Peatoimetaja veerg 10/16 (J. J. Metsavana)

Meil on lugejatele edastada kaks suurt uudist.‭ ‬Esiteks on‭ ‬Reaktor saanud viieaastaseks.‭ ‬Teiseks algab see kuu Ulmeühingu ja kirjastus Fantaasia koostöös järjekordne jutuvõistlus.‭ ‬Varasemad on siiani toonud nii ulmefändomisse kui ka Reaktorisse autoreid juurde,‭ ‬seega ootame tulemust suure põnevusega.‭ ‬Mõlemast sündmusest saab lähemalt lugeda allolevatest artiklitest.‭ ‬Noh,‭ ‬tegelikult on ju kolmas uudis ka ehk ulmekirjanduse baas on nüüd kättesaadav uuelt aadressilt ehk baas.ulme.ee ja selle alune kood on täielikult ümber kirjutatud.‭ ‬Paljud funktsioonid on veel puudu,‭ ‬aga arvustada juba saab.

Mis veel‭? ‬Eks sügiskaamos on meiegi toimetuse ridu hõrendanud,‭ ‬aga sellegipoolest ei saa tekstide-juttude vähesuse üle kurta.‭ ‬Juubelinumber sisaldab tervelt kolme originaallugu,‭ ‬üht tõlget ja peotäit artikleid.‭

Üks uudis on õigupoolest veel.‭ ‬Tihti on kurdetud,‭ ‬et mõnedest ilmunud raamatutest pole kuskilt võimalik infot leida.‭ ‬Seega plaanime laiendada eestikeeles ilmunud oma ja tõlkeromaanide arvustuste hulka ja otsime enda toimetuse ridadesse huvilisi arvustajaid.‭ ‬Asi käib lihtsalt,‭ ‬meie küsime kirjastustelt raamatuid‭ (‬kirjastused,‭ ‬kes seda teadet loevad võivad ka omaalgatuslikult meile ulmeteoseid saata‭) ‬ja jagame need arvustuste kirjutamiseks huviliste vahel laiali.‭ ‬Raamat jääb pärast arvustajale‭ (‬nö väikeseks tasuks‭)‬.‭ ‬Loodetavasti aitab see tutvustada lugejatele muidu tähelepanuta jäävaid teoseid ning ühtlasi kasvatada peale uut põlvkonda arvustajaid.‭ ‬Arvustamise soovist võib teada anda aadressil‭ ‬toimetus@ulmeajakiri.ee

Head lugemist‭!

Kaanepildi autor Meelis Kroetskin.

Juubel! (J. J. Metsavana, Ene Koppelmann)

Meil on teile ja kõigile lugejatele hea uudis, mida me nüüd ka suurima rõõmuga teatavaks teeme. Naeratades ja uhkusega saame öelda, et Reaktor saanud viieaastaseks. Reaktor on ilmunud ilma pausideta kõik need aastad, seda hoolimata ilmast, aastaajast ja sõltumatutest jõududest. Kõik tekstid ja pildid, mis Reaktoris on ilmavalgust näinud, on tehtud vabatahtlikus korras ja rahalist tasu pole keegi selle eest saanud. Samuti on vabatahtlikud ka kõik Reaktori toimetajad, tõlgid ja kõik need ülimalt vajalikud, kuid avalikkusele nähtamatud inimesed, kelleta ajakirja ilmumine poleks võimalik. Lisaks Eesti autoritelt pärit juttudele oleme avalikustanud ka mitmeid tõlkelugusid. Kui nimesid mainida, siis tuntumad oleks ehk Bruce Sterling, Norman Spinrad, Charles Stross, Andrzej Sapkowski, Andrei Lazartuk, kuid see nimekiri on palju-palju pikem..

Autoreid, kes on enda töid või artikleid avaldanud, on selle aja jooksul läbi käinud 206, mitmed neist pole Eesti kirjandusmaastikul tundmatud nimed. Reaktori kaudu on tuule tiibadesse saanud mitmed noored Eesti kirjanikud, näiteks Weinberg, Jaagup Mahkra ja ka siinkirjutaja ehk J.J Metsavana. Ka ,,Saladusliku tsaari" tsükli esimesed lood said avaldatud Reaktoris.

Kui nüüd arvudest rääkida, siis erinevaid uudiseid, artikleid, ülevaateid, arvustusi jutte ja tõlkejutte on kokku ilmunud 1011 tükki. Uhkusega võime öelda, et Reaktori parimatest eestikeelsetest originaaltekstidest on koostatud juba kaks kogumikku, ning hetkel käib kolmanda kogumiku kokkupanek. Anname lootust, et peagi näeb ka see trükivalgust. Reaktor on välja andnud ka ühe väikesetiraailise pabernumbri, mis koondab endas artiklite paremikku.

Reaktori illustratsioone ja kaanepilte on joonistanud paljud andekad noored kunstnikud (Reaktori poliitika on varustada iga number originaalse kaanepildiga).

Mida me veel tahame kõigile südamele panna, on see, et me ootame teilt kaastöid. Olge julged ja jagage meiega oma kirjandus- ja kunstialaseid püüdlusi!

Lisaks värsketele teostele ootame aga heameelega täiendust ka toimetusele. Nagu vabatahtlike asjadega ikka, tekib mõnedel inimestel aja jooksul muid kohustusi või tahavad nad lihtsalt Reaktori tööst puhkust võtta. Lisaks toob värske kaader ka värskeid ideid, vaatenurki ja lahendusi, milledele me pole osanud mõelda. Seega, kui tahad proovida ajakirja toimetaja ametit, võta meiega ühendust. Toimetaja ülesandeks on suhelda autoritega, kirjutada artikleid, parandada õigekirja ja veel kümme muud ametit, aga võib ka spetsialiseeruda. Näiteks pole meil enam ammu olnud kunstitoimetajat, kes tegeleks Reaktori veebi visuaalse külje täiustamisega, fotode, illustratsioonide otsimise ja illustreerijatega suhtlemisega. Samuti võib hakata näiteks jututoimetajaks. (See võib anda näiteks ise jutte kirjutavale inimesele üllatavalt palju väärt kogemust, mis aitab ka enda tekste uue pilguga vaadata.) Nagu ülevalpoolgi öeldud siis palka me ei maksa, aga mõningaid olulisemaid asju siin maailmas ei saagi rahaga mõõta. Saadav kogemus ja võimalus töötada endale meeldiva asja kallal on üks neist.

Tsaar pole surnud, elagu tsaar! (J. J. Metsavana)

Tsaari maailmas on nüüdseks ilmunud kaks kogumikku ja kaks romaani, mis jutustavad loo maailmalõpujärgsest maailmast ja Eestist. Lugu algab sellega, et avastatakse - Maaga on sattunud kokkupõrkekursile asteroid Tooni. Osa inimkonnast otsib pääsemist Kuult, osa varjenditest ja kolmas seltskond põgeneb üldse tähtedele.

Osa juttudest ja tegevusest leiabki aset kokkupõrke-eelsel ja kohe järgsel ajal, romaanid keskenduvad aga puhtalt tuhandete aastate tagusele tulevikule, mil katastroofijärgsed pinged pole teps mitte lahtunud. Kirevas ja anreid segavas sarjas seiklevad sõdur Jaan Kallos, tema tulevikuminad Kal ja Los, mutandid, putukinimesed, digitaalsed olendid ja aegajalt sekkuvad mängu ka tähtedelt pärit omnikud. Ühtlasi on tegemist ilmselt ühe mahukama ja enim autoreid koondava ühismaailmaga kogu Eesti ulmekirjanduse ajaloos.

Nagu seda varem korduvalt öeldud, sai Tsaari maailm alguse 2011. aastal Mandi köögis, kus Mant pani kirja avaloo Ippolitist. Edasi sai mõned kuud hiljem ühes kohvikus kirja pandud ka proovisõit ehk kuidas vürst kuu peale kippus. Ja sealt see siis hakkas aegamööda hargnema. Praeguseks on kahte kogumikku kirjutanud peale minu ja Mandi veel Jaagup Mahkra, Mairi Laurik, Reidar Anderson ja Leila Tael Mikein.

Sarja suurem suunamine ja arendustöö on tehtud minu ja Mandi poolt. Mis ei tähenda, et me ei võtaks häid ideid kuulda. Kogumikes on näiteks üsna palju tooni andnud just kaasautorid. Tõsi, maailm on väga Eestikeskne. Samas ei kavatse me takistada, kui keegi tahab kirjutada, mis samal hetkel toimub hoopis kuskil Ameerikas, kuidas sealsed asundused tulnukalögaga võitlevad. Mõned on seda võimalust ka kasutanud, näiteks Reidar, kelle lugu toimub hoopis Prantsusmaal. Aga kirjutamiseks on lahti terve päikesesüsteem, Linnutee ja universum. Kirjutada võib seejuures digitaalsetes olenditest, Tooni tulnukatest ja nende Marsile kolimisest, läinukad ehk inimesed kes läksid tähtedele jne. Võimalusi on palju. Oleme ka avatud täiesti igasugustele muudele formaatidele. Näiteks oleme põgusalt arutanud isegi seiklus-arvutimängu loomise võimalusi Tsaari baasil.

Kuidas koos kirjutamine käib? Eks ikka nii, et arutame aegajalt koos asju läbi, paneme mingeid kavapunkte kirju, mõtleme mingeid stseene koos ja siis kirjutame. Aegajalt tõstame kirjutatud tükke ühtsesse Dropboxis olevasse faili kokku. Kasutame failidel erinevaid versiooninumbreid, ehk see, kes viimati muutis, salvestab uue faili kõrgema versiooninumbriga. Samuti kasutame erinevaid värvikoode nagu punane, sinine jne, Märgistamaks ülekirjutamist vajavat osa, värskelt lisatud lõike jne. Eks me hõigume ka üle FB chati, et nüüd hakkan kirjutama, sa ära praegu midagi muuda. Oleme aastatega selle kooskirjutamise üsna käppa saanud ja peab ütlema, et see sarnaneb mitmes mõttes sellega, kuidas programmeerijad enda koostööd teevad.

Visuaalne külg on meile väga tähtis, seepärast oleme varustanud kõik kogumikud ja romaanid siseillustratsioonidega. Mulle väiksena meeldisid väga seiklusjuttude mustvalged sisepildid ja minu arust on tänapäeval masendavalt vähe illustreerimist. Tahaks seda kommet seikluskirjandusse ja ulmesse tagasi tuua.

Nüüd aga tuleks tegelikult tähtsama teema juurde. Kuuldused Tsaari maailma surmast on kaunis liialdatud. Jah, kaks viimast romaani sõlmivad mitmete tegelaste liinid üsnagi kokku, kuid samas jäävad veel päris paljude teiste tegelaste otsad lahtiseks. Samuti tekib uusi tegelasi. Samuti pole võimatu ega keelatud tuua mängu täiesti uusi tegelasi.

Miks ma seda kirjutan?Seepärast, et meil on plaanis Tsaari viies kogumik (mitmed autorid juba kirjutavad) ning hõikaks siin avalikult välja, et kõik Tsaari maailma arendamisest huvitatud uued autorid on enam kui teretulnud. Neile, kes ikka veel kahtlevad või ei oska kohe head teemat leida, annaks mõned juhtniidid ehk tooks ära viimastest raamatutest välja jäänud liinid, mida võiks julgelt edasi arendada.

1. Tank, keda mõned ehk mäletavad loost ,,Laenatud elu", pidi neis teostes maoljate poolt varjendi krüokastis üles äratatama ja tegutsema. Tank on endiselt kuskil seal Ida-Viru katastroofikeskuses maa all. Kui keegi tahab, võib ta vabalt välja maa peale päästa.

2. Samuti sai raamatust välja võetud Mikk, kes peale teises kogumikus ärkamist oli plaanitud seiklema romaani läbiva tegelasena.

3. Pörker sai esimeses osas surma, sest Must Vassili seob ta enda raudlinnu külge. Praegu on ta elus kenasti edasi.

4. Stseenidest, mis üldse ära jäid, oli koht, kus Õnnepäeva malev marssis Seppade külla, kes ehitasid talle lendava samovari, millega Liidia orbiidile viia. Selle aga varastasid kuulased ära.

Paljude asjadega selgus loo arenedes, et need lihtsalt enam ei sobi, või tekkisid asja lahendamiseks paremad ideed.

Lõpetuseks võib öelda, et pooljuhuslikult tekkinud Tsaari maailm on osutunud elujõuliseks ja saanud ka tohutult erinevat vastukaja. Alates sellest, et tegemist on ajuhälvikutele mõeldud kirjandusega, kuni selleni, et tegemist ,,Tõe ja õiguse" kõrval uue olulise eestlust lahkava teosega. Valdavalt on vastuvõtt olnud siiski positiivne ning tundub, et peaaegu iga lugeja leiab sellest sarjast midagi endale. Kes nalja, kes seiklust, kes transhumanismiga seotud mõtteid, kes lihtsalt kritiseerimisvõimalusi. Ega meie ka end kirjutades tagasi ei hoidnud, üritasime panna ulmet sisse palju. Seega ärge ka teie tulevased kirjutajad end pidurdage, andke aga tulla! Huvi või küsimuste korral tasub kirjutada näiteks jj@eenet.ee.

Üleskutse - Kadunud Kirjade Postkontor (Riho Välk)

,,Aga härra professor, mida see teie leiutis siis teeb?"

,,Vaadake, siiani oleme saanud lugeda ainult kirjasid, mis on kellelegi kohale jõudnud. Isegi kui need on jõudnud valele inimesele. See leiutis aga uurib läbi kogu meile teadaoleva ajajoone, ning kõik võimalikud paralleeljooned, ning toob sealt meieni kõik kirjad, mis ei ole mitte kunagi mitte kellelegi jõudnud. Tahaksite lugeda, mida kirjutas 16. sajandil elanud nõid, aga tema kirja kasutati tema enda tuleriidal tulehakatuseks? Või mida kirjutasid siiani teadmata kadunuks jäänud suurima asurlaeva meeskonnaliikmed enda päevikusse? See masin, nimetame ta siis Kadunud Kirjade Postkontoriks, leiab need kirjad ja võimaldab meil neid lugeda."

Juubelinumbri ilmumisega toome avalikkuse ette ka uue idee - nimelt käivitame Reaktoris uue jutuformaadi. Oodatud on kõikvõimalikud kirjavormis, ning päevikusissekannete stiilis jutud, muid piiranguid ei ole. Kirjutada võib kõigest ulmelisest, igas situatsioonis - Kadunud Kirjade Postkontor töötab tõhusalt ja piirideta. Ootame memuaare ammustest lahingutest või deemonitest, kiiruga kirjutatud hoiatussõnumeid kaugetelt planeetidelt, vereplekilisi hüvastijätukirju zombipõrgu keskelt, ning kõike muud ulmelist.

,,1. november, 2016. Kõik algas sellest, kui lugesin Reaktori juubeliväljaannet. Sellel hetkel ei teadnud ma veel, millised tagajärjed sellel näiliselt süütul tegevusel minu ja kogu maailma jaoks oli..."

Repliik: Tulevikus ja minevikus elamisest (Agur Tänav)

Hiljuti oli uudis, et Jaapan kavatseb 2020. aasta olümpiatule süüdata hõljukautoga. Ei tea, kas see on minu, kui ulmelugeja kretinism, aga see ei tundunudki eriti ulmeline uudis. Üldse on huvitav see, et kui raamatust lugeda igasuguseid tehnovidinaid, siis tunduvad need jubedalt ägedad. Kui see sama asi aga suudetakse päriselt luua ja oled juba näinud ja käes hoidnud ise säärast asja - kaasaskantav võrgus olev sideseade (mobiiltelefon), hõljukrobot (droon), laserid USA sõjalaevadel ja nüüd siis hõljukauto - ei tundugi see enam nii ulmeline. Sellest on ju lausa kahju :D Niiviisi ei saagi tekkida tunnet, et elad tulevikuühiskonnas. Alles siis, kui istud maha ja mõtled pikalt ja põhjalikult, et näe, minu vanaisa noorusajal oli raadio haruldus, minu isa noorusajal ei olnud televiisorit, minul polnud noorusajal ei arvutit, mobiiltelefoni ega droone - alles siis saad aru, et tegelikult elangi ma võrreldes oma lapsepõlveajaga juba tulevikuühiskonnas.

Kosmosereisid teistele taevakehadele on veel ulmelise auraga, kuid mitte enam täielik ulme. Marss on asustatud robotitega, robotid on jõudnud ka asteroidile, erakompaniid lennutavad kosmoselaevu. Loodetavasti juba minu eluajal ei ole see enam ulme, vaid hakkab kõlama tavalisena, et inimestel on Kuul ja Marsil baasid. Siis võib küll vist surres panna käed rahuliku südamega rinnale risti ja mõelda - ma olen elanud ulmelises maailmas, nüüd võin rahus lahkuda.

Seetõttu ei saa aga taas kord jätta märkimata, et kõike ülaltoodut arvestades on imelik lugeda tänapäeva autorite ja eriti näitaksin ma siinkohal eesti ulmeautorite poole, kelle tulevikulugudes poleks nagu mobiiltelefone olemaski, kirjutatakse pliiatsiga, relvadeks on tavalised püssid - ning seda kõike ilma mingi erilise põhjuse või seletuseta, miks on tulevikumaailm algelisem, kui meie tänapäev? Osaliselt on mul jäänud tunne, et seletuseks võib olla järgmine - kuna autorid on lugenud peamiselt minevikus kirjutatud ulmet, siis seal selliseid vidinaid ei olnudki või olid tehnika viimane sõna. Oma lugusid kirjutavad nad aga just nende vanade lugude mõju all, unustades ennast igapäevaselt ümbritseva ulme. Ega siin ei ole midagi muud soovitada, kui - tuleb vahel lugeda ka kaasaegset ulmet ja vaadata enda ümber lahtisemate silmadega, et mitte elada minevikumaailmas, kui meie ümber on juba tulevik.

Jutuvõistlus 2017 (Veiko Belials)

Korraldab: Eesti Ulmeühing ja kirjastus Fantaasia.

Tööde esitamise tähtaeg: 31. märts 2017.

Tulemused selguvad festivali Prima Vista raames 2017. mai alguses.

Auhinnad: Eesti Ulmeühing, kirjastus Fantaasia ja Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapital.

Parimad tööd avaldatakse kirjastuse Fantaasia poolt.

ULMEJUTT

Jutu pikkus ei ületa 14999 sõna.

Jutt on esitatud eesti keeles.

Jutt on sisult ulmeline: anriks fantaasia, õudus, teaduslik fantastika, alternatiivajalugu.

Tegemist on originaalteosega, mida pole varem avaldatud (ka mitte veebis) ega ole avaldamiseks esitatud ühelegi kirjastajale.

Plagiaat on keelatud. Autoriõigustega kaitstud materjali kasutamisõiguse eest vastutab autor.

OSAVÕTT JA TÖÖDE ESITAMINE

Tööde esitamise tähtaeg on 31. märts 2017.

Võistlustöö tuleb esitada e-kirja manusena aadressil: jutuvoistlus.ulme@gmail.com.

Sobivad formaadid on .txt (Text Only), .rtf (Rich Text Format), .doc või .docx (Microsoft Office Word), .odt (OpenDocument).

E-mailiga esitatud võistlustöö, mille fail on viirustega nakatunud, rikutud või ebasobivas formaadis, jääb võistlusest kõrvale.

Jutt on loetavalt vormistatud leheküljele suuruses A4, fondis Times New Roman, suurus 12, reavahe 1,5; servad standardsuuruses.

Käsikirjalisi, masinkirjas või väljaprinditud jutte ei hinnata.

E-kirjale peab olema lisatud kaks manust. Ühes manuses on jutt koos pealkirjaga (ilma autori nimeta) ning teises manuses on jutu pealkiri, autori kodanikunimi ning kontaktandmed (aadress, telefon, e-post). Failide nimed peavad selgelt viitama, millises failis on võistlustöö ning millises kontaktandmed. Võistlustöö faili nimi peab olema sama, mis võistleva jutu pealkiri.

Jutuvõistluse hindamine on anonüümne. üriil puudub juurdepääs autorite andmetele, neile edastatakse vaid fail võistleva jutuga.

ürii liikmed, korraldava meeskonna liikmed ja nende perekonnaliikmed ei saa jutuvõistlusel autorina osaleda.

Osavõtu tingimustele mitte vastavad tööd on üriil õigus kõrvale jätta.

Töö võistlusele esitamisega võtab autor vastutuse selle eest, et töö vastab võistluse tingimustele nii sisuliselt kui vormistuse poolest. Puuduste avastamise korral (nt varem avaldatud töö) on korraldajatel õigus osavõtja tulemus tühistada ning väljastatud auhind tagasi nõuda.

ÜRII

üriisse kuuluvad Raul Sulbi, Juhan Habicht, Eva Luts, Ats Miller, Mann Loper.

üriil puudub otsene ligipääs võistlusele laekuvatele töödele, need toimetab nendeni võistluse koordineerija Iris Jeletski.

ürii liikmed hindavad jutte iseseisvalt ning anonüümselt. Jutuvõistluse korraldajad vastutavad selle eest, et autorid jäävad saladuseks kuni võitjate väljakuulutamiseni.

Vajadusel jagab ürii hinnatavad tööd mitmesse kategooriasse. üriil on õigus jätta mingis kategoorias auhind välja andmata ja anda välja eriauhind mõnes kategoorias.

AUTASUSTAMINE

Võistluse auhinnafond on 1000 eurot.

Jutuvõistluse võitjad kuulutatakse välja mais 2017 festivali Prima Vista raames Tartus.

Autasustamisest teavitatakse avalikkust korraldajate kodulehe ning muude kanalite kaudu.

Parimate lugude avaldamise eesõigus on kirjastusel Fantaasia. Kirjastus Fantaasia võib loobuda sellest eesõigusest kokkuleppel autoriga.

Täpsem info: e-mail eva.luts111@gmail.com

Palju õnne, Sam Raimi (Kalver Tamm)

,,Kõige suurem kuritegu, mida üks lavastaja saab vaataja vastu teha, on igav filmi väntamine. Kui sa ebaõnnestud vaataja meelelahutamises, oled sa toime pannud kuriteo." Umbes sellise vabatõlkelise mõtte on välja öelnud oktoobrikuu sünnipäevalaps Sam Raimi. Lavastaja, stsenarist, produtsent ja harrastusnäitleja, kes tähistas 23. oktoobril oma 57. sünnipäeva.

Ja nüüd kõigest tähtsuse järjekorras.

Kuna näitlemise kohta on mees isegi öelnud, et ta on seda proovinud pigem selle mõttega, et saada paremaks lavastajaks, siis ta näitlejaoskusi ma siin lahkama ei hakka.

Stsenaristina on Sam kirjas kõigi oma tähtsate (ja minu isikliku arvamuse kohaselt talle endale südamelähedaste) lavastajatööde juures (nende mainimiseni jõuame mõne aja pärast).

Produtsendi rollist rääkides enam nii lihtsalt ei pääse. Siin tuleb hakata nimesid nimetama. 1979. aastal asutasid Sam, Bruce Campbell ja Rob Tappert produktsioonikompanii Renaissance Pictures, eesmärgiga rahastada Evil Dead. Eesmärk sai edukalt täidetud (väidetavalt oli selles suur osa Stephen Kingi toetusel, kes filmist ülivõrdes arvustuse kirjutas) ja Renaissance Pictures on muuhulgas rahastanud ka Evil Dead 2 ja Army of Darknessi. Kolm Darkmani filmi. Üheksakümnendatel kaks Van Damme märulit - Hard Target ja Timecop. Ning mitu kvaliteetsarja, millede üleslugemisel piirdume neljaga - Hercules: The Legendary Journeys, Xena: Warrior Princess, Jack of All Trades ja Ash vs Evil Dead.

Sami produtsenditööl on aga ka teine pool, põhimõtteliselt see kraam, mis on rahad taha saanud sel aastatuhandel ja mis võib-olla et rohkem vastakaid arvamusi esile kutsub. Tuntumatest ehk Boogyman ja 30 Days of Night ja Priest ja The Possession (ei juhtu midagi halba kui need filmid elu jooksul nägemata jäävad). Ning selle teise poole minu enda jaoks kõige igavam tahk, mille kohta ta ise on on öelnud järgmist ,,If a remake is not good, no one wants to see it and, again, it doesn't hurt the original." Jah, Sam Raimi on produtseerinud päris mitmeid uusversioone. Teiste seas ka kellegi Fede Alvarezi versiooni Evil Deadist (Fede Alvarez on mees, kes sel aastal tuli välja filmiga Don't Breathe), aga ka Grudge ja Poltergeist.

Tuntuim ja tähtsaim Sam Raimi roll aga kindlasti lavastaja. anris püsides ja jätkates tähtsuse järjekorra teemat mainin esiteks Oz the Great and Powerful'i. Oli ilus ja värviline, aga ohtlikult lähedal igav olemisele. Darkmanis sai Liam Neeson endast esimest korda looma välja lasta, film ise kannatas aga vast kõige rohkem huumoriosa vajakajäämise pärast. Kommertslikult kõige edukam projekt Sami osalusel loomulikult Spidermani triloogia, mille esimesed kaks filmi osutusid üllatavalt meelelahutuslikuks. Minu isiklikul skaalal on koomiskifilm edukas juba siis, kui ma ta valimatult sõimama purtsatamata lõpuni suudan vaadata, nii et hea meelelahutus on juba väga kõva kiitus. Kolmas läheb võssa juba sellega, et kuhjab kokku liiga palju supertegelasi ja selle vaatamisel ma end talitseda ei suutnud.

Ja pärast seda pisukest sissejuhatust olemegi jõudnud tähtsate filmideni. Within the Woods (1978), Evil Dead (1981), Evil Dead II (1987), Army Of Darkness (1992) ja Drag Me to Hell (2009).

Lühifilm Within the Woods kehva VHS kvaliteediga youtubes vabalt vaadatav. Aga juba on olulised elemendid olemas - Bruce Campbell ja jälitav kaamera (olulistematest kordustest ei jäänud Oldsmobile silma ja peegli ees toimuvat sisekaemuse hetke ka mitte). On isegi stseenid, mis on esimesse või teise täispikka filmi praktiliselt üksühele üle võetud. See stseenide ülevõtmine ka üks lisapõhjus miks ma Drag Me to Helli siia nimekirja lisasin. Äratuntavaim on vast hauakaevamine, aga ka tantsiv seestunu ja silma pilgutav koogitükk lõid mõnusa ,,oh, see on ju sealt filmist" hetke. Puhta õudusfilmina hindangi ma Drag Me to Hell (tema kõige suurem miinus on see, et Justin Long ei ole Bruce Campbell) koos esimese Evil Deadiga kõige kõrgemalt. Evil Dead II ja Army of Darkness toimetavad juba rohkem meelelahutamise radadel.

Muide, Army of Darkness peaks olema üks kuulsamaid alternatiivse lõpuga filme. Originaalne ja parem ja nii Sami enda kui ka Bruce poolt eelistatud on see, kus Ash magab liiga kaua. Ameerika kinodesse jõudis aga versioon, kus Ash jõuab elusalt ja tervelt koju tagasi. Igav.

Ma muidugi ei saa välistada, et mõni neist filmidest, mille juures Sam Raimi ühte või teist pidi tegev on olnud, ei võiks igav olla. Ma õnneks ei ole sellist näinud (isegi see kuradi Spiderman 3 tekitas emotsioone, mida üks igav film kindlasti tekitada ei suuda) ja saan seetõttu rõõmalt ja meelejahutatult mehele pikka iga ja jaksu soovida. World War 3!

Raamatuarvustus: Terry Pratchett ja Stephen Baxter ,,Pikk utoopia" (Leila Tael-Mikein)

,,Pikk utoopia" on Pikkmaa sarja neljas raamat. Nagu eelmisedki osad, jutustab lugu paralleel-Maadesse rännanud inimkonnast, kes põgenes Sammupäeval meie koduplaneedi hävitanud Yellowstone´i purske eest.

Superastuja (astuja - paralleel-Maadele astuv inimene) Joshua Valientè, kellest on saanud elav legend, veedab oma viiekümnendale sünnipäevale eelnevat aega mõtiskledes ja minevikku meenutades. Ta laseb välja uurida, kuidas on edasi pärandunud astumisanne ja kes oli tema isa. Lastekodulapsena, kelle ema sünnitusel suri, on Joshua elus palju asju selgusetuks jäänud ning poole sajandi täitumine oleks viimane aeg tõe väljaselgitamiseks. Lisaks otsustab Joshua oma sünnipäeva tähistamiseks teha viimase matka koos hea sõbra ja põlise Pikkmaaränduri Sally´ga.

Lobsang - ülivõimas arvuti, kelles peitub tiibeti mootorratta parandaja hing, otsustab matta vana androidkeha tseremoniaalsel matusel ning alustab uut elu farmerina. Tema truu kaaslane, samuti androidkehas viibiv nunn Agnes, abiellub Lobsangiga, kelle uueks nimeks saab George. Nad lapsendavad väikese poisi ja elavad tagasihoidlikku maaelu ühes paljudest paralleel-maailmadest, kuni hakkavad juhtuma imelikud asjad.

Järgmised - tavainimestest palju intelligentsem rass on rajanud endale salajase pelgupaiga. Nad väldivad ülejäänud inimkonnaga suhtlemist arusaadavetel põhjustel, sest ,,Tuhmideks" nimetatud lihtinimesed tahtsid Järgmisi hävitada. Ometi on just Järgmised need, kelle käest ,,Tuhmid" nüüd abi paluvad, et päästa ohtu sattunud inimkonda.

Ühel päeval avastab Cassie Poulson, Pikkmaa avarustes uue kodu rajanud talunik, oma aias keldriauku kaevates salapärase koopa, milles elab pooleldi metallist koosnev putukataoline elukas. Sündmused võtavad täiesti ootamatu pöörde ning ohtu satuvad kõik Maad koos nendel elavate elusolenditega.

Inimkonna tulevik sõltub kolmest kangelasest: Superastuja Sally`st, inimhingega arvutist Lobsangist ja Järgmiste rassi kuuluvast Stanist. Kas nad suudavad kõik Maad päästa, selgub juba raamatut lugedes.

Seekordne raamat on eelmistega võrreldes mõtlikum, arutlevam ja filosoofilisem. Koos peategelase vananemisega on tunda autorite väsimus. Süees on palju meenutusi ja lugejale saab selgeks, kuidas aretati ,,astujaid" ilma nende endi teadmata. Jätkub inimkonna püüe elada paremini ja keskkonda säästvamalt, kuid paljudel on veel meeles Null-Maal ehk raamatu lugejale tuttavas maailmas toimunud enesehävituslik käitumine. Kui kummalised robotpõrnikad maakera sõna otseses mõttes tühjaks söövad ja selle mitu korda kiiremini pöörlema panevad, tundub nende võrdlemine inimestega ühtaegu naljaka ja kurvana, sest sellised me tõepoolest oleme.

Mõtlemisainet annab ka androididest abielupaari Agnese ja Lobsangi soov muutuda inimesteks ja elada traditsioonilist pereelu, muutes ennast aeg-ajalt natuke vanemaks ja inimsilmale harjumuspärasemaks. Isegi nende kass on roheliste LED-silmadega robot, kes salaja omanikega intelligentseid vestlusi peab. Piirid tehisliku ja inimliku vahel ähmastuvad peaaegu nähtamatuseni ning mõte roboteid täis tulevikuühiskonnast ei tundugi enam nii hirmutavana. Lisaks saavad androidid inimlapse kasvatamisega väga hästi hakkama, sest neis mõlemas on peidus päris inimese hing, ainult keha on tehislik. Siinkohal küsiks, kas see on ka päriselt võimalik? Kas inimesel on üldse hing või moodustab meie olemuse ainult keerukate keemiliste protsesside tulem?

,,Pikk utoopia" on järjeraamat, mida ei saa lugeda teistest eraldi. Vihjed eelnenud sündmustele jäävad ähmasteks ning on mõeldud pigem mälu värskendamiseks. Tervet Pikkmaa sarja saab iseloomustada kui sügavat mõtisklust inimkonna olemuse üle. Siin-seal on tunda pratchettlikku huumorit, kuid põhiliseks tooniandjaks jääb siiski tõsidus ja kustuma hakkav lootus, et meie, põlised parasiidid, ennast muuta suudaksime.

Kurioosum 10/16 (Rauno Pärnits)

Ernest Hemingway'le omistatakse kuulsaima flash-fictioni teose loomise au. Väidetavalt vedanud ta kord restoranis kihla, et suudab kuue sõnaga täieliku loo jutustada. Ta pani kirja: "Müüa titepapud. Pole kordagi jalga pandud". Ise pidanud ta seda oma parimaks kirjutiseks.

Just nii serveeris toimunut ühes oma kirjas Arthur C. Clarke kolmkümmend aastat pärast Hemingway surma. Kas see nii nüüd oli või mitte, jääbki ilmselt teadmata, kuigi Hemingway'd tundnud isikute väitel ei saa seda välistada.

Kuuesõnaliste "jutukeste" kirjutamine on eriti internetiajastul üsna levinud. Täpselt kümme aastat tagasi, novembris 2006 võttis USA tehnikaajakirja Wired toimetus ette julge tüki - ta palus tuntud ulmekirjanikel luua mõni jutt a la Hemingway. Tegu on seda hämmastavam, et Wired pole mitte kuidagi seotud ei ulme ega kirjandusega. Ja kui vaadata, milline plejaad nimesid küllaltki ebaharilikule palvele vastu tuli...

William Shatner: Põrus eksamitel. Ülikooliharidus puudub. Leiutas raketi.

Eileen Gunn: Arvuti, kas patareid on kaasas? Arvuti?

Joss Whedon: Öösärk võeti ära hoolikalt. Pea mitte.

Rudy Rucker: Ta peenis kukkus küljest - järelikult rase!

Steven Meretzky: Raisatud päev. Raisatud elu. Magustoit, palun.

Ronald D. Moore: "Kelder?" "See on värav.... ah, põrgusse!"

Vernon Vinge: Epitaaf: Lollid inimesed, kes jäidki Maale.

Bruce Sterling: See maksab liiga palju - inimeseks jäämine.

Stephen Baxter: Laps, ma olen tulevik. Ära nuta.

Richard Powers: Leiutati valedetektoriga päikeseprillid: tsivilisatsioon kukkus kokku.

Neil Gaiman: Ma olen surnud. Igatsen sind. Suudleme...

Orson Scott Card: Vastsündinu veregrupp? Suuremalt osalt inimese oma.

Howard Waldrop: Sadas, sadas ja ei jäänudki järele.

Ben Bova: Ta hukkus inimkonna päästmisel. Taas kord.

Paul di Filippo: Su transgeenne armuke on pesuehtne lehm!

Harry Harrison: Ajamasin jõudis tulevikku!!! ... seal polegi kedagi...

Neal Stephenson: Tik-tak, tik-tak, tik-tik.

Ursula K. Le Guin: See on lihtne. Asetage põlev tikk....

Greg Bear: Uued geenid nõuavad väljundit - kolmandat silma.

Brian Herbert: Epitaaf: Ta poleks tohtinud seda toita.

Robert Jordan: Taevas kukub alla. Täpsemalt seitsmestes uudistes.

William Gibson: Bushil oli õigus. Põrgu ongi jäätunud.

David Brin: Dinosaurused naasesid. Nõuavad oma naftat tagasi.

Uudiskirjandus 10/16

Kirjastus Fantaasia

Me armastame Maad

Venekeelse ulme antoloogia

Koostaja Veiko Belials

Tõlkinud Veiko Belials, Astrid Kabur

Kaanepildi autor Kait Kübar

"Kõige tähtsam on Maal. Peamine jääb alati Maale, ja ka mina jään Maale. Otsustatud. Kõige tähtsam on Maal..."

Nii mõtleb ilin vendade Strugatskite seni eesti keelde tõlkimata romaani ,,Praktikandid" lõpuridadel. See kuulus tsitaat on ütlemata palju suutnud mõjutada kogu venekeelset ulmekirjandust. Kõige tähtsam on inimene, kõige tähtsam on see, mis jääb Maale - need lähtekohad on tänu Strugatskite mõjule venekeelses ulmes tihti palju selgemini välja joonistunud kui ingliskeelses ulmes.

Kogumikus on motoga haakuvat venekeelset ulmet läbi 70 aasta - alates Strugatskite endi 50. aastatel ilmunud juttudest läbi kõigi kümnendite kuni selle sajandini välja, need on valitud nii, et iga kümnend oleks esindatud kronoloogilises järjekorras. Valitud lugusid seob lahkumiste ja saabumiste temaatika, hüvastijätud ja kohtumised, valusad otsused, inimeseks olemine ning armastus Maa vastu.

Kogumiku lood:

Arkadi ja Boriss Strugatski. Otsustav katse (1959)

Arkadi ja Boriss Strugatski. Üksikud oletused (1959)

Vladimir Mihhailov. Oja Iapetusel (1968)

Andrei Balabuhha. Hauakaevaja (1975)

Viktor Kolupajev. Me armastame Maad (1975)

Vjateslav Rõbakov. Koduhoidjad (1987)

Vjateslav Rõbakov. Vesi ja laevukesed (1992)

Juri Nesterenko. Maa helesinine taevas (2006)

Nik Sredin. Niña (2010)

Robert Silverberg

Valitud teosed 2 Öösse kaduv tee

Ulmekirjanduse suurmeistri Robert Silverbergi 18 lühiromaani, jutustust ja lühijuttu viivad lugeja tuumasõjajärgsesse varemetes New Yorki, poliitvangide koonduslaagrisse, mis asub miljardi aasta kaugusel minevikus, eelajaloolisel Maal, aga ka ajaparadokside, klooniperekondade ja ülihoolitsevate ning diktaatorlike majapidamisrobotite keskele.

«Ja nõnda ongi siin, nende kaante vahel üks valik, väga selektiivne valik neist sadadest ja sadadest lugudest, mida ma oma kirjanikutee esimese 15 aasta jooksul kirjutasin. Kogumik algab enam-vähem korraliku materjaliga mu hilisteismeea õpipoisiaastatest 1950ndate esimese poole lõpust, jätkub selgepilgulise professionaali, kelleks ma kiiresti sain, sujuvate ja pädevate töödega 1950ndate lõpust ning lõpeb mõnede üsna uhkete ja nõtkete paladega 1960ndate teisest poolest, mil ma olin jõudmas oma kirjanikuvõimete tippvormi. Omamoodi autobiograafia juttudes. Ja mis puutub minusse, siis on see ettevõtmine kirjandusliku arheoloogia vallas minu enda minevikku kaevumisel, taasavastamaks kirjanikku, kellena ma 60 aastat tagasi alustasin, olnud lihtsalt imepärane kogemus.»

Elavad surnud: Tee Woodburysse

Robert Kirkman, Jay Bonansinga

Tõlkinud Martin Kirotar

Kaanepildi autor Meelis Kroetskin

Selles raamatus jätkub ,,Elavate surnute" maailma vihatuima mehe - Kuberneri - elu ja võimuvõitluse tutvustus Woodbury linnas, mis algas raamatus ,,Elavad surnud: Kuberneri tõus". Tema peamiseks vastaseks on keerulise saatusega neiu nimega Lilly Caul, kes ei suuda taluda kuberneri meetodeid linnarahva lõbustamiseks - omalaadseid gladiaatorivõitlusi inimeste vahel, kes Kubernerile ei meeldi. Samas on Lilly ka äärmiselt rahulolematu iseendaga, mis sunnib teda peaaegu enesehävituslikule teele. Jälle kord suudavad inimesed hakkama saada elavate surnutega, kuid mitte teiste inimeste ja sageli ka iseendaga.

Kirjastus Hea lugu

Pöörane robot

Peter Brown

Tõlkinud Jaan Sudak

Kas robot saab metsikus looduses hakkama?

Robotitüdruk Roz avastab end ühe kauge metsiku saare pealt. Tal pole aimugi, kuidas või miks ta sinna sattus, kuid teab, et peab hakkama saama.

Pärast mitmeid katsumusi saab Roz aru, et tema ainus lootus on õppida loomadelt saarel kohanema. Tasapisi leiab Roz endale sõpru ja hakkab end saarel isegi koduselt tundma - kuni ühel päeval hakkab robotit vaevama tema salapärane minevik.

Menukas ning auhinnatud illustraator Peter Brown on kirja pannud südantsoojendava ja seiklusliku loo sellest, mis juhtub, kui omavahel põrkavad kokku loodus ja tehnoloogia.

Päikese kirjastus

Magavad hiiglased

Sylvain Neuvel

Inglise keelest tõlkinud Eve Laur

See särav debüütromaan segab meisterlikult kokku ulme, poliitilise põneviku ja apokalüptilise kirjanduse elemente. Kõrgeima järgu neelamismaterjal. -- Kirkus Reviews

,,Magavad hiiglased" on leidlik debüüt, mis järgib ,,Z maailmasõja" ja ,,Marslase" traditsioone, jutustatud intervjuude, päevikulõikude, üleskirjutuste ja uudislugude teravas rütmis, põnevusromaan, millele annab hoogu tõeotsing ja püüd valitseda jõudu, mis vapustab kogu maad.

Tüdruk, kelle nimi on Rose, sõidab oma uue jalgrattaga Lõuna-Dakotas Deadwoodis kodu lähedal ringi, kui kukub järsku maa sisse. Ta ärkab üles neljakandilise augu põhjas, mille seintel hiilgavad keerukad graveeringud. Aga teda päästma tulnud tuletõrjujad näevad auku vaadates midagi veel kummalisemat: väike tüdruk lamab hiiglasuure metallist käe peopesas.

Seitseteist aastat hiljem on veidra artefakti mõistatus endiselt lahendamata, objekti päritolu, ehitajad ja otstarve teadmata. Radiosüsinikumeetod annab uskumatu tulemuse; sõjaväelisi raporteid tsenseeritakse; teooriaid tekib ja kaob.

Mõned aga ei suuda kuidagi vastuste otsimisest loobuda.

Rose Franklin on nüüd kõrgelt haritud füüsik, kes juhib ülisalajast meeskonda, et käe koodi lahti murda. Teda ja tema kolleege intervjueerib keegi nimetu ülekuulaja, kelle võim ja haldusala on niisama mõistatuslikud nagu too muistis, mida nad otsivad. Selge on ainult see, et Rose ja tema kaasmaalased on ajaloo kõige hämmastavama avastuse lävel ja kohe-kohe teada saamas, mida see inimkonna jaoks kaasa toob. Aga kui mõistatuse tükid lõpuks kokku pannakse, kas on siis tulemuseks igavese rahu tööriist või massihävitusrelv?

,,Magavate hiiglaste" filmiõigused on müüdud Sonyle. David Koepp (,,Juura ajastu park", ,,Ämblikmees", ,,Võimatu missioon") kirjutab stsenaariumi. Josh Bratman ja Matt Tolmach on produtsendid.

,,,,Marslast" ja ,,Z maailmasõda" meenutav romaan ,,Magavad hiiglased" on särav vandenõusaaga, mis sihib tähtede poole (ja maandub nende hulgas)." Pierce Brown, New York Timesi menuki ,,Punase tõus" autor.

Sylvain Neuvel langes viieteistkümneaastasena keskkoolist välja. Aegade jooksul on ta olnud ajakirjanik, töötanud mullasaasteärastajana, müünud Californias jäätist ja kaubareisijana Kanadas mööblit. Ta sai Chicago ülikoolist lingvistikadoktori kraadi. Ta õpetas Indias lingvistikat ja töötas Montréalis tarkvarainsenerina. Ühtlasi on ta sertifitseeritud tõlkija, ehkki parema meelega oleks ta astronaut. Talle meeldib nokitseda ja robootikaga tegelda ning tal on mõningane nõrkus halloween'i vastu. Ta armastab üle kõige mänguasju; tema elukaaslane üritab talle selgeks teha, et tal on neid liiga palju, niisiis kirjutab ta tulnukatest ja hiidrobotitest, et tal oleks mingi ettekääne märulinukke ehitada (oma poja jaoks muidugi).

Kirjastus Ersen

Saatusetähed

Nora Roberts

Et tähistada oma uue kuninganna tõusu, lõid kolm kuujumalannat kolm tähte: ühe tulest, ühe jääst ja ühe veest. Kuid siis kukkusid need taevast alla, pannes kõigi maailmade saatuse ohtu. Ning nüüd ühendavad kolm meest ja kolm naist oma jõu, et tükid kokku korjata...

Sasha Riggs on eraklik kunstnik, keda kummitavad unenäod ja painajad, mille ta muudab erakordseteks maalideks. Tema nägemused juhivad ta Kreekasse Korfu saarele, kuhu on peibutatud ka viis ta hilisemat kaaslast, et otsida tuletähte. Sasha tunneb nad ära, sest ta on neid joonistanud: maag, arheoloog, rändur, võitleja, üksiklane. Kõik otsingul. Kõik oma saladustega.

Sasha kui selgeltnägija on see, kes hoiab neid koos. Ning maagis Bran Killianis näeb ta määratu võime ja kaastundega meest. Kui Sasha võitleb oma haruldase võimega, on Bran kohal, et teda toetada, talle väljakutset esitada ja temasse uskuda.

Kuid Sasha ja Bran on ainult kaks kuuest. Nad kõik peavad töötama meeskonnana, et leida tuletähte maa rüpes mere all. Iga nende usaldus- ja ühtsuskatse kohal terendab tume ähvardus. Ja see püüab

hävitada kõik, mis seisab tähe oma valdusse saamise teel ees...

Kirjastus Pikoprint

Tulekahi

Brandon Sanderson

,,Tulekahi" on teine raamat Brandon Sandersoni pingelisest fantaasiapõnevikust ,,Kättemaksjad".

NEWCAGO ON VABA.

Nad ütlesid Davidile, et see on võimatu - isegi Kättemaksjad polnud tapnud Kõrgemaid Eepikuid. Ent Terassüda - haavamatu, surematu, võitmatu Terassüda - on surnud. Ja seda Davidi käe läbi. Terassüdame tapmine pidi muutma elu lihtsamaks. Selle asemel mõistab David, et tal on küsimusi. Suuri küsimusi. Ja keegi Newcagos ei oska vastata.

Aga Taastatud Baabülon, varasemalt Manhattani linnaosa, pakub võimalusi. Salapärase Kõrgema Eepiku Regaalia võimu all olev Taastatud Baabülon on üleujutatud ja hale paik, kuid David on kindel, et see on see rada, mis viib ta selleni, mida otsib. Kõrgemast Eepikust despoodi kanna all olevasse linna on ohtlik siseneda, kuid David on nõus riskima. Sest Terassüdame tapmine jättis tema südamesse augu. Augu, kus elas kord tema kättemaksuiha. Kuidagi täitis ta selle augu teise Eepikuga - Tulekahjuga. Ja ta on valmis tema leidmiseks ja vastuste saamiseks asuma retkele, mis on süngem ja veelgi ohtlikum kui ta rünnak Terassüdamele.

Amulett 4 - Viimane kaitsekogu

Koomiksimeister Kazu Kibuishi loodud maailmas on hirmuäratavad inimsööjatest deemonid, mehhaaniline jänes, rääkiv rebane ning hiiglaslik robot - ja kaks tavalist last ohtlikul ülesandel.

LANGENUD LINN, KUS PALJASTUVAD HIRMSAD SALADUSED...

Emily ja tema sõbrad arvavad, et leiavad soovitud abi Cielisest, kuid midagi on lahti. Varem rahvarohked tänavad on tühjad ja allesjäänud elanikud on hirmul. Emily saadetakse varsti Akadeemiasse, kus temalt oodatakse võistlemist Kaitsekogu ehk võimsaimate Kivivardjate grupi liikmestaatuse nimel. Kuid kui võistlejate arv üha kahaneb, paljastub aegamööda jube saladus

- saladus, mis peitu jäädes ähvardab kahtlemata hävitada kõike, mille nimel Emily võitleb.

Ulmkonnakroonika 10/16

Ulmestaar

Riho Välk on ulmefänn, kelle kohta võib naljaga pooleks öelda, et lõime ta üle animekogukonnast. Ehk siis tegemist on animefänniga, kes tuli Estconile ja sattus sellest ja ulmest sõltuvusse. Praegu on ta lisaks aktiivselt tegev ka Reaktori toimetuses ning avaldanud isegi paar lühijuttu.

1. Mida praegu loed?

Hetkel on pooleli Perdido Tänava Jaam, kuid kuna ei hoidnud vahepeal Eesti ulmel kätt pulsil, üritan ka kõik Täheajad (uuesti) läbi lugeda.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Raamatu juures on minu jaoks kõige tähtsam sealne maailm ning selle sisemine loogilisus. Tegelased võivad olla tuimad kui puupakud, dialoogid koosneda mõminast ja podisemist, ning süee võib olla auguline kui veitsi juust. Mind on raske köita üksikute inimsuhete või paari tegelase hingeeluga. Ma tahan teada, milline on see maailm, mis paneb neid selliselt käituma. Siinkohal oleks heaks näiteks üks lõik Gort Ashryn'ist, mida on korduvalt kritiseeritud - 5 lehekülje jagu tanki relvastuse kirjeldamist. Minu jaoks oli see üks raamatu põnevamaid kohti, sest sellega selgitati ära, kus, miks, millal, kellega ning kuidas on inimkond sõdinud, et praegusesse hetke jõuda.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Lemmikuid on alati raske nimetada, sest tihti meeldivad teosed erinevatel põhjustel. Enda isiklike lemmikute hulka tõstaks Dukaj'i Old Axolotl'i, sest mind paeluvad kirjeldused nii kaugest tulevikust või ühiskonnast, mida on raske ette kujutada, eriti kui seda kirjeldatakse tänapäeva inimese perspektiivis. Teiseks oleks James S.A. Corey, The Expanse'i sarja esimene raamat - Leviathan Wakes. Selles on nii matemaatilise täpsusega hard sci-fi,d kui ka rõvedat ja räpast biopunki, ning see kõik tomub põnevas ja ülimalt detailselt lahtiräägitud maailmas.

Kolmanda lemmikulme tiitli annaks teosele, mis minu jaoks kohati isegi ületab eeltoodud kahte raamatut, kuid millega on omamoodi probleem - nimelt pole tegu isegi raamatuga. Selleks oleks animesari Puella Magia Madoka Magica. Minu jaoks teeb selle eriliseks just selle ülim kontrastsus, detailsus ning viis, kuidas vaatajale infot edastatakse. See on üks nendest vähestest teostest, mis läheb iga uue läbielamisega aina paremaks, sest selle detailsus tundub piiritu. Kui lisada niigi põnevale süeele ning värvikatele tegelastele veel ainulaadne visuaalne stiil ja suurepärane taustamuusika, tulebki kokku ülivõrdeline teos. Kui selle sisu ühe lausega kokku võtta, on tegu ühe väga vana, ning paljukäsitletud küsimusega - kui palju jääb inimesesse alles inimsust, kui ta hing on ühe soovi eest ära müüdud, tema valduses olev keha pole enam tema oma ning järelejäänud mõistusel palutakse selle ootamatu situatsiooniga toime tulla.

Uuest baasist

Alates tänasest on BAAS aadressil http://baas.ulme.ee arvustamiseks jälle avatud. Arvustuse

redigeerimisakna avamiseks tuleb vajutada rohelist värvi pliiatsiikoonile teose pealkirja kõrval. Edasine peaks olema harjumuspärane.

Tavakasutajal puudub hetkel veel võimalus lisada puuduvaid autoreid ja teoseid, samuti pole võimalik uueks kasutajaks registreeruda, ent kõik nimetatu tehakse võimalikuks esimeses järjekorras.

Kuna vabatahtliku kujundajana ei andnud keegi endast märku, pidin seda tööd tegema ise, käigu pealt õppides; eesmärgiks oli reprodutseerida BAASi harjumuspärane väljanägemine.

Viimati lisandunud arvustuste nimekirja näeb lingilt http://baas.ulme.ee/RSS/Arvustused

Tempo, millega see nimekiri nüüd uuenema hakkab, peaks näitama kuivõrd BAASi reanimeerimist üldse vaja oli.

Andri Riid

"Saladusliku tsaari" sarja neljanda raamatu esitlus

14. oktoobril kell 17.00 esitlesid Maniakkide Tänav, J.J. Metsavana ja kirjastus Fantaasia Tartu Linnaraamatukogu saalis "Saladusliku tsaari" sarja neljandat raamatut "Kui rumalad surid". Teemakohaste lauludega esines ansambel "Vist tulnukad". Pakuti ka suupisteid, õlut ja veini.

Esitluse lõppedes seadsid ulmikud sammud Õlleministeeriumisse, õhtu jätkus traditsioonilise ulmikute teise reedega.

Pildistas Jaana Muna.

Katkend romaanist ,,Elavad surnud: Tee Woodburysse" (Robert Kirkman, Jay Bonansinga)

Katkend romaanist ,,Elavad surnud: Tee Woodburysse"

Tõlkinud Martin Kirotar

Nädala lõpuks on müüriehitajad jõudnud kolmanda kvartali servale Jones Milli tänavale, kus asub laudadega kinni löödud ja graffitiga rüvetatud postkontor. Teisele poole parklat telliskiviseinale on keegi paar aastat ülikoolis kirjandust õppinud naljavend maalinud sõnad "NII LÕPEB MAAILM - MITTE PAUGU, VAID PUREJAGA", mis meenutavad pidevalt endise ühiskonna ja riiklike teenuste lõppu.

Josh hakkab suuri saepuruplaate maha laadima. Ta heidab jope seljast - kael ja selg juba leemendavad higist, sest talvepäike lõõmab täna kõrgel taevas - ja saab virnad mõne minutiga valmis.

Martinez tuleb tema juurde. "Too õige enne lõunat veel üks koorem."

"Just nii," lausub Josh, tõmbab tühja käru vabaks, pöördub ja eemaldub mööda kõnniteed, jättes oma jaki koos lühikese 38-kaliibrilise politseirevolvriga aiaposti külge rippuma.

Josh unustab mõnikord, et tal on jopetaskus relv. Woodburysse saabumisest peale pole ta seda kasutanud - valvurid kaitsevad linna hästi.

Viimase nädala jooksul on toimunud vaid paar rünnakut metsaserval ja kõrvalteedel, mille hästi relvastatud pühapäevasõdalaste bande kiiresti ja hõlpsalt tagasi lõi. Martinez rääkis, et Woodbury juhid avastasid linnast jalutuskäigu kauguselt Rahvuskaardi valvepostist hulga relvi, lausa terve sõjaväeosa arsenali, millele Kuberner kohe rakendust leidis.

Tõtt-öelda on surnute rünnakud Kuberneri kõige väiksem mure. Näib, et Woodbury inimestest elanikud on katkujärgse elu pinge all murdumas. Kõigi närvid on viimseni pingul. Linlased hakkavad üksteisele turja kargama.

Josh läbib kahe kvartali pikkuse tee ehitusplatsilt laohoonesse vähem kui viie minutiga, mõeldes Lillyle ja nende ühisele tulevikule. Mõttesse vajununa ei märka ta raudtee ääres seisvale puitraamidega majale lähenedes ümberringi levivat lõhna.

Laohoone oli kunagi Chattanooga ja Chickamauga raudtee lõunapoolse lõppjaama ladu. Kogu kahekümnenda sajandi saatsid tubakafarmerid oma värskete lehtede saagi siitkaudu põhja poole Fayetteville'i töötlemisele.

Josh rühib piki pika kitsa hoone seina edasi ja jätab käru ukse ette. Hoone kulunud katusekividega kaetud kõrgeim tipp ulatub oma kümne meetrini. Seinad on iidsed, kriimustatud ja hooletusse jäetud. Ainuke kõrge aken ukse kõrval on katkine ja laudadega kinni löödud. Ehitis meenutab varemetes muuseumi, vana Lõuna jäänukit. Töölised kasutavad seda puidu kuivas hoidmiseks ja ehitusmaterjalide ladustamiseks.

"Josh!"

Josh peatub lävel, kui tuul tuttava hääle tema kõrvu kannab. Ta pöördub just õigel ajal, et näha, kuidas Lilly oma tüüpilises veidras riietuses läheneb - ta kannab lopergust kübarat, värvilisi salle ja karusnahkset kasukat, mille ta ühelt linna eakamalt naiselt endale kauples. Naise kitsal näol on väsinud naeratus.

"Küll mul on hea meel sind näha, kullake," lausub Josh, haarab temast kinni ja tõmbab ta tugevasse embusesse. Lilly kallistab vastu, aga mitte just taltsutamatu kirega, vaid pigem platooniliselt, mis paneb Joshi jälle mõtlema, kas ta on olnud liiga pealetükkiv. Või pole Josh naise ootustele vastanud. Tundub, et Lilly hoiab end temaga pisut tagasi. Ainult õige pisut. Josh tõrjub need mõtted peast. Ehk on asi lihtsalt stressis.

"Kas me saaksime rääkida?" uurib Lilly ja vaatab Joshile tõsise sünge pilguga otsa.

"Muidugi... Tahad mind aidata?"

"Sinu järel," lausub naine ja viipab sissepääsu poole. Josh pöördub ja lükkab ukse lahti.

Nad ei märka alguses surnud liha lõhna, mis seguneb lao umbse hallitusehõngulise õhuga. Nad ei näe ka pragu kahe kipsplaadi vahel ega taipa, et hoone tagaosa on metsikule laanele ohtlikult lähedal. Hoone ulatub pimeduses üle kolmekümne meetri kaugusele, see on täis ämblikuvõrke ja üle jäänud rööpajuppe, mis on nii roostes, et paistavad maapinnaga ühte värvi.

"Mis sind vaevab, nukuke?" Josh astub üle tsementpõranda puulaudade virna juurde. Suured paneelid näevad välja, nagu oleks need küüni küljest võetud: sügavpunane värv on täkitud ja poriga määritud.

"Me peame edasi liikuma, Josh, peame linnast lahkuma... Enne kui juhtub midagi kohutavat."

"Varsti, Lilly."

"Ei, Josh. Tõsiselt. Kuula mind." Ta sikutab Joshi käest ja pöörab ta näoga enda poole. "Mul ükskõik, kui Megan, Scott ja Bob siia jäävad... Aga meie peame siit kaduma. Esmapilgul on siin kõik hubane nagu Mayberrys, aga pealispinna all käärib midagi."

"Ma tean. Pean ainult..."

Ta tardub, märgates silmanurgast varju, mis väljaspool kinnilöödud akna eest mööda libiseb.

"Issand, Josh, kas sa..."

"Minu selja taha," käsutab ta ja mõistab mitut asja korraga. Ta tunneb nüüd kuuri niiskest hallituselõhnast läbi tungivat lehka, kuuleb maja tagant madalalt vibreerivat urinat ja näeb, kuidas nurgas olevast august tulvab sisse päikesevalgust.

Mis kõige hullem, Josh taipab, et jättis püstoli jaki taskusse.

Samal hetkel kõlab kuuri eest automaadivalang.

Lilly võpatab kuuri pimeduses ja Josh sööstab puuvirna poole, kui laudadega kinni löödud aken sissepoole plahvatab. Sarasse asub sisse ronima kolm lõrisevat zombit, kelle kollektiivne raskus sunnib vanu laudu järele andma. Kaks meest ja üks naine, kõigil näos sügavad haavad, põsed paljaste igemete pealt ära rebitud ja hambad kui tuhmid elevandiluuread, vajuvad hoone pimedusse. Ladu täitub urinast.

Josh jõuab seda vaevu aduda, kui kuuleb pimeda sara sügavusest lähenevaid lohisevaid samme. Ta pöörab kannal ringi ja näeb hiiglaslikku tunkedes zombit, ilmselt kunagist talumeest, soolikad kõhust välja rippumas nagu ligased palvehelmed, kes taarub läbi tolmuste valguskiirte tema poole, põrgates joobnult vastu kastivirnu ja vanade raudteerööbaste hunnikuid.

"LILLY, MINU SELJA TAHA!"

Josh sööstab puidukuhja juurde ja tõstab ühe hiiglasliku paneeli kilbina nende ette. Lilly surub end vastu tema selga ja tema rind tõuseb ja langeb kiiresti, kui ta õudusest hingeldab. Josh tõstab puitplaadi ja astub suure surnu poole nagu keskkaitsja, kes läheb väljaku otsa tagamängijat maha võtma.

Surnu toob kuuldavale ilase oige, kui Josh teda paneeliga rammib.

Löögi jõud paiskab hiiglasliku laiba tahapoole tsementpõrandale. Josh virutab puitplaadi olevusele peale. Lilly kukub külakuhja otsa. Nende keharaskus surub hiiglase vastu maad, surnud jäsemed siplevad paneeli all, mustunud sõrmed sirutuvad plaadi külgedelt välja ja krabavad õhku.

Tuul toob väljast nendeni hädaolukorda tähistava kellakolina.

"KURAT VÕTAKS!"

Josh kaotab hetkeks enesevalitsuse ja hakkab hiiglasekasvu surnud talunikku paneeliga peksma. Lilly paiskub tema seljast maha, kui mees end sirgu ajab, et virutada töösaapaga paneelile, mis zombi pead puruks muljub. Ta hüppab paneeli peal üles-alla ja toob kuuldavale rea võimsaid katkendlikke karjeid, nägu raevust moondunud.

Paneeli alt pritsib välja hallollust, surnu pealuu murdub iiveldamaajava raksatusega ja talunik lõtvub. Puitplaadi alt imbuvad välja laiad musta vedeliku ojad.

See kõik juhtub mõne sekundiga, kuni Lilly õuduses taganeb. Korraga kostab kuuri eest tänavalt tuttav, rahulik ja valjusele vaatamata vaoshoiud hääl: "PIKALI MAHA, INIMESED! PÕRANDALE PIKALI!" Kusagil sügaval ajusopis tunneb Josh ära Martinezi hääle ja samal ajal meenub talle, et kuuri esiosast läheneb veel kolm zombit.

Ta hüppab paneelilt maha, pöördub ja näeb kolmikut Lillyle lähenemas. Nad sirutavad oma elutud tõmblevad käsivarred Lilly poole ja tüdruk karjub. Josh sööstab tema suunas ja otsib meeleheitlikult relva. Põrandal leidub vaid rauatükke ja saepuru.

Lilly taganeb karjudes ja tema kriisked sulavad kokku sissepääsu poolt kostva võimsa autoriteetse häälega: "HEITKE PÕRANDALE PIKALI! HEITKE KOHE PIKALI!"

Josh mõistab kohe, ta haarab Lillyst kinni ja surub ta vastu tsementi.

Kolm surnut kõrguvad nende kohal, suud ammuli ja ila tilkumas, nii lähedal, et Josh tunneb nende läppunud hingeõhu jälki lehka.

Hoone fassaad lahvatab põlema: automaadivalangud joonistavad kipsplaati kuuliaukude pitsmustri ja igast avausest tungib sisse päevavalguse täpike. Valang läbistab kolme seisva laiba ülakeha ja paneb nad pimeduses surmatantsu tantsima.

Lärm on tohutu. Joshile ja Lillyle sajab kaela puutükkide, kipsikildude ja mädanevate lihatükkide vihm, mis sunnib neid päid kinni katma.

Josh märkab silmanurgast vilksamisi surnute tantsu: nad tõmblevad ja vappuvad kaootilise trummipõrina rütmis ning pimedust läbistavad eredad valgusniidid.

Kolbad purunevad. Kilde lendab. Surnud vajuvad kokku ja varisevad üksteise järel maha. Kuulidevaling jätkub. Peenikesed valgusvihud täidavad kuuri surmavalt eredate kiirte võrgustikuga.

Saabub vaikus. Väljastpoolt jõuab Joshi kõrvu killustikule langevate padrunikestade summutatud kõlin. Ta kuuleb relvade laadimise ja täituvate salvede tuhmi lõginat ning tuulde mattuvaid kollektiivseid pingutusohkeid.

Möödub üks hetk.

Ta pöördub Lilly poole, kes lebab tema kõrval, klammerdub tema külge ja hoiab mõlema rusikasse surutud käega ta särgist. Hetkeks näib ta peaaegu katatooniline, nägu vastu tsementi pressitud. Josh embab teda ja silitab vastu.

"Kõik korras?"

"Imeline... Lausa suurepärane." Ta näib õudusest toibuvat ja põrnitseb põrandale kogunevat ajuvedeliku loiku. Kuulidest rebestatud ja põrmustatud kehad lebavad vaid mõne sentimeetri kaugusel. Lilly tõuseb istukile.

Josh ajab end püsti, aitab ta jalule ja hakkab just midagi ütlema, kui vana puitpõranda kriuksumine ta tähelepanu sissepääsule tõmbab. Kuuliaukudest läbistatud ülaosaga ukse jäänused vajuvad kriginal lahti.

Martinez piilub sisse. Ta räägib kiirustades ja sihikindlalt: "Olete te terved?"

"Terved," kinnitab Josh ja kuuleb siis kaugusest hääli. Vihaseid tuules nendeni kanduvaid hääli. Ja summutatud mürtsatust.

"Veel üks tulekahju ootab kustutamist," lausub Martinez. "Kui teiega on ikka kõik korras."

"Kõik on hästi."

Martinez noogutab napilt, pöörab lävel ringi ja kaob pilvisesse päevavalgusesse.

Teine lõik romaanist Fata(l) Morgana (Leila Tael-Mikein)

Romaani teises osas selgub, et eluohtlik arvutimäng nimega ,,Fata Morgana" polegi lõplikult hävitatud. Levivad põrandaalused piraatversioonid ning nende omanikele saab osaks sama saatus, mille pärast mäng kunagi keelustati. Mängijad satuvad virtuaalsest maailmast sõltuvusse, hakkavad seda pidama päriseluks, unustavad söömise ja joomise ning surevad lõpuks juhtmete otsa. Mis saab järjekordsest ohvrist, kuidas elavad mängumaailma kangelased ja kes lõpuks ellu jääb?

Teine osa:

HINGELÕKS

Uus ohver

,,Sisesta kasutajanimi."

Mõelnud natuke, kirjutas ta kasutajanimeks: Leon. Peaaegu sama, mis sünnitunnistusel seisev nimi, aga üks täht rohkem.

,,Parool."

,,M1n3 p3r53," kirjutas ennast Leoniks ristinu omaette õelalt naeru kõhistades.

,,Tühikuid ei tohi olla," õiendas arvutiprogramm.

,,M1n3_p3r53"

,,Liiga lühike parool."

,,Min3_p3r53_0ma_par00liga"

,,Parool on sobiv. Tere tulemast mängima Fata Morganat!"

Leoni silmade ees kangastus kujutis avatud raamatust, milles äsjasisestatud parool muutus keerulisteks vanaaegseteks tähtedeks ja sulas pruunikaskollase lehekülje sisse, hajudes seal nähtamatuks. Järgmisena sai ta valida endale rolli ja koha. Leon valis tegevuspaigaks tsirkuse. Ta oli kunagi ammu lugenud raamatut, mille põhjal olid loodud mängu tegelased ja tegevuspaigad ning see konkreetne tsirkus oli talle muljet avaldanud. Hoolimata raamatu autori hukkumisest iseendal loodud stsenaariumiga mängu mängides, tema naise hulluksminekust ja üldisest skandaalist Fata Morgana ümber, mille tagajärjel mäng keelustati, soovis Leon mängida just seda. Tema polnud selline nagu teised. Teda ei saanud ükski lihtlabane arvutimäng peast segi ajada.

***

Kolm kuud hiljem.

Leon oli juba pool tundi püüdnud ignoreerida tunnet, et keegi jälgib teda. Ta viibis toas üksi. Järelikult polnud see võimalik, et keegi temale kuklasse jõllitaks. Ta asetas viimase mängukaardi ettevaatlikult paika ja kaardimajake oligi valmis. Leon polnud ilmaaegu sisustanud vaba aega tsirkuseteemalise mängu mängimisega. Ta tundis nende väikeste papist lehekeste vastu fanaatilist huvi ja oli korduvalt peas kedranud mõtet proovida kaartidest valmistada sama tõhusaid viskerelvi kui need olid olnud ühel Fata Morgana tegelasel, kelle avatari ta mängides kasutas. Seni lõppesid kõik katsed paigaldada kaartide servadesse iletiteri lõigutud sõrmede ja vereplekiliste kaartidega. Kuid ta ei kavatsenud niipea jonni jätta.

,,Kohe kukub," sosistas keegi Leoni selja taga. ,, Natuke veel ja..."

,,Ja siis? Mis sina sellest saad, kui tema kaardimajake ümber kukkuma peaks?" vastas talle teine, pisut kähiseva kõlaga hääl. Tundus, nagu selle omanik lõõtsutaks koera kombel.

Nüüd ei suutnud Leon ennast enam tagasi hoida ja vaatas selja taha. Tugitoolil lösutas erkroosa kiilaka pealaega tegelane, kes kandis seljas lillelist hommikumantlit. Tema pea oli kehaga võrreldes ebaloomulikult suur ja keset laupa helendas üksainus roheline silm. Elukas nägi välja nagu salaja Roswelli suveniiripoe kaupade hulka lisatud pilamänguasi, millega sooviti tulihingelisi tulnukahulle vihale ajada. Kuid ta polnud mänguasi. Leon oli teda üpris tihti kohanud Fata Morgana tsirkuses esinejaid välja kuulutamas ja mõnest etendusest osa võtmas. Kuid oma elutoas nägi ta sellist elukat esimest korda. Tugitooli kõrval maas lamas sinine lühikarvaline koeranähvits, kes luges paksu kõvaköitelist raamatut. Justkui kompenseerides kaaslase puudujääke, oli temal kahe asemel kolm silma. Sedagi looma oli Leon arvutimängus näinud. Koeral oli mütoloogilise kõlaga nimi. Kerberos... Ei, Gerberos.

,,Mis sa vahid?" käratas roosa tulnukas Mitex pahuralt. ,,Hoia parem oma kaardimonstrumil silma peal. Ja miks sa etendusele ei tulnud? Jõid jälle, jah?"

See on kõigest uni. Ma olen liiga palju mänginud ja nüüd näen Fata Morganat juba unes, mõtles Leon ennast rahulikuks sundides. Kõik pealetükkivad mõtted saabunud hullumeelsusest tuli kõrvale tõrjuda, sest tähtsaim terve mõistuse säilitamise juures oli iseendasse uskumine.

,,Ma olen normaalne ja näen und," sosistas ta iseendale ja sulges silmad. Kui ta need avas, seisis ta endiselt laua kõrval, millel vaevumärgatavalt võbeles kaardimajake. Aga tuba oli muutunud. Nüüd meenutas see rohkem kohta, kus oli välja kutsutud vaime ja avatud põrguväravaid. Elutuba, milles toimus suurem osa raamatu tegevusest, mis pani aluse mängule nimega...

Ma olen Fata Morganas. Ma näen endiselt und.

Mitex ja tema truu kaaslane Gerberos, kes sarnanes legendaarsele põrgukoerale Kerberosele sama palju kui kaelkirjak sinilinnule, põrnitsesid Leoni selge hämmeldusega.

,,On sinuga kõik korras?" küsis Mitex nüüd tooni võrra lahkemalt.

,,Üks, kaks, ärka üles," leelutas Leon endamisi. Mitex otsis pilguga eset, mis oleks piisavalt raske, kuid käepärane viskamiseks. Ta võttis raamatu otse Gerberose nina alt ja lennutas selle Leonile kuklasse. Tuulehoog, mille raamat õhulennu ajal tekitas, paiskas ümber ka kaardimajakese, paisates Pärsia mustritega vaiba mängukaarte täis.

,,Hei, ma lugesin seda!" protestis koer selges inimkeeles.

,,Ja mina vajasin seda," vastas Mitex. ,,Näe, raamat on seal. Mine loe!"

Valutavat kaela masseeriv Leon imestas endamisi sedavõrd reaalse unenäo üle ja keeldus endiselt tunnistamast, et on täpselt samamoodi mängu kleepuvasse võrku sattunud nagu kõik eelmised ohvrid. Ta oli kunagi naernud asjaolu üle, et mängusõltlaste raviks loodud arvutiprogramm, mis pidi virtuaalse põrgu abil sõltuvust ravima, tekitas palju hullema meeleseisundi. Kui sõltlased olid seni kontaktivõimetuna virtuaalses maailmas istunud, unustades söömise ja joomise, siis Fata Morgana kasutajad hakkasid mängumaailma nägema päriselus. Kuid see siin oli ainult uni, ei midagi rohkemat.

Kindlasti mõtlesid nii ka kõik teised, lisas alateadvus omalt poolt. Kusagilt kajas kauget leierkastimuusikat ja lapselikult kõrge naisehääl laulis:

,,...ikka veel huilgasid kõrvus

mu süü läbi surnute hääled..."*

Mu süü läbi surnute hääled

,,Ei või olla!" Häkker, kes oli oma ameti juba ammu maha pannud ja säilitas hüüdnime ainult harjumusest, hoidis pead käte vahel ja oigas. Kõrvaltoas koera kamminud Nena käsi peatus poolel teel järjekordse tüütu karvatuusti juurde.

,,Mis nüüd?"

,,See mäng, nad mängivad seda ikka veel!" kaebas Häkker. ,,Pärast kõike juhtunut."

,,Hinged jäid mängu ja maailm elab edasi..." mõtiskles Nena koera edasi kammides. Loomake võpatas, kui pusa lahti harutama hakati, kuid jäi paigale.

,,Mitte hinged ei mängi, vaid elavad inimesed! Nad jagavad seda Torrentis!" raevutses Häkker. ,,Nad on Morgana mingiks neetud ,,Videviku saagaks" muutnud!"

,,Sädelevad vampiirid?" muigas Nena. ,,Seal sai olla kes iganes, just nagu mängus Igaüks. Küllap leiavad need vampiirid peagi tee põrgusse."

,,Ja tsirkuse on nad uuesti üles ehitanud," lisas Häkker masendunult. ,,Ma ei taha mõeldagi, mida nad põrguga teinud on."

,,Mis selles siis halba, kui nad edasi mängivad? Meie ei pea ju nendega enam tegelema," lohutas Nena ja asus järgmise koera kallale. Tema valgete kääbuspuudlite kasvandus oli kasvanud kahekümne koerani koos kutsikatega. Kümme koera olid kammitud, kümme ootasid oma järjekorda.

,,Nena, kallis," ütles Häkker. ,,Kas tead, kustkohast ma seda kõike just lugesin?"

,,Kustkohast siis?"

,,Sinu vend saatis kirja. Palus sind tervitada ja soovitas mulle seda mängu. Kiidab kui väga lahedat kraami ning imestab, miks selle tootmine keelustati."

,,Minu vend?" Nena püüdis meenutada, millal ta oma venda viimati silmast silma nägi. Vist viis aastat tagasi, kui käis ta lõpupeol. Nena väikevennast sai infotehnoloogia alase haridusega eikeegi, kelle sarnaseid olid kõik kohad täis. Nii turvafirmad kui supermarketite laod. Arvuti oli noorte seas kuum teema, aga kõigi jaoks ei jätkunud kohti ülikalli teenustasuga IT-abi firmades. Valdav enamus jäi koos oma paberiga lihttöid tegema.

,,Kas ta seda ka kirjutab, millega nüüd tegeleb? Kas ta sõidab ikka veel puhastusmasinaga mööda supermarketi põrandaid? Ja miks ta üldse sulle kirjutab?" küsis Nena. Asjaolu, et tema vend ohtlikku arvutimängu mängib, ootas kusagil aju tagumises sopis õiget aega.

,,Ta olevat sinu meiliaadressi kaotanud," vastas Häkker. ,,Seda, mis tööd ta teeb, siin kirjas ei ole. On ainult mängu ülistus. Issand, mida nad Morganaga ometi teinud on!"

Nena kammis masinlikult juba niigi siledat koera ja mõtles pingsalt, kuidas oma vennaga ühendust saada. Tal polnud venna aadressi ja isegi mitte telefoninumbrit pärast seda, kui kutsikad tema mobiiltelefoni närimiskondiks pidasid. Oli ainult meiliaadress, millega polnud suurt midagi peale hakata. Fata Morganasse sattunud inimesed ei püsinud kuigivõrd kaua pärismaailma sidevahendite levis. See kiri võis olla viimane terve mõistuse märk tema venna poolt.

Nena oli üks kahest ellujäänust, kes Morganast enne keelustamist eluga välja tuli. Teine ellujäänu istus kõrvaltoas. Endine hullumaja sanitar ja endine Fata Morgana tarkvara hooldaja. Nad olid ametlikult taastusravikeskuses puhkenud tulekahjus hukkunud. Mitteametlikult pani sanitar ise majale tule otsa ning palju ei puudunud sellest, et tema mees oleks koos patsientidega tulle jäänud. Nena vend oli üks vähestest, kes teadis, et Nena ja Häkker on elus ning tema kaudse abiga olid nad leidnud turvalise koha, kus vaikselt edasi elada, mis oli üpris keeruline, omades kahekümnepealist klähvivat koerakarja.

,,Palun tõmba mäng alla," ütles Nena vastuvaidlemist mitte sallival toonil.

,,Hull oled või? Sa pääsesid sealt hädavaevu eluga!" Häkker nihutas ennast ratastega kontoritoolil arvutilauast kaugemale ja kiikas kõrvaltuppa.

,,Kuule, ta on sul juba ammu peegelsile, kaua sa kratsid?"

,,Tõmba Morgana alla," kordas Nena ülirahulikult. Tema puhul tähendas rahu peatset plahvatust.

,,Ega sa ometi ei kavatse Leod päästma minna? Ta on ju itimees, küllap saab ise hakkama," vastas Häkker. Ta peas keerlesid tulekahjus hukkunud mängurite nimed ja elukutsed. Valdav osa neist oli igapäevaselt arvutitega seotud, kuid ometi sai mäng neist võitu. Häkker imestas siiani, kuidas tal oli õnnestunud sealt välja rabeleda. Keegi oli ta välja loginud, aga kes ometi?

Rohkem ei lausunud Nena enam ühtegi sõna. Kui ta oli koertega ühele poole saanud, sulges ta töötoa ukse enda järelt ning läbi ukse oli kuulda klaviatuuri klahvide klõbinat. Häkker vandus endamisi, sest polnud vaja olla selgeltnägija taipamaks, et Nena püüab iseseisvalt pääseda Morganasse. Nõnda ei jäänud mehel üle muud, kui oma naisele järgneda.

Meister ja Margarita

Gerberos tõstis pilgu raamatust ja vaatas seinal tiksuvat vanaaegsete nikerdustega kella, mille pendel kõikus edasi-tagasi nagu õuduskirjanik Poe inspiratsiooniallikas.

,,Nad peaksid varsti tulema," sõnas koer. Mitex ei katkestanud pooleliolevat näputööd ning peenike valge lõng ja heegelnõel välkusid lüliliste sõrmede vahel koduperenaisi kadedaks tegeva kiirusega. Leon lamas diivanil, pilk lakke suunatud, ja ootas und. Kui ta suudaks magama jääda, siis ärkaks ta reaalsuses ja kõik saaks korda. Aga und ei tulnud.

,,Nad peaksid varsti tulema," mängis Leoni aju kuuldud lause uuesti ette. Kes pidi tulema?

,,Te ei ela siin kahekesi?" küsis Leon tulnukalt ja koeralt. Võrreldes raamatust loetuga oli mängus päris palju asju teistmoodi. Tema mäletamist mööda elasid need tegelased hoopiski tsirkuses ja elutuba kuulus laibatükkidest kokkuklammerdatud neiule.

,,Hei, kutid!" hüüdis veidi kareda kõlaga naisehääl ukse juurest. Leon ei olnudki kuulnud tema tulekut. Kuid seal ta seisis - klambritega kokku lapitud neiu, kellest Leon just mõelnud oli.

,,Tundub, et meil on külalisi," sädistas neiu edasi. Ta sammus kettide ja pannalde kõlinal üle vaiba, jalas erkrohelised võrksukad, ning vajus võõristust tundmata Leoni jalgade juurde istuma. Ennast üleliigsena tundev Leon keris ennast kiiresti koomale ja tahtis püsti tõusta, kuid neiu hakkas kohe valjuhäälselt teda keelama: ,,Ei-ei, ole aga edasi. Ma lihtsalt olen rampväsinud. Tsirkusetöö pole mingi kontoris istumine, tead isegi. Sa oled ju samuti sealt. Mustkunstnik, eks ole?"

,,Leon," vastas Leon ettevaatlikult diivanile tagasi vajudes. Ta oli kusagilt kuulnud, et unes võib mõne minuti jooksul terve nädala jagu sündmusi näha. Nii et tal tuli jääda kannatlikuks ja jätkuvalt ärkamist oodata.

,,Tema on see kutt, kes kaartidega salatit hakib," lisas Mitex, kelle sõrmede vahele oli tekkinud perfektne ämblikuvõrgu muster. ,,Ta saaks sinu tükeldamiseni palju paremini hakkama kui Timukas eales on saanud."

,,Jumal tänatud, et see õudus läbi sai," ohkas neiu kergendatult. ,,Poleks arvanudki, et pärast uue tsirkuse Põrgusse ehitamist elu nii palju paremaks võib minna."

,,Ja kuhu Hatsune jäi?" küsis nüüd Gerberos. ,,Teeb jälle ületunde?"

,,Kurat seda teab," vastas neiu järsku morniks muutudes. ,,Vaevalt temagi teab..."

Seni polnud veel keegi neist huvi tundnud, mida Leon üldse nende elutoas teeb. Unes oli see tavaline. Seal võisid viibida kas või presidendilossis, ilma et keegi sind imelikult vaataks.

,,Miks sa siin oled?" küsis neiu Leonile sügavalt silma vaadates.

,,Ma ei tea," tunnistas Leon. ,,Kui ma räägiksin, mida ma tean, siis sa nagunii ei usuks."

,,Tee proovi!" soovitas Mitex. ,,Me oleme kõike kuulnud ja näinud."

Neiu, keda Leon teadis mängutegelasena, keda kutsuti Tibiks, oli õudustäratavalt reaalne. Mitte stiliseeritud nukunäoga, nagu enamus animeeritud tegelasi, vaid siniste silmaalustega, pragunenud kahvatute huultega, viltjaks pulstunud oranide patsidega, kohutava armiga kaelal, millest paistsid välja harvad metallklambrid, hallikasvalge naha ja suurte roheliste silmadega, mille sisse võiski vaatama jääda. Tema riided meenutasid kalavõrgust ja lateksist rebitud räbalaid ning rihmad, pandlad ja haaknõelad näisid ainsatena neid koos hoidvat. Ta oli metsik, hoolitsemata ja omamoodi võluv noor naisterahvas.

,,Räägi hoopis sina," ütles Leon Tibile. ,,Räägi mulle, kes ma olen. Sest mina seda ei tea. Ma lihtsalt ärkasin ühel hetkel siin elutoas ja siis lõi tulnukas mind raamatuga ,,Meister ja Margarita" ning mu kaardimaja kukkus kokku."

Õhku täitis Tibi kähe naer. ,,Või nii? Tundub, et Mitex polnud sinu tuleku üle kuigi õnnelik."

,,Ta tahtis, et ma teda ärataksin," õigustas ennast Mitex. ,,Mida ma siis tegema pidin? Kui sa minu versiooni kuulda tahad, siis jõi see tõbras ennast mälukasse ja marssis vale maja uksest sisse."

Tibi kallutas ennast Leoni näoga kohakuti ja nuusutas. Leon püüdis kõigest väest hinge kinni hoida, sest ahelsuitsetajana polnud ta sugugi kindel, et tema hingeõhk üht zombit lõplikult tappa ei võiks.

,,Alkoholilõhna pole," ütles Tibi. ,,Kas teen talle Timuka laboris narkotesti?"

,,Pole vaja, ma magaks hea meelega kusagil nurgas ennast välja," segas Leon vahele. ,,Ma võin ka ära minna."

,,Ole seal, kus sa oled ja eks hommikul näe, mis me sinuga teeme," lõi Tibi käega. ,,Mina lähen nüüd magama. Kui Hatsune vahepeal jõudma peaks, siis nii talle ütlegi, et ajasid uksed segi ja ma ei hakanud sind enam tänavale ajama. Muidu külmutab ta su ära või pureb kõri läbi."

,,Kui lohutav..." vastas Leon. ,,Ma ootasin juba midagi hullemat."

,,Ma räägin temaga ise," lubas Mitex. ,,Minge nüüd kõik magama, ka sina, krants. Varsti hakkab päike tõusma ning mul on homme kohutavalt palju rabelemist ees."

Krantsiks nimetatu luges lõpuni lause, milles kaminast astus välja ühekäeline luukere, kes muutus frakki rõivastatud isandaks, mõtiskledes omaette kokkusattumuse üle, et diivanil lebas üks smokingus mustkunstnik, kes ilmus samuti äkki, kuigi päris luukere mõõtu välja ei andnud, sulges raamatu ja kustutas tule.

Jutt: Startup (J. J. Metsavana)

Juba tunde kõrvetas Päike halastamatult Võrumaa selges sinises taevas ning oli ühes kipakas soojakus kolme mehe olemise saunkuumaks kütnud.

,,Gagarin! Kas sa antennid vaatasid ikka korralikult üle? Positsioneering on õige?"

Küsitu, kelle õige nimi oli tegelikult Karl, peatas hetkeks kruvikeerajaga küünealustest mustuse õngitsemise. ,,Kõik on tibens-tobens, mees. Nagu endale tehtud! Asimuudid ja värgid komade pealt."

Operatsiooni vaimne liider ja rahastaja Allar pöördus, heitis kõigepealt tigeda pilgu Atsile, kes ikka veel süüdimatult sotsiaalmeediast naljapilte vaatas, ja puuris oma piinatud pilgu taas seinale kinnitatud teleritest ühele. Suur rooma numbritega kell luges sellel stardini jäänud minuteid. Veel viis minutit. Viis pikka higist minutit siin soojakus, kus lõõskavale päikesele olid abiks terve hulk võimendeid, saatjaid, arvuteid ja muud seadmevärki. Laual troonis küll väike veneaegne ventilaator, kuid selle ülesandeks tundus pigem olevat kolme mehe higihais korralikult läbi segada, kui et leitsakule leevendust tuua.

,,Raisk, varsti neli minutit!"

,,Varsti nelikümmend viis kraadi," mühatas Gagarin Alarile vastuseks ja jälle vajusid mehed vaikusesse.

Kuid olgu igavik kuitahes pikk, ükskord saab see ikka otsa. Seinal rippuvate telekate pildid värvusid oraniks, kui rahvusvaheliste kosmonautika saitide veebikaamerate piltidel lõi Piiteris asuv korduvkasutatav Kospromo kanderakett lõpuks ometi tagumikust tuld ja suitsu välja ning hakkas üha kiirenevas tempos õhku kerkima.

,,Ja seal ta läheb!" rõõmustas higist läikiva näoga Ats, endal suu kõrvuni meenutades rasvast täiskuud.

,,Kõik valmis panna!" käratas Allar. ,,Kohe jõuab meie antenni vaatevälja."

Mitu soojaku seintele kinnitatud ekraani vahetasid pilti. Mööda neid valgusid koodiread ja ilmusid paari kohmaka omakirjutatud programmi infoekraanid.

,,Käes! Sain krüptole vahele!" juubeldas Gagarin. ,,Olen nende süsteemides sees."

,,Oota nüüd hetke, las ta laseb enne lasti üles."

Minutid venisid taas raskelt, nagu kaaluksid nad terve tonni. Kõik jälgisid vaikides ekraane, kus hiiglaslik tulesambal taevasse kerkiv rakett lõpuks enda maksimaalkõrguseni jõudis ja järgmise astme edasi maalähedase orbiidi suunas paiskas.

,,Nüüd! Nüüd! Katkesta side!" röögatas Allar.

Ants juba klõbistaski klahve ja ekraanidel olevad pildid muutusid.

,,Juhtimine on meie!" hüüdis ta.

,,Vaheta sidesagedus ümber, las arvavad, et kaotasid side," õpetas Allar. Nii Ants, kui Gagarin noogutasid, selline nende kolmiku plaan oli.

,,Meie skript läks tööle. Automaatne maandamine ümber arvestatud, pidurdus algab nüüd!" Ants lükkas klaviatuuri endast eemale. See töö oli tehtud! Kinnituseks ilmus samal hetkel ühele ekraanidest otse raketi pardakaamerast pärit pilt. See pöörles häirivalt, aegajalt paiskus raketi kerest välja aurupahvakuid, kui hiiglaslik masin muutis enda asukohta, et alustada maandumist mitte Läänemeres olevale ujuvplatvormile, vaid hoopis siia samasse, Eestis asuvale lagendikule. Sähvakuga käivitusid pidurdusmootorid, hetk hiljem täitis Eesti ,,kaardi" peen pilvesäbru, kuid see jäi sinna vaid Hetkeks. Ekraanil lähenes Maa nüüd tohutu kiirusega.

,,Raisk!" Allar surus rusikad kokku. ,,Vaadake nüüd, raisk-raisk!"

Rakett muutus suuremaks, teistsuguseks. See oli enda ülaosast välja sirutanud pidurdustiivad. Nad teadsid, need olid väikesed õielehti meenutavad metallist labad, mis muutsid raketi lilleõie sarnaseks - lilleõie, mis purskab enda varrest tuld. Kui nüüd see õis vaid vastu peaks. Kui kõik toimus vaid õigel ajal.

Sel hetkel ei pidanud Allar enam vastu, ta tõusis püsti ja jooksis soojakust välja. Rakett juba paistis, täpsemalt selle all leegitsev tuli. Vaikselt kasvas nii tuleleek kui raketi läikiv korpus üha suuremaks ja suuremaks. Allar teadis, et kui nüüd midagi valesti läheb, ei ole pääsemiseks mingit lootust. Selles hiidmasinas oli piisavalt kütusejääke ja aure, et nii lagendik kui selle lähim ümbrus mitmesaja meetri raadiuses tuhaks põletada.

Raketi langemine aeglustus, mõne hetke seisis tohutu, ligi 80 meetri kõrgune raudhiiglane Allari ees paigal - see oli tõeliselt piibellik ilmutusstseen mõne ingli Maale tulekust - ning laskus siis pehmelt maapinnale. Tema kaheksa Putin-2 tüüpi mootorit paiskasid välja veel viimase tulepahvaku ning siis jäi see vaikides seisma, ümbritsetuna jääkaurude ja põlemisgaaside sinakasvalgest vinest.

,,Ära tegime!" kostis Allari seljataga Atsi rõõmumöire ja Gagarin virutas sõbrale oma laia kämblaga raske hoobi vastu õlga. Nad juubeldasid, hüppasid ja embasid üksteist. Tundus endiselt uskumatu, et nad oli tõesti ühe Kospromo korduvkasutatava kanderaketi suutnud enda maandumiskursilt kõrvale häkkida ja neile sobilikus kohas maanduma sundida.

Mõne hetke seisid kolm meest kõrvuti ja imetlesid lihtsalt seda kordumatut vaatepilti, kosmose piiril käinud rakett Eestimaa mullal. Seejärel läksid nii Ants kui Gagarin liikvele, nad tagurdasid metsavahelt kohale tsisternauto ning asusid selle voolikuid raketiga ühendama. Kogu suur rakett võis endiselt sisaldada mitu tonni vedelat hapnikku ja raketikütust ning piisas üsna vähesest, et see plahvatama panna. Allar sammus üle lagendiku, et neile appi minna, kuid telefonihelin taskus peatas ta. LCD ekraan näitas helistajaks oleva kontakti nimeks ,,Rahvuslik värdjas!". Allar krimpsutas nägu, aga võttis siiski telefoni vastu.

,,Palju õnne!" kõlas telefonist veidi käredavõitu hääl. ,,Ma nägin uudistest, et Kospromo viimane kanderakett läks kaduma ning olen üsna kindel, et sina oled selle taga."

Allar ohkas. ,,Palun, kas sa võiksid vähemalt püüda olla. Kahtlemata analüüsitakse praegu kõiki JMT telefonilogisid väga suure hoolega."

,,Vabandust." sõnas ta vestluspartner tõepoolest kahetseval toonil. ,,Ma lihtsalt olin elevil, aga räägi, oled sa mu ettepaneku osas ümber mõelnud?"

,,Ei, ei ole."

,,Ma võin enda pakkumist tõsta vähemalt kümne tuhande euro võrra," ei jätnud kõnepartner jonni. ,,Kakskümmend tuhat, kui sa saad kuu oodata."

,,Ei, ma ei saa."

,,Mõtle vähemalt siis isamaale," läks hääl telefoni teises otsas juba peaaegu hüsteeriliseks. ,,Oma kapsli orbiidile saamine oleks määramatu saavutus. See oleks Eestlaste suur saavutus, mis tooks meid peale kogu Eestlaste ala ühendamist taas maailmakaardile, annaks eeskuju tuhandetele. Käitu ükskord ometi kui kodumaa patrioot, mitte neetud ärimees, kes müüb vajadusel ka vanaema maha."

,,Mine ise ka põrgu! Ja palun ära rohkem mulle helista," sõnas Allar tüdinult ja katkestas ühenduse.

Telefoni tasku toppides nägi ta, et Gagarin andis käega märku, et kütuse pumpamine oli lõppenud. Allar sammus seepeale puude vahel ootava buldooserini. Ta pani raske masina tööle, tõstis selle kopa üles, lükkas käigu sisse ja surus gaasipedaali alla. Vaid mõni hetk hiljem sööstis kopp kõminaga vastu raketi keret. Selle teravad haaratsid kraapisid metalli otse KOSPROM sildi all jättes keraamilisse kuumakilpi maha küünekriimustustele sarnanevad vaod. Rakett värises, vajus kreeni ning lartsatas siis raske mürtsatuse saatel vastu maad. Lendas nii mulda, rohututte kui metallikilde.

Allar tõmbas tagurpidi käigu sisse ja pööras traktori ümber. Gagarin ja Ats asusid samal ajal aga kiirustades jämedaid trosse lahti rullima, et rakett nendega traktori taha kinnitada. Aega polnud raisata, juba poole tunni pärast oli esimene luuresatelliit Eesti kohal ning kui selleks ajaks polnud rakett jäljetult kadunud, ootaksid neid suured pahandused.

,,Klaar!" hüüdis Ats olles viimase konksu traktori külge kinni klõpsatanud ning higised mehed ronisid suure traktori kabiini. Allar andis gaasi, traktori väljalasketorudest paiskusid õhku mustad tossujoad ja trossid tõmbusid nagisedes pingule. Ühe hirmsa hetke tundus raketiröövlitele, et traktoril siiski ei jätku piisavalt rammu, et kosmosehiiglast liigutada. Siis aga läbis masinat järsk nõksatus, mis asendus esialgu aeglase, kuid üha kiireneva edasiliikumisega. Pilku üle õla heites nägi Allar rahuldustundega, kuidas rakett jämedat vagu lagendikku kündes nende sabas lohises.

,,Sada tonni tsinki, vaske ja titaaniumi!" sõnas Ants rahulolevalt ja naaldus mugavamalt traktori laia diivanit meenutavasse istmesse. Selle pagana raha eest saan ma oma liisingud makstud ja võin hakata uuele majale vundamenti valama.

,,Ja ära unusta elektroonikat!" muigas Allar. ,,Kui see maha lükata tuleb vähemalt kümme tonni puhtalt juurde."

Naeratus Atsi näol vajus veel laiemaks.

,,Kes sulle helistas?" päris Gagarin.

,,Ah see niinimetatud estronaut," naeris Allar. ,,Üritas mulle uut ja paremat pakkumist teha."

,,Ja mis sa talle ütlesid?"

,,Loomulikult ei!"

,,Ma ei saa sellistest tüüpidest aru," vangutas Ats pead. ,,Mis nad tõesti arvavad, et Eesti peaks olema kosmoseriik? Mis kurat me sellest saaksime, kui selle raketi raske raha eest uuesti kütust täis pumpaksime ja üles upitaksime?"

,,Just," noogutas Allar. ,,Las kosmosega tegelevad rikkad riigid, meil on vaja kõigepealt oma maapealsed asjad korda saada. Ja arvestades, palju väärismetalli selles raketis leidub, on lootus, et vähemalt meil hakkavad maised asjad lõpuks liikuma."

,,Ah kerigu, Kuu peale," võttis Gagarin jutu kokku. ,,Tõmbame parem selle raketi kiirelt silma alt ära."

,,Nõus!" sõnas Allar. Ta vahetas käiku ja võttis suuna kohe metsatuka taga orus asuva mahajäetud lehmalaudani. Kohani, kus neid ootasid juba keevitusagregaadid ja lõikurid, mille abil massiivne kosmosesõiduk väiksemateks ja äratundmatuteks tükkideks lammutada.

Jutt: See ei tee üldse haiget! (Kaarel Kõvabait)

Tõusev päike pani juhi, välimuselt vaid kolmekümnese mehe, silmi kissitama ja päikesevarju keerama. Tuul sasis tema heledaid juukseid, kui Mercedese kabriolett mööda mereäärset puiesteed linnasüdame poole suundus. Kuldkett mehe kaelas ja enesekindel nägu määrasid ta vaieldamatult rikaste ning edukate hulka. Signaalitörts kenale tüdrukule ja kabriolett sööstis uljalt punase tule alt läbi. Selle viimase eest oli mees mitmel korral trahvi saanud, kuid see pakkus sõltuvust tekitavalt närvikõdi ning aitas tal oma ego vormis hoida, tunda, et ollakse vaba tavainimestele mõeldud reeglitest, mis neid kogu elu küüru vajutavad. Raha sillutab teed ja silub kõik konarused, nii suured kui ka väikesed. Seda oli ta juba lapsepõlves oma isalt õppinud.

Mees hingas ahnelt öise vihmasaju järel karget hommikuõhku ja tundis ennast väga elusana. Veel mõned vilinal võetud kurvid ja kabriolett keeras hommikupäikeses särava noobli hoone klaasist fassaadi ette. Selle peaukse juures oli vaid üksainus parkimiskoht, nii privaatne, kui üks parkimiskoht olla saab. Ülejäänud parkimiskohad olid sellest laia muruplatsiga eraldatud. Juht ajas auto enesekindlalt privaatkohale, lõi ukse tagantkätt kinni ning sisenes tagasi vaatamata klaasuksest, mille kohal säras silt ,,Bryan Barlow Erakliinik". Kogu veatu hommik pidi tunnistama - peremees oli kohale jõudnud.

Ta sõitis liftiga kolmandale korrusele, millest poole moodustasid tema isiklikud ruumid. Seal oli peale sekretäri, kabineti ja vastuvõturuumi ka saun koos basseiniga ja veel mõned lisaruumid, millede olemasolustki teadsid väga vähesed.

,,Viis telefonikõnet, kaks kirja, üks linnavalitsuselt, teine heategevusseltsilt. Ajalehed on teie laual, kohv ja värsked saiad saab viie minuti pärast!" vuristas nooruke sekretär püüdlikult. Ta oli alles uus ja valmis kasvõi nahast välja pugema. Bryani pilk lipsas vägisi sekretäri avarasse dekolteesse ning püsis seal rohkem aega kui sünnis oleks olnud. Sekretär punastas.

,,Peaks talle varsti delikaatselt teada andma, kuidas selles ametis asjad käivad" mõtiskles Bryan.

Õigupoolest oli eelmine sekretärgi tasemel olnud, pealegi suurte kogemustega. Aga mis teha, parim enne oli möödas mis möödas. Isegi iluoperatsioon ei oleks siin palju aidanud. Porsche lahkumiskingituseks polnudki ehk paha mõte. Plaanis oli niikuinii uus kabriolett osta. Vastutasuks lebas seifis paber, milles lahkuja tõotas kõigest kliinikus toimunust vaikida kui haud. Ehkki ta ei teadnud kaugeltki kõike, oli sedagi piisavalt, et mitte ilmaasjata tülli minna. Lisaks aitas suud kinni hoida igakuine postkasti ilmuv tekk. Mitte väga suur, kuid mitte ka liiga väike.

Lisaks nii Bryani isiku kui ka kliinikuga raskesti seostatav.

,,Täna võtaks kohvi asemel teed," ütles Bryan. Kange kohv kippus käsi värisema panema ja lahjat ta ei tahtnud. Igaks juhuks pidi kõik kontrolli all hoidma. Kolm päeva tagasi oli ta saanud konfidentsiaalse teate võimalikust eelseisvast ,,kauba hankimisest".

,,Nädala pärast!" oli öeldud. Bryan kortsutas sellele mõeldes kulmu. Arvavad vist, et tal siin ladu on, kust muudkui võta ja saada!

,,Kõned ja kirjad võivad oodata!"

***

Pärast hommikueinet ajalehtedega nõjatus Brian tooli seljatoele ja nautis kiirustamata kabineti aknast avanevat vaadet. ,,Elu on ikka ilus!" mõtles ta.

Bryan Kevin Barlow oli lõpetanud ülikooli cum laude ja teinud hiilgava karjääri. Ta oli hea sissetulekuga hinnatud kirurg ning oleks võinud loorberitele puhkama jääda. ,,Loorberid" on küll vähe öeldud imposantse villa ja ,,dollarinaeratusest" auto kohta. Komplekti kuulus ka modellivälimusega elukaaslane. Bryan tundis sisimas, et on väärt palju enamat ning see täitis ta nimetu rahutusega, mis sundis lisa teenima. Võimalusi oli tal piisavalt. Oli küllalt kergeid operatsioone, millest oleks eetilistel põhjustel pidanud keelduma. Või oli tarvis aidata kogemata käima peale sattunud miljonäride tütreid. Või lihtsalt kirjutada välja retsept, mida rikkale ravimisõltlasele mujalt enam anda ei tahetud. Ta ei pidanud kliente otsima, need tulid ise tema juurde. Oli vaid tarvis ,,jah" öelda. Ning raha neil jagus...

Algul oli ta oma sisemist häält vaigistanud klieeliku väitega ,,Kui mina ei tee, teeb keegi teine ikka" ja ,,Lollidelt tulebki raha ära võtta". Siis õigustanud ettekäändega pooleliolevast jahi liisingust. Jah, tal oli nüüd väike jahtlaev sadamas staatust märkimas. Sellega sõideti väga harva. Tõtt öelda ei kannatanud Bryan väikesest peale merd. Tal läks lapsena süda pahaks juba kiikhobusel ratsutades. Millegi suure omamine andis aga hea enesetunde. Olgu siis selleks materiaalne ese või suur number pangaarvel. Puuduseks oli vaid selle hea enesetunde järkjärguline kustumine, kui omandile lisa ei tulnud. Nii sattus Bryan järjest suuremasse sõltuvusse, mis sundis teda ikka ja jälle riskima. Ka risk ise oli talle meeldima hakanud. Kõigest hoolimata ei jäänud ta kunagi vahele. Kas oli see õnn või ettevaatus, igatahes kõditas see tema enesearmastust ning suurendas enesekindlust. Südametunnistuse hääl aga oli üha vaiksemaks jäänud, kuni Bryan enam ei mäletanudki, mis see niisugune oli. Nii jõudis ta lõpuks ka ebaseadusliku elundiärini. Ei, ta ei käinud Rappija Jacki kombel tänavail möödakäijaid veristamas. Raha võib imet teha ja kasutades siiani edukaks osutunud skeemi, toodi talle doonorid lausa kätte. Ning elundid toimetati delikaatselt doktorit või tema abilisi kohtamata minema. Ja ebaõnn, kuller juhtus alati käima just sellel ajal, kui turvakaamerate salvesti vajas tungivalt hooldust.

Turvalise doonori hankimine oli palju raskem ettevõtmine. Siin aitasid sidemed ja raha. Linna lähedal asus piirkonna suurim vaimse puudega patsientide hooldekodu. Selle juhataja ei teadnud küll täpselt, mis toimub, kuid igakuiselt laekuv summa veenis teda seda jätkuvalt mitte teadma. Ka tema oli hiljaaegu tagasihoidlikust sajaruutmeetrisest majast linnaservas rikaste linnaossa kolinud. Nüüd oli tal muidki muresid, kui mõnele patsiendile üleöö tekkinud kummaline arm. ,,Sõbraliku kaasabi" korral võis maksuamet hakata tema hea käekäigu vastu huvi tundma.

Hooldekodu ei olnud kinnine asutus. Siin ei hoitud märatsejaid vaid igapäevast hooldust vajavaid või rahulikumaid luuludega patsiente. Aeg ajalt juhtus mõni ettevõtlikum tegelane minema lipsama. Tavaliselt leiti ta päev-paar hiljem kusagilt mõnekümne kilomeetri raadiuses reisiväsimust puhkamas või kurjast maailmast heitununa tagasi soovimas. Siis ajas autojuht hooldekodu päevinäinud minibussile hääled sisse, võttis vanduvad sanitarid peale ja mindi eksinud lambukest ära tooma. Kuni järgmise korrani. Mõnikord juhtus, et patsient jäigi kadunuks. Otsimisteade ajalehes jäi vastuseta, politsei esitas mõned rutiinsed küsimused ning dokumendid ootasid rahulikult, kuni vastava isiku sai lõplikult kadunuks kuulutada.

Aeg-ajalt veeti hooldekodu elanikud arstlikku kontrolli, sest nii oli ette nähtud. Vahel viiekaupa, vahel ühtainust, nii kuidas juhtus. Hooldekodu enda medpunkt suutis anda vaid esmaabi, lisaks igapäevasele salvimisele ja puuderdamisele. Siin tuligi mängu Bryani erakliinik, mis tõelise ligimesearmastuse vaimus võttis selle tänamatu ülesande enda peale. Ka tasu oli tagasihoidlik. Tavaliselt sokutati hooldekodu elanikud tudengite-praktikantide kaela, kes muu hulgas kogusid andmebaasi ka doonorite leidmiseks vajalikku infot. Doonor pidi peale heade füüsilise tervise näitajate olema ilma lähedasteta, vältimaks ülearuseid küsimusi või isegi kohtuasju. Bryan oli selles suhtes ettevaatlik. Üksainus viga võis kõik untsu ajada. Õnneks olid enamus inimesi oma puudega sugulaste vastu äärmiselt ükskõiksed. Külalisi käis vaid vähestel patsientidel.

Bryan lehitses eelmisel päeval toodud kausta. Paistis, et viimati potentsiaalseks neerudoonoriks valitud patsient oli eriti sobilik - ,,John Doe, valge, mees, ligikaudu 33 aastat vana, keegi pole taga otsinud."

Bryan pani teetassi käest. See oli ju suurepärane leid! Tundmatu tänavalt, ei mingit riski! Ta võttis teise käe abiks, et kausta paremini lahti hoida. ,,... maniakaal-depressiivsete..." Bryan ei viitsinud patsiendi psüühikahäire peensustesse süveneda, vaid keeras mitu lehte edasi ja vaatas üle füüsilist tervist puutuvad andmed. Need olid igati normis ja klappisid tema kliiniku andmetega. Bryan lõpetas kiirustamata tee ja vajutas sisetelefoni nupule.

,,Kas on mingeid teateid, millega peaksin kursis olema?"

,,Lastekodu palub toetust..."

,,Saada pikalt!"

,,Üliõpilane otsib tööd."

,,Saada pikalt!"

,,Linnapea soovib kokku saada, homme ennelõunal, kui võimalik. Hooldekodule osutatava teenuse hinnakirja arutama, kui ma õigesti aru sain."

,,Vana tõhk ei taha maksta!" pomises Brian. ,,Ära siiski pikalt saada, aga lase vähemalt kümme minutit oodata. Muidu arvab, et võibki igal ajal sisse tormata."

,,Emilia teatas, et on haige ega saa täna tulla. Vabandas paljusõnaliselt."

Bryan korjas jalad lauaservalt, kuhu ta need vahepeal toetanud oli. See ei olnud hea uudis.

,,Midagi tõsist?" küsis ta muutunud tooniga.

,,Tõenäoliselt gripp. Ütles, et tuleks, kui vaja, kuid arvestades nakkusohtu..."

,,Hea küll, olgu kodus. Epideemia meil siin veel puudus!"

Emilia Lopez oli kogenud operatsiooniõde ning sada protsenti ustav. Just teda võis lähipäevil väga vaja minna.

,,Olgu peale, veel midagi?"

,,Jah," vastas sekretär kergendustundega, et sai lõpuks ka ühe hea uudise edasi öelda, ,,Helistas üks härra, kes ei öelnud oma nime. Palus vaid edasi öelda, et klaverihäälestaja tuleb varem."

Bryan tundis sisikonda külmaks tõmbuvat nagu oleks kotitäie mentooliga komme korraga alla neelanud.

,,Millal see oli?!"

,,Tund aega tagasi."

***

Veerand tundi hiljem marssis Bryan ärritatult mööda kabinetti püüdes asjatult rahuneda.

,,Klaverihäälestaja" oli doonororgani järgi tulev kuller. Teate saamisel pidi ta kohe helistama kokkulepitud telefoninumbrile, kust dikteeritakse üksikasjad. Kõne oli lühike - täna kell kolm peale lõunat on vaja neeru. Kalk hääl telefonis oli tema vabandustele vaatamata korranud: ,,Täna. Kell kolm." Siis pandi toru ära ja Bryan istus, piiksuv telefonitoru käes, pika hetke, kuni taipas selle tagasi hargile panna. Nende inimestega ei tasunud vaielda. Sellest oli ta aru saanud juba esimesel korral, kui kliinikusse toodi seitsme kuulihaavaga 50-aastane mees, keda saatis terve armee väga tõsiseid tumedates ülikondades mehi. Bryan püüdis vastu puigelda, kuid neljasilmavestlus ülikonnas härradest ühega tegi talle selgeks, et nad on seotud tema vahendajatega ning motivatsioongi oli lihtne - ilus number pangaarvel kui patsient jääb elama või ilus mälestuskivi mõlemale. Need inimesed ei aktsepteerinud ebaõnnestumist.

Bryan võttis tookord operatsiooni käigus rohkem kaalust maha kui patsient, kuid mõlemad jäid elama ja mitte vaeselt...

Bryan kitkus juukseid. Oli Emilial vaja just täna haigeks jääda! Kurat küll! Salastatuse huvides pühendas Bryan oma tegemistesse nii vähe inimesi, kui võimalik ning nad teadsid nii vähe kui hädavajalik. Emilia oli vana, järeleproovitud kaader, kellega võis luurele minna. Reeglina olidki nad ebaseaduslikud operatsioonid teinud ära kahekesi. Äärmisel vajadusel kutsus Emilia ühe oma sugulase abiks. Too oli samuti operatsiooniõena töötanud ja igati asjalik. Bryan püüdis tema nime meenutada, samal ajal kui ta otsis lauasahtlites tuulates telefoninumbrit. Käes! Daniela Suarez. Emilia oli vihjanud, et tegemist on illegaaliga, kes peab igal juhul suu. Ainult seetõttu oligi Bryan vastu tahtmist nõustunud. Daniela oli olnud asjalik ega esitanud ühtegi küsimust. Pärast operatsiooni sai ta tasu, mis kattis tema poole aasta üüri. Siis oligi ta jätnud telefoninumbri ning lubanud tulla igal ajal kui ,,senjore afable" teda vajab.

Bryan valis higiste kätega lauatelefoni numbri. ,,Jumal, kui sa oled olemas, tee nii et ta võtaks toru!" palus ta kutsuvat tooni kuulates.

Daniela võttis toru. Tal oli vaba päev ja lubas hakata kohe tulema.

Bryan istus määratu kergendustundega tagasi tugitooli ning surus külmkapist võetud veepudeli otsaette. Õigupoolest oleks tulnud konutamise asemel kiiresti tegutsema hakata, aga viis minutit rahunemiseks tuli siiski võtta.

***

Daniela Suarez surus närviliselt gaasipedaali ja sooritas rooli külge klammerdudes järjekordse möödasõidu. Liiklus kiirteel nr. 56 oli üsna tihe ja kippus järjest aeglasemaks jääma. Hetkeks valdas naist paanika, kui ta märkas vastutulevat politseiautot. Kui see ta kiiruse ületamise eest kinni peab, on kõik läbi. Peale trahvi maksmise ei jõua ta õigeks ajaks kliinikusse. Õigupoolest ei jõua ta sinna üldse ja saadetakse tagatipuks maalt välja. Õnneks jäi politseiautol kardetud tagasipööre vilkurite saatel tegemata ja Daniela märkas kergendusega, kuidas see tahavaatepeeglis kiiresti väiksemaks jäi. Nii ei pannudki ta kohe tähele, kuidas kaugemal ees sõitval tsisternautol lõhkes esirehv. Alles paugu peale pööras ta pilgu enda ette teele ja jõudis instinktiivselt piduripedaalile vajutada veel enne, kui suur veok oli teel külje järsult ette keeranud. Daniela nägi justkui unes, kuidas veoki suitsevad rattad asfaldile musti jutte veavad ning siis aegluubis tõusma hakkavad. Raske veoki külg tabas asfalti valju põmakaga. Piinatud metall kriiskas sädemevihmas. Ning siis hakkasid tuhmide tümpsude saatel õhus lendama sõiduautode plastosad.

Daniela toibus alles siis, kui keegi küljeaknale koputas. Politsei vormis mees seisis auto kõrval. Värisevate kätega keris ta akna alla.

,,Kas teiega on kõik korras, m'am?" küsis mees.

,,J-jah, vist küll," vastas Daniela hammaste plagisedes.

,,Teil vedas, m'am," ütles politseinik tõsiselt. ,,Teie auto on üks väheseid, mis avarii keskmes terveks jäi. Muide, kas olete meedik?" Politseinik näitas näpuga tagaistmel lebava arstipauna peale.

Naine kirus mõttes. Eelmisel õhtul oli ta käinud tuttavat illegaalide peret aitamas, kes ei saanud ametlikult arsti poole pöörduda ning oli pauna istmele unustanud.

,,Operatsiooniõde," ütles Daniela, püüdes rääkida ilma reetliku aktsendita. ,,Aga mul on kokku lepitud kohtumine..."

,,Meil on meedikuid hädasti tarvis!" katkestas teda politseinik. ,,Viga saanuid on palju ja hetkel on kohale jõudnud vaid üks kiirabiauto, mis juhtus läheduses olema. Kui suudate kõndida, võtke oma esmaabipaun ja tulge minu järel!"

***

Pildi autor Ene Koppelmann.

Bryan astus kummikindaid naksudes sõrmipidi venitades operatsioonituppa. Ratastoolis istuv pruunijuukseline mees ei teinud temast välja. Ta kandis tobedat luitunud lillelist pidaamat, millised läksid moest läinud sajandi seitsmekümnendatel. Kui need üldse kunagi moes olid olnud.

,,Nii, mille üle me siis täna kaebame?" päris Bryan pingutatud rõõmsameelsusega. Mees ei reageerinud.

,,Mis su nimi on?" üritas Bryan edasi kontakti luua.

Mees ratastoolis tõstis aeglaselt pea. Ainult viivu vaatas ta Bryanile silma. Ta silmad olid veidralt rohekashallid ja vesised, kuid neist aimdus täiskuud meenutavat hõbedast kuma. Bryan tundis hetkeks kõhedust. Näis nagu vaataks mees temast läbi. Tema silmad jäid endiselt selgeteks, samal ajal kui ümbrus muutus Bryani vaateväljas järjest hägusemaks. Olid ainult need silmad. Siis laskus mehe pea uuesti longu. Peapööritust tundes oli Bryan sunnitud sammu tagasi astuma ja operatsioonilaua sangast kinni haarama. Ta ahmis õhku ja raputas pead. See on kurat teab mis! Olen vist liiga vähe puhanud, väsimus annab tunda, otsustas ta. Hea meelega jätnuks opi mõnele teisele päevale, liiatigi polnud Daniela veel kohale jõudnud. Sellistes tingimustes lõikus üksi ette võtta oli täielik hullumeelsus. Kuid Bryan mõistis, et teist teed ei ole.

,,Ilus number pangaarvel või ilus mälestuskivi," meenutas ta tookord öeldut. See tekitas judinaid seljale. Küllap Daniela jõuab iga silmapilk, lohutas ta end. Seni võib ta ise patsiendi ette valmistada. See päästaks nad ajahädast.

Teinud kindlaks, et ratastoolis olev mees ei reageeri enam ka sõrmenipsule, võttis Bryan ennast kokku.

,,Teeme sulle väikese vitamiinisüsti!" ütles ta teeseldud reipusega. Narkoosiannusega täidetud ravimipüstoli läikiv külm otsik puudutas patsiendi kaela.

,,See ei tee üldse haiget..."

***

Räsitud välimusega ähmis Daniela tormas kliiniku uksest sisse ja jõudis administraatori kisa ignoreerides sulguvate liftiuste vahelt sisse lipsata,. Ta teadis, et on väga hiljaks jäänud, kuid lootis señor Médico heatahtlikkusele. Polnud ta ju hilinenud oma lohakusest vaid mõjuval põhjusel. Ta tõmbas hinge tagasi alles Bryani ooteruumis enne vastuvõturuumi sisenemist. Daniela pani imeks, et keegi polnud talle vastu tulnud. Alati oli Emilia või ükskord ka Bryan ise ta väikesesse operatsiooniruumi lasknud. Selle uks avati kiipkaardiga ning oli alati lukus. Täna olid kõik uksed irvakil ja kedagi polnud näha. Daniela lükkas operatsiooniruumi ukse kõheldes lahti. Tema ninna lõi harjunud desinfektsioonivahendite lõhn. Operatsioonilaual lebas elastsete kummirihmadega käsist-jalust seotud inimene, katteks vaid vereplekkidega operatsioonilina. Tema käsivartesse jooksid tilgutivoolikud. Ühes käes oli käkras paberileht. Ta oli ruumis üksi. Daniela kohkus, niisuguses seisundis patsienti ei jäeta kunagi üksi! Süda halba aimamas, astus ta lähemale ja tundis ehmudes ära Bryani koolnukahvatu näo. Daniela haaras kohkunult mehe käe ja katsus pulssi. Bryani peos olnud paber pudenes põrandale. Pulssi ei olnud tunda. Danielat haaras paanika. Tema, illegaal, peab nüüd politsei kutsuma. Sama hästi võiks ta ise endale käerauad panna. Ei-ei, ta kaob siit nii kiiresti kui saab!

Daniela kiirustas ruumist välja ning haaras käigupealt parema kingatalla külge kleepunud paberilehe. Ta pistis selle masinlikult tasku ja tormas edasi. Ähmiga uksed sassi ajanud, jõudis ta Bryani kabinetti, mille avatud akna ees lehvisid kardinad. Akna taga paistis tuletõrjeredel. Hirm andis Danielale tiivad ja viisteist sekundit hiljem oli ta juba parklas oma auto juures. Keegi ei näinud ta lahkumist.

***

Alles järgmisel päeval tööle minnes tundis Daniela taskus midagi krabisevat. Käe tasku ajanud, leidis ta kortsus paberi. See oli kiri.

Kallis doktor!

Lubage mul teid õnnitleda eduka operatsiooni puhul! Sest kui te seda loete, siis oli see kahtlemata edukas. Kardan siiski, et õmblused ei ole kõige paremad, kuna mul ei ole teie osavaid käsi ja tõelist annet, mida ma siiralt imetlen. Pean tunnistama, et arstiteaduskond jäi mul teisel aastal pooleli. Seega andsin endast lihtsalt parima ja loodan, et sellest piisas. Ärge muretsege, olite heades kätes. Vähemalt nii kinnitas reklaam kätepesuvahendil, millega ma enne operatsiooni käsi pesin.

Loodan et rohelist värvi niit sobis sisemisteks õmblusteks? Veidi tekitas minus kahtlusi selle asukoht kraanikausi kohal hambapasta kõrval, aga muud ma kiiruga ei leidnud. Tuhat vabandust, kui selline pisiasi teie tuju peaks rikkuma.

Teie vasak neer on transpordikonteineris ilusasti külmas ning teel sinna, kuhu see pidi minema. Kuna meil on teiega üks veregrupp, siis ei tohiks sellest probleemi tekkida. Valisin vasaku neeru, sest teine nägi pisut kehv välja. Mitte et muretsemiseks põhjust oleks, aga teie sõbrana soovitaksin siiski mõne hea arsti poole pöörduda.

Eemaldasin ka vasaku kopsu ja kolmandiku teie maksast ning saatsin need anatoomikumi õppematerjaliks. Usun, et teil ei ole selles osas vastuväiteid, sest haridust tuleb toetada iga hinnaga.

Nägin teie töölaual minu haiguslugu. Kui te selle hoolega läbi lugesite, siis teate juba minu oskusest mõtteid lugeda. Tõsi küll, kahjuks on see kirjas luuluna, kuid kinnitan, et kõik on tõsi. Teie kontol on ju 2 381 771 dollarit ja 53 senti? Ning salasõna on ,,Paracelsus" ja turvakood 1062003? Tore et teil siin arvuti oli, sain kõik järele proovida ja oh imet! Kõik klappis!! Kandsin raha prooviks üle Kodutute Koopaoravate Abistamise Ühingule ja ühele Kreeka akordionivabrikule. Usun, et rõõmustate koos minuga minu edusammude üle!

Veidi raha olin sunnitud laenama endale puhkusereisiks.

Veel kord palju tänu teile vabaduse ja kõige muu eest! Olen elu lõpuni teie võlglane.

Siiralt teie

Jack Joker

Daniela taipas juba esimesi ridu lugedes oma kohkumuseks, et on kogemata endaga kaasa toonud asitõendi. Eseme, mis võis palju pahandust kaela tuua. Pool minutit hiljem oli kirjast järel vaid must tuhk. See tiirles kraanikausi äravoolutoru ümber ning alustas siis pikka teed ookeani poole.

***

,,Said sa midagi targemaks, Saag?" küsis vanemuurija Ned Thornton lahkamisruumist tulnud plekilises kitlis mehelt. ,,Tuhkagi!" raputas Saeks hüütu väsinult pead ja kiskus kummikindad käest. Nad läksid suitsuruumi poole.

,,Ära nüüd ütle, et mitte midagi!" protesteeris Ned, ,,Niigi on see õige kummaline juhtum. Saame telefoniputkast anonüümkõne, aktsendiga rääkiv erutunud naisterahvas ajab midagi segast. Lähme kohale ja leiame operatsioonilaualt kliiniku omaniku laiba, kusjuures keegi midagi ei tea. Turvakaamerate salvestus puudub. Administraator räägib rentsliroti välimusega naisterahvast, kes lennanud sisse nagu kuul ja seejärel haihtunud õhku. Hullumaja!"

Lahkaja võttis väsinult istet.

,,Täiesti terve mees, kõik elundid terved, heas vormis, raskeid haigusi põdenud ei ole. Ei mingit mürgitust. Vereanalüüs näitas vaid narkoosi jälgi. Õigupoolest pidanuks ta elus olema."

Lahkaja vangutas pead.

,,No aga haavad?" küsis uurija üllatunult, ,,Teda oli ju lõigutud või lõikus ennast ise?"

,,Pindmised," vastas lahkaja sülitades, ,,Õigem oleks öelda ,,kriimustused". Ei ulatunud nahaalusest koest sügavamale. Verekaotus praktiliselt olematu, jalgrattalt asfaldile kukkudes saab ka rohkem viga. Ei minu pea küll võta, millesse ta suri!"

Jutt: Tartu kaupmehe Preussi needuse mõistatus (Maniakkide Tänav)

Vilkuvas küünlaleegis tundusid Preussi silmavalged kollasemad kui need tegelikult olid, see-eest aga varjas see näo sinakuse ja andis sisselangenud palgetele veidi tervema jume. Kägaras istus ta kiiktoolis, kõikus aeglaselt edasi-tagasi ja vaatas, kuidas teenripoiss Arp kamina ees askeldas. Jäädes valgussõõrist eemale paistis ta musta ähvardava varjuna ja Preussi palavikulisele ajule tundus hetkeks, et see on surm ise, kes talle seal tuleriita üles laob.

,,Näed siis, oledki kohal," sosistas Preuss kähedal häälel. Väriseva käega kobas ta taskust piibu ja hakkas seda toppima puistates enda ümbruse tubakapuru täis. Ta oli valmis. Kaua oli ta surma oodanud. Surra ta ei tahtnud, hirm selle ees puges aegamisi igasse selgroolülisse, sest ta teadis, et pääsu ei ole. Surema peab. Kuid surm viivitas. Vahest oleks see viivitus kellelgi teisele meelerahu andnud, ent Preuss oli mees, kes uskus kokkulepetesse ja kui leping oli tehtud, siis pidi seda täitma. Surm aga ei tulnud sellest hoolimata. Mida kauem surm viibis, seda närvilisemaks Preuss muutus. Ta vaevas ajapikku ära kõik oma teenijad ja pereliikmed nii, et need ta juurest pagesid. Ainult Arp oli jäänud.

,,Kus sa nii kaua olid?!"

Arp, harjunud juba peremehe hullusehoogudega, ja teades, et see räägib tihtilugu varikujudega, jätkas oma tööd.

,,Vasta!" röögatas Preuss. Arp tõstis pilgu. Täna oli peremees kuidagi eriti iseäralik. Ta jõllitas mitte varje, vaid Arpi ja ta silmad olid läinud pungi ja käed klammerdunud toolileeni ja piip vabises suus, ähvardades iga hetk sülle kukkuda. Arp sügas end. Ta oli erinevalt luukõhnast ja sisselangenud palgega isandast, üsnagi hästi söönud ja ümarate vormidega mees. Vast aastat nelikümmend oli tal turjal, näinud juba igasuguseid isandaid ja seesinane siin ei olnud teistest hullem. Pigem vastupidi.

,,Tuld teen, hea peremees."

,,Tuld, seda ma näen."

Arp pöördus jälle kamina poole ja peagi hakkasidki seal lõbusasti leegid vilkuma ja puud praksuma. Preuss oli vait jäänud, kuid tema ärevus ei kadunud ja vastus ei rahustanud vanameest mitte karvavõrdki. Tulesurm, mõtles ta, jõllitades verevil silmil leekidesse, kõigist rahulikest ja vagastest viisidest surra, valis ta mulle tulesurma. Ta imes piipu sellise hooga, nagu tahaks end enne tubakaga tappa, kui surm ta riidale viib. Olgu mis on, näris kaupmees oma odava piibu kaha, aga vabatahtlikult ma tulle ei roni. Ja ta poleks sugugi kaupmees olnud, kui ta asja nii jätnuks. Kaubelda - alati kaubelda, ka siis, kui asi tundub lootusetu, see oli tema moto, mille järele ta nüüdki haaras.

,,Kas ma siis tõesti pole paremat ära teeninud?"

Arp, kes oli end mõnusasti kamina ette jalapingile seadnud ja midagi ligi võetud paunast nosis, vilksas peremehe poole ja nägi, et see jõllitas jälle teda. Ju siis oli küsimus ka talle adresseeritud.

,,Millest paremat, hea isand?"

,,Tuleriidast, millest muust. Säärasest lõpust meil juttu ei olnud."

,,Aga millisest meil oli?"

Kaupmees kaalus korraks, kas bluffida, või mitte, kuid otsustas, et parem mitte.

,,Seda me ei täpsustanudki."

Arp noogutas ja temas tärkas lootus. Tundus sedamoodi, et peremees pidas teda tolleks tumedaks jumaluseks, pimeduse deemoniks, kellega tal oli leping sõlmitud. Äkki on just nüüd tema võimalus?

Kaotada ei olnud tal ju midagi, isegi kui isand avastab, et teener temaga kavaldab, on ainus, mis ta teha saab, Arp minema peksta, ilma palga ja soovituskirjata. See polnud aga mingi hirm, sest peremees oli talle niigi mitme kuu palga võlgu ja Preussi enese maine oli säärane, et tema soovitust oleks järgmisele isandale parem mitte näidata, vaid käimlaaugu juures ära tarvitada.

,,Paneks selle asja siis nüüd paika?"

Ta jättis ära ,,hea isanda" ja lisas oma häälde veidi võimukust. Säärast, mida ta polnud kunagi tarvitanud isandaga rääkides, küll aga lastega, kui need ulakust tegid ja tagumikutriipe väärisid. Preuss pilutas oma punnis silmad jalamaid kriipsuks, haistes tehingut.

,,Nüüd? Ma saan ise oma suremise viisi valida? Mis sul pakkuda on?"

,,Poomine," pakkus Arp umbropsu. Kuid poomine ei veedelnud Preussi. Too oli näinud igasugu kaake võlla tõmmatavat ja nonde jäsemete raplemine ning sinakad keeled ja punnis silmad olid häbiväärsed ja närused.

,,Uppumine?"

Preuss kissitas tubakasuitsus silmi. Seda võis juba kaaluda, kuid praegu olid ilmad kehvad ja vesi külm. Kui muud ei saa, siis ju võiks proovida, ent...

,,Kas niisama, une pealt, omas voodis, valutult ja rahulikult, ka saaks?"

Arp hoidis võidurõõmsat muiet tagasi.

,,Kui hind on hea, siis saab kõike," lubas ta suuremeelselt. ,,Mis sul selle vastu pakkuda on?"

Preuss üllatus veidi.

,,Sa ju saad niigi mu hinge, mida sa veel tahaksid?"

Arp vangutas pead, talle polnud peremehe hinge vaja.

,,Oled sa äkki mingi osa oma varast kuhugi peitnud? Surnuna pole seda ju vaja."

,,Vara peitnud?" Preuss kõkutas naerda ja pidi läkastama hakkama, kui suits kurku läks. ,,Kui ma oleksin vara peitnud, siis ma ju ei oleks vaene ja ei peaks sinu visiiti kartma? Kas pole? Kas sellepärast sa viivitasidki, arvasid, et ma pole tegelikult laostunud ja toon kohe-kohe kuskilt rahakirstu välja?"

,,Mhm," noogutas Arp ja mõtles, mida peremehe öeldu pidanuks tähendama. Ilmselt seda, et vara tal enam tõesti ei ole. Kui teener oleks siin enese nimel asju ajanud, siis oleks ta nüüd ahjuroobi nurka visanud ja lahkunud. Kuid tal oli ülesanne oma tõeliselt peremehelt.

,,Ma ütleksin hea meelega, et mul on veel kuskil kirst maasse kaevatud, kuid ei ole. Ma arvasin, et sa tead kõike, kuid tundub..." ja siinkohal jäi Preuss mõttesse. Ta hakkas mõtlikult ja ahnelt piipu vedama, kuid see oli jutuajamise käigus lõpuni miilanud ja kustunud. Torisedes toppis Preuss selle uuesti täis, kulutades põrandale sama palju tubakat, kui piibukahasse jõudis. See aga andis talle aega mõtteid seada. Kaubelda! Viimase hetkeni kaubelda, paistis ta näost.

Ka Arp mõlgutas mõtteid ja viskas endale tegevuse leidmiseks paar halgu kaminasse juurde. Tal oli vaja kaupmees rääkima saada. Surematus oli juba nii lähedal, vaja see ainult vanamehelt välja meelitada. Mis tingimustel oli ta selle endale välja kaubelnud? Miski oli nagu koitma hakanud - asi puudutas raha. See ei olnud ime, kaupmehed oli ikka rahadega asju ajanud. Kuidas puudutas see aga needust, mille Must Võrgutaja oli kaupmehele peale pannud? Ta märkas, et niipea, kui kaminas leegid uusi halge nilpsates kõrgemale tõusid, puges vanamees sügavamale kiiktooli. Aga kui küsiks otse?

,,Kui tahad needuse niiviisi ümber teha, et saaksid rahus oma voodis surra, siis ütle see sõna-sõnalt uuesti, aga lisa sinna juurde rahus suremise osa," teatas ta Preussile. See aga, hirmunult leeke piiludes, kissitas silmi, ega kiirustanud tegema, mis öeldud.

,,Nii lihtne see ongi?"

,,Jah."

Ta haistis mingit lõksu.

,,Miks mina? Kas Must Looja ei peaks ise oma needusi lausuma?"

Arp ohkas salamisi. Kui ma saaksin Preussi igavese elu saladuse lahendatud, siis jagaksin seda kogu külarahvaga. Siis oleks meil mõnus, mehed teeks mulle kõrtsus kõik igavesest ajast, Kristuse taastulemisest kuni tema tuhandeaastase rahuriigi lõpuni, toobi viina välja. Ent vanamees jõllitas teda suitsupilve seest, üle hõõguva piibukaha nagu rebane hiireurgu. Järsku aga taipas Arp, et vanamees ei öelnud mitte leping, vaid needus! Needus?

,,Kas igavene elu on teile needus?"

Vanamees köhatas ootamatust küsimusest.

,,Kellele see needus ei oleks, kui sa oled mõistetud vaesusesse ja viletsusse?"

Mulle, mõtles Arp, ma olen niigi paljas nagu püksinööp. Sihuke needus ei võtaks mult midagi ära, küll aga annaks juurde.

,,Räägi oma needusest ja ehk võtan ma selle maha."

,,Eks kuula siis."

Arp läks erutusest higiseks. Ta tõmbas lähemale isanda jalapingi ja seadis end poole kannikaga sellele istuma. Vanamees aga vaikis, imes piipu ja vaikis. Arp muudkui niheles läbematult, aga ätt vaikis, nagu oleks tal suu tina täis valatud.

,,Ma ei saa kuulata, kui te ei räägi," poetas ärevil sulane viimaks.

,,Olgu," ja Preuss jutustas. Teda kuulates otsis Arp ka oma piibu välja, toppis täis ja süütas. Kadudes suitsupilve, mis kibeda odava tubaka pilvena hämardas ka küünla, laotus tema ette lahti koletu ja hinge muserdav lugu.

,,See oli Issanda aastal..." Preuss jäi toppama, püüdes asjatult aastat meenutada ja kuulis seetõttu Arpi vaikset pominat: ,,Ära sa äraneetu siin Issanda nime suhu võta."

,,Jah, õige, Issand on minust lahti öelnud ja seepärast las see aasta jääb." Ta kohendas end paremini ja kaks vanameest istusid vastakuti, odava ja kalli tubaka piibusuits segunemas. ,, Kunagi ammu kui ma olin veel surelik, kuulusin ühte saatanlikku ühingusse, mis tegeles kuradite väljakutsumisega. Igal kuupaistesel neljapäeval, kogunesime metsasügavuses peidetud lossi ja viisime seal läbi saatanlikke rituaale. Meie pilgaritele ilmusid paharetid oma eri kujudega. Peamiselt muidugi meelate naisterahvastena, kes kõiki meie ihasid rahuldasid, sest muidu me poleks ju hakanud neid välja kutsumagi."

Preussi kollased silmad tõmbusid pilukile, meenutades neid ilusaid kaugeid aegu. ,,Ükskord ilmus sinna Accedia. Ta polnud naisterahva kujul, vaid mine tea mis kapriisi ajel kahe persega koerana. Ehk ongi see ta tõeline kuju, mina ei tea. Ma ei suutnud end pidada ja naersin tema üle. Ei kõverdanud virilalt oma mokki, nagu sina praegu, vaid naersin täiest kõrist. Küllap olin saatanapilgaritel juba liiga palju temasugustele oma võlukepikest maitsta andnud ja kaotanud igasuguse lugupidamise pimeduse vägevuse vastu. See solvas elajat ja ta näitas mulle oma tõelist loomust, pannes mulle hirmsa needuse."

,,Mis needus see oli?"

,,Et ma elan, kuni elan ja siis, kui surm peaks minuni jõudma, ma hoopis vaesun, kaotan kogu oma varanduse ja elan edasi, igavesti, kuni maailma lõpuni. "

Arpil vajus suu lahti ja ta vaatas ringi.

,,Aga te olete ju igivana, mitusada aastat vana, vaeseks jäite aga alles nüüd?"

,,Sest ma, niipea, kui ehmatusest toibusin, tegin korraldusi ja seadsin nii, et asutasin heategevusfondid, mille põhikirja lisasin, et nood peavad teatud aja takka mulle väljamakseid tegema. Need fondid ei kuulu mulle, nad on iseseisvad, kuid aeg-ajalt sain neist raha. Kahjuks on nad nüüd kõik tegevuse lõpetanud. Nüüd olen ma peale mitutsada aastat päriselt ummikus."

Vanamees puuris oma silmad teenrisse.

,,Aga sina, hakkab mulle koitma, ei ole sugugi Must Võrgutaja."

Arp noogutas.

,,Minu isand on keegi teine. Sinu needja, Accedia, on ülemate jõudude võitluses hukkunud ja tema tegemised pärandusid Invidiale ja temalt Luksuriale ja temalt Irale..."

Preuss kuulas nüüd Arpi, suu lahti.

,,ja temalt Mörrule..."

,,Mörrule? Ma ei tea ühtegi sellenimelist deemonit..."

,,See polegi nagu õige deemon, ta on üks siinsetest, maarahva metsakollidest, viimane, kes siin kandis pimeduse jõududest veel alles on jäänud. Kõik teised on valguse jõu läbi juba hukkunud."

Preuss imes piipu ja mähkis end jälle suitsu, põrnitsedes sealt Arpi.

,,Kas sina oledki Mörru?"

,,Ei, ma ei ole Mörru, ma olen tema teener. Ira ei jõudnud enne surma rääkida, milles su leping Accediaga seisnes. Mina pidin selle välja uurima."

,,See ei olnud leping."

,,Nüüd ma siis tean."

,,Ma ei taha igaveses vaesuses elada. Olen oma pika elu jooksul mitu korda olnud näljapiinades, haigusest puretud ja põlatutest alam. Iga kord päästis mind mõni fondidest. Nüüd seda lootust ei ole. Kutsu oma isand ja las viib mu põrgusse."

Arp ohkas ja imes mõtlikult piipu.

,,Mörru ei ole põrguga üldse seotud. Ta on metsakoll."

,,Ta viib mu metsa?"

,,Ta ei oska sinuga midagi pihta hakata."

,,Kuidas?"

,,Milleks talle hinged? Mis ta nendega teeb? Tal on omal hing olemas ja kahte juba ühte kehasse ei topi."

,,Aga... miks ta siis üldse..."

,,Need kohustused lihtsalt pärandusid talle, see on talle ka üks paras needus."

,,Mis siis saab?"

,,Suremise osa teeme me ära, aga oma hingega vaata ise mis sa teed, meil ei ole seda vaja."

Ja Arp tõusis, astus Preussi juurde ja enne, kui kaupmees arugi sai, klammerdusid vanamehe sõrmed talle kõrri ja nüüd oli neis metsa vägevust. Ühe liigutusega prõksatas Preussi kael ja mehe keha langes kiiktoolist lõdvalt põrandale. Preussi hing aga istus toolis jahmunult edasi. Arp pöördus ja läks. Läks oma autasu järele, milleks oli - saada enda kaela see, see mis vaevas Preussi. Kaasa võttis ta ka kaupmehe piibu ja kalli tubaka lõhn saatis tema teekonda.

Tõlkejutt: Tumedad olid nad ja kummalised seest (Vaughan Stanger)

Tõlkinud Tuule Iil

Kui poleks olnud neid eriteadlasi,kes Suure Hadronite Põrguti ellu äratasid, ei asetaks ma praegu oma parima sõbra hauale lilli. Sel ainsal korral võttis Marcie mu nõu kuulda. Ma soovin, et ta poleks seda teinud.

Marcie teekond teispoolsusesse algas siis, kui ta nõjatus köögilauale ja vaatas mind pilguga, millega ta tavaliselt kostitas mannetuid tüüpe.

,,Sa tegid misasja?"

,,Ma regasin end ühel kohtingusaidil netis!"

,,Jen, mispärast sa seda tegid?"

,,Sest ma olen 35."

Marcie pööritas silmi. ,,Sul praegu lihtsalt ei näkka. Kõigil tuleb seda ette."

Muidugi, Marcie välja arvatud. Ta ei pidanud kunagi mehi lantima. Suured tissid ja Beyoncé juuksed tegid töö tema eest, samas kui mina hindasin end heas valguses piisavalt esinduslikuks. Tuleb tunnistada, et ma valisin netisaidil atraktiivne aga samas - kes poleks?

,,Olgu," ütles Marcie ohates. ,,Vaatame siis seda asja."

Ma panin läpaka tööle. Marcie kihistas netilehte lapates.

,,põhialused.com: sinu portaal multiversusliku armastuseni. Yea, right!"

Ma ketrasin oma profiili, märkides ära need raskesti kirjutatavad isiklikud kohad. Marcie viipas mind edasi.

,,Jäta see. Milline on su ideaalne mees?"

Ma näitasin talle.

,,Ma näen, et sa oled valinud tume."

,,Ja siis?"

,,Ma lihtsalt ütlen." Tema ilme näitas, et ta veel mäletas mu seiklusi Ahmediga.

,,Aga ma valisin ka atraktiivne ja maksejõuline."

,,Millega sa saad paksu ja vinguviiuli." Marcie raputas pead ja tegi mulle seejärel silma. ,,Anna minna, tikk!"

#

,,Nii, kas sa räägid siis mulle, mis juhtus?"

Ma nägin, et Marcie oli erutatud, sest ta ei teinud oma tavalist Botoxi-nalja, kuigi ma kortsutasin kulmu.

,,Noh, ma läksin kõrtsi Peaaegu Kõik kandes oma... "

,,Ma tean, mida sul seljas oli!"

Ma punastasin, aga ei öelnud midagi.

,,Milline ta välja nägi?"

,,Raske öelda."

Marcie oigas. ,,Sa valisid ikka pildiga tüübi? "

Ma raputasin pead. ,,Ei, aga... "

,,Kas ma pole sulle midagi õpetanud? "

Tegelikult oli asi hoopis risti vastupidi, aga ma ei öelnud seda. Ma ohkasin ja jätkasin.

,,Seal oli palju mehi, aga mitte üksikuid. Nii ma siis istusin nurgalauas ja ootasin. Pärast poolt tundi passimist oleksin ma peaaegu minema hakanud kui... noh, ma tundsin ta kohalolekut. Ma ei näinud teda korralikult ega saanud päris täpselt aru, mis ta ütles, aga siiski ma teadsin, et keegi istub mu kõrval. Aga usu mind, tühja kohaga rääkida on päris loll tunne, mistõttu ma vabandasin üsna pea ja lahkusin."

,,Õige mõte."

,,Aga bussipeatusesse kõndides tundsin, et keegi hoiab mu kätt. Ja kui ma lõpuks voodisse sain, noh..."

,,Oi Jeebus, sa saidki otsa peale!" Marcie lõi minuga patsu enne vältimatut küsimust: ,,Seega, oli ta siis ka hea?"

,,Noh, ma nautisin tõepoolest täitsa mõnusat erutust."

Marcie kulmukortsutuse järgi võisin öelda, et ma ei veennud teda. Ja kes oleks teda saanudki süüdistada? Aga ma teadsin, et olin voodis olnud mehega, isegi kui ma teda mitte kordagi ei näinud.

Ma rüüpasin vaikuses oma Chardonnay'd ja ootasin Marcie otsust. Lõpuks see tuli.

,,Ma võin kihla vedada, et ta polnudki tume, pikast ja nägusast rääkimata."

Sel hetkel ei saanuks ta tõest kaugemal olla.

#

Ametlikud uudised meie eksootilistest sõpradest tulid järgmisel päeval.

Taevaste Uudiste pandava tüübi sõnade järgi ei olnudki Suur Halapundar (nagu Marcie CERNi uhkust nimetas) avanud planeete neelavat musta auku nagu mõned olid ennustanud. Kindlasti oli see aga avanud värava millelegi. Mõned päevad hiljem teatas üks MIT eriteadlane, et ta oli ehitanud tumeaine delineaatori. Kui kaasaskantav mudel poodi jõudis, oli mu kohtingukaaslasi palju lihtsam märgata. Õnneks olin ma alati eelistanud vaikseid tüüpe.

Ma käisin oma neljanda tumeda tüübiga kui Marcie otsustas mängu tulla. Minu parim sõber küsib mult kohtingunõu - vot see oli midagi esmakordset!

,,Olgu, paneme su profiili kokku," ütlesin ma. ,,Ja ei, sa ei saa üles panna neid pilte, kus sa midagi ei kanna."

Marcie näitas mulle keelt, enne kui end oskuslikult läbi erinevate valikute klikkis. See pani mind imestama, kas ta ikka oli selles nii kogenematu kui ta väitis.

,,Ma näen, et sa ei valinud tume," ütlesin ma.

Marcie irvitas nagu hiirt hüpnotiseeriv madu.

,,Ma otsin midagi kõvasti kangemat kui ,,väga mõnus erutus"!"

#

Kolm päeva hiljem, kui ma polnud Marcie'lt saanud ühtegi sõnumit ega kõnet, olin ma murest haige. Ma saatsin Marcie'le mahlaka kirjelduse oma viimastest kohtingutest, aga ei saanud mingit vastust. Üks kahest - kas tal oli nii lõbus, et see on ta sõnatuks jätnud - veel midagi esmakordset - või oli tema tänavakassi-moraal ta lõpuks jamadesse kiskunud. Kui ma Marcie tänavasse sõitsin, kihutas must huilates mööda terve persetäis tuletõrje- ja kiirabiekipaae. Mõnisada meetrit enne ta kodu viipas üks kergesti ärrituva moega võmm mind tagasi. Teda ei olnud tarvis segada. Üks pilk hiiglaslikule suitsevale prügihunnikule, kus kunagi Marcie korteriplokk seisis, oli piisav.

#

Viimati kui ma kuulsin, oli laibaloendus 50ne peale pidama jäänud. Pole vist tarvis mainidagi, et põhialused.com kaotas valiku energiline. Tundub, et mõningate tüüpidega on tõesti ohtlik kohtuda; eriti nendega, kes on tehtud antimateeriast. Vastavalt eriteadlastele vajavad tõkestusväljad veel tööd. Kord, kui tolm on settinud, jätkan ma kohtingutel käimist. Marcie tahaks seda. Ma igatsen teda kohutavalt, aga ma mäletan teda hästi. Ütle, mu parima sõbra kohta mis tahad, aga ta lahkus siit ilmast kindlasti kõva pauguga.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 10/16 (J. J. Metsavana)

Juubel! (J. J. Metsavana, Ene Koppelmann)

Tsaar pole surnud, elagu tsaar! (J. J. Metsavana)

Üleskutse - Kadunud Kirjade Postkontor (Riho Välk)

Repliik: Tulevikus ja minevikus elamisest (Agur Tänav)

Jutuvõistlus 2017 (Veiko Belials)

Palju õnne, Sam Raimi (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Terry Pratchett ja Stephen Baxter ,,Pikk utoopia" (Leila Tael-Mikein)

Kurioosum 10/16 (Rauno Pärnits)

Uudiskirjandus 10/16

Ulmkonnakroonika 10/16

Katkend romaanist ,,Elavad surnud: Tee Woodburysse" (Robert Kirkman, Jay Bonansinga)

Teine lõik romaanist Fata(l) Morgana (Leila Tael-Mikein)

Jutt: Startup (J. J. Metsavana)

Jutt: See ei tee üldse haiget! (Kaarel Kõvabait)

Jutt: Tartu kaupmehe Preussi needuse mõistatus (Maniakkide Tänav)

Tõlkejutt: Tumedad olid nad ja kummalised seest (Vaughan Stanger)