mida see tähendab." Nende sõnadega pööras hiiglane ümber ja sammus Korra Linna poole tagasi.

,,Isa, kui sa mind kunagi armastanud oled," karjus Kõndija, ,,seleta!"

,,Mõtle oma maailmale, laps," hüüdis Tokoyo, ,,mõtle kõigele."

Kõndija vaatas oma isa igimuutumatut kogu säravate tornide vahele kadumas. Seejärel pööras ta Korra Linnale selja ja jäi raevutsevat Kaose Merd põrnitsema. See sobis tema meeleoluga märksa paremini.

Mõtle oma maailmale, mõtle kõigele.

Suutmata alla suruda läheneva hukatuse tunnet, sirutas Kõndija käe läbi teise dimensiooni. Käsi kadus ja ilmus taas nähtavale, hoides kõnealust universumit sisaldavat kristallkuuli.

Ta vaatas sellesse püütud stseeni, tagasi keritud ja tardunud tema poolt valitud hetke. Ta mõtles oma maailmale.

Kinni püütud. Tagasi keritud. Tardunud.

Või siis ka mitte.

Stseen oli muutunud. Nii Sein kui Torm paistsid olevat kõrgemad ja lähemal kui esimesel korral, kuid üks märk andis nendest selgematki kinnitust.

Henka. Kui palju kordi oli Kõndija kuuli silmitsenud vaid tema nägemiseks? Ta tundis naise kuju sama hästi nagu enda maalitud portreed.

Ja see oli muutunud. Henka seisis vaatajale lähemal, ta ilme ja kehahoiak olid muutunud ning tuul sasis juuksed uutesse vormidesse. See oli umbes viis minutit hiljem kui esialgne kinnipüütud stseen.

Mitte enam liikumatu. Teades viimaks, kuhu vaadata, nägi Kõndija vaevumärgatavaid tõendusi Kaose ja Korra koostööst ruumiharus, mis tema oma endas ohjeldas.

Ja ta mõistis.

Nad olid Aja enda tema vastu pööranud.

Aeg oli Kaose võimsaim tööriist. Muutust ja kaduvust tagant sundiv igavene jõud oli osa Kaose olemusest.

Kuid aja armutu edasiliikumine oli ka kõige püsivam ja universaalsem kõigist Korra reeglitest.

Kord ja Kaos töötavad koos sinu vastu.

Henka universumis aja peatamine oli andnud te emale ja isale ainsa relva, millest tema vastu kasu oli.

Nad ei pidanud isegi tema ruumiharu hävitama. Kummalgi neist oli oma viis nõrgestada tema kontrolli aja üle ja sellest piisas.

Aeg libises tal käest, üha keskpäevase hukatuse poole. Häving ootas seda maailma, universumit ja kõike sisalduvat - kaasa arvatud Henkat.

Ja ta oli võimetu seda peatama.

Vaadates vahuseid lained, triivisid Kõndija mõtted mööda tormiharjasid, elades uuesti läbi miljoneid katseid naist vabastada, otsides olematut lahendust. Tal polnud võimalik Henkat oma ruumiharust päästa, kuid ta ei saanud aega enam palju kauem tagasi hoida. Tema vanemad olid valmis hävitama terve universumitäie hingesid, et kindlustada Henka surm.

Kõndija vajus kokku ja nuttis. Tal polnud valikut. Ükski elu pole nii palju väärt.

Kui ta viimaks tõusis, oli ta oma otsuses kindel. Tõstes kristallkuuli oma silme ette, hindas ta Kaose Tormi ja Korra Seina kaugust. Kahest tunnist peaks piisama.

Piisavalt aega hüvasti jätta.

Ta keris aja viimast korda tagasi. Torm ja Sein taganesid kaugustesse ja Henka astus selg ees kohvikusse. Kui naine oli hoonesse kadunud, keskendus Kõndija stseenile. Piirimaa hajus ja kohvik sööstis vaatevälja.

Ta astus viimast korda sellesse universumisse.

Viimane kord. Viimane hüvastijätt. Igaveseks.

#

Henka istus kohviku tagumises nurgas oma aknaaluses lemmiklauas. Ta nautis kohviku soojust pärast külma sügispäeva ja suhkruga kohvi aroomi magusast hubasust. Ta istus ja ootas. Ootas teda.

Kohvik paistis seest suurem kui väljast, kuid see võis olla tingitud faktist, et universum oli märksa väiksem kui tavaliselt. Tuba täitsid juhuslikud kobarad punaseruuduliste linadega kaetud laudu. Leti taga vaatasid Veidrik Jacki pimedad silmad otse enda ette, kui ta suust tuli lõputu jutuvada, kellele iganes, kes oli teda kuulama sattunud. Hetkel tähendas see Henkat.

,,Kaoses peitub kosmos," sõnas Jack, ,,korratuses varjatud kord. Ja röstsai on valmis."

Jung, mõtles Henka, välja arvatud see osa röstsaiast. Veidrik Jack oli... veider. Kuid universumi lõpus võiski veidrusi oodata. Ta silmitses lähenevat Tormi ja Seina läbi akna.

Midagi selles olukorras tundus tuttavlikku, nagu oleks ta seal varem olnud. Kuid kuidas? Mitu korda saab üks universum lõppeda? Mitu korda on võimalik surematusse armuda? Ta vaatas leti taga tiksuvat kella. Armuda surematusse, kes jääb hiljaks.

Ta oli valmis oma surmaga silmitsi seisma. Ta oli valmis isegi universumi lõpule vastu astuma, kui see oli koos temaga. Kuid üksi ei suutnud ta isegi oma kohvi nautida.

Ukse avanemist kuuldes tundis naine ootusärevust, kuid ei pööranud pilku aknalt.

,,On olemas hea alge," ütles tuttavlikult kaunis hääl, ,,see lõi korra, valguse ja Mehe."

Naine naeratas. ,,Ja on halb alge," tsiteeris ta endiselt mehe poole vaatamata, ,,mis lõi kaose, pimeduse... ja Naise." Ta tõusis, jäädes seisma käsi puusas ja pea kallutatud. ,,Pythagoras, eks?"

Kõndija noogutas säravalt naeratades. Teda nähes lubas Henka endal taaskord uskuda, et kõik saab veel korda.

Ta astus mehe poole, nautides tema silmi oma kehal. ,,Tüüpiline mees, see Pythagoras. Halb alge? Ma olen Naine, Impeeriumite Matriarh, Korra Ema!" Ta peatus, seistes Kõndijaga silmitsi, hingates sisse tema mere- ja soolamaigulist muskust.

,,Sa oled Naine," ütles Kõndija, ,,Südamete Hävitaja, Meelte Eksitaja, Kaose Armuke."

Henka kehitas õlgu. ,,See on mu anne." Haarates särgiesisest, tõmbas ta mehe enda vastu, huuled vastu huuli, keel nende vahele teed otsimas. ,,Ütle mulle, et sa igatsesid mind," nõudis ta suudluste vahel.

,,Igal eksisteerimishetkel," ütles Kõndija õhku ahmides, ,,igas kõiksuse otsas."

Henka haaras laua järele ja pühkis kiire käeliigutusega sellelt kokkukägardatud salvrätid, saiapuru ja huulepulgajälgedega kohvikruusi. Kruus purunes vastu põrandat ja killud jooksid klirinal mööda kivipõrandat laiali.

,,Mitte kaoses koos tallatud ja löödud," hüüdis Jack leti tagant, ,,vaid nagu maailm - tervenisti hämmeldun'd." Pärast seda märkust ei teinud ta neist enam väljagi.

Kõndija tõstis naise lauale ja nad armatsesid häälekalt. Kõrvalolev aken klirises ja nende oiged summutasid saabuva maailmalõpu aina lähenevaid möirgeid.

Hiljem, küllastunult ja taaskord riides, lamasid nad kohvikuistmel, Kõndija käsi ümber naise õlgade, tema pea mehe rinnal. Henka vaatas aknast välja. Sein ja Torm olid palju lähemale jõudnud. Kuid see polnud oluline. Nad olid taas koos. See lõppeb varsti - pole vahet kas hästi või halvasti - kuid nad võtavad lõpu koos vastu. ,,Mis on meie plaan?"

Kõndija vaatas eemale, kuid enne suutis naine tabada tema pilgus seninägematut kurbust. Kui mees taas tema poole vaatas, ei suutnud naeratus nähtut peita. ,,Sinu vabastamine."

Henka analüüsis seda näoilmet, püüdes leida varjatud tähendust sõnade taga, kuid Kõndija oli tavapäraselt krüptiline. Lõpuks küsis ta peljatud küsimuse. ,,Kas sa arvad, et seekord läheb õnneks?"

,,Seekord?" Kõndija pilk oli naisele naelutatud. ,,Sa mäletad."

Henka toetas pea taas ta rinnale. ,,Mitte kõike. Kuid ma mäletan, et me oleme seda varemgi teinud."

,,Tore, et selles sinu jaoks vähemalt midagi meeldejäävat oli." Ta suudles naise otsmikku.

Henka sundis ennast naeratama, kui Veidrik Jack kohviga saabus. ,,Torm on tulekul," ütles Jack.

,,Jah, ja üks suur sein samuti," vastas naine.

,,Tere, Kõndija," lausus Jack.

Kõndija kergitas kulmu. ,,Sa mäletad mind, Jack?" Henkat tabas hirmusööst. Kõndija polnud kunagi üllatunud.

,,Sind on raske unustada, isegi kui sind esmakordselt kohata."

,,Huvitav. Kuidas sul läinud on?"

Jack pööras oma pimedad silmad akna poole. ,,Meid eostatakse kire kaoses..." hüüdis ta õõvastava täpsusega Tormi poole osutades, ,,...ja me sünnime keemia korrapärast." Ta osutas Seinale. ,,Me naaseme kaose mulda, lõhutuna korra aatomiteks." Ta noogutas väljas aset leidva stseeni suunas. ,,Teed selle korda?"

Kõndija naeratas, kuid naine tabas taas kurbusenoodi. ,,Eks ma üritan."

,,Ja kui sellest ei piisa?"

Kõndija pööras pilgu aknale. ,,Kaose muld. Korra aatomid. Maailmalõpp."

Jack kaalus kuuldut. Ja kehitas õlgu. ,,Kohv on maja kulul."

,,Ei, Jack, ma maksan." Kõndija pistis käe taskusse, tõmbas välja raske hõbemündi ja hoidis seda kõigile nähtaval.

Selle pealmisel küljel oli õrnalt helendav rida numbreid: 0, 1, 1, 2, 3, 5. Henka silme all ilmus numbreid juurde: 8, 13, 21, 34... Ta kortsutas kulmu. ,,Fibonacci jada."

Kõndija pööras mündi ümber. Vastasküljel keerles hall udu, andes vihjeid kujunditest, mille olemust polnud võimalik tabada.

Henka noogutas aeglaselt. ,,Kord ja kaos. Sama mündi..."

,,...kaks külge," lõpetas Jack. ,,Metafoorid on sulle alati meeldinud."

Kõndija viskas mündi Jackile. ,,Makstud täies mahus. Ja veel üks asi..." Ta viipas Jacki lähemale ja sosistas talle midagi kõrva.

Jack kuulas, ajas siis selja sirgeks ja noogutas. Münti taskusse libistades ja omaette pomisedes naases ta leti juurde.

Henka lisas mõlemale kohvile koort ja suhkrut ja ulatas ühe neist Kõndijale. ,,Mis see veel tähendas?"

Mees rüüpas oma kohvi. ,,Ma hiljem räägin."

Mida ta küll varjas? ,,Jack mäletab samuti. See ei tohiks võimalik olla, kas pole?"

Kõndija raputas pead. ,,Ainult need, kes eksisteerivad väljaspool seda ruumiharu, peaksid mäletama eelmisi versioone nendest sündmustest."

Henka kõhkles, tahtmata esitada küsimusi, millele ta vastuseid vajas. ,,Mida see tähendab? Et me mäletame?"

Kõndija vaatas jälle aknast välja. ,,See tähendab, et seekord on midagi... teisiti."

,,Seekord. Kui palju kordi? Ma pean teadma."

,,Üle miljoni, mu arm," ohkas Kõndija.

Henka püüdis kuuldut hoomata, kujutada ette meest miljonil korral tema juurde tagasi tulemas. Üritamas teda päästa ja ebaõnnestumas. Iga kord. Miljon korda ja - erinevalt temast - mäletades iga läbikukkumist.

,,Nüüd jääb see mulle ka meelde, eks? Ma mäletan, et sa jätad mu selle stseeni lõpus üksi. Ma mäletan ja pean igal korral mõtlema, kas see on viimane kord sind näha."

Nad istusid mõnda aega vaikuses, enne kui Henka uuesti rääkima hakkas. ,,Luba mulle, et see on viimane kord. Luba mulle, et kui sellest pole kasu, siis sa lihtsalt lähed ja jätad mind... Lased stseenil lõpuni mängida."

Ta oleks oodanud vastuväiteid. Oleks oodanud Kõndija naeru ja kinnitusi, et seekord läheb kõik hästi. Mida ta ei osanud oodata, oli vaikus.

Lõpuks pöördus Kõndija tema poole. ,,Ma luban. Viimane katse."

,,Edu või hukatus." sosistas Henka.

Seejärel ta suudles Kõndijat, intensiivselt ja jõuliselt, ning kui mees suudlusele vastas, mõistis Henka tema silmades nähtud kurbust, mõistis, miks ta polnud vastu vaielnud.

Kõndija tegi oma otsuse juba enne tema juurde tulekut.

Viimane katse. Edu või hukatus.

Maja vappus, pannes nende kohvitassid lauaäärel tantsisklema. Kõndija katkestas suudluse ja tõusis. ,,Aeg minna."

Henka heitis pilgu letitagusele kellale.

11.50.

See ei saanud õige olla. Kell oli mehe saabumisel ju vaevu üle kümne olnud.

,,Ei, aeg," hüüdis ootamatult tema kõrvale ilmunud Jack, ,,sinul pole õigust hoobelda, kui mina muutun." Haarates Henka käest, pistis ta sellesse midagi väikest ja sooja. ,,Ja siin on su vahetusraha."

Oma pihust leidis naine veidra mündi, mille Kõndija oli alles hetk tagasi Jackile andnud.

,,Ta palus mul selle sulle anda," ütles Jack. ,,Olevat oluline, et see just sinu kätte saaks."

Naine pöördus, et küsida Kõndijalt, miks ta polnud seda lihtsalt talle andnud.

Kuid Kõndijat polnud seal.

Kohviku uks vajus aeglaselt kinni. Enne lõpuni sulgumist võis sellest vilksamisi näha lähenevale maailmalõpule vastu sammuvat Kõndijat.

,,Kõndija!" karjus Henka, äkki hirmu tundes. Ta vaatas taas kella. 11.59. Üheksa minutit oli möödunud vaid sekundite jooksul. Mis toimus? Naine hakkas ukse poole tormama, kuid Jack haaras ta käsivarrest.

,,Lase mind lahti!"

Jack raputas pead. ,,Ta palus mul sulle veel midagi öelda - midagi, mida ta ise ei suutnud."

Henka üritas end mehe haardest vabastada, kuid see hoidis teda kruustangidena. ,,Mida?! Ütle mulle, Jack. Ütle kohe!"

Pimedatest silmadest voolasid pisarad. ,,Ta palus sulle öelda... hüvasti."

Ja Henka mõistis.

Viimane katse. Edu või hukatus.

Jack lasi lahti ja ta jooksis, teades, et on juba hilja.

***

Henka tormas kohvikust välja. Tema ees kangastus tuttav stseen - Sein ja Torm taevani kõrgumas ja Kõndija tilluke energiakuppel kohviku kohal seda varisevate telliste ja raevutseva tuule eest kaitsmas.

Ta teadis nüüd, et enne universumi lõppu oli see igal korral nii olnud. Kõik peale ühe detaili.

Kõndija ei seisnud tema kõrval.

Ta seisis hoopis oma energiaseina ees. Käeviipe peale tekkis seina avaus ja mardusehuigetena möirgavad tuuled sööstsid Kõndijat kiskuma ja raputama. Ta nõjatus tormituulele vastu... ja astus avause poole.

Seekord on midagi teisiti.

,,Kõndija! Ei!" karjus Henka.

Mees peatus ja vaatas tagasi. Ta huuled liikusid ja kuigi raju summutas öeldud sõnad, sai Henka neist aru.

Ma armastan sind.

Kõndija pöördus tagasi ukse poole ja astus sellest läbi. Avaus sulgus ta järel.

,,EI!"

Henka jooksis kupli äärde. Ta tagus ja kraapis energiaseina ning langes põlvili, paludes, et see talle avaneks.

Kuid sein ei alistunud ja lõpuks polnud teha muud, kui vaadata Tormi täit raevu ja kogu Seina raskust väljas seisvat meest tabamas.

Kõndija kukkus ja rusud sadasid talle kaela. Henka tundis oma pihus soojapuhangut. Münt. Kuid ta ignoreeris soojust ja jätkas väljaspool energiaseina võimutsevate jõudude peale kisendamist, et nad Kõndija vabastaks, teda säästaks, kuigi mehe keha oli vaateväljast kadunud.

Münt naise pihus muutus talumatult kuumaks. Kuumus levis mööda ta kätt üles, tema rindu ja läbi kogu ta olemuse.

Henka keha tõmbus krampidesse. Vastu tahtmist kangestunud jalad sundisid teda püsti hüppama. Käed sirutusid laiali ja pea lükkus kuklasse.

Ta karjus. Tundus, et möödus terve igavik enne kui valu taandus ja viimaks kadus. Henka avas silmad.

Kõndija kaitsekuppel oli kadunud. Torm raevutses endiselt ja Seinast sadas kive, kuid Henka seisis puutumatult.

Ta vaatas alla. Kogu naise keha helendas külluslikus soojas valguses, mis meenutas talle Kõndija energiaseina.

Ja ta hõljus viieteist meetri kõrgusel maapinna kohal.

Ta mõistis.

Henka keeras ennast õhus vastamisi koletute jõududega, mis olid hävitanud olendi, keda ta endastki rohkem armastas.

,,SEIS!"

Sein peatus poolelt langemiselt, Torm poolelt möirgelt. Maailm tardus, vaikne ja ajatu. Ta maandus aeglaselt selle universumi viimasele maalapikesele. Keerates oma meeltest leitud lülitit, keris Henka aja tagasi.

Kõndija purustatud keha katvad rusud lendasid tagasi taanduma hakanud Seina ja Tormi suunas. Purustatud keha parandas ennast ja ta kõndis tagurpidi tagasi naise suunas. Henka peatas aja.

Nüüd seisis Kõndija läheneva maailmalõpuga silmitsi, täpselt nagu ta oli seisnud rohkem kui miljonil korral - tema kõrval surevas universumis.

Ta vaatas meest hetkeks, mis oleks mõne sekundi pikkune, kui ajal oleks selles kohas veel tähtsust. Viimaks sosistas Henka ,,Ma armastan sind", suudles avatud huuli...

...ning astus universumist välja.

#

Teadmata kohas, teadmata ajal kõnnib jumalanna Henka mööda hõbedast rannaliiva violetse mere rannikul, kohas, mida ta hoiab oma meeltes ja mis seetõttu olemas on. Kõndides silitab ta käsi kõhu vaevumärgatavat kumerust.

Ta peatub ja jääb jälgima violetset Kaose Merd, mis mäsleb musta tormitaeva all ja kolmemõõtmelises maailmas kirjeldamatud olendid moodustuvad ja kaovad selle keeristes. Ta kõht on suur ja ümar. Tunda on lapse liikumist.

Henka jätkab kõndimist viivuks, mille jooksul ühes universumis sünnib ja sureb terve galaktika, kuid teises jõuab elektron vaevu tuuma ümber ringi teha.

Peatudes, et vaadata kaugustes säravaid Korra Linna terasest ja elevandiluust torne nende kohal kõrguva erakordselt sinise ja pilvitu taeva taustal, tabavad teda sünnitusvalud ja ta langeb põlvili hõbedasele liivale.

Laps ei saa nime. Mitte veel.

Mitte enam üksi, jätkab ta jätkab mööda randa kõndimist. Tema kõrval hõljub vilkuv ja värelev valguskera. Igal vilksatusel kostub sellest muusikanoot. Henka vastab lauldes laulu, mida ta oli kord laulnud lapse isale.

Nad jätkavad retke üle ranniku tempos, mille jooksul impeeriumid Kontiinumi ühes osas tõusevad ja vajuvad taas tolmu, kui teises jõuab tärkava intelligentsiga liigi esindaja ajus neuron vaevu impulsi edasi anda.

Külm kuusirp tõuseb taevasse. Henka peatub ja osutab tormilisele Kaose Merele, lõpututele ookeanidele lakkamatus muutuses. ,,Mu laps, näita mulle," ütleb ta hellalt.

Valguskera virvendab ja muutub. Selle asemel seisab ema kõrval väike, umbes nelja-aastane tüdruk. Naeratades tõstab ja langetab ta oma käed. Lõpmatusse rulluvad tormipilved hajuvad selgeks siniseks taevaks. Mäslevatest violetsetest lainetest saab peegelsile merepind. Vaid hetkeks. Siis võtab Kaos taas üle.

Naeratades silitab Henka tüdruku hõbedasi juukseid.

Nad jalutavad edasi. Ja peatuvad. Henka osutab Korra Linna säravvalgetele seinadele, lõputult korduvatele igimuutumatutele tornidele. ,,Näita mulle," lausub ta taas.

Laps, nüüd kümneaastase poisi kujul, lajatab rusikaga vastu lahtist kätt. Maa väriseb. Valged tornid rapuvad, purunevad ja langevad. Vaid viivuks. Siis ehitavad nad ennast uuesti üles.

Henka naeratab.

Nad kõnnivad edasi. Laps, kes on juba sama pikk kui Henka, on androgüüne teismeline. ,,Kas ma võiksin Isa näha?"

Henka sirutab oma käe teise dimensiooni. Käsi kaob ja ilmub taas nähtavale, hoides kristallkuuli, mis on võetud kohast, kus hoitakse nende mõlema kalleimat vara.

Ema ja laps silmitsevad tardunud stseeni kuuli sisemuses, vaatavad oma armastatud meest, kes on sellesse vangistatud. Kõndija seisab vastamisi Kaose ja Korra vägedega, püütud hetkesse enne oma igavese elu ohverdamist armastatud naise eest.

,,Millal ma temaga kohtun?" küsib laps.

Henka silitab ta juukseid ning märkab, et lapsest on saamas täiskasvanu. ,,Varsti," lausub ta koletusliku naeratuse saatel.

Siis annab ta lapsele nime. Kenkou.

Käsikäes kõnnivad nad edasi, ema ja laps, ning universumid sünnivad ja varisevad põrmu nende ees.

Tõlkejutt: Keset tantsu (Mark Lawrence)

Tõlkinud Andreas Oja

luuletuse tõlkinud Mirjam Proos

Sel päeval, kui mu õde sündis, lõpetas Isa joomise. Ta nimetas õde oma ingliks ning vägijook ei nõudnud teda tagasi seni, kuni õde suri. Matustele tuli ta purjus ja märatsevana, piisavalt lärmakana ka kahe vanema jaoks. Piisavalt lärmakana, et varjutada Ema vaikimine. Lõpuks pidi teda tagasi hoidma, et ta hauda ei viskuks. Ning tobe oleks ta välja näinud, suur mees kitsas augus. Ma kujutasin seda endale ette, teda hauda kinni jäänult, jalad õhus vehkimas, ning naer otse purskus minust, nõnda tugev, et see tegi mu kõrile haiget.

,,Tasa, poiss," onu Jim haaras mu õlast, ,,vait, Sammy."

,,Tehke, et ta vait jääks!" See oli Tädi Grace. Paks, räme - näost punane.

Mina end loomulikult peatada ei suutnud. Hüsteeria oli mu vallanud ja naer kaikus minust läbi.

Isa ja Ema ja mina. Me moodustasime oma laenutatud matuserõivastes trio; Isa kirudes, et Jumal võttis ta lapse, mina oma naerugaasiga, pisarad põskedel voolamas ja Ema oma nähtamatul piinapingil, iga lihas teisega sõjajalal, mitte ühtki heli väljumas ta suletud suust.

Me-Me tuli siia ilma viis aastat peale mind, päevapealt. Ta saabus samal vaibal, samas toas. Me elasime sama elu, kuid tema kuidagi sügavamalt ning õrnemalt. Ema pani talle Vanaema Robbinsi järgi nimeks Martha ning preestrid Bethnal Geene'i Püha Luukase kirikus valasid talle püha vett pähe, et ka Jumal ta nime teaks. Mulle tundus see imelik, kuna Jumal teab kõike, ning keegi ei kutsunud peale seda õde Marthaks. Ema nimetas teda õnnistuseks ning oma südameks. Isa kutsus teda oma ingliks. Kui söed tuhmilt koldes hõõgusid, kiigutas ta õde tundide viisi oma kätel. Ta lutsis õe sõrme ning keerutas ta juuksed otsmikul tumedateks lokkideks. Õde kihistas ning püüdis Isa käsi haarata. Millalgi nende esimeste häälitsuste jooksul pani ta endale ise nime. Me-Me.

Peale tema matmist tulin ma tagasi sellesse tuppa. Tuppa, kus me magasime neljakesi ühes voodis, nüüd kolmekesi. Ma istusin vaibal, hallil vaibal, millel oli vaid vihje rombilisele mustrile selle topilisel pealispinnal: kulunud kotiriidel. Me mõlemad olime sellel siia ilma saabunud; mina, oma häälepaelu vallandades ning maailmale teada andes, mis ma tast arvan. (Nii väitis Ema.) Me-Me tuli seevastu liikumatult ja vaikselt, pannes Isa ülakorrusel karjuma ,,On ta surnud? Oh Jeesus!" Kuid siis ta köhatas ning avas oma sini-sinise silma.

Ma haarasin vaibatupsudest ning püüdsin kujutleda seal kunagi olnud mustrit, terve eluiga varem kootud, ostetud ja müüdud, uuesti müüdud, tolm hoovis klopitud... Välja klopitud. Kas Me-Me oli välja klopitud? Ta oli nüüd kõigest muster, muster mu peas. Väike märk nurgas, seal, kuhu lapsed pannakse. Valge kirst, mida Isa ei saanud enesele lubada. Külm saab tal olema seal Londoni savi all. Mõtlesin temast selles väikeses kastis, üksi, ja pisarad hakkasid voolama.

Me-me hakkas varakult kõndima, hakkas varakult rääkima. Ta tõi päikese neile kitsastele East Endi kõrvaltänavatele. Viletsuses elava lapsena ei saa sa kunagi aru, et oled vaene, agul on agul. See on kodu. See on, mis see on. Niisiis ei tundnud ma end kunagi vaesena. Aga Me-Me pani meid tundma end rikkana. Ta kandis enesel naeratusi.

Vanem vend peaks olema see, kes toob noorematele lastele oma juttudega rõõmu, kuid meie kodus oli Me-Me selleks, kes lugusid jutustas. Alates hetkest, kui ta rääkima õppis, jutustas ta lugusid maailmast, mida mina ei näinud. Me istusime uksetrepil ja vaatasime paljasjalgseid lapsi tänaval või söemeest oma kottidega, tulemas täitma keldreid neil, kes maksta suutsid. Me vaatasime linde ülal, sellel säraval piiril, mis jääb taeva ja katuste vahele, me vaatasime nööril rippuvat pesu, kuid enamasti vaatas Me-me tantsijaid ja mina kuulasin.

Ta nägi neid kõikjal. Ta nägi neid tantsimas aialippidel, mööda vanu rentsleid, pesulõksude vahel nööril. Ta nimetas neid ,,tantsijateks", kuid hiljem ,,ingliteks", sest Ema ütles, et nii on sobivam, kui ta ei kavatse neist rääkimist lõpetada. Enim nägi ta neid omakeskis, üksinda tantsimas. Ta nägi daami valges tantsimas pr Jenningsi ukselävel. Me-Me rääkis, et daamil olla juuksed kui klaas ja kleit, mis sädelevat nagu suhkur. Ta tantsinud terve tunni, kuni pimedaks läks, hüpeldes astmelt astmele vaatamata sellele, et need olid kõrgemad kui tema. Ja me vaatasime, õigemini Me-Me vaatas, käsi plaksutades, ja mina kuulasin teda. Ja püüdsin neid nii väga näha, et mõnikord kujutlesin end nägemas sädelust keerutava ingli kleidilt.

Järgmisel päeval olid linad pr Jenningsi pesunööril punaseks määrdunud ning Ema ütles, et ta oli omale armsa tütre saanud. Isa ütles, et tütre oli pr Jenningsile toonud kurg ja ma noogutasin ning ütlesin, et usun seda. Aga tegelikult teadsin ma, et Sarah Jenningsi tõi sel ööl sinna valge daam.

,,Kust tantsijad tulevad?" soovisin ma teada. ,,Ja miks nad ei räägi?"

,,Muidugi nad räägivad, tobu." Me-me sirutas oma töntsakad käed laiali. ,,Nad räägivad nii." Ta keerutas end, pooleldi graatsiliselt, pooleldi kentsakalt, kuid ta polnud neligi.

,,Kust nad tulevad?" küsisin ma.

,,Vahel tulevad nad inimestest," ütles Me-Me. ,,Vahel mitte."

Billi Evans jalutas meist mööda. Ta naeratas Me-Mele. Kõik tegid nii.

,,Kas Billy Evansil on tantsija?"

Me-Me noogutas.

,,Milline tema tantsija on?"

,,Väga nukker."

,,Milline sinu tantsija on?"

,,Ta on vikerkaar." Ja Me-Me naeratas nii laialt, et naerulohud ta põskedel tulid nähtavale.

,,Kas mul on tantsija?"

Kuid ta pööras eemale. ,,Vaatab!" plaksutas ta käsi.

Ma vaatasin. ,,Mida?"

,,Palju!" ta plaksutas uuesti, ,,Sinised tantsijad."

Me vaatasime neid ja ta rääkis. Ta jutustas mulle, et nad ruttavad meie ümber, kiirelt ja tõsiselt. Jutustas nende sinistest ja rohelistest toonidest? ja kuidas nad koos tantsisid, keereldes üha ringi ja ringi.

Sel ööl valgus Isake Thames üle kallaste ning me pidime järgmise nädala, mis Isal elutoa mudast puhtaks kaevamiseks kulus, ülakorrusel elama.

Ma arvan, et see nädal niiskuse, haisva muda ning lõppematu vihmaga oli see, mis ta haigeks tegi. Ta köhis ja see tegi minu sees haiget. Ema ja Isa hoidsid teda alati lähedal. Isa tantsitas ja pööritas teda pidevalt süles. ,,Hei, Me-Me, kas tantsime selle vastiku köha ära? Kas su inglid tantsivad nõnda?" Ja Me-Me kihistas naeru ja surus käed vastu isa rinda. ,,Ei." Kuid siis hakkas ta uuesti köhima, huultelt tulemas verd, ja mäng oli läbi.

Me-Me jäi palavikku ja isa läks arsti otsima. Ta ütles, et kas või varastab selleks raha, kui peaks vaja olema. Ta poleks lootnud, et naabrid tulevad Me-Mele vastu, penn siit, veering sealt, illing proua Jenningsilt.

Doktor tuli ja läks. Ta oli väike mees kübaraga, mille üle oleksin nalja heitnud, kui Me-Me poleks haige olnud. Ta andis oma kibeda rohu ja see oli kõik. Me olime neljakesi oma voodisse pugenud, koos pimedusega ja köhimisega, ja Ema hingas vahetevahel teravalt sisse.

Järgmisel hommikul oli palavik läinud ja Me-Me lamas vaikselt ning väga kahvatult. Isa ütles, et see on hea märk. Ta läks sadamasse tööd otsima - võibolla on maha laadimisel abikäsi vaja - et osta talle leiba ja veidi peekonirasva selle peale tilgutamiseks. ,,Nõrga rinna vastu pole miskit peekonirasvast paremat."

Ema läks pesumajja rikaste daamide pesu pesema ja mina jäin Me-Me seltsi istuma.

,,Milline minu tantsija on?" Nüüdseks oli see nagu mäng. Ma küsisin talt iga kord, ta ei vastanud kunagi.

Ta pöördus mu poole, raskelt, nagu oleks ta kivist. ,, Sa pead ta välja laskma, Sammy."

,,Kuidas?" Midagi oli valesti - ta ei vastanud kunagi.

,,Sa pead ta välja laskma. Varsti või ei kunagi." Näis, nagu vaataks ta must läbi. ,,Ta on nagu uhiuus penn. Vaskne ja väga kiire. Väga kiire."

Ma polnud kunagi nii suurt hirmu tundnud. Mitte ka siis, kui Isa oli joonud. ,,Mängime, Me-Me, ma võin sind alla kanda."

Ta vaatas eemale.

Õe silmad läksid suureks: ,,Oh!"

,,Mis nüüd?"

,,Ma näen uut tantsijat. Ta on nii ilus."

Vaatasin toas ringi. Ma alati vaatan ja kunagi ei näe. ,,Kus?"

,,Ta on voodijalutsis, totakas. Ta on must nagu süsi," Me-Me itsitas. ,,Tal pole kleiti."

Äkitselt tundus tuba külmana ning ma ei tahtnud seda musta tantsijat tantsima oma õe voodijalutsisse.

,,Ütle talle, et ta ära läheks."

,,Aga ta tantsib nii kenasti, Sammy. Nii... kenasti." Me-Me oli kõigest neli ega osanud end õigesti väljendada.

Ma vaatasin ta silmadesse, suurtesse ja tumedatesse.

,,Ütle, et ta kaoks," tuli mul kananahk ihule.

Me-Me tõstis oma käed mu ette ja keerutas neid. Hetkeks kuulsin ma muusikat.

,,EI!" Ma haarasin ta sülle, kuid ta oli läinud. See, mida hoidsin, oli lõtv ja külm.

Agulid on kadunud. Maha lükatud ja asendatud ladude ning tehastega, välja klopitud nagu vaibamuster. Kõik, mis minuga neilt päevilt kaasa on tulnud, on Sarah Jennings, kellega ma abiellusin. Tema naeratuse ja tarkuse tõttu, ja valge daami tõttu, kes tantsis ta ukselävel, kui ta sündis.

Me käime kalmistul. Sarah, mina, kaksikud - Samuel ja Robert, ja Martha Sarah' süles. Ma lasin Me-Me valge kirstu St. Luke'i mudast ümber matta. Ma ei olnud ise kohal, kuid lasin seda teha. Seda saab lasta teha, kui piisavalt rikas oled. Ma lasin ta matta Highburysse, vaatega künkalt alla. Ema ta vasakul ja Isa paremal poolel. See oleks Isale meeldinud.

Ma kinkisin neile ka uue hauakivi. Kuna mul endal pole kunagi sõnu oma tunnete väljendamiseks, laenasin ma kivile kirjutamiseks Oscar Wilde'i sõnu. Värss, mille ta kirjutas oma õele, kes samuti suri liiga noorelt, kuid kellel olid heledad juuksed, mitte mustad nagu Me-Mel.

,,Kõik tema kullane juus

Roostest on must,

Ta ise, noor iludus

Põrmuks saanud on just.

Tasa, vaiki, ta enam ei kuule

Laulu ja pillihäält

Tema hauas on kogu mu elu

Viska veel mulda labida päält."

Sam ja Robert hoidsid mul kätest, kumbki ühest. Neile ei meeldi, kui ma kurb olen.

,,Isa, kuidas ta suri?" küsib Sam.

Ma ei vasta. Ma ei suuda kõnelda.

Sarah ütleb neile. Ma olen talle kõigest rääkinud.

,,Keset tantsu."

Nad soovivad rohkemat, kuid Martha on Sarah sülelusest lahti rabelenud ning jookseb haudade juurde. Ta peatub Me-Me haua juures, naerdes ning osutades:

,,Nad tantsivad, issi. Tantsivad"

,,Kes tantsivad, kallike?" Sarah hääl on vaevu sosinast valjem.

,,Vikerkaaretüdruk," ta plaksutab käsi, ,,ja vaskne poiss. Nad naeravad."

Järjejutt: Valge härrasmees. 5 (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

Algselt ilmus autorite Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana kirjutatud lugu järjejutuna Lääne maakonna ajalehes Lääne Elu. Ka Reaktor avaldab selle jutu järjejutuna, et pakkuda lugejatele sarnast lugemiselamust.

Eelmine osa

Pusisin oma jala kallal, sättisin sinna tehnikute ruumist kaasa krabatud juhet, kui minuga võttis ühendust sõber Kivi.

,,Kuule, saad korra tulla üht asja vaatama, logi näe sellele aadressile."

Miks ma ei saand, oli mul ju nüüd uhiuus ajur. Läksin võrku ja võtsin osutatud kausta lahti. Sain ainsa pilguga aru, millega tegu. ,,See on .human fail," ütlesin Kivile. Sirts oli olnud Kosmoseinstituudis samasugune, seepärast tundsin seda failitüüpi hästi.

,,Infokogum, mis tekib, kui inimese aju nanorobotitega kaardistatakse ja kõvakettale digitaliseeritakse."

See ei olnud seal ainus, vangla automaatsüsteemid olid jõudnud juba terve pinutäie vange digitaliseerida.

,,See on teistsugune kui teised. Vähemalt poolteist korda mahukam. See ei saa olla tavaline inimene. Paneme käima?"

,,Mis mõttes? Neid ei saa ju virtuaalsuses käivitada!"

Kivi naksutas keelt. ,,Vanasti jah ei saanud, aga vaata siia, ma leidsin ühest serverist uut tarkvara, millega saab digitaali virtuaalis tööle tõmmata. Ilmselt on neil seda ülekuulamisteks ja muuks sihukeseks vaja. Nüüdsel ajal liiguvad asjad kiiresti."

Silmnähtavalt Kivi lausa põles soovist teada saada, milline üks digitaliseeritud inimene virtuaalsuses välja näeb ja ega ma saanud talle seda ette heita. Ka mind intrigeeris mõte puhtast, vaid arvutis elutsevast inimmõistusest.

,,Jumal sinuga, pane käima, kui tahad."

Kivi ei lasknud seda endale kaks korda öelda, ta käivitaski faili. Esialgu ei olnud midagi aru saada, süsteemid alustasid oma ülesandeid, sähvisid mõned kirjad ja siis ilmus logisse kasutaja, nimega Puuslik.

,,Tere Puuslik."

,,Tere."

,,Kas sa tead kuskohas sa oled?"

Hetk vaikust.

,,Kiire skaneering andis tulemuseks, et asun Haapsalu Täisautomaatses Vanglas."

,,Kas sa tead mille pärast sa siin oled?"

,,Minu metaandmed ütlevad, et pärast õnnetust osaühingus Ühishaud, kus hävisid osaliselt mitme digitaalse inimese andmed, olen ma kokku pandud kõigist neist jäänud andmetest. Kuna mu seisund on ebastabiilne, siis paigutati mind Haapsalu Täisautomaatse Vangla Digitaalosakonda."

Ta vaikis hetke. ,,Minu meelest on see ebaõiglane."

,,Muidugi on see ebaõiglane!" põrutas Kivi. ,,me olemegi siin selleks, et sind päästa. Mu sõber siin," ta viitas minule, ,,plaanib ka põgenemist ja oleks hea, kui sa saaksid talle siin süsteemis niikaua katet teha, kuni ta välja saab."

,,Siis võid ise ka teistesse võrkudesse edasi kihutada. Kujutad ette, sa oled maailma esimene vaba digitaalne mõistus võrgus," lisasin.

,,Mitte esimene," ütles Kivi. ,,Olen kuulnud, et Hiinas..."

,,Te tahate vabastada vange?"

,,Mitte kõiki, siin on igasuguseid pasatskeid."

,,Igal inimesel on õigus vabadusele, see on inimõigustes kirjas."

,,Sa oled mingi jurist või?"

,,Osa minust oli, enne õnnetust."

,,Ma hakkangi kohe oma inimõigust realiseerima," ütlesin. ,,Te siin vaadake siis, et kõigil valvesüsteemidel ja androididel oleks tegemist, kui ma lifti lähen ja minema kõnnin."

,,Saab tehtud," vastas Kivi.

Logisin end välja ja asusin taas oma jala kallale. Mitme inimese failidest kokku pandud digitaal? Huvitav, mis tunne tal oli? Kuigi selleks, et tunded oleks, vajaks ta ilmselt mingit paremat riistvara, see vangla oma lasi tal tegutseda vaid kõige primitiivsemal moel, see polnud mõeldud kommertskasutuseks ja ajaviitetegevusteks.

Sain jalaga just valmis, kui kongi uks paiskus lahti ja metallkolemid tormasid sisse. Minust välja tegemata veeretasid nad õndsas uimas oleva Peetri minema. Jäin neile imestunult järgi vaatama. Niipalju kui mina Peetri operatsioonide graafikut mäletasin, siis oli veel vara. Alles ta oli oma meheaust ilma jäänud ja nüüd oleks pidanud olema pikk taastumisvahe. Äkki nad ei viigi teda operatsioonile? Otsustasin neil läbi turvakaamerate võrgu silma peal hoida. Sain koridorikaamera pildi oma viisori ekraanile just siis, kui meditsiiniosakonna metalluksed kinni kolksatasid. Nii, et ikkagi operatsioon. Klõpsasin huvitult meditsiiniosakonna kaamerale. See, mis ma nägin, pani mu südamevidina hetkeks jõnksuma.

*

Läbi kaamerasilma paistis operatsiooniruum, kui põrgu eeskoda. Kõikjal kanderaamid neile seotud patsientidega ning kogu ruum oli kaetud värske vere pritsmetega. Selle hulluse keskel askeldas robotkirurg ning teostas maniakaalses tempos korraga kolme operatsiooni. Mis siin toimus? Kuidas see võimalik oli? Peeter ei olnud ärganud, lebas endiselt uimas, oodates oma järjekorda ja üks androididest süstis talle parasjagu midagi sisse. Küllap tema armastatud narkoosi. Sellal, kui ma Peetrit takseerisin, avanesid kirurgiasaali uksed ning sisse veeretati veel kaks kanderaami meestega, keda ma samuti tundsin. Need olid tehnikud, kes olid niivõrd agaralt operatsioonide ajal robotkirurgi järgi valvanud. Kanderaamid pargiti Peetri kõrvale. Tehnikud rabelesid nagu pöörased, röökisid ja sõimasid androide.

,,Mis, kurat võtaks, siin toimub?!" raevutses paks, kelle andmed ma olin enda omadega ära vahetanud.

,,Püsige rahulikult, ma päästan teid, te saate siit peagi vabaks," vastas simuleeritud inimhääl. Puuslik? Kas see oli tõesti Puuslik, kes seal möllas? See ei saanud olla keegi muu. Kuidas ta juba jõudis? Ta pidi alustama juba siis, kui me alles Kiviga temaga rääkisime. Virtuaalse olevuse jaoks liikus aeg ilmselt hoopis teises tempos. Tema jaoks ei olnud ümbrusega tutvumine, andmete analüüsimine ja tegutsema asumine kõigest mõne minuti jooksul mingi probleem. Tehnikud ei saanud aga oma olukorra tõsidusest aru.

,,Mis tähendab peagi? Lase meid kohe lahti!"

,,Niiviisi ei suuda te oma vabadust hoida. Ma pean teid veidi täiustama."

,,Mida täiustama? Me oleme tehnikud!"

Androidid lükkasid ühe värskelt tehisjäsemetega varustatud vangi robotkirurgi alt ära ja pika venelase tema asemele.

,,Mida, kuused-palgid, sa minuga teha kavatsed?"

,,Põgenemise ettevalmistamine pole lihtne, luu ja liha on liiga pehmed, et suudaksite end vabaduses kaitsta. Asendan nõrgad komponendid vastupidavamatega."

Pikka tehnikusse süstiti midagi ja too jäi vakka. Nüüd lükati Xnder kirurgi alla.

,,Mis kuradi vastupidavus? Oota! Pea!" Sain nüüd endaga teostatud operatsiooni jälgida uuest vaatenurgast ja peab ütlema, et see ei näinud sugugi vähem jäle välja. Seejuures tundus pealtvaatajana kõik märksa kiiremalt käivat, kui kanderaamil lebades. Naksti oli nahk eemaldatud, peenemad sooned laseritega kinni põletatud, suuremad klambritega suletud ja kirurgi robotkäsi asus säärt põlveõndlast lahti tõmbama. Kõik läks samamoodi hetkeni, kui robotkirurg tehniku jalaluu tükkideks purustas. Mees röögatas ja avas narkoosist hoolimata silmad. Ta silmitses juhmilt verist könti, jalast turritavaid luukilde ning pomises siis: ,,Näe, jõudsimegi ära oodata kuni defekt uuesti ilmnes," ning kaotas taas teadvuse.

Võtsin kiiresti Kiviga privaatselt ühendust, see jutles teisel kanalil alles Puuslikuga. ,,Kuule, see oli suur viga, et me selle hullu lahti päästsime, vaata mida ta teeb! Me peame ta uuesti välja lülitama."

Kivi kiikas operatsioonisaali ja ehmatas.

,,Lase siit jalga, ma teen sulle uksed lahti."

Nüüd ei lasknud mina endale kaks korda öelda. Piilusin koridori - seal vedasid androidid vange operatsiooniblokki. Libistasin end välja ja sööstsin valvurite eest, kes nüüd selgelt Puuslikule allusid, varju hoides ukseaugust ukseauku, lifti poole viiva massiivse rauast turvaukseni. Näitasin selle turvaelemendile kõigepealt keskmist näppu ja siis silma võrkkesta - uks avanes sahinal. Jätkasin teekonda läbi elust pulbitsema löönud vangla ning läbisin sama libedalt ka järgmised turvauksed. Tundsin end kui arvutimängu kangelane - Supermario, teel lossini, kus ootas mu printsess, Sirts. Siis sattusin ootamatule takistusele. Kõige viimane uks - lõpuboss minu eluohtlikus mängus - oli varustatud võtmeauguga. Saate aru, mitte elektroonilise lukuga, vaid PÄRIS võtit vajava lukuga. Kivi ei saanud siin mind aidata. Jõllitasin seda imeasja nagu põrsas tapamaja väravat. Kuradi kurat! Selleks polnud ma valmis. Kõik siin vanglas toimis ju elektrooniliselt, ja nüüd äkki päris võti! Virutasin rusikaga vastu ust, see kõmises vaid kumedalt.

*

,,Lukustatud uks ei erine tegelikult lahtimuukimist vajavast arvutiprogrammist," ütles Kivi mulle.

,,Tegele sina uksega, ma püüan vahepeal Puuslikku rahustada."

Hingasin rahulikult sisse ja välja, korrastasin mõtteid, toetusin vastu seina ja hakkasin tegutsema. Uue ajuriga oli vangla süsteemis surfamine nagu mee söömine. Ikka nagu öö ja päev võrreldes viisoripuldil mässamisega. Vaatasin logidest järgi, et viimati võttis turvakapist võtme tehnik Xnder. Kurat, jälle need tehnikud! Ilmselt oli tüüp võtme endale tasku unustanud. Vandusin mahlaselt eesti-hiina segakeeles. Lootsin, et tüübid on peale neile tehtud oppi kuskil taastusravis oimetud. Mina igatahes olin olnud ja neil läks palju kehvemini kui mul.

,,Tead," võttis Kivi ühendust, ,,kiirusta, mul on tunne, et ta suhtub meisse juba kahtlustavalt. Eriti sina oma tehniku andmetega tundud talle kahtlane."

,,Käigu põrgu!"

,,Igaks juhuks kiirusta. Ma ei suuda teda kuidagi välja lülitada, ega isegi eriti takistada. Vaat, kui saadab sinu ka veel opilauale."

Sülitasin, võtsin haiglakaamerad ette ning sirvisin kiirelt nii operatsioonitoa, rümbatoa kui terve hunniku teisi konge läbi. Ei midagi. Tahtsin juba kaamerate süsteemist lahkuda, kui mu tähelepanu köitis väike link allnurgas teiste vahel - "Jälgi turvavõtmete liikumist reaalaajas". Klõpsasin sellele, panin võtme numbri otsingusse. Mu silme ees rullus lahti vangla kaart ning sellel punaselt plinkiv täpp - no muidugi! Kuna tegemist oli sedavõrd turvalise ligipääsuvahendiga, siis oli ta varustatud varastamise puhuks eraldi mikrosaatjaga. Õnneks ei olnud võti kaugel, liipasin tagasi. Nagu kiuste hakkas tehisjalg streikima, ju siis ei andnud juhe ikkagi korralikult ühendust. Neetud Hiina kräpp! Hirm oli sellesse põrgusse tagasi minna, kuid õnneks seni veel Puusliku androidid mind ei puutunud. Vaatepilt koridorides oli aga kohutav. Need ei olnud enam inimesed, kes seal ringi liikusid, need olid monstrumid! Operatsioonisaal töötas ilmselt täie võimsusega ja ravimite abil pandi kõik värskelt opereeritud kohe jalule. Viimaks olin ruumi juures, kus pidi võti asuma. Astusin sisse ja mõistsin ainsa pilgu järel, et niisama ma võtit endale ei napsa. Mõlemad mehed olid oma vooditel ärkvel ja põrnitsesid mind valusegaselt. Tegin kiiresti vandeseltslasliku näo.

"Mehed, ma tulin teid päästma."

"PÄÄSTMA!" kraaksatas Xnder. "Mingi kuradi hullunud AI lõikas meil just päästmise nimel jalad ja käed otsast!"

,,Kehv lugu."

Samal hetkel võttis minuga ühendust Kivi: ,,Kuule, see Puuslik on täiesti segane. Tee sealt parem kiiresti sääred!"

,,Ma sulle teen, kehv lugu," kiunus paks, kargas püsti ja järgmine hetk tabas mind ränk hoop. Lendasin põrandale ja lõin pea valusalt vastu linoleumi. Side ajuriga katkes, ilmselt tuli teip lahti. Paks püüdis mulle otsa ronida, kuid vist loksus nüüd mu jalaühendus paika, sest see hakkas tööle. Virutasin tehnikule kogu kunstjõuga jalge vahele. Paks pudenes maha nagu kohvikruus lauaservalt. Kostitasin teda veel lõuahaagiga, lüües sõrmenukid valusalt ära ning siis ründas mind juba venelane. Ta kargas peale energiaga, mida üks operatsioonilt tulnud mees kohe kindlasti ei tohiks omada ning andis mulle sihukese hoobi jalaga rindu, et vaarusin tagasi ning põrkasin tilgutiraami vastu. Haarasin sellest ning suskasin venelast. Ta püüdis tilgutist kinni haarata, kuid ots libises sõrmede vahelt läbi ja otse talle silma. Venelane röögatas ja haaras halisedes näost, kus üks silm nõrgus alla nagu toores kanamuna.

Pöördusin maas köögutava Xndri poole: "Võti siia või saad veel teise paugu kelladesse!"

See sobras väriseva käega taskus ning heitis midagi kõlisevat minu suunas. Krahmasin võtme pihku ja lahkusin sõjaväljalt nii kiirelt kui mu jalg lubas.

,,Xnder," kostis koridoris mu kohal Puusliku simuleeritud inimhääl. ,,Miks sa mu kaaslasi ründasid? Soovisid ju samuti põgeneda?"

Võpatasin. ,,Ma põgenengi," vastasin talle.

,,Mulle tundub, et sa tahad meid hoopis takistada, minna võimudele teatama!"

Androidid ja koletised koridoris pöörasid oma pead minu poole. Neelatasin ja andsin jalgadele valu. Vaevalt siin enam seletamine aitab.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 10/15 (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Toode on saadaval (Oskar Nassar)

Raamatuarvustus: Juhusliku raamatu juhuslikest momentidest (Krafinna)

Raamatuarvustus: Marslane (Ove Hillep)

Tartu ulmehuviliste teine reede. Juba 15 aastat (Raul Sulbi)

Õiglus ja ulmeauhinnad (Jüri Kallas)

Mänguarvustus: Transhumanistlik õudusmäng Soma (J. J. Metsavana)

Mänguarvustus: SOMA - eksistentsialistlik õõv vee all (Jaan Hansen )

Mõistatuslikud faktid (Leila Tael-Mikein)

Ulmkonnakroonika 10/15

Uudiskirjandus 10/15

Jutt: Miks ma ei tulnud 2013. aasta Estconile (Taivo Rist)

Jutt: Pärast kättemaksu (Miikael Jekimov)

Tõlkejutt: Õige muinasjutt (Aleksandr Batilo)

Tõlkejutt: Muutlikel piirimail kõndija (Douglas Smith)

Tõlkejutt: Keset tantsu (Mark Lawrence)

Järjejutt: Valge härrasmees. 5 (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)