Peatoimetaja veerg 10/17 (Riho Välk)

Oktoober on olnud ulme jaoks rahulik aeg, kus suvine seiklusjanu ei ole veel pimeda aastajaga sobituva õuduskirjandusega asendunud. Oleme seda aega kasutanud teaduslikumaks ja teoreetilisemaks analüüsiks, arvustanud raamatuid, filme ja isegi teatrietendust. Kaisa Põhako räägib meile Tartus toimunud vestlusõhtust, milles arutleti Indrek Hargla "Suudlevates Vampiirides" kasutatud lahendust surematuse saavutamiseks. Tuuli Tolmov jagab meile Worldcon'il üles märgitud nippe ja soovitusi, mille abil enda loomingut paremini, kuid veelgi tähtsamalt, lõpuni kirjutada. Neile, kelle jaoks oli selle aasta kohalike omavalitsuste valimine keeruline, oleme visandanud ka Eesti Tehnokraatliku ja Transhumanistliku Erakonna (nimi veel kaalumisel!) esimese kavandi koos tähtsaimate eesmärkidega.

14. oktoobril lahkus meie seast Henn-Kaarel Hellat. Ulmeühingu esindajad J.J. Metsavana ja Veiko Belials käisid tal kevadel külas ja meil on au esitada lühikest kokkuvõtet sellest pikast vestlusest. Samuti peavad Hellatit hea sõnaga meeles ka Piret Bristol ja Jüri Kallas.

Külm ja märg sügisilm on jätnud lugemiseks, vaatamiseks ja arvustamiseks aega: Riho Välk kirjutab meile Dmitri Glukhovski "Metro" triloogia viimasest raamatust ja Ove Hillep annab oma hinnangu George R. R. Martini "Seitsme kuningriigi rüütlile". Kõige uudsem arvustus on kindlasti aga Indrek Hargla detailne analüüs ulmenäidendist "Beatrice". "Filmivõhik ja amatöörkinokülastaja" Agur Tänav avaldab arvamust "Blade Runner 2049" kohta.

Eestimaistest juttudest on seekord valikus Miikael Jekimovi "Üüriaeg", Kaido Tiigisoone "Juriidilised probleemid" ja Andrei Samoldini "Müür".

Kaanepilt: Tiivik Art.

Intervjuu: Tuuli Tolmov (Leila Tael-Mikešin)

Kirjastuse Tänapäev 2016. aasta romaanivõistlusel võitis kolmanda koha Tuuli Tolmovi kirjutatud romaan „Aristarkhovi meetod“. Kuna raamatu autor on avaldanud Reaktoris lühijutte ja osalenud Tartu ulmekirjutamise töötubades, oli tema saavutus ulmeajakirja toimetuse jaoks väga tore üllatus ning otsustasime teha Tuuliga pikema intervjuu.

Jõuda debüütromaaniga romaanivõistluse kolmandale kohale on suur saavutus. Kui kaua sa oled juba kirjutamisega tegelenud ja kas sahtlipõhjas on avaldamist ootamas veel mõni käsikiri?

Kirjutama hakkasin umbes 12-aastaselt. Olid sellised fanfictionid ja fantaasia romaanihakatised, mis kunagi lõpule ei jõudnud. Tõsisemalt sain ma kirjutamisel hoo sisse, kui ma seitse aastat tagasi NaNoWriMoga liitusin. Tollal oli mul põhiprobleem mitte ideede puudus vaid romaanide lõpuni kirjutamine. Hetkel on üks korralik valmis käsikiri, mida ma putitan ja lihvin ning loodetavasti jõuab see kunagi ka trükki.

Kuidas tekkis idee kirjutada teadlasest, kes uurib inimeste õudusunenägusid? Kas sa oled ise luupainajatega kimpus olnud või tuleb huvi selle teema vastu kusagilt mujalt?

Minu endal on unehalvatust ehk uneparalüüsi esinenud vaid kahel korral ning kumbki kogemus pole olnud hirmutav, pigem veider ja põnev. Tol hetkel oled veendunud, et kõik, mida sa tegelikult ette kujutad, on päris. Teiste kogemuste vastu olen huvi tundnud juba pikalt. Räägitakse suruvast tundest rinnal või kõril, mis tekitavad hingamisraskusi või lämbumistunnet; hallutsinatsioonidest kuuldakse hääli või äärmisel juhul ka nähakse kujusid, inimesi jne. Muidugi avab see võimaluse küsimuseks „Aga mis siis, kui....”. Põnev anomaalia.

Romaanis „Aristarkhovi meetod“ üritati ehitada üht imelist masinat. Mis sa arvad, kas see oleks ka päriselus võimalik?

Ulmes kirjeldatud tehnoloogia on ennegi teoks saanud, nii et välistada ei saa midagi.

Miks toimub põhiosa romaani tegevusest Venemaal ning miks on peategelane lisaks võõrapärasele välimusele ja päritolule ka moslem? Kas sa ei kartnud tekitada konservatiivsemas lugejas liigseid eelarvamusi?

Tavaliselt tegelaste märkmetesse nende elulugu kirja pannes tuleb kõik iseenesest. Alles peale tegelase loomist hakkan ma vaatama, kuidas ta iseendaks olemisega loo kulgu muudaks. Usundite uurimine on noorest peale minu hobi olnud. Aleksandri ema Nimra on moslem, Aleksandri kasuisa saientoloog, Elizaveta leige õigeusklik ning Aleksandr ise hakkab ka islami vastu rohkem huvi tundma. Usund on siinkohal taust, mitte pealiini käimapanev jõud.

Venemaa tegevuspaigana sai aga teadlikult valitud. Seal on üsna suur sotsiaalne kihistumus, märkimisväärne korruptsioon, säilinud on mõningad vanad traditsioonilised lähenemised elule ning iseseisvalt liikuvale sõjapõgenikuperele ka üsna ohutu sihtkoht (pidades silmas Aleksandri varasemat elulugu). Venemaal on „võõrapärase välimusega” Aleksandril lihtsam katsealuseid leida ning suured rahad ostavad vaikimise.

Kirjanduse üks eesmärkidest on kombata piire ning rääkida teemadest, mida peetakse ebamugavaks või millest muidu vaikitakse. Olen täiesti veendunud, et nii mõnigi ei võta seda raamatut tegelase päritolu pärast kättegi.

Romaanis kirjeldatud sündmused arenevad aegapidi, kruvides lugejas põnevuse viimase piirini üles, ja leiavad siis äkilise lõpplahenduse. Oleks oodanud natuke mahukamat raamatut. Kas romaanivõistluse tähtaeg hakkas lähenema, et otsade kokku tõmbamisega nii kiireks läks?

Raamat valmis umbes aasta enne romaanivõistlust, nii et tähtaeg ei kiirustanud mitte kuskilt. Muidugi oleks saanud seda lugu veel edasi arendada ning kaugemale viia, kuid lõpp peegeldab pigem reaalset elu. Ükskõik kui hoolikalt kõike läbi ei mõtle, mõnikord ilmub takistus eikusagilt ning nurjab kõik plaanid.

Millega sa igapäevaselt tegeled? Milliseid hobisid lisaks kirjutamisele harrastad?

Hetkel töötan kahel kohal. Olen ajaloo- ja ühiskonnaõpetaja ühes väikses maakoolis ning töötan ka Tammelinna raamatukogus. Mõnes mõttes on mu töökohad ka mu hobidega seotud - ajalugu, eriti mütoloogiat ja antiikajalugu, olen ma alati armastanud ning lugemist samuti. Kui ma just sarju või filme ei vaata, siis käin ujumas või jooksmas ja üritan kitarri õppida. Vahelduva eduga üritan ka norra keelt selgeks saada (rootsi keelt õppisin gümnaasiumis, need on üsna sarnased) ning nagu juba eespool mainitud, siis maailmausundid pakuvad ka mulle huvi. Kuid olgem ausad, kirjutamine on üks väga ajamahukas hobi.

Oled aktiivselt osalenud Tartu ulmekirjutamise töötubades. Kas ja kui palju on see sinu loometegevusele kaasa aidanud? On mõni su avaldatud lühijuttudest just seal sündinud?

Aktiivne osalemine on kindlasti liialdus. Küll olen tööst väsinud, küll tahaks minna ujuma ja lõõgastuda, või pole mind õigel päeval Tartuski. Aga nii palju kui ma olen käinud, siis olen ma alati ka paar päeva hiljem veel positiivselt laetud ning täis tahet kirjutada. Teiste lugusid on tihti väga lõbus kuulata. Lühijuttude kirjutamine on minu jaoks mõnes mõttes raskem kui täispika romaani, kuna mulle meeldib kirjutamisel üksikasjade üle järgi mõelda. Reaktoris on minu poolt avaldatud kaks lühijuttu. „Näki mitu nägu” on puhtalt ulmekirjutamise töötoa vili, kuid „Kirjad Päikesele” kirjutasin ekstra lühijutuvõistluse jaoks.

Kuidas sa jõudsid Tartu ulmekirjutajate töötoani ja kas soovitaksid teistelgi kirjutamishuvilistel seal osaleda?

Töötoast kuulsin esimest korda ülikooli esimesel kursusel oma kursavenna käest ning sealt see läks juba edasi. Aga soovitan kindlasti osaleda inimestel, kes iga soovitust või kriitikat isikliku rünnakuna ei võta. Minul selle koha pealt probleemi ei ole, kõiki nõuandeid ei kuula, aga minu meelest kasulikud panen kõrva taha. Tegelikult on tegu mõnusa kirjutamisõhtuga.

Millist kirjandust sa lugeda eelistad?

Ma olen pigem sarjade lugeja. Sest kui on ikka hea raamat, siis tahaks veel ja veel selle maailma ja tegelaste kohta kuulda. YA fantaasiakirjandus on minu jaoks hea vaid siis, kui seal mingit suurt armastusteemat või veel hullem, armukolmnurka sees ei ole. Väldin liiga tehnilist ulmet (mõningate eranditega) ning paljusid vene autoreid võõra lauseehituse tõttu. Meeldivad ka õudussugemetega lood, isegi kui neil suurt ulme või fantaasia elementi sees pole. Ning kui ma ulmet ei loe, siis eelistan populaarteaduslikku kirjandust. Vahel mõni maailmaklassik ka vahele.

Kes on su kodumaised lemmikautorid?

Kodumaist kirjandust loen üsna vähe. Võikski mainida autoreid oma konkreetsete sarjadega nagu Indrek Hargla „French ja Koulu” raamatud ning Leo Kunnase „Gort Ashryn”. Mairi Lauriku „Mina olen Surm” jättis ka hea mälestuse.

Kes on su välismaised lemmikautorid?

Karen Marie Moning - loodan, et tema sari tõlgitakse ka kunagi eesti keelde. Rick Riordan, Cassandra Clare, Dean Koontz, Jonathan Stroud, Jim Butcher, klassikast Tolkien ja Rowling.

Kas sul on plaanis ka edaspidi kirjutada ulmevaldkonda kuuluvaid teoseid?

Jah, kindlasti. Kuigi mul on selline väike nõrkus ka õuduspõnevike suhtes, on ulmemaailm minu jaoks kodusem.

Mõned hetked Hellatiga (Piret Bristol)

1995. aasta suvel kirjutasime Hennuga jutustuse „Turvamehed“, mis ilmus veebruaris 1996 ajakirjas Favoriit. See on ühtlasi mu ilukirjanduslik trükidebüüt. Otsustasime kirjutada Tallinna kirjastusest Faatum, mis oli meie mõlema jaoks tuttav koht ja panna tegelasteks kõik oma sõbrad. Meil polnud plaanis kirjeldada kirjastuse elu – maskeerisime kirjastuse turvafirmaks, saades inspiratsiooni loomulikult Allan Roosilehe tolle aasta hitist „Turvamees“. Tegelaste hulgas oli ka Henn-Kaarel ise. See oli lõbus mäng – Henn dikteeris, mina istusin kirjutusmasina taga ja lause lause haaval dialoogi konstrueerides jutt umbes kolme päevaga tehtud saigi, täis kõige absurdsemaid juhtumusi ja lõppedes Karl Ristikivi luuleridadega. Enne seda olime koos paberile pannud novelli „Sügav tagamaa“, mille autoriks oli Hellat, aga kuna ma tahtsin väga olla selles loos üks tegelasi, siis lõime koos Hamburgi karakteri ning mul oli au välja mõelda mõni Hamburgile iseloomulik joon ja repliik, samal ajal aga õppida jutu kirjutamiseks tarvilikke tehnilisi oskusi. Märgiksin veel, et tegelase Kolm Punkti prototüübiks oli Valmar Adams, keda mina isiklikult ei ole kunagi tundnud. Mõlema loo tegemine oli tohutult lõbus. Sama hooga sai kirja ka kolmas novell pealkirjaga „Ruslan ja Ludmilla“, mis jäi pooleli ja mille hiljem üksi lõpetasin. See on ilmunud mu romaanis „Buss number neli“ – tähelepanelik lugeja on kindlasti avastanud, et selle peatüki kaasautorina ongi märgitud Henn-Kaarel Hellat. Seal figureerivad osalt samad tegelased, kes „Turvameestes“. Kirjutasime ka kümmekond luuletust, kus kumbki mõtles rea välja. Seda siis 1996. aasta kevadel. Aga eks me suhtusime neisse üsna kriitiliselt ja avaldamata need ongi. Hellati mõju mulle kirjutamise õpetamisel on olnud suur. Eriti mis puudutab proosat.

Meil oli omavahel alati pööraselt lõbus. Vestlused kestsid tol 20. sajandi lõpukümnendil tunde ja päevi. Hellat oli inimene, kes armastas piire uurida. Panna sind oma valikutes kahtlema. Et sa teeksid valiku hoolika läbimõtlemise tulemusena ja see saaks võimalikult adekvaatne, järele katsutud. Meie suhtluses on olnud piirsituatsioone, kus otsekui sokraatilise dialoogi tulemusena jõuame sellesse punkti, kus ilmutab ennast tõde – ükskõik milline see siis ka ei ole. See tuleb välja öelda ja pärast selle sõnastamist inimene vahetevahel muutub. Arvan, et neid hetki on olnud Hellatiga kümmekond. Oleme tundidepikkuse vestluse järel jõudnud kohani, kus vähemalt minu jaoks ilmnes seni mitteteadaolev miski. Ilmnes ka vältimatus valida, milles kindel olla ja milles mitte. Küsimus polegi selles, mis meile meeldib või ei meeldi – me lihtsalt jõuame tulemuseni, olles maksimaalselt ausad. Sest kui inimesed teele asuvad – ja iga põhjalik vestlus on alati teekond -, siis nad ikka kuhugi jõuavad. „Kes juba järjekorda seisab, see ka leti äärde jõuab,“ ütles Henn paar aastat tagasi üht elusituatsiooni kommenteerides. Võib-olla meie 25-aastase tutvuse alguses vähem, aga hiljem tajusin neid hetki võrdväärsena ilmutusega. Kunagi 2016. aastal oli meil telefonikõne, kus Henn ütles mulle ühe väga isikliku lause, mille peale mul telefon käest maha kukkus. See oli lauatelefon, sest enamasti me rääkisime lauatelefoniga. Telefon kukkus, ma seisin ja vaatasin telefoni põrandal ja torus rääkis ikka Hellati hääl. Nagu teinekord öeldakse, siis ka mul jooksis suur tükk mu elu mõnekümne sekundi jooksul silmade eest läbi. Nagu aegluubis võtsin telefoni üles ja me rääkisime edasi, kuigi üks ta lause oli läbi raputanud kogu minu maailma. Selliseid mõnevõrra müstilisi või ka sügavaid äratundmise hetki jagasime me mitmeid ja võib-olla kutsus tema need esile. Nimetaksin seda inimeseks olemise piiride laiendamiseks – sest inimeseks olemise teekond on enese alaline arendamine ja paremaks muutumine.

Kui nüüd septembri alguses telefonis rääkisime, siis tunnistas Henn, et ta tervis on kehvapoolne ning mina ütlesin, et praegu on tähtis vastu pidada. Tema ütles, et ta riputab – sümboolselt muidugi – valge lipu välja. Aga see ei tähendanud mingil moel alistumist. See ei tähendanud ka sõda. See tähendas rahu.

Piret Bristol

29. oktoobril 2017

Poolteist kohtumist Henn-Kaarel Hellatiga (Jüri Kallas)

Kui ilmus romaani "Naiste maailm" esimene köide, olin üheksa aastane. See paneb paika ka tõsiasja, et sõnad "eesti", "ulme" ja "Hellat" on minu jaoks mõneti sünonüümid.

Henn-Kaarel Hellatiga olen ma kohtunud vaid umbestäpselt poolteist korda. Esimene kord oli aastal 1995, kui kirjastusse Elmatar tööle läksin - mu tööaja ühel esimesel esitlusel oli kohal ka Hellat. Ma täpselt ei mäleta, mis esitlus see oli, oletusi on, aga see pole tegelikult oluline. Ma isegi ei mäleta enam, kas minu koostatud antoloogia "Olend väljastpoolt meie maailma" oli siis juba ilmunud või mitte. Loomulikult tundsin ma Hellati ära, tema vist isegi minu, sest midagi ta ulme kohta ütles ja mulle otsa vaatas. Kuid rahvast oli palju ja ruum oli väike, mul uuest ametist närv sees ning polnud see ka ulme-esitlus. Mina häbeliku inimesena ei suutnud inimestest läbi trügida ning ulmekirjaniku ja Olulise Sõna loojaga vestlema minna. Tagantjärele kahetsen, aga mida ma oleks öelnud? "Tere, mina olen Jüri Kallas, ilge ulmefänn. Teie olete Henn-Kaarel Hellat. Räägime nüüd!"

Pisut hiljem tulid Eesti Ulmeühing, meililist "sf2001", Ulmekirjanduse BAAS, Estcon jne. Leidsin, et lisaks paarile-kolmele tuttavale, kes ulmet keskmisest rohkem loevad, on olemas paras ports inimesi, kellel sama diagnoos: ulmefänn. Ka sain teada, et paljud ei pea Hellatit nii oluliseks, kui mina. Eks põlvkondlik teema ning eks aeg oli edasi läinud ja eestikeelne ulme polnud enam haruldane loom, mida vähesed on oma silmaga näinud. Tõsi, eesti autorite raamatuteni läks veel aega, aga oli juba ööajakiri "Mardus" ning olid Veiko Belials, Marek Simpson ja Lew R. Berg. Ja arvan, et nooremal põlvkonnal on Henn-Kaarel Hellati ulmeloomingu n-ö seedimisega see raskus, et seal on sees paras annus olmekirjandust. Ilmselt ei tahtnud Hellat kirjutada nõukogulikku insenerulmet, ta tahtis midagi teistmoodi teha. Olgem ausad ja tunnistagem, et Rein Sepp ja Boris Kabur võtsid neile tollal teadaoleva žanriulme ja selle skeemid ning kandsid need eesti keelde üle. Ei, selles pole midagi halba, sest igal pool algas see samamoodi. Takkajärgi tarkusena tundub, et Hellat tahtis minna pisut teist teed. Eriti tuleb see välja, kui lugeda jutukogu "Fuugad paradoksidele" (1973). Et selline intellektuaalne olmeproosa, kus aeg-ajalt siis ulmepisuhänd „omi tükka tegemas“. Ma arvan, et seda kõike päris minu fantaasiaks ka pidada ei saa, sest kuigi Henn-Kaarel Hellat näis ulmet igal võimalusel kaitsvat ja kiitvat, ei olnud ta vist päris rahul ulmekirjanduse arengutega...

Teine kohtumine Hellatiga oli mul 2015. aastal Eesti Ulme päeval ehk siis 20 aastat hiljem pärast seda esimest ja n-ö poolikut kohtumist. Seekord sai isegi pärast ürituse lõppu pisut juttu puhutud. Vähem kui oleks tahtnud, aga siiski... tagantjärgi ei mäletagi, millest räägitud sai, aga mulje on mälestustes sedavõrd meeldiv, et pean seda kohtumist täie ette läinuks.

Loomulikult oleks tahtnud Henn-Kaarel Hellatiga kunagi veel maha istuda ja rääkida omaaegsest ulmest ja eriti omaaegsetest Eesti ulmehuvilistest, kuid aeg ja geograafia ei halastanud. Õnneks Metsavana ja Belials käisid vanameistril külas ning üht ja teist ikka linti sai...

Kohtumine sõna „ulme“ loojaga (J. J. Metsavana)

Minu esimene ja kahjuks ka viimane jutuajamine Henn-Kaarel Hellatiga leidis aset käesoleva aasta sees, kui käisime tal koos Veiko Belialsiga külas. Hellat, kes oli just meie saabumise hetkeks lõpetanud jalutuskäigu õues, võttis meid heal meelel vastu. Ta paigutas meid enda hubase korteri elutuppa istuma, keetis teed ja pani klassikalise muusika mängima.

Esimese asjana selgus, et ta oli hiljuti lugenud läbi Veiko Belialsi „Kogu maailma valgus” ning hurjutas kohe Veikot selle eest, et ta kipub kirjutama liiga eskapistlikke ulmejutte. Sealt läks meie jutt teemadele, mida võiks ulmekirjandus kajastada, ning Hellat arvas, et kui ta praegu võtaks mõne ulmeteema ette, siis arvutite ja inimkonna suhte ja võimaliku tsivilisatsiooni digitehnoloogia tõttu kokkukukkumise. Edasi viisin ma jutu Kaburile ja Mati Vagale. Alguses oli Hellat ammusurnud sõprade teema ülesvõtmise osas küll puiklev, aga sulas aegamööda lahti ning rääkis muuhulgas näiteks, kuidas ta sai Boris Kaburiga tuttavaks Ain Kaalepi suvilas, kus Kabur Kaalepile puid lõhkus. Omaaegsetest ulmehuvilistest meenutas ta veel Tõnu Kõivu ja näiteks seda, et Strugatskite „Ajastu ahistavad asjad” oli tegelikult tema poolt Matti Vagale pakutud pealkiri. Vagaga seoses meenutas Hellat veel sagedasi Pärnus käike ja sealseid napsuvõtmisi.

Muidugi ei saanud me kuidagi mööda ka tema romaanist „Naiste Maailm”. Hellat oli tõsiselt kartnud, et seda mitte ainult ei avaldata, vaid ta heidetakse teose kommunismivastalisuse eest Kirjanike liidust välja. Lõpuks sai sellest aga kõige suurema tiraažiga avaldatud ulmeteos ja mingi hetk tundis isegi Lenfilm selle vastu huvi. Hellat andis heameelega loa nii tõlkimiseks kui filmimiseks, aga kahjuks jäi see vinduma. Hellat käis mitu korda isiklikultki Venemaal asja ärgitamas, aga tulemusteta. Nüüd tagantjärgi oletas ta, et asi oli selles, et talle oli vastumeelne pistise andmine – ilma selleta aga too aeg Venemaal asjad ei liikunudki.

Tänapäeva ulmest ja ulmekirjandusest rääkides tunnistas Hellat, et on sellega kehvalt kursis. Loetud asjadest oskas ta meenutada vaid Indrek Hargla teoseid ning lisaks meenus talle ka Weinbergi nimi. Muus osas aga kiitis tänapäevaste ulmefännide agarust ja suuri teadmisi. Sellepeale, et me Belialsiga ei pea endid ühe ja sama põlvkonna ulmefännideks, ta ainult naeris ja tuletas meelde, et ta on sama vana kui me kahepeale kokku.

Küsimusele, miks Eestis on hoolimata selle väiksusest aktiivne ulmeelu, pakkus ta vastuseks meie suurt linnasõbralikkust. Ulme on ikkagi intensiivsest linnastumisest sündinud kirjandusliik.

Kokku vestlesime pea viis tundi ja lisaks ulmele ka kunstist, Mati Miiliusest ja veneaegse kirjastamise eripäradest. Ulmekirjandus, krimikirjandus ja humoorikas kirjandus vajas Hellati sõnul sageli kaitsmist, kuna toonasele Eesti NSV kirjanike liidu juhile Paul Kuusbergile ei olnud ükski neist žanritest meelejärgi. Probleemiks võis kergesti saada ka autori enda isik, näiteks „Kaksikliigi” avaldamist peeti ebasobivaks, kuna autor oli vaimuhaige.

Hellatil ei tulnud küll mõni nimi aegajalt meelde, aga muidu oli ta mõte äärmiselt terav ning too hetk poleks osanud arvata, et ta meie hulgast nõnda peatselt lahkub. Igal juhul on mul siiralt hea meel, et me Veikoga selle retke ette võtsime.

Palju õnne, Bela Lugosi (Kalver Tamm)

Universal stuudio ei suutnud enam pealt vaadata, kuidas Marveli Kinematograafiline Universum aina tulusamaks paisub ja otsustas midagi ette võtta. Tere tulemast, Tumeda Universumi kontseptsioon ja selle esimene pääsuke The Mummy (2017). Rahalises mõttes oli tegemist eduka ettevõtmisega, 2019. aastaks on planeeritud Bride of Frankenstein ja arvata on, et ka Nähtamatu Mees, Huntmees ja Dracula saavad ellu äratatud.

Nii et vägagi paslik on siinkohal meelde tuletada meest, kelle sünnist täitus tänavu 135 aastat ja kelle osalusel valminud filmi võib rahalise edukuse alusel lugeda Universali 1930. aastate õudusfilmide väntamise vaimustuse ajendiks. Béla Ferenc Dezső Blaskó sündis 20. oktoobril 1882. aastal Ungari linnas Lugosis. Lihtne keskklassi perekond, teadaolevalt poisil koolis väga hästi ei läinud ja sajandivahetusel alustas kohalikes väiketeatrites oma näitlejakarjääri. Umbes sel ajal muutis ka oma sünninime mitte-ungarlastele suupärasemaks Bela Lugosiks ja jõudis Ungari Rahvusteatris kõrvalosaliste kehastamiseni. Osales vabatahtlikuna Ilmasõjas, sai seal (mitte rohkem kui kolm korda) haavata ja pidi poliitilistel põhjustel 1919. astal kodumaal lahkuma. Väikse vahepeatusena osales paaris Saksamaal vändatud filmis, aga 1920. aasta lõpuks jõudis välja Ameerikasse. Alustas jällegi väiksematest teatrirollidest, jõudis aga 1922. aastaks juba Broadway etendustesse.

1924. aastal lavastati Inglismaal edukalt Dracula ja kolm aastat hiljem otsustas üks ettevõtlik mees, et sellest peaks ka Ameerika versiooni tegema. Ning selles 1927. samuti edukalt etendunud Broadway lavastuses mängiski peaosa, krahv Draculat, aristokraatliku oleku ja läbitungiva silmavaatega Bela Lugosi. Toona mitte just ülemäära eduka Universali stuudio pealik Carl Laemmle jr. otsustas, et siin on materjali filmiks ja pärast mõningaid keerdkäike sai kavandatava filmi lavastajaks määratud Tod Browning ja pärast palju pikemaid keerdkäike peaosaliseks Bela. Väga õhust võetud oletusena olevat Browning Dracula rollis näha soovinud Lon Chaneyt, kindlasti kaaluti Laemmle jr. soovil Dracula rolli aga enne Bela mitut teist näitlejat. Praegu tundub see muidugi täiesti uskumatuna, et Dracula võiks olla kellegi teise näoga kui Bela Lugosi.

„Dracula“ linastus 1931. aastal ja oli Universali aasta kõige tulusam film. Carl jr. nägi õudusfimides enda stuudi jaoks nišši ja kavandas järgmiseks Frankensteini koletise linaletoomist. Mis põhjustel täpselt on siiani vaieldav küsimus, aga vähemalt grimmiproovi olevat Bela jõudnud, leidnud siis, et see ei ole ikka tema jaoks sobiv roll ja Frankensteini koletisena sai kanooniliseks Boris Karloff.

Taibukas lugeja juba ehk aimab, aga erinevate asjaolude kokkulangemise tõttu Bela karjäär sellest rollist keeldumise järgselt ülesmäge just ei läinud. Päris püstloodis alla ka veel mitte. Muuhulgas viidatakse tema Ungari aktsendile kui ühele põhjusele, miks Bela rollid reeglina õudusfilmide pigem väiksema jutuga tegelastega piirdusid. Olulisem ja kurvem põhjus oli aga mehe sõjas saadud vigastuse tagajärjel tekkinud krooniline valu, mille leevendamiseks kolmekümnendate aastate keskpaigas esmalt leebemate droogidega, aga sealt edasi juba kangema kraami juurde liikudes Bela ravimisõltuvusse langes. Etteruttavalt võib öelda, et 1955. aastaks oli ta seisus, kus palus end ise fikseeritud ajaks haiglasse paigutada.

Kas ja kui palju paksu verd Lugosi ja Karloffi vahel Frankensteini koletise rollist tekkis jäägu filmiajaloolaste välja selgitada. Olgu siin lihtsalt mainitud, et mõlemad 1931. aastal superstaari staatusesse tõusnud mehed mängisid koos seitsmes filmis ja postritel oli esimesena Karloffi nimi. Mingis osas Lugosi uhkuse pihta see kindlasti käis, aga kaamerate ees käitusid mehed proffidena ja ma ei usu, et siiani uskumatult julgena mõjuvas 1934. aasta filmis „Black Cat“ Bela tegelane Karloffi tegelase elusalt nülgimist kuidagi eriliselt nautinud oleks. Ning mis ma ise just seda filmi vaadates eriliselt selgelt tajusin, et kui mul rohkem kui kaheksakümmend aastat hiljem on väga raske kumbagi meest vaadata teise pilguga kui Dracula ja Frankensteini koletis, siis seda raskem võis olla neid siis ükskõik millisel lavastajal mingis teises rollis ette kujutada.

Bela osas hea vastupidise näitena saab siia tuua taaskord rahaliselt väga eduka Son of Frankensteini (1939), kus tema kehastada oli Igor. Film, mis kahjuks tõmbas lõplikult mõttelise joone alla Bela staatusele A-nimekirja näitlejana. Muuhulgas on sellest filmist aga kindlasti inspiratsiooni saanud Mel Brooks ja võib juhtuda, et ka James Cameron (vastavalt siis „Young Frankenstein“ ja „Terminator II“).

Frankensteini koletise rolli Belal aga ühel korral siiski kehastada õnnestus. „Frankenstein meets the Wolf Man“ (1943). Huntmeest mängis siin muuseas Lon Chaney jr. Film ise on aga juba produktsiooniväärtuste poolest tubli sammu võrra madalamal kolmekümendate aastate näidetest, dekoratsioonides on vahe kõige ilmselgem. Ja Bela enda roll osutus kõige õnnetumaks neist filmidest, mida selle loo tarbeks vaatasin. Frankensteini koletis mõjus käed laiali taarudes karrikatuursena ja niipaljukest kui tal üldse mingit teksti oli, siis selle olevat ka Lon jr. peale lugenud. (Veidi aimu Bela staatusest tollel hetkel Hollywoodis saab kindlasi ka postril kasutatavast kirjasuurusest).

Kui vampiiriks tuli Belal veel mitmes teiseski filmis kehastuda, siis Dracula nimega astus ta teist ja viimast korda üles filmis „Abbott and Costello meet Frankenstein“ (1948). Abbot ja Costello on teadupärast Bud Abbott ja Lou Costello – koomikud. Ehk siis vähem kui kakskümmend aastat kulus õudusikoonidel Draculal ja Frankensteini koletisel komöödiasse jõudmiseks. Filmi enda taseme kohta ei ole muide ühtegi paha sõna öelda. Ajab muigama küll. Ja ka Bela ise ei tee lihtsalt oma ära, vaid keerab krahvile väikse krutski peale.

Kui ei oleks olnud ühte ambitsioonikat lavastajat, siis saakski eelmise filmiga Bela tuntumate linatööde nimekirja lõppenuks lugeda. Tänu Ed Woodile on selles nimekirjas aga paar nime siiski veel. Põhjusel, et Ed Woodi ehk kuulsaim film „Plan 9 of Outer Space“ (1959) valmis tegelikult juba pärast Bela Lugosi surma 1956. aastal ja tema roll koosneb kokku lõigatud keebiga nägu varjava dublandist ja paarist juhuslikult prooviülesvõttest, siis vaatasin hoopis 1955. aasta filmi „Bride of the Monster“. Mis, Ed Woodi kuvandist aegade halvima lavastajana, hoolimata osutus parajalt toredaks väikseks filmikeseks. Juriidilistel põhjustel pole Bela tegelase nimi dr. Frankenstein, aga vähemalt koletis on tal olemas ja tohutult stoilise olekuga kaheksajalg boonusena ka. Minu jaoks piisavalt ilus lõpp ühe olulise žanriikooni karjäärile.

Loomulikult ei ole käesolevas ülevaates nimetatud kõiki filme, milles Bela oma filminäitleja karjääri jooksul osaleda jõudis. Tegin sellise valiku mis ehk kõige kujundlikumalt näitab tema tõusu ja langust. Huvilistel soovitan aga kindlasti vaatamiseks kaaluda näiteks „White Zombie“ (1932), kus Bela kasutab ebasurnuid odava tööjõuna. 1939. aasta „The Dark Eyes of Londonit“, milles Bela on leidnud oma nišši kindlustustöötajana ning samast aastast minu hinnangul suurepärast komöödiat „Ninotchka“, kus Belal on küll väike, aga absoluutselt mitte ühestki otsast Draculat meenutav roll.

Eesti poliitikast tehnokraatlikult (J. J. Metsavana, Rait Piir)

Valimised on selleks korraks läbi ja olles arutanud tulemuste ja üldse Eesti poliitilise olukorra üle tundsime pettumust. Mida rohkem oleme omavahel rääkinud, seda rohkem on tekkinud tunne, et Eesti poliitmaastikul võiks eksisteerida teadust, mõttevabadust, meditsiini ja keskkonnasäästlikust toetav tehnokraatlik erakond, mis tahaks panna riiki juhtima targad inimesed.

Sedalaadi erakond ei pakuks populistlikke lahendusi, ning lükkaks populismiga kaasnevaid probleeme järeltulevatele põlvedele. Iga, ka lühiajaline, hetkeolukorras vastu võetud otsus tuleks valida nii, et see viiks kaugemate eesmärkide poole.

Me arvame, et sellise erakonna lubadused ja eesmärgid tuleks laias laastus jaotada kolme kategooriasse: lähemad eesmärgid, lähituleviku eesmärgid ja kaugemad eesmärgid.

Ja ühe eesmärgi elluviimine viib teiseni.

Meie nägemus tehnokraatliku erakonna programmist

Lähemad eesmärgid:

• Alustame laiapõhist teaduse ja hariduse rahastamist. Hakkame märkimisväärselt rohkem toetama ülikoolides STEM ja LTT teaduste tegemist, tõstame doktorantide toetusi ja finantseerime väärtuslike uurimisprojekte. Samuti soovime muuta ülikoolid tugevamateks teaduskeskusteks, mis meelitavad rohkem välisteadlasi.

• Kaasame teadlased ja oma ala eksperdid riigi juhtimisse ja võtame valitsedes neid kuulda.

• Viime läbi koolireformi ja töötame välja uued õppekavad, mis hakkavad juba esimesest klassist saadik toetama teaduspõhist maailmapilti. Paljud koolid on tänapäeval maailma arengust maha jäänud. Hakkame lapsi juba varajasest east saadik ette valmistama tuleviku töökohtadeks – õpetame programmeerimist, robootikat jne. Samuti propageerime koolides nii poistele kui tüdrukutele teaduse ja tehnikaga tegelemist. Eesti noored peavad muutuma aina muutuval globaalsel tehnoloogiamaastikul konkurentsivõimelisemaks.

• Tõstame õpetajate palkasid, muudame nende töö ahvatlevamaks ja parandame väljaõpet.

• Suuname senisest märksa rohkem raha meditsiini ja tervishoidu. Soodustame suurte biomeditsiinifirmade Eestisse kolimist ja toetame teadlaste uuringuid, kes keskenduvad haiguste ravile, uute ravimite väljatöötamisele, eluea pikendamisele ja elukvaliteedi parandamisele. Samuti propageerime tervislikke eluviise ja sporti. Arenenum meditsiin ja tervem rahvas säästab palju raha sotsiaalhoolekandes.

• Propageerime nutikat ja kõrgtehnoloogilist põllumajandust ning toome läbi investeeringute tehnika- ja põllumajandussektori üksteisele lähemale. Läbi uudsete lahenduse saab tekitada maakohtadesse uusi ja kõrgemalt tasustatud töökohti. Näidetena võib tuua põlludroonid, põllumajandusliku IT, vertikaalsed linnafarmid ja uued GMO sordid, mis ei vaja herbitsiide, pestitsiide ja fungitsiide ning mis on saagikamad. Loome biokütuste tegemiseks GMO vetikafarmid.

• Laiendame rohelise energia osakaalu. Ehitame rohkem tuuleparke ja investeerime rohkem uudsetesse energeetilistesse lahendustesse nagu merelaineenergia, geotermaalenergia jne. Lõpetame põlevkivi kaevandamise vaid energia tootmiseks ja loome eelised elektriautodega sõitjatele. Soodustame selliste ettevõtete nagu Tesla jms tulekut Eestisse. Võitleme kliimasoojenemise (ja selle eitamise) vastu.

• Loome erinevaid majanduslike soodustusi ja stiimuleid, et meelitada Eestisse rohkem suuri tehnoloogiaettevõtteid nagu Google, Amazon jms. See loob Eestisse rohkem tehnoloogiaga seotud töökohti ja tooks sisse suurel hulgal välisraha. Tahame teha Eestist väikse, kuid juhtiva tehnoloogiakeskuse nagu Singapur.

• Toetame intellektuaalse vara vabadust ja lähtume sellest ka seadusloomes.

• Osaleme arenenud transpordi projektides nagu Hyperloop.

Pikaajalisemad eesmärgid

• Toetame rohkem Eesti teadlaste kosmoseprojekte nagu ESTCube ja saadame orbiidile rohkem satelliite. Samuti osaleme võimaluste piires rahvusvahelistes kosmoseprojektides.

• Lõpetame sõltuvuse fossiilsetest kütustest ja läheme täielikult üle taastuvenergiale.

• Vähendame regulatsioone kloonimise, geeniteraapia, CRISPR jms ümber, et saada rahvusvahelisel maastikul eelis nende riikide ees, kes ei julge selles suunas samme astuda.

• Pikendame eestlaste eluiga ja terveid eluaastaid. See vähendab oluliselt sotsiaalhoolekande kulutusi ja sealt saab raha kokku hoida hariduse, teaduse ja paljude teiste valdkondade jaoks. Tasub mõelda, kui palju läheb inimeste enneaegne vananemine riigi jaoks tegelikult maksma.

• Ka töövõimetuse probleemide lahendamise osas tuleks pöörata rohkem tähelepanu meditsiinile ja teadusele, püüda lahendada just nimelt neid põhjuseid, miks inimene üldse töövõimetuks jääb.

• Viime sisse universaalse kodanikupalga.

Kaugemad ja utoopilisemad eesmärgid.

• Muudame Eesti maailma juhtivaks riigiks meditsiiniuuringutes. Lõpetame surma või lükkame selle vähemalt võimalikult kaugele. Läbi arenenud meditsiini suudame lõpuks kasvatada inimestele uusi organeid, ravida praegu ravimatuid haigusi jne.

• Toetame transhumanismi, sealhulgas inimeste geneetilist ja küberneetilist täiustamist. Iga inimene peaks saama elada võimalikult õnnelikku ja pikka elu. Tervemad, tugevamad ja intelligentsemad inimesed aitaks Eestil ja kogu maailmal tsivilisatsioonina kiiremini edasi liikuda. Inimkond peab võtma evolutsiooni enda kontrolli alla ja Eesti peaks olema selles valdkonnas üks eestvedajaid.

• Osaleme kosmose koloniseerimises ja ei jää tulevasest planeetide koloniseerimise võidujooksust maha. Kuna oleme väike ja piiratud ressurssidega riik, siis on neis valdkondades oluline erinevates rahvusvahelistes projektides osalemine. Samuti võiks neile eesmärkidele läheneda erasektori projektide abil.

• Ehitame Eestisse erinevate välismaiste investeeringute toega kvantum-superarvuti.

„Beatrice“ – lugu jumalajärgsest maailmast (Indrek Hargla)

Eesti algupärane dramaturgia, täispikk ja täiskasvanutele mõeldud sõnalavastus iseäranis, on Eesti teatris üpris haruldane nähtus ja veelgi haruldasem on ulmenäidend. „Vanemuine“ on nüüd igatahes ulmelavastusega hakkama saanud, ehkki sõna „ulme“ annotatsioonides ei mainita. Et see Siret Campbelli näidend on „tulevikuromanss“ on siiski küllalt äraandlik määratlus, et ulmefänni huvituma panna. „Beatrice’i“ tutvustav tekst (mis meie teatritraditsioonile kohaselt on liiga pikk ja teeb anonüümselt, ütleme ausalt, üsna vaieldavaid sedastusi) tõttab aga tavapublikut kohe rahustama, et tulevik küll, aga superkangelasi, planeete ja laserrelvasid ei ole.

Üritades nüüd selle loo sisu ja tegevust mitte ümber jutustada, öelgem, et see tegeleb kübertemaatikaga, teadvuse salvestamise ja laadimisega doonorkehasse, ning loomulikult on lähema vaatluse all sellisest tegevusest tekkivad inimsuhted ja moraalsed implikatsioonid. Ma oskan seda arvustust kirjutada ainult kui ulmefänn ja kirjanik, aga mitte kui teatrikriitik, ja seega jätan ma teatrikunstilise aspekti käsitlemata, kuna sellest ma midagi ei tea.

Sireti kirjutatud tekst on minu meelest üldiselt päris hea ja tugev. Kohati kuuleb seal küll sõnu ja väljendeid, mida päriselus on keeruline ette kujutada kedagi ütlemas, aga neid on kokku ehk viis või kuus. Esimeses vaatuses on perekonnaelulisi stseene, mis on loo arengu seisukohast küll vajalikud, aga ilmselt meesterahvast publikule igavad. Dramaturgiliselt on need põhjendatud, et alguses tutvustada tegelasi nende normaalses keskkonnas ja näidata nende püüdlusi ja soove. Ja noh, kui meile näidatakse õnnelikku perekonda, siis me hakkame kohe eeldama, et midagi koledat peab juhtuma ja see tekitab pinge. Näidendi kõige paremad dialoogid on teises vaatuses, kus on juba rohkem konflikte. Dramaturgiliselt kõige kõvem dialoog on Tomi (Priit Strandberg) ja Pixie’ (Silver Kaljula) dialoog. Üldse, minu meelest on need stseenid, kus Siret kasutab formaati, kus kaks tegelast, kes on tugevas konfliktis ja kellel on millegi üle vaielda, kõvasti kandvamad, kui need, kus laval on rohkem tegelasi ja (digitaalset) askeldamist.

Ma mainiksin viisakalt ka seda, et meeskaraktereid on kujutatud pisut pentsikult, mis võib muidugi olla ka taotluslik ja Strandbergi ja Veiko Porkaneni Yocki infantiilsus peabki ilmestama tulevikumeeste abitust ja vaimunõtrust. Aga miskisugune sarkastiline tunnetus jääb nende tekstis ja käitumises justkui puudu. Sellisena nagu Tomi on kujutatud, võtab Strandberg sellest rollist ilmselt maksimumi ja madistab kõvasti üliemotsionaalseks ja impulsiivseks kirjutatud tegelase sümpaatseks mängimisel. Tähendab, ta saab sellega hakkama, mis küllap ongi näitemängu eesmärk – näidata, kuidas ühel lapsmehel lõpuks aru pähe tuleb. Karol Kuntsel (Theodor) on küll kõrvaltegelane ja tal ei ole palju teksti, aga mängib nii kuradima hästi nagu välismaa filmikooliga näitleja. Ma ei oskagi tema rolli kohta muud öelda, et ülikõva sooritus.

Marian Heinatil, kes on esimese vaatuse kõige olulisem tegelane, on kanda selle näitemängu kõige raskem osa. Ta peab kehastama naist, kes hakkab mehele tõesti nii hinge, et too ei suuda temast ka pärast surma lahti lasta. Marian Heinat peab kehastama erakordset ja ainulaadset naist, kes on sõna otseses mõttes suurem kui elu, et me vähegi usuksime kõike seda, mis teises vaatuses toimub. Ja ma arvan, et mina usun, Marian Heinati Kristi on tõesti vapustavalt tugeva auraga naine... Just selline, kelle pärast mehed lollusi võivad teha. Tema kuju jääb meelde ja tema vaim lehvib teises vaatuses laval.

Kärt Tammjärv, kes mängib uues kehas Kristit, teeb oma rollis paar geniaalset asja, mis seitsmendasse ritta ehk ära paistavad, aga ma ei tea, kas kaugemale ka. Siinkohal tulebki vist nüüd öelda, et see etendus on ülimalt rikastatud „Vanemuise“ digitaalse tehnikaarsenaliga, mis kindlasti suurendab vaatemängulisust, aga kas see dramaturgiat võimendab ja näitlejate mängule kaasa aitab, on natuke iseküsimus. „Vanemuisel“ on suur ja avar saal, orkestriauk ja tohutult ruumikas lava ning ma saan aru, et see tuleb kuidagi ära täita. „Beatrice“ on ka lugu tulevikust ja tehnoloogiast ning seepärast on eriefektid ka justkui omal kohal. Samas ei saa ma lahti tundest, et näitlejat näeme me selle tulevärgi sees vähem ja tema mängust läheb mingi osa kaduma. Kasvõi see, et näitlejad räägivad mikrofoni, mõjus kuidagi harjumatuna. Stseen 80ndate retrodiscoga ja Michel Jacksoni „Thrilleriga“ ei näinud narratiivi poolest kuigi vajalik, aga ilmselt julgustab „Vanemuise“ sõnalavastuse kaadrit, et mitte ainult muusikalide tootmise peale ei panda raha. Igatahes ma julgeksin arvata, et kammerlikum lavastuslaad laseks võimsamini välja paista, kuidas Kärt Tammjärv on põiminud oma mängu Marian Heinati miimika järeleaimamised. See ei ole kindlasti kerge mängida ühte tegelast teise kehas, veenda meid ühteaegu selles, et ta tõesti seal on ja samas jällegi, et see on uus ja teistsugune isiksus.’

Liina Tennosaar on nii fenomenaalne ja meisterlik näitleja, et ta oskab särama panna igasuguse rolli. Ja mitte tahtes kritiseerida noortele näitlejatele üles ehitatud lugu, tekkis minus arvustajale ebakohane tunne, et ma oleks rohkem Kuntselit ja Tennosaart lavale tahtnud. Linda Kolde kehastatud Laura on tegelastest üks kõige mõistlikum inimene. Laura on mõistuse hääl, dramaturgiliselt nii-öelda sõlmisik, peegeldaja, küsitleja ja kahtleja. Ta on osavalt kirjutatud roll ja igati kenasti välja mängitud.

***

(Žanri)ulme sobivus teatrisse on üks keeruline teema. Žanriulme on eelkõige kirjanduslik fenomen, teater on kirjandusest primitiivsem, tinglikum, aga ka vahetum. Žanriulme eeldab ja võimaldab teatavat loogilist maailmaloomist ja taustade avamist, mis teatrisse ei mahu. Teater ei kannata eriti pikki taustalugusid, teatrisse passivad rohkem universumid, mille toimimist vaataja teab ja tunneb. „Beatrice’is“ näeme me laval suhteliselt isoleeritud maailmas toimuvat lugu. Kui see lugu toimuks kirjanduses, siis ei pääse autor sellest, et žanriulmele kohaselt saaksime me teada, mis muus maailmas sünnib. Siin on meil lugu sellest, kuidas on avastatud ja kasutusele võetud uskumatult fantastiline tehnoloogia, mis muudab otsustavalt meie arusaama inimesest, elust ja surmast. Me ei kuule ega näe selles lavaloos, milline diskussioon on sellele eelnenud, millised poliitilised ja moraalsed lahingud on maailmas maha peetud, kuidas see on üldse läbi surutud, milliselt on reguleeritud surrogaatkehade juriidiline režiim, kasvõi kui suur on vastuseis sellele ja nii edasi. See ei ole mõeldud etteheitena, ma tahan lihtsalt öelda, et teatrisse taustamõõde tõesti ei mahu, aga žanriteadlikul ulmekirjanikul ei ole sellest romaani kirjutades pääsu. Ulmehuviline on kloonimise ja teadvuse teisaldamise teemal lugusid lugenud juba ammu ja teab hästi, milliseid võimalusi ja kombinatsioone on esitanud näiteks Stanislaw Lem, Robert Silverberg, Gene Wolfe, Paul McAuley ja terve leegion teisi. Silverbergi „To Live Again“ (1969) võib vast lugeda üheks isiksuse salvestamise tüvitekstiks. Suurema lugemusega ulmefänn oskab tõenäoliselt nimetada veel kümneid.

Ma tunnistan, et Siret on elegantselt minimaalsed vajalikud taustad ära mahutanud nelja esimesse stseeni ja rohkem ruumi ei ole nende jaoks näitemängus kusagilt võtta. Ulmekirjanik paraku aga nii hõlpsalt ei pääseks ja peab sellise loo vastuvõetavaks kirjutamisel palju rohkem keerulisi küsimusi lahendama.

Teater on tinglik, teater on mõttemäng, teater ei ole nii konkreetne kui on ulmekirjandus. Teatris peame me paratamatult leppima sellega, et laval ei ole žanriulme, vaid midagi sellist, mille kohta Andri Riid on öelnud arbitraarulme. See tähendab siis maailma, mis ei ole üles ehitatud loogiliselt põhjendatult ja meile mõistetavast alguspunktist tuletatult, vaid tuleb piirduda autori sedastusega, et nii lihtsalt on. Mina isiklikult ei oska ette kujutada, millised sündmused peaksid kristlikus maailmas juhtuma, et surnud inimeste elustamine surrogaatkehades avalikult kättesaadavaks teenuseks muutuks. Jah, muidugi – kui midagi on tehnoloogiliselt võimalik teha, siis inimene seda ka üldiselt teha püüab ja suurfirmade rahaahnus ületab tihti (aga mitte alati) meile tuntud moraalsed piirid. Kirjanduses, žanriulmes on võimalik ja vajalik need muutused konstrueerida, näitemängu need aga kuidagi ei mahu ja see mõnevõrra raskendab kogu selle maailma omaksvõttu, milles „Beatrice’i“ sündmused toimuvad.

Tegelased ei kasuta kordagi sõna „hing“, vaid ainult „teadvus“. See teadvus, mida uutesse kehadesse siiratakse, on infokogum, mis eeldatavalt vajab jooksutamiseks mingit softi... Mis justkui tähendab, et ülimalt raske on eeldada, et ühiskond on tingimusteta aktsepteerinud põhimõtte, et surnud inimene elab edasi (kuigi on tegelikult arvutiprogramm) ja uues kehas on nüüd sama isik. See tekitab tohutult raskeid küsimusi ja ületamatuid dilemmasid. Ent jällegi, näidendis saab nendest mööda minna, kirjanduses ei saa.

„Beatrice’i“ tegelastest ei ole ilmselt keegi kristlane, kuigi Laura esitab paar korda küsimusi ja mõtteid, mida kristlane esitaks. Kristlase jaoks on enamik selle loo probleeme pseudoprobleemid. Teoloogilisi arutelusid või isegi viiteid sellele, et see maailm on kunagi tundnud õpetust sellest, mis on inimene, aga tekstis ei ole, millest on natuke kahju. Me peaksime järeldama, et selle loo tegevus ei toimu mitte ainult tõejärgses, vaid ka jumalajärgses maailmas, kus kiriku asemel on suurkorporatsioon „LEI“, mis elustab surnud inimesi. Jumalat ega hinge ei ole tegelaste jaoks olemas, nagu ei ole olemas ka kahte tuhandet aastat filosoofiat elust, surmast ja inimesest, lepitusest ja lunastusest. Jällegi, see ei ole etteheide, see on järeldus, mille ma selle tulevikuühiskonna kohta teen. Mõttemänguna võin ma ka näiteks oletada, et selle loo tegevus ei toimugi meie maailmas, vaid näiteks miskis lapsemeelses ateistlikus tehnoloogiafetiši paralleelmaailmas.

Kokkuvõtteks. Siret on kirjutanud näitemängu, mis on nutikalt struktureeritud ja milles on tuntavalt tugevamat dialoogi, kui võib kuulda meie teatrite rohketes dramatiseeringutes, rühmatöödes ja autorilavastustes. See on kiiduväärne, et kirjutab see, kes oskab kirjutada, ja lavastab ka see, kes oskab. Kui ülelavastamisest rääkida, siis ainult selles kontekstis, et oli lihtsalt tehtud poliitiline otsus kasutada „Vanemuise“ muusikalide tehnopargi tulejõudu, ja küllap oli seda tehtud osavalt. Minule see videorüselus näidendi sisu lähedasemaks ei teinud, sest ma tahan teatris rohkem näha näitlejat. „Vanemuine“ peab vist aga arvestama sellega, et muusikalisõltlaseks harjutatud publikut ei ole lihtne sõnalavastusele tagasi saada, kui laval kärtsu ja mürtsu ei tehta. Näitemängu omaksvõtmisel peab vaataja siiski tegema mitmeid mööndusi talle tuntud maailma kohta ja üritama ise kujutada, kuidas asjalood nii kaugele võiksid jõuda. Kindlasti on „Beatrice’il“ potentsiaali olla rohkelt poleemikat tekitav tükk.

Fotod: Heikki Leis

Filmivõhiku ja amatöörkinokülastaja arvamus filmist Blade Runner 2049 (Agur Tänav)

Filmi näol on tegemist režissöör Denis Villeneuve poolt vändatud järjega 1982. aastal Ridley Scotti käe all valminud “Blade Runneri” nimelisele filmile. Läksin filmi vaatama üsna puhta lehena, ehk siis eelmist filmi mäletasin vaid uduselt ja sama uduselt mäletasin ka eelmise filmi aluseks olnud Philip K. Dicki romaani “Kas androidid unistavad elektrilammastest”. Saalis oli peale minu veel umbes kümme inimest, nii et seansi kohal hõljus selline rahulik ja kodune õhkkond. Film oli 3D, mis minu meelest sellele eriti palju juurde ei andnud, kuid ka ei seganud vaatamise naudingut. Huvitav, et see revolutsiooniline 3D viib minu arust filmimaailma justkui tagasi sellesse aega, kui sa vaatasid ja said aru, et tegijad on kasutavad papist maju ja plüüžist kolle. Film mõjub kohe kuidagi vähem tõeliselt.

“Blade Runner 2049” ise jättis mulle väga hea mulje. Film on tõeline kunstiteos ja tõik, et see ei mõju 3D ponnistuste tõttu paiguti kuigi tõelisena, ei häirinud üldse, sest kunst ongi paljudel juhtudel ebatõeline, nagu mitte sellest maailmast ja just seepärast nii maagiline. Värvid, näitlejate valik, süžee ja selle keerdkäigud, see kõik sulas väga nauditavaks tervikuks. Oleks mul olnud ostetud popcorn ja Coca-Cola, siis oleksin unustanud need ilmselt söömata-joomata.

Film räägib blade runnerina ehk tuleviku pearahakütina töötavast replikandist nimega KD6-3.7 ehk sõpradele lihtsalt K, kes jälitab muuhulgas ka teisi replikante, vanu, keelatud mudeleid. Seda tehes satub ta ootamatu saladuse otsa, millega ta siis ülemuse käsul ja ka isiklikust huvist, asub tegelema.

Saalist väljudes olin filmist vaimustuses. Korraliku süžeega film, lausa haruldus tänapäeval. Lisaks veel ka korralike karakteritega film, veel suurem ime, kus isegi need tegelased, kes ei ole bioloogilised inimesed, on huvitavad. Siinkohal viitan muidugi peategelase tehisintelligentsist sõbrannale, kes elas vaid virtuaalsel-holograafilisel kujul. See küberpungilik lisamõõde biorobotite maailmale andis väga palju juurde.

Ent koduteel kaasaga arutades jõudsime järeldusele, et meid on korralikult ninapidi veetud. Hakates toimunut üksikasjalikult lahkama, tuli välja, et film kubiseb täiesti ebaloogilistest käikudest ja usutamatutest asjaoludest, mille tõttu ei saaks tegevus nii minna, nagu ta läheb. Huvitaval kombel aga ei häiri see kõik ei filmi ajal, ega ka hiljem sellele mõeldes kuigivõrd. Ei oska isegi öelda täpselt mispärast. Vahest seepärast, et neid detaile, mis ajule tööd annavad ja kunstiliselt väga vaatemänguliselt rikkaid kaadreid on nii palju, et aju on nendega üle koormatud ning ta ei vaja lisatööd, et loogikaaukude kallal pureda. Vastupidi, aju rõõmustab kogu selle vahva pillerkaari üle ja laseb end filmisaali mugavas toolis täiesti lösakile ja lihtsalt naudib seda, mis talle ette antakse. Soovitan kõigile, kel veel vaatamata, anda end kriitikameeleta selle naudingu meelevalda. On mida vaadata ja on mille üle pärast filmi mõelda ning arutleda.

Raamatuarvustus: Seitsme kuningriigi rüütel (Ove Hillep)

George R.R. Martin ei vaja ilmselt ühelegi Reaktori lugejale tutvustamist. On mees ju kirjutanud (või täpsemalt - kirjutamas) “Jää ja tule laulu” raamatusarja, hulga ulmekaid, stsenaariumi “Troonide mängu” sarjale jne. Lühijuttude kogumik “Seitsme kuningriigi rüütel” viib aga lugejad Westerose maailma populaarsemate tegevusliinide juurest 90 aastat minevikku, mil veel kogu maad valitsesid Targaryenid ning vanemad inimesed olid oma ihusilmaga ka lohesid näinud.

Raamatusse on kokku kogutud G.R.R. Martini kolm lühilugu: “Rändrüütel” (1998), “Ihukaitsja” (2003) ning “Salarüütel” (2010). Loo peategelaseks on noor rüütel Dunk, kelle vanameister rändrüütel ser Arlan Mündipuult hiljuti hinge heitis ning kes nüüd peab omapäi laias maailmas hakkama saama. Esimese loo käigus kohtab Dunk teist raamatu peategelast Muna, kes möllib end noore rüütli kannupoisiks. Asjaolu, et Muna on hoopis Targaryeni prints, selgub hoopis hiljem. Siinkohal on tõlkija minu meelest aga prohmaka teinud, kuna inglise keeles on poisi nimeks Egg – lühike versioon Aegonist. “Muna” seda sõnamängu just kõige paremini edasi ei anna. Loomulikult võin ma vaid niisama vinguda, kuna ühtegi paremat tõlget mul ses osas pähe ei tule (Ats võibolla).

Lood on jutustatud Martini meisterlikkusega, ning igaüks annab lugejale moraalset mõtteainet, kui vaid vaevuda. Tegemist on klassikaliste rüütlilugudega, kus küll hea võidutseb, kuid autori vimkade tõttu jääb alati küsimus, kuhu seda headuse piiri tõmmata. Kui “Troonide mäng” hiilgab oma mitmete tegevusliinide ning mustmiljoni tegelasega, siis kogumikus “Seitsme kuningriigi rüütel” on selle võrra lihtsam, kuna peategelasi on vaid kaks, kuid taustaga tuttavatele lugejatele pakub raamat sellegi poolest lugemisrõõmu, kuna see tutvustab tolle maailma olude nüansse kohati ehk isegi põhjalikumalt kui eelmainitu.

Arvestades peategelasete vanusega (16 ja umbes 8), siis võib julgelt romaan ka noorematele lugemiseks sobida. Dunk (või siis ser Duncan Pikk) on kohmetu ning veel rikkumata õilishing, kes oma noorusele vaatamata on võrdlemisi hea võitleja. Tema peamiseks teenistustevaheliseks tegevuseks on rüütliturniiride külastamine ning neist osa võtmine, millega ta loodab saada ninaesist ning järgmist teenistust nii endale kui Munale, kelle eest ta püüab igati ontlikult hoolt kanda. Oma rüütliau hoiab ta äärimiselt kiivalt ning teises loos (“Ihukaitsja”) saab see põhjalikult proovile pandud.

Muna seevastu on nagu iga 8-aastane poisike: naiivne ning oma printsilikust kasvatusest lähtuvalt pisut uhke, kuid õnneks vaid õige pisut. Täpselt niipalju, et Dunk (“loll nagu kindlusemüür,” nagu tema endine isand talle ütles) seda enesekindluseks peaks ning ta endale kannupoisiks võtaks. Loomulikult on noore printsi Dunkiga koos rändamise üheks eelduseks inkognito, mida Muna on iga väiksemagi raskuse puhul väga aldis paljastama ning mis toob neile tihtipeale sekeldusi.

G.R.R. Martin on lubanud nende kahe seiklustest veel kirjutada, kuid kas ta kõige muu kõrvalt selleni kunagi ka jõuab, näitab ilmselt aeg. Niipalju on teada, et Munast saab kuningas Aegon V ning Dunk saab kuninga ihukaitsjate pealikuks.

Jutustused on illustreeritud rohkete piltidega, mis annab lugemiselamusele omajagu juurde. Kõigist kolmest loost on joonistud ka koomiksid. Martin on maininud ka võimalikke telelavastusi HBO poolt, kes parasjagu omab Westerose maailma õigusi.

“Seitsme kuningriigi rüütel” on mõnus lugemine ning kindlasti kohustuslik kõigile, kes Troonide mängu fännavad. Mõnusate tegelaste ning põhjaliku taustaga maailm toob mitmetesse sügisõhtutesse lugemisnaudingut.

Raamatuarvustus: Metro 2035 (Riho Välk)

Metro maailma fänniks sain ma kohe peale selle avastamist. See on ju ugridoom uuel tasemel – sarnase kultuuriga inimesed elavad maa all, pimeduses, lootusetuses ja masenduses. 20 aastat omaenda viletsuses ja õnnetuses püherdamist tundub rohkem masohhism kui reaalne elulaad. Igatahes, mängisin ühe hooga läbi Metro 2033 mängu, lugesin esimese Metro raamatu sellele kohe peale, ootasin veidi Metro: Last Light mängu, mängisin selle suure õhinaga läbi. Esimese mängu alustamisest saadik oli mul arvutiekraani lähedale seinale kleebitud Moskva metroo kaart, just sellisena nagu see Metro maailmas on – uute nimede, riigikeste ja ohtudega. Et lugemisele või mängimisele sisseelamine oleks täielik, et ma teaks alati, kus Artjom on, mis seal läheduses toimub ja mis kohe-kohe valesti võib minna.

Edasi läks juba nukramalt. Mängude Redux versioonid olevat neid ainult halvemaks teinud. Aga suva see veidike graafikaparandusi. Haarasin õhinal Metro 2034 fännitõlke järgi, sest tollel hetkel midagi paremat ei olnud. Ja proovisin lugeda. Lausa mitu korda proovisin, aga ei jõudnud sellega kuskile. Esimese raamatu hoogne tegevus oli asendunud väsimatu ja lakkamatu hädaldamisega. Eks oma roll oli ka faktil, et peategelaseks ei olnud võetud noor, aateline ja uljas Artjom, vaid keegi vana rongimehhaanik, kes on otsustanud, et vaatamata oma olematule kirjaoskusele on tema Metro Homeros. Mingi hetk, pärast järjekordset pikemat (ja ka halvasti tõlgitud) sisemist monoloogi olin sunnitud alla andma. Fakt, et 2034 jäeti meelega, ning lausa Glukhovski agendi soovitusel Eestis trükkimata ütleb kõnekalt, et viga ei olnud minus.

Ja siis tekkis võimalus saada endale trükivärske eestikeelne Metro 2035, ilmselgelt haarasin koheselt selle järgi. Lootsin saada esimese raamatu järge või siis vähemalt nii head järge, kui oli Last Light esimesele Metro mängule. Kahjuks nii ei läinud. Mis siis valesti läks?

Esiteks. Kogu Metro õhustik baseerub tundel, et „seal metroos on halb elu, aga realistlikult võttes ei tohiks neil niigi hästi olla”. Võtta kasvõi elementaarne entroopia, Metroo elektriga varustamine vajaks korralikku elektrijaama. Rääkimata sellest, et šampinjonide ja sigade peal töötav ökosüsteem ei saaks ei kaua kesta, ega täisväärtuslikku toidulauda pakkuda. Aga las olla, äkki ikka saab. 2035 viib aga selle ebaloogilisuse veel kaugemale. Üritatakse luua kontraste heade ja halbade tingimustega jaamade vahel. Reaalsuses kukub see aga välja selliselt, et viletsas jaamas oleks selliste tingimuste juures inimesed ammu surnud, ning õitsevate jaamade tingimused tunduvad ületavat kogu metroo tootmisvõimet. Asi on jõudnud nii kaugele, et maa peal sõidetakse juba autodega ringi. Mis siis, et tänapäeva bensiin läheb paari aastaga hapuks, ning kõikvõimalikud tänapäevaste autode õrnad komponendid ei elaks 20 aastat tuumatalve üle.

Teiseks. Artjom on kogu peo staar. Muidugi, tegevus peabki toimuma peategelase ümber, peategelane peabki asjad liikuma panema. Aga 2035s on see kuidagi liiga läbipaistev. 20 aastat on suuri plaane tehtud ja asju aetud, ning viimane puuduv hammasrattake on Artjom. Vaene Artjom ei saa ühegi suvalise inimesega kokku põrgata – alati on tegu loo arengu jaoks tähtsa isikuga, kellel on tähtsat juttu rääkida ja kõrvalmissioon anda. Nii kui Artjom mõnda jaama satub, läheb seal actioniks lahti. Aastaid on pingeid hõõrutud, aga vot Artjomi tulek on hea ettekääne suure sõja alustamiseks. Isegi WC-pott, mida Artjom oma toodanguga õnnistab, on strateegiliselt paigutatud. See ei ole minupoolne liialdus, vaid nii oligi.

Kolmandaks. Esimene Metro oli õudne. Mängud oma pimedate tunneliseiklustega olid õudsed, aga Metro esimene raamat on üks väheseid, kus ma olen lõigu ära lugenud, peatunud, seedinud, lõigu uuesti lugenud, raamatu käest pannud ja läinud ilusatest asjadest mõtlema. Metroo on salapärane, selles roomavad mustad Homo Novused, väärastunud rotid, kummitusrongid sõidavad kolinal paralleel-metroos, kummitused sosistavad pimeduses, maapeal on veidrad kiskjad, raamatukoguhoidjad, ning Kremli tähtede hüpnootiline sära on jäänud paljudele Stalkeritele viimaseks nähtud asjaks siin elus. Atmosfäär on üleloomulikust ja veidrusest tüse, kui ilmselged lihast ja luust koletised välja jätta, ei saagi lõpuks teada, kas üleloomulikud asjad olid üleloomulikud, või olid seenepuskar ja radiatsioon inimeste ajud ära küpsetanud. Metro 2035 kokkuvõte – ei ole hirmsamat koletist kui inimesed ise. Kogu raamatu peale on lisaks inimestele üks väike rott ja üks õnnetu kana. Kõik nii loomulikud kui üleloomulikud koletised on kadunud, maagia on kustunud ja mutandid vist sõid üksteist jäägitult ära. Iga nurga taga varitsev surm või hullumine, põnevus ja õudus – hoolikalt ja põhjalikult välja jäetud. Isegi nendes lõikudes, kus Artjom peab üksi mööda kottpimedat tunnelit kõndima, ei ole ühtegi oigavat toru või kahtlast krabinat.

Neljandaks siis – mida Metro 2035 meile pakub? Ma ütleks, et hästi palju poliitikat. Ma sain näiteks tänu sellele raamatule lõpuks hästi selgelt aru, miks on hea neonats olla. Artjom muigab endamisi oma teekaaslaste üle, kes tahavad Uues Reichis neonatsideks hakata, „endal lauba kõrgus kolm sõrme”. Ehk siis, alati on Need Teised süüdi, meie oleme õilsad, intelligentsed ja head. Sellist suhtumist tambitakse läbi terve raamatu – keegi pole päriselt paha, kõik tahavad ainult head, lihtsalt Need Teised ja pööbel ei saa sellest aru. Ja üldse kõige parem oleks, kui inimesed jääks igaveseks metroosse manduma. Mutandid ja üleloomulik on asendatud ehtsa vene, kui mitte isegi NSVL ideoloogiaga – meie elu võib halb olla, aga Need Teised tahavad sellegi hävitada. Seetõttu peame end kaitsma, ükskõik mis hinnaga.

Kahjuks ei ole ma taas kord enda arvamusega üksi. Goodreads’i arvustusi lugedes jääb kõlama minu esitatud kriitika kontsentreeritud vormis – Lovecrafti stiilis aeglaselt mööda selgroogu lugeja fantaasiasse roniv õudus on kadunud, selle asemel on ajupesu, poliitika ja varivalitsused. Inimesed on lihtsalt rotid labürindis.

Sisukokkuvõtet kui sellist pole isegi vaja. Glukhovski lohistab Artjomi ühelt teatrilavalt teisele, kus tal on oma väike, kuid ülitähtis roll täita. Pärast selle täitmist tuleb järjekordne halb ja segane aeg, kus tuleb välja, et just juhtunu taga on sügavamad keerdkäigud, kõik polegi nii lihtne kui alguses tundus! Korrutada sama valemit viie suurema ja kolme väiksema sündmuse jaoks ja oledki jõudnud raamatu viimastele lehekülgedele, ning lõpuks kihutab Artjom vastu päikeseloojangule.

5/10. Ootasin enamat.

Teaduslik peegeldus ulmest (Kaisa Põhako)

12. oktoobril toimus Tartu Rahva Raamatu Tasku Keskuse kaupluses Bioteaduste Üliõpilaste Seltsi (BÜS) poolt korraldatud teemaõhtu, millel käsitleti Indrek Hargla raamatut "Suudlevad vampiirid" ning vananemist. Vananemise geneetilise taustaga seotud probleeme kommenteeris geneetik Riin Tamm. Üritus oli esmakordne, osutudes väga populaarseks ning seda laadi üritustega kavatsetakse ka tulevikus jätkata. Teemaõhtu ideeks oli näidata, kui tõesena ja iseenesest mõistetavana näib ulmekirjandus kui see on kirjutatud realismi lähedaselt.

Teema, mida sel korral puudutati, oli vananemine. Selgus, et tegelikult ei ole teadlastele vananemise kui tervikliku protsessi mehhanisme teada - seda on lihtsalt äärmiselt keerukas uurida. Teada on, et vananemisel mängivad suurt rolli telomeerid - kromosoomide otsad, mis vananedes rakujagunemiste tagajärjel lühenevad. Ka raamatus “Suudlevad vampiirid” oli vampiiride igavese nooruse üheks saladuseks telomeeride lühenemise peatumine. Ainuüksi selle protsessi peatamisest aga ei piisa, sest näiteks mängivad vananemise puhul olulist rolli veel vabad hapnikuradikaalid, mis tekivad meie organismis hingamise tagajärjel mõjudes kuhjudes rakkudele surmavalt.

Kuid siiski, kas vananemine on nähtus, mida saaksime pidurdada või sootuks vältida? Esiteks sõltub vastus muidugi sellest, kelle käest seda küsida, kuid suure tõenäosusega vastavad oma ala spetsialistid sellele eitavalt. Organismi võib vaadelda kui üht suurt masinat, millel võime korduvalt vahetada erinevaid suuremaid ja väiksemaid osi, kuid siiski jõuab mingil hetkel kätte aeg, mil parandamine enam ei aita ning see masin tuleb maha kanda. Samamoodi töötab ka inimese organism - lõputuna näiv ravimine aitab meil elada kauem ja ehk ka kvaliteetsemalt, kuid kunagi tuleb siiski lõpp.

Sellegipoolest ei tasu pead norgu ajada, sest teadustöö vananemismehhanismide uurimise osas käib pidevalt edasi. Praeguseks on värskemad ning paljulubavamad avastused täheldanud, et hiirtel on võimalik eluiga pikendada madala kalorisisaldusega dieedil. Samuti on murranguliste ja lausa ulmelistena näivate tehnoloogiate abil suudetud rakkude ning ka mõningate mudelorganismide vananemist mitte ainult peatada, vaid ka programmeerida vastupidiseks ehk vananemise asemel organism hoopis nooreneb. Vananemine on äärmiselt põnev ning väärt uurimisvaldkond ja annab kindlasti ka palju mõtteainet.

Selleks, et juba uute teemade kohta põnevaid teadmisi ja mõtlemisainet saada, kutsume teid kõiki 7. detsembril kell 18.00 järgmisele teemaõhtule Tasku Keskuse Rahva Raamatu kauplusesse, kus räägime narkomaania teemal.

Kirjutamisnippe Helsingi Worldconilt (Tuuli Tolmov)

75. Worldcon toimus Helsingis mitu kuud tagasi, kuid mõned teemad on alati aktuaalsed. Mina sain Worldconil olla vaid kaks päeva ning isegi siis mitte terved päevad. Kuid nende kahe päeva jooksul võtsin ma osa mitmetest kirjutamisteemalistest paneelidest, kus jagasid oma kogemusi juba kogenud kirjanikud. Mõned neist paneelidest olid küll täiesti kasutud ja 45 minutit leierdati lihtsalt teada tuntud teemat, kuid siit ja sealt noppisin ma välja mõned nipid kirjutamiseks, eelkõige tehnilise poole pealt.

Kirjutamine on aeganõudev tegevus. Enamus kirjanikke valmistuvad enne romaani alustamist ning ulmekirjanikud loovad tihti täiesti uusi maailmu, seda viimsetegi pisiasjadeni. Sellegi poolest kipub suur osa alustajaid kirjutamise pooleli jätma. Miks? Kui sa oled oma loo suhtes nii kirglik, oled loonud elava maailma ja tead, kuhu jutustatav lugu peab välja jõudma, siis miks see pooleli jätta? Kuidas hoida motivatsiooni püsiva joonena ja mitte lasta sellel põhja prantsatada?

Paneelis „Motivational Methods” jagasid kirjanikud (Karen Haber, Sebastien de Castell, Sylvia Spruck Wrigley, Jeffrey A. Carver) tõsiasja, et igal loomingulisel inimesel on päevi või perioode, kus ta ei taha tegeleda isegi oma armastatud tööga. Samuti on tihtipeale raskusi alustamisega. Kirjutamine on tegevus, mida peaks tegema järjepidevalt, iga päev, kuid samas ei tohiks see iial muutuda tüütuks kohustuseks. Kirjanikud tõid välja järgnevad nipid:

* Sisenda endale, et teed vaid tunni. Seda pole ju liiga palju? Kui tund on ikkagi liiga palju ja sul on keskendumisraskused, tasub mõelda intervallkirjutamise peale. 25 minutit kirjutad, 5 pausi. Hoo sisse saades kaob pausiaeg täitsa ära.

* Jaga inimestele, mis sa teed. Las sõber küsib su käest, et mis sa täna kirjutasid või kui palju. Mõnele mõjub avalikult võetud kohustus distsiplineerivalt.

* Lõpeta eelmisel päeval kirjutamine nii, et sa tead, mis edasi saab. Nii ei alusta järgmine päev tühja pea ja lehega.

* Muusika. Vali stseeni jaoks vastav muusikastiil. Aitab väga hästi tunnetuse kätte saamisel. Hea oleks romaani jaoks täiesti eraldi playlist luua.

* Kui tuleb kirjutamisblokk ning ei tea, kuidas edasi, sirvi ideede kausta. Kõigil kirjanikel on kuhugi loomingulised ideed üles kirjutatud. Sealt võib edasiminekuks inspiratsiooni saada.

*The Most Dangerous Writing App sunnib järjest kirjutama ja mitte liiga kaua toppama, sest muidu kaob kirjutatud tekst lihtsalt ära. Karm, aga mõjus.

Kui juba kirjutama hakata, siis kuidas? Kas algusest lõpuni, kirjutades välja kõik, mis hingest tuleb ja siis hiljem üleliigne välja lõigata, või kirjutada üles hädapärane ja hiljem teema laiemalt avada? Igal kirjanikul on omad meetodid. Paneelis „Write Long and Cut, or Write Short and Add”

rääkisid viis kirjanikku (Natania Barron, Jeremy Szal, Leo Vladimirsky, Bo Balder, Chris Beckett) enda kogemusest.

Kõik viis kirjanikku olid nõus, et nende jaoks on kõige parem viis esimese mustandi valmissaamiseks lihtsalt kirjutada see lugu enda seest välja, isegi kui see tähendab täiesti kohutavat tulemust. Eesmärk on kirja saada võimalikult palju. Mõnede stseenide puhul, millega kohe tegeleda ei taha, võib ka kasutada kiiret kirjeldust ja minna edasi, et hiljem see siis täielikult välja kirjutada. Pigem jäi kõlama soovitus „Write long and cut”.

Kuidas oleks kõige parem juba valmis lugu toimetada? Loo struktuuri võiks paika panna kõige enne, juba kirjutamise käigus, sest hiljem on see aeganõudvam. Varakult peaks ka märkama loo ebavajalikke tegelasi, keda välja lõigata. Kui romaan on juba valmis ja sa avastad, et mingi tegelane on üleliigne või üdini tüütu, siis tema eemaldamine loost eeldab suuremat sorti ümberkirjutamist. Tegelase väljalõikamist soovitati siis, kui ta tundub võltsina, marionetina, ehk ei ole loomulik ning mõnikord ka siis kui tegelasi on tohutult palju ja neist kõigist ei käi lihtsalt jõud üle.

Kiired hädapärased muudatused. Hiljem, valmis lugu on hea ka kõval häälel ette lugeda, sest siis märkab ebaloomulikku lauseehitust ja puist dialoogi kõige paremini. Peab olema ka valmis terveid lõike ja peatükke lihtsalt ära kustutama. Kindlasti on vajalik ka beetalugejate ehk testlugejate kasutamine, kuna nemad märkavad vigu värske pilguga.

Mõnikord peavad isegi kogenud kirjanikud meelde tuletama põhitõdesid. Kuid eriti tähtis on see algajatele kirjanikele, kel ei ole tekkinud veel püsivat kirjutamisharjumust ning kellel jäävad suur osa alustatud lugudest pooleli. Kõhklus ja kõikuv motivatsioon on inimlikud. Igal kirjanikul on omad nipid, mis mõjuvad talle kõige paremini.

Lõpetuseks tahaks ma meelde tuletada põhitõde, et kirjanik on see, kes kirjutab, mitte see, kes ainult mõtleb kirjutamisest.

Ulmkonnakroonika 10/17

Ulmestaar

Kristo Janson on üks Tallinna ulmekirjutamistubade püsielanikest, kes on alati valmis inimeste juttusid ette lugema ja ideedega toetama. Samuti on ta juba aastaid ka Estcon’i ja HÕFFi külaline. Kristo avalik kirjutamiskogemus jääb aga juba enam kui 15 aasta kaugusele, kui ta avaldas Algernonis 2001. ja 2002. aastal kokku 3 lühijuttu Sean F. Wryter pseudonüümi all.

1. Mida praegu loed?

Praegu on just selline huvitav hetk, kus mul on korraga pooleli umbes viis raamatut, millest osad ilmselt ka pooleli jäävad. Niisiis vabalt valitud järjestuses - Täheaeg 16 ja 17 (loen vaheldumisi lugusid ühest ja teisest), Bujoldi "Mälu" (mis tuleb ka ilmselt kõrvale panna, sest mingid osad on selgelt vahele jäänud), Kingi "The Dark Tower" (mis kipub natuke venima, aga elame üle), Cardi "Surnute eest kõneleja" (maakeeles ülelugemine), Tarlapi "Rajake tähetolmus" (mis kahjuks saab vist raamatukokku tagasi viidud, sest algus ja lõpp on juba loetud ja vahepealset väga ei viitsi) ja viimasena Joseph Delaney "Seventh Son" sari, mida loen elektroonilisel kujul siis kui vaja aega surnuks lüüa, aga väga pead vaevata ei taha.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Iseendast huvitavalt kitsas küsimus, sest ulme kui žanr ei piirdu ju ainult kirjandusliku meediumiga ja naelutuda võib lisaks raamatutele ju ka filmide, sarjade või hoopiski mängude külge. Kuid kuna küsimus on niiviisi püstitatud, mis siis ikka... Kui ma veel märgatavalt noorem olin, eristasin kirjatükis reeglina kolme olulist tasandit - põnev tegevus, atmosfääri tekitavad kirjeldused ja huvitav idee. Kui üks neist kolmest oli tasemel, oli tegemist päris loetava asjaga, kaks tugevat külge tegid teosest juba hea ja kõik kolm koos lausa meistriteose. Praeguseks on see tunnetus veidi edasi arenenud ja uue kolmiku moodustavad pigem tegevus ja tegelased, maailm ja atmosfäär ning lugu ja seda kandev idee, kuid ülejäänud loogika kehtib siiani.

Teatud hulk salapära ja müstikat, eriti taustas, ei tee ka paha. Kuigi see on alati selline kahe teraga mõõk - kui saladuseloori kunagi ei kergitata, jääbki kusagile hägune laik. Samas on selge ja konkreetne teadmine aga pea alati igavam kui sellele eelnenud salapärane teadmatus, ning selle vastu ei aita ka uuesti algusest alustamine. Sestap on kõige huvitavam strateegia, kus loos peituvaid saladusi avaldatakse vaikselt ja jupikaupa - kuigi ka big reveal võib olla üsna rahuldustpakkuv, kui see on piisavalt nutikas ja paneb eespool toimunule teise pilguga tagasi vaatama või seda lausa uuesti üle lugema.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Nagu ikka, siis tegelikult on ka minul lemmikuid rohkem kui kolm - pigem vähemalt kolm iga eelpool mainitud meediumi kohta, pluss veel alamžanrid - kuid üritan siis kiirelt mingi ülevaate teha, aga mitte liiga põhjaliku, et lugejal igavaks ei läheks.

Fantaasiakirjandust ei hakka pikemalt puudutama, sest eks seal valitsevad ikka needsamad Tolkienid ja Martinid, keda kõik niigi teavad ja saavad ka aru, mis on olnud nende panus žanri arengusse. Sinna otsa võiks ehk mainida veel Pehhovit, Rowlingut ja Patrick Rothfussi (kes tõestasid, et ka niimoodi saab fantasyt kirjutada, ja sealjuures veel päris põnevalt), ning Robin Hobbi, kes saab austusväärse mainimise oma Farseerite-heksaloogia ja eriti veel selle lõpu eest.

Teadusulme kolm nurgakivi on minu jaoks Frank Herberti "Düün" oma filigraanselt komponeeritud maailma ja mõju tõttu hilisemale ulmele, eriti filmindusele (Jodorowski Düün jäi küll kahjuks tegemata ja selle asemel tehti mingi muu õnnetus, aga tolleks eesmärgiks kogutud meeskond jättis tugeva jälje oma ajastu ulmefilmikunsti sellegipoolest); Orson Scott Cardi "Enderi mäng", mis esimese lugemise ajal tundus noppivat ideid mu enda peast, kuid teostavat neid kordades paremini; ning lõpetuseks Iain M. Banksi Kultuuri-tsükkel oma oskusega võtta ette utoopiline post-scarcity ühiskond ning pea jumalike võimetega tehislikud tegelased ja keerata sellest ikkagi kokku terve hulk täiesti põneva süžeega romaane (tõsi, kõik nad pole ühtlase kvaliteediga, kuid siiski).

Õuduskirjandusega on minu kokkupuuted vast kõige põgusamad - puusalt tulistades oskaks esimese hooga mainida ehk Stephen Kingi, kellel on mõned üsna judinaid tekitavad teosed, aga peale seda on tükk tühjusesse vaatamist. Lovecraft on näiteks liigutuse poolest küll horror, kuid minu karvu väga ei kergita, ent samas on ta andnud toitu tervele kirjule hunnikule teostele, nii et mainida ehk tasub. Ning esimeses küsimuses mainitud Delaney sari sisaldab oma lihtsusele vaatamata samuti ootamatult hästi õõva tekitavaid kohti, samuti on kummalisel kombel Igor Volke kogutud Eesti UFO-juhtumite kirjeldused - erinevalt muu maailma omadest - pigemini õuduse kui teadusulme alla liigituvad.

Aga üldiselt seondub õudus kui selline minu jaoks pigem filmide kui raamatutega, põhjuseks ilmselt nii mõnedki lapsepõlves hirmuunenägudega täidetud ööd peale "Poltergeisti", "Terminaatori" või vanade zombie-filmide vaatamist, ning tänaseni ei saa jätta külastamata ühtegi Haapsalu Õudusfilmide Festivali, sest see on lihtsalt äge.

Ja kui jutt juba filmidele läks, siis mainiks kiirelt ära ka muude alamžanrite lemmikud - fantaasiafilmidest kahtlemata "Sõrmuste Isanda" triloogia (sest et sama tugevalt tehtud ja mõne aja tagant külmavärinaid tekitavat eepost pole tehtud ei enne seda ega kahjuks ka veel tänaseni) ning teadusulme valdkonnast pigem paar tegijat, kes on pea kõigi minu lemmikfilmide autorid: James Cameron ja Steven Spielberg. Samas on kolmandat siin valdkonnas väga raske nimetada - George Lucas nagu oli, aga enam ei ole; sama võib öelda ka Ridley Scotti kohta, kelle looming tegeleb viimasel ajal rohkem androidide naba imetlemisega. J.J. Abrams samuti nagu on ja siis pole ka. Tegelikult võiks kolmas enam-vähem kindlat kvaliteeti pakkuv tegija olla vast Joss Whedon, sest tema viimasena treitud koomiksifilmid on küll veidi õõnsad, aga vähemalt veeravad ilusti.

Kuigi üldiselt on filmindus kui selline, ning eriti veel laiemale publikule suunatud ulmefilmindus, tugevalt allamäge veeremas ja pidureid ei paista väga kusagilt. Düstoopiline noorteulme on ehk nii filmis kui kirjanduses õnneks silmapiiri taha loojumas ja ruumi vabastamas, kuid peale superkangelaste paistavad kõik muud alamliigid üldiselt hinge vaakuvat. Mürtsu nagu saab, vaated on ilusad ja näitlejad peaksid ka nagu oskama, aga tihtipeale jääb mulje, et stsenaristi pole kas üldse palgatud või on too lihtsalt poole pealt minema jalutanud. Ilmselt seriaale kirjutama, sest nood lähevad järjest arvukamaks ja paremaks.

Oktoobrikuu parim arvustus Ulmekirjanduse BAASis

Jüri Kallas

Kuidagi juhuslikust sain ma teada, et tänu Kristjan-Jaak Rätsepale on minust saanud Ulmekirjanduse BAASi septembrikuu parim arvustaja, mis ühtlasi tähendab, et mina pean nüüd nimetama oktoobrikuu parima arvustaja.

Raske see on, sest arvustusi oli vähe ning enamus neist olid sellised, et arvustajale abiks, aga mulle ei pakkunud suurt midagi. Kõikse jõulisemalt paistis silma eelpoolnimetatud Kristjan-Jaak Rätsep, aga kuna tiitli tagasipõrgatamist ei peeta heaks tooniks, siis... Positiivse poole pealt jäid silma ka Joel Jans ja Andreas Jõesaar ning ehk ka Must Kass, aga ilmselgelt polnud oktoober nende kuu.

Parima arvustuse tiitli pälvib seekord Erkki Toht ja tema arvamusavaldus Jack Williamsoni jutule "The Cosmic Express" (1930). Teistest sõelalolnuist eristas seda arvamust just tõsiasi, et ma sain midagi teada ka teose enda kohta ning kuigi ma väga suure tõenäosusega seda teksti kunagi ei loe, oli seda arvamust mul huvitav lugeda ja ilmselt jääb see ka kuhugi mu ajusoppi pidama.

Eesti kosmoseulme

Veiko Belials

17. oktoobril pidas Andrus Org Tartu tähetorni astronoomiaõhtute raames loengu „Eesti kosmoseulme“, kus tutvustas oma doktoritööd aluseks võttes näiteid kodumaisest kosmoseulmest. Käsitlemist (koos mõningate katkendite ette lugemisega) leidsid Veiko Belialsi „Jumalate vandenõu“, Siim Veskimehe „Kuu ordu“, Indrek Hargla „Excelsuse konkistadoorid“, Tiit Tarlapi „Roheliste lippude reservaat“, Leo Kunnase „Gort Ashryn’i“ saaga, Kent Raju „Tuntud universum: kadunud Maa“, aga loomulikult ka Boris Kaburi „Kosmose rannavetes“ ja Tiit Sepa „Viimane üksiklane“. Žanrilistest märksõnadest kõlasid terminid kosmoseooper, seiklusulme, märuliulme, militaarulme, planeediulme, aga ka hurraaulme ja rajuulme.

Andruse doktoritöö „Eesti ulmekirjanduse žanrid ja nende poeetika“ on leitav siit.

Ulmeline oktoober

Veiko Belials

Koostöös Ulmeühinguga toimusid 27. oktoobril Tartu Tasku keskuse Rahva Raamatus ja 30. oktoobril Tallinnas Viru keskuse Rahva Raamatus kampaaniakuud „Ulmeline oktoober“ lõpetavad vestlusõhtud. Tartus osalesid Veiko Belials, Indrek Hargla ja Raul Sulbi, Tallinnas Veiko Belials, Indrek Hargla ja Siim Veskimees. Räägiti ulmest, selle žanrilistest piiridest, kodumaisest fändomist ja selle tegemistest ning arutleti ulme suundumuste üle. Külastajaid oli mõlemal pool ligikaudu paarkümmend, kuid otseülekandeid vaatas kordades rohkem inimesi (Tallinna otseülekannet vaatas algusest lõpuni näiteks 73 inimest).

Tartu vestlusõhtu video tuleb peatselt Reaktori youtube kanalile.

Tallinna vestlusõhtu video on siin.

Pildid Tartust

Pildid Tallinnast

Pildistas Heli Illipe-Sootak

Pilte Tartu ulmikute kogunemisest

Pildistas Jaana Muna

Meenutusi suvisest Estconist

Kirjastuste uudised 10/17

Kirjastus Viiking

H. P. Lovecraft: Cthulhu kutse

Koostanud, kommenteerinud ja järelsõna kirjutanud Raul Sulbi

Inglise keelest tõlkinud Jüri Kallas, Priit Kenkmann, Sander Kingsepp, Mario Kivistik, Marek Laane, Eva Luts ja Silver Sära

486 lk

Ilmub 10. novembril 2017

«Cthulhu kutse» sisaldab 20. sajandi ameerika tähtsaima ja olulisel määral kogu maailma kultuuriteadvust mõjutanud õuduskirjaniku H. P. Lovecrafti (1890–1937) lühiproosa paremikku, mille on välja valinud, põhjalikult kommenteerinud ja järelsõnaga varustanud ulmekirjanduse asjatundja Raul Sulbi. Kogumikust leiab juba varem eesti keeles ilmunud tekste kui ka esmakordselt meie lugejateni jõudvaid palasid. Üleloomuliku kirjanduse austaja jaoks on nende kaante vahel käepäraselt koos kõik olulisemad kirjaniku novellid, jutustused ja lühiromaanid.

Lovecrafti loodud Cthulhu-mütoloogia oma veidrate jumaluste ja maaväliste olevustega nagu Dagon, Nyarlathotep, Yog-Sothoth ning õudustäratavate tegevuskohtadega Uus-Inglismaa kolkakülades ja allakäinud kalahaisulistes sadamalinnades nagu Dunwich või Innsmouth on kindlasti üks moodsa õuduskirjanduse tugisambaid, millele on rajanud omakorda uusi kihistusi Robert Bloch, Ramsey Campbell, Neil Gaiman, Stephen King, Henry Kuttner, Brian Lumley, Terry Pratchett, Charles Stross ja paljud teised kirjanikud.

H. P. Lovecrafti kummastava pärandi kultuurilooline tähtsus on viimastel kümnenditel üha kasvanud ja ulatub kaugele üle žanrikirjanduse piiride ning on ajendanud rohkelt tõsiseltvõetavaid akadeemilisi analüüse ja tõlgendusi. Tema loomingu mõjudest pole puutumata jäänud vist ükski popkultuuri valdkond, olgu tegu siis heavy metali või gurmeekokandusega.

Kirjastus Raudhammas

Indrek Hargla

Merivälja

Romaani „Raudrästiku aeg“ ja apteeker Melchiori lugude autori Indrek Hargla hoogsa põnevusromaani sündmused keerlevad müstilise Merivälja objekti ümber, mida suure saladuskatte all kunagi otsiti. Arvatavalt oli Merivälja moreenikihil all peidus iidsel ajal sinna kukkunud maaväline objekt. Romaani, mis elustab pöörase 90ndate õhustiku, tegelasteks on Merivälja inimesed, kes otseselt või kaudselt olid seotud maavälise objekti otsingutega, ja nüüd tungib nende ellu keegi väljapressija, kes sunnib neid tegema kummalisi asju. Ehkki romaan on kohati üsna humoorikas, on selles avanev lugu traagiline ja šokeeriv. Merivälja saladuse pärast on inimesi tapetud ja punutud kohutavaid vandenõusid, millesse on segatud nõiad, selgeltnägijad, KGB käsilased, pankurid ja poliitikud.

Kirjastus Fantaasia

Megan Whalen Turner

Attolia kuninganna

Sari: Kuninganna varas

Tõlkinud Eva Luts

Toimetanud Leiger Luts

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Kirjastus Fantaasia

Vana-Kreekast inspireeritud fantaasiamaailmas ei suuda kolm väikest kuningriiki kokku leppida, et astuda vastu suurele impeeriumile, mis ähvardab neid kõiki alla neelata. Nende riikide  valitsejad, kelleks on kaks verinoort kuningannat ja üks väiklane ja ahne kuningas, sõltuvad äärmiselt oma nõuandjatest, kes on mõnel lihtsalt kavalad või targad, mõnel aga manipuleerivamad ja hämaramate eesmärkidega. Lugedes ei saa jätta hämmastumata, kuivõrd lihtne on rahvaid ja inimesi omavahel tülli ajada – ja tülitsejad unustavad sageli ka küsimata, kellele need tülid kasuks tulevad, kas neile endile või hoopis kellelegi kolmandale, kes osavalt end varju hoiab.

Võtmetegelane on jälle Eddise kuninganna varas Eugenides. Lisaks saame heita pilgu ühe äärmiselt huvitava valitseja hingeellu, kes võtab vastu väga raskeid otsuseid, mille järgi võib teda näiteks türanniks, barbariks või julmuriks nimetada, ometi on aga lähemal vaatlemisel tema otsused vähemalt hästi põhjendatud, kuigi mitte alati õiged.

Megan Whalen Turneri lummavad ja auhindu võitnud „Kuninganna Varga“ romaanid elustavad eeposte maailma ja tutvustavad üht karismaatilist ja parandamatut tegelast – varas Eugenidest ehk Geni. „Kuninganna Varga“ romaanid on täis poliitilisi mahhinatsioone ja intriige, võidetud ja kaotatud lahinguid, ohtlikke reise, jumalikke sekkumisi, võimu, kirge, kättemaksu ja reetmist. „Kuninganna  Varga“ romaane hindavad kirjanikud, kriitikud ja lugejad, need on saanud paljusid auhindu, nende hulgas Los Angeles Times Book Prize, Newbery Honor, Mythopoeic Fantasy Award.

Septembri juttudest - Tõnis Hallaste (Tõnis Hallaste)

Valguse võimendamine ergastatud kiirguse abil

Karri Kaas, Asso Puidet

Läti Sotsialistliku Vabariigi loodeosas, Skrunda linna lähedale rajatud salajases radaribaasis töötab tehnik Roman. Ta naine Marina on haiglas, operatsiooni ootejärjekorras, mistõttu Romani elujärg on veidi segi löödud – vormiriided vedelevad kortsus ja ta ise hilineb tööle. Ta vahetab mõned sõnad eestlasest üleajateenija Andrusega, kes väidab, et see ei tundu sugugi olevat tavaline radaribaas – ja et midagi suurt on juhtumas. Sel päeval peavad kõik tehnikud kõik ühendused üle kontrollima, sest midagi suurt juhtubki.

Alustuseks tooks välja, et teksti nimi on tore. Kunagi sain teada, et „laser” on akronüüm sõnadest „Light Amplification” ja „Stimulated Emission of Radiation”, praegu tuleb see teadmine kasuks. Ma küll ei tea, kui väga see teksti sisusse puutub – teksti lõpu „midagi suurt” pole mingi Death Ray, mis kiirena kuskil suunas tulistaks, vaid midagi muud – aga sellegipoolest, huvitav nimi.

Selles tekstis on palju sümpaatset. See on mu arust igati hästi kirjutatud. Erinevalt nii mõnestki Reaktoris ilmuvast tekstist ei jää kuidagi tunnet, et oleks lihtsalt vabadel tundidel kokkumonteeritud idee, mis kuidagi tiivustas ja mille tahtis mingilgi kujul välja kirjutada. Asi on terviklik – kui on kirjutatud linnakust, siis ka näidatakse, et see on omaette infrastruktuuriga moodustis. Ei tehta väidet, et „on nagu täitsa linn”, mida aga lugejale ei näidata, vaid (näiteks) mainitakse lasteaeda minevaid inimesi. Mainitakse haiglat, aga selgelt aimub ka eraldatus „ülejäänud maailmast” - kirurg käib harva, mis mõjutab ka peategelast. Ühesõnaga, kirjutuslaadis on teatavat terviklikkust.

Küllaltki selgete ja omanäolistena kerkivad silme ette ka tegelased. Roman, kes on küll luuser (naine on ära, seega on riided kortsus ja ta ise üsna apaatne), aga siiski mitte tüütuseni abitu. Andrus, kes on veidi salapäratsev, aga keda ei tehta ka liiga tähtsaks, müstiliseks või cool'iks (pingutatud cool oleks nõme). Ülemus, kes pole klišee räuskav-ropendavast ja juhipositsioonile pääsenud idioodist. Nad pole ka sedavõrd ilmekad tegelased, et tahaks juba lugeda nende edasistest seiklustest, nad on lihtsalt korralikult tehtud, aga vahel väärib seegi kiitust.

Kiitus pole ent mõeldud ülevoolavana, vaid pigem tahaks lihtsalt tunnustada töö korralikkust ja tulemuse justkui-terviklikkust. Kahjuks tuleb nentida, et selle kiiduväärse vahel pole midagi vaimustavat. Tekstis pole otseselt häid stseene, mida loeks naudiskledes üle ja mis pärast meelde jääks. On vaid korralikud stseenid.

Omamoodi huvitavalt mõjub kriitika Nõukogude Liidu aadressil. Tarvitseb vaid otsisõnaks panna „Nõukogude” ja peaasjalikult leidub mõtteteri stiilis „Skrundas olid kõik kas töö- või joomakaaslased. Või mõlemad, nagu ilmselt olid seda paljud inimesed üle terve Liidu” ning „Andruse jutu valguses tundus linnak Romanile tõepoolest natuke kummaline. Paraku mitte väga palju kummalisem kui Nõukogude Liit ise” ning „Nõukogude armees olid selline „pakasuha“ üsna tavaline”. See andis tooni tekstile, elustas veidi küünilist suhtumist riiki. Samas jäi tunne, et neid nentimisi öeldaks korraks välja, et naerda tollast tobedust; see ei muutunud päris veenvalt tolleaegse inimese kommentaariks või riigikorratüdimuseks. Võib-olla ma norin, aga neil on nüansivahe.

Laituste juurde asudes alustaks sündmustest, mis pole üllatavad. Tegemist on üsna tüüpilise „salaprojekt läheb nässu”-looga. See küll sooritatakse stiilitruult, aga ebaüllatavalt – selliste lugude juures tahaks natuke suuremaid ootamatusi. Miks peaks keegi võtma ja taastootma tuttava žanri tuttavat süžeed – keskmisel autoril võiks ikkagi olla soovi natuke mängida ootustega, keerata midagigi pahupidi. Ei pea küll olema lausa žanri dekonstrueerimist (mis, muide, annaks minu silmis kohe jube palju plusspunkte – et kui on kedagi, kes kirjutades peab silmas üht tundmatut Reaktori püsiarvustajat, siis see oleks jube lihtlabane võte, millega mõjuda), aga võiks olla enamat kui tüüpteksti taastootmist.

Tagantjärele tundubki, et tekst jättis mind külmaks esmalugemisel, aga kui ma seda teist korda lähemalt lugesin ja proovisin märkusi üles kirjutada, täheldasin, kui palju selles kiiduväärset oli. Ootan uudishimuga, mida autorid edaspidigi valmis teevad. Korralikke tekste on alati rõõm näha. Tahaks vaid, et need poleks vaid korrektselt sooritatud tekstiideed, vaid et neis oleks midagi uut.

7,7/10

Reevesi ema

Karmo Talts

Tegelastevaheliste suhete tasandil on tegemist ema ja poja suhtega, kirjeldatakse mitut stseeni poja elu eri etappidest. Ulmesüžeelises plaanis tegemist eelkõige ühe Fraktaalis viibiva isiku elukogemuse vaatlemisega – mis koondub üheks murdepunktiks, mis otsustab kõik.

„Reevesi ema” on mitme küllaltki hea ideega lugu, mille puhul saab alles teisel lugemisel rääkida mingistki elamusest. Võikski öelda, et see on teise lugemise tekst. Sellise teksti loomine nõuab autorilt suurt usaldust lugeja vastu, tema viitsimise ja vastutulemise ja üldjuhul ka intellektuaalse suutlikkuse vastu. Üldjuhul jääb sellise tekstiga mittehaakumise järel väike pettumus endas, et ma ei vasta autori seatud nõuetele. Mõnda see ei sega, nad loevad ja ütlevad: „Ei, ma ei mängi seda mängu!” ja ühekordse lugemise järel on tekst kinni pandud, autori vaev nende puhul raisku läinud. Ma üldjuhul püüan alati kaasa mängida. Mõne raskema teksti puhul jääb selle kiuste magus defineerimatus, kus tekst tundub läbimõeldud ja elamuslik, aga ikkagi veel haaramatu. „Reevesi ema” puhul nii ei ole, tegemist on ikkagi luhtumisega.

Tekstis on infoedastuskohmakusi, mida ei õigusta asjaolu, et lõpus toimub „kõik saab selgeks”-nihe. Suurt rolli näib mu silmis mängivat asjaolu, et autoril on silme ees pilt, aga seda pole piisavalt selgelt välja kirjeldatud. See pole samas mänguline väljajätteline tekstistiil, kus tuleb endal lüngad täita, vaid on niisama kirjutatud asjadest moel, nagu neid võiks juba teada. Loe teist korda, siis võiks olla hästi – aga ka teise lugemise järel mõjuvad need siiski kohmakustena. Võib-olla tal polnudki sinna mõeldud seda „kõik-saab-selgeks”-stseeni, võib-olla eeldas ta, et lugeja on juba enne seda kõigiti kaasas.

Kohmakusest tahaks näiteks tuua teksti esimese minipeatüki, stseeni Reevesi, Reevesi ema ja Markiga. Poisid mängivad - Reeves läheb Marki selja taha ja teeb mängupüstoliga pahh-pahh. Öeldakse, et Reeves hiilis, sest tal olid nõrgad jalad pidevast toas istumisest, mida seletatakse suure huviga arvutite ja nende toimimismehhanismide vastu. Pärast ütleb Mark Reevesi emale, et nad mängisid detektiivimängu. Kas see laste jooksmine oli detektiivimäng? Ent siis järgmine lause: „Kaks paari silmi vaatasid ekraani ja punapäist naisdetektiivi/.../” - seega mängisid nad kõik see aeg arvutiga? Aga kuidas Reevesi nõrgad jalad asjasse puutuvad – jalad, mis on nõrgad, sest ta viibib palju toas oma arvutihuvi tõttu? Hoidutakse midagigi korralikult kirjeldamast, seega pole üheselt selge, kus jookseb Reeves, kus tema arvutitegelane. Üle lugedes oli näha, et see oli mõeldud sisulise üleminekuna – poisid mängisid õues detektiivimängu, seejärel tulid sisse ja mängisid arvuti- või telekamängu, mille peategelane oli detektiiv. Kuna tekst püüab viibida virtuaalse ja mittevirtuaalse piirimail, siis selliste olukordade poolik ja katkendlik kirjeldamine ning sellele lisanduv motiivide mäng mõjub, noh, kohmakalt.

Teksti avalause on: „Igal inimesel on lapsepõlves just temale määratud järelvalveprogrammid.” Sellest tajusin mingit rangelt reglementeeritud heaoluühiskonda, äraspidist utoopiat, milles lapsevanemad jätavad oma järelkasvu tehisintellektsetele hooldajatele ja see on vastastikku teada-tuntud asi. Loetav tekst kummutas saadud mulje alles järgmise või ülejärgmise minipeatükiga, täielikult vist alles lõpu juures. Mingid pingeväljad, mis kuuluvad „kõik on virtuaalne”-süžee juurde, ei aktiveeru, sest neid peetakse enesestmõistetavaks. Tundub, et peetakse enesestmõistetavaks, sest autoril on olnud liiga kitsalt kinni enda tajutud süžees kui ainsas, mida saaks sealt välja lugeda.

Sellest, et need pingeväljad ei aktiveeru, on samas kahju, sest mul on tunne, et keegi Reevesi-taoline võiks olla originaalne tegelane ühes Matrixi-süžees. Olen nüüd keerutanud kassina ümber palava pudru, otsekui vältinud Matrixi, aga ka tekst ise teeb peaaegu otsesõnalise viite sellele oma valikuga punase ja sinise ukse vahel, mille kaudu saaks virtuaalreaalsest maailmast välja minna (pluss agendid pluss see, et virtuaalsusest vabanemise pakkumine tehakse häkkerile, mitte näiteks kirikuõpetajale või günekoloogile). Reevesi originaalsus seisneb selles, et Matrixis ei näidatud kedagi, kes valiks sinist pilli. Vähe sellest, ei näidatud kedagi, kes valib sinise pilli mitte mugava elu tõttu (nagu kiilakas Cypher tagantjärele), vaid seetõttu, et (kui ma teksti väljajättelise stiili kiuste asjast õigesti aru sain) Reeves on IT-huviline ja tahakski virtuaalmaailma jääda, sest teda paeluvad programmide toimimismehhanismid. Kui ma ent sain asjast valesti aru ja Reeves tegi otsuse armastusest ema vastu, siis kahju – tekstis osutati palju programmeerimishuvile ja see mõjus huvitava ideena. Kui ma tajusin seda valesti, siis on tegemist jälle ühe poolikult kirjutatud kohaga.

Huvitavaid ideid oli teisigi. Üks oli see, et otsustushetkel, kui Reeves pidi tegema valiku ehtsa ja virtuaalse vahel, tundis ta plastmassi lõhna, meenutusena lapsepõlvest. Kodus istumine ja telekamäng võivad isegi olla magusad mälestused – aga just see, et plastmassi lõhn aitas otsustada, oli ootamatu lahendus ja sellisena tore. Stereotüüpsem oleks, et otsustushetkel tunneb ta mälestusvirvendust vanaema karedate käte silitusest ja kuivanud õunaviilude vintskust hammaste vahel ja teises toas podiseva kalasupi lõhna või muud säärast, midagi argisemat ja arhailisemalt romantilist. Aga ei, plastmass. Mõjus suurepäraselt klišee pahupidikeeramisena.

Huvitav nupuke oli ka see, et Reevesi kooliaegne sõbranna Rita oli „normaalkaalus neiu, keda kõhnemate vanusekaaslaste narrimine liigselt ei häirinud”. See on koht, kus sotsiaalkriitika või sotsiaaliroonia mõjub sümpaatselt oma lakoonilisuses. Seal teksti väljajättelisus töötab.

Kui Reevesi elu erinevad etapid oleks paremini välja kirjutatud, eelkõige korralikumate kirjelduste abil, võiks tegemist olla päris okei tekstiga. Praegusel juhul on tekst mõeldud alles teistkordseks lugemiseks, aga raske on arvata, paljud selle teise korrani jõuavad.

5/10

Jyrka karvustused, september 2017 (Jüri Kallas)

Septembrinumbri jutuosa avas Indrek Hargla romaanikatkend, aga sellest ma siin kirjutama ei hakka, sest katkend on katkend ehk reklaamtekst ning romaan peaks ka juba väljas olema, või kohe-kohe on...

Karri Kaas, Asso Puidet - Valguse võimendamine ergastatud kiirguse abil

Päris sileda keelekasutusega tekst – on tunda, et autoritele või vähemasti ühele pole kirjutamine võõras. Samas, jutus puudub elu, sellised üsna kiretud kirjeldused, ilmetud inimesed ja ettearvatavad sündmused. Ei olnud erilist minekut, aga kuna pidin arvustama, siis lugesin muidugi läbi ning lõpu poole täheldasin ka mingit pinget tekkimas. Ning siis sai jutt otsa...

Sisulise poole pealt? Ma päris täpselt ei saanudki aru, miks see jutt on kirjutatud? Kas autorid tõsimeeli uskusid, et nad pakuvad välja ühe ulja põhjenduse ühele kuulsale katastroofile? Või mõtlesid välja ägeda eksperimendi? Loed ja loed, aga sisulist kulminatsiooni ei tule... otsad lihtsalt tõmmati toorelt kokku ja kõik tekkida võivad küsimused jäeti vastuseta...

Mis eksperiment see oli? Kuhu liikusid objektid ja inimesed? Mis toimus pärast seal jaamas ning mis juhtus Romani ja selle eestlasega? Need teemad oleks olnud muarust märksa huvitavamad lugeda, kui Nõukogude Liidu kolkaliku radarijaama elu-olu perestroika alguspäevil.

Autorid ei peaks nüüd mu jutu peale nööri seebitama hakkama, kuid enne järgmise jutu kirjutamist võiks mõelda küll, et miks, kuidas jne.

5/10

Karmo Talts - Reevesi ema

Jutt on kohe algusest peale selge ja klaar ulme, aga see ei tee teksti siiski eriti köitvaks. Autor jutustab ühe erilise ja andeka poisi lugu kusagil kõrgtehnoloogilises keskkonnas. Üsna mitu lõiku ja üsna mitu lahedat detaili ja siis tuleb eelviimase lõigu enam kui piinlik ja banaalne lõpuosa, mis tappis kõige selle mis hakaks juba tekkima.

Taaskord tekib küsimus, et miks? Mida tahtis autor öelda, kas tal oli midagi lisada sellele filmile ja neile tekstidele, mille olemasolust ta ei pruugi ehk teada...

5/10

Mõlemale jutule panin ma hindeks n-ö nõrga kolme, aga suuresti vaid siiski autorite vähest loomekogemust arvestades. Midagi ju oli, aga milleks see kõik? Jah, ma mõistan ja ka tean, et iga jutt ei saa olla pöördelise tähenduse või olemise alustalasid raputava toimega, aga midagi võiks ju tekstis siiski olla. Köitvust, mõnusat ütlemist, kasvõi seiklust, seisukohta olude asjus, ägedaid kirjaldusi, kaelamurdvaid kontseptsioone... kasvõi mingi alguse ja lõpuga lugu võiks olla. Jah, mõlemas jutus ju mingi lugu oli, aga esimeses oli see pigem selline kulgev kirjeldus, mis mingil hetkel lõpetati ning teises oli hulk juppe, mis banaalsusse maandusid.

Andku nüüd autorid mulle andeks, aga isegi nende tekstide põhjal arvan ma, et te suudaksite enamat...

Jutt: Üüriaeg (Miikael Jekimov)

Niko elektrikrediit oli otsas, nii et ta pidi toime tulema odava energialambiga, mis visandas seintele lillakaid neoonvarje ja andis kogu ruumile tunde, nagu oleks tegu ühe nende kitsaste tänavate vahele ära peidetud bordellitubadega, kus seintelt krohvi maha koorub, põrandalauad raskuse all ägisevad ja meeleheitliku üksinduse järeleandmatu surve õhtu lõpuks alati oma võtab. Vähemalt oli soe. Ei, kuum. Kõige kuumem päev sel suvel, ning justkui kinnituseks kleepus higine särk mehe selja külge. Alistumatu lõhn puges vägisi ninast sisse.

„Näeb välja nagu kusagil lõbumajas,“ kõlas katkendlik hääl pisikese toa teisest otsast. Valguse kahvatu toon andis mõista, nagu tahaksid seinad kokku pressima hakata.

Niko heitis diivani poole pilgu. „Kust sa tead, milline seal on?“ Ta tundis, et pidi selja tooli küljest lahti rebima ja seejärel läbimärja särgi nahalt.

„Mul pole küll peas midagi, aga see ei tähenda, et ma ei oskaks mõelda.“ Emet ajas oma kivist tahutud ihu püsti, tegi paar rasket sammu ning jäi toa keskele raidkujuna seisma. Ta mõlema jala ümber oli seotud kaks vana käterätti, tuhmid ja pleekinud, ent suutsid mõnevõrra ta kolistamist summutada. „Veetsin piisavalt aega igast kahtlastes kohtades passides ja targemate otsuseid oodates.“

Niko puuris kaaslast pikalt. See oli kõlanud kui süüdistus. Ta ajas käe läbi oma kiilaneva pealae ja ohkas, justkui lahendaks üks ohe imeväel kõik ta mured. „Arvad, et ta tuleb täna?“

„Mitmes täna on?“ Golem oleks ise pead pööranud, aga ilmselgelt oli nende paari sammuga tema liikumishimu ühele poole saanud.

„Kaheksas.“ Niko andis endale lubaduse ilmselgeid küsimusi tulevikus vähem esitada.

„Oled kolm päeva hiljaks jäänud.“ Emet vaatas põgusalt kord ühele, kord teisele poole. Sellega tema pearaputus piirduski. „Sel kuul. Mitu kuud sa üldse hilinemisega maksnud oled? Mine parem ise. Äkki toob kellegi lõpuks siia ja leiavad mu veel üles. Kiiduväärt saak.“

„Kustutaks tõenäoliselt mu võla.“

„Keri per...“

„Ja-jah,“ segas Niko vahele ja hakkas seejärel kapist uut särki otsima. „Vajan ühte klõmakat.“ Oli see väide aga alles tõsi. Kuid kõik pudelid kodus olid tühjad.

„Lähedki siis ise või? Tegin nalja.“ Pisike paus. „Noh, ikka parem kui toda pooletoobist oodata. Tead, ma vannun, tookord kui ta lävele tuli ja ma avatud ukse taga peitudes tema möga pidin kuulama, soovisin ma, et ei olekski elus.“

Ei olegi, tahtis Niko vastata. Mitte päriselt. „Sa oled osa seinast, seltsimees,“ vastas ta hoopis. „Sina ei saa otsustada.“

Emeti vastus kaldus vanduva sisu poole.

Niko avas suu, et järgmist mõtet lagedale tuua, ent ühetoalise korteri uksel kõlas rappiv koputamine. Rahe saabus alati siis kui selleks kõige vähem valmis olid. „Kurat.“ Ta sulges hetkeks silmad. „Mine ukse kõrvale ja vaata, et vaikselt astud.“

Samal ajal kui Emeti kivikeha võimalikult tasaselt seina poole sammus, silus Niko lootusetult allesjäänud juukseid üle pea ning hingas sügavalt sisse. Neetud kaheksas. Ta avas ukse ning pressis end välja enne, kui majaomanik midagi öelda jõudis.

„Lähme parem sinu kontorisse,“ ütles Niko, asetas ühe käe koputanu priiskava värvi- ja mustrikujundusega särgi seljale ning teisega juhatas neid neljanda korruse koridori lõpu poole.

Korterite uksed olid kõik kulunud, samuti nagu ka seinad, paremate aegade mälestused aga ammu jalga lasknud üürnike poolt kaasa võetud. Kitsas koridoris sundis end neist mööda noor ema nelja jõnglasega. Naisterahvas kinkis mõlemale põgusa naeratuse, mis ta silmadeni küll ei ulatunud. Need helerohelised täpid näisid kõike peegeldava kaevuveena. Naine sahmerdas võtmega, avas ukse ning sundis lapsed kiiresti korterisse. Niipea kui uks sulgus, kostis selle tagant veidraid uratusi. Ühtäkki jõudis Nikole kohale, et kõigi majas elatud aastate jooksul polnud neli kratti kunagi vananenud. Eh, pühkis ta mõtte vägisi eemale. Rumalus. Sääraste totruste asemel pidi hoopis keskenduma pakilisematele asjaoludele. Numbrimärgid vaheldusid Niko toast, neljasaja kolmeteistkümnendast, tagasi esimeseni.

„Üllata mind.“ Majaomaniku hääletoon muutus oma korteris tunduvalt enesekindlamaks, ta lükkas kandilised prillid kotkalikule ninajuurele ja ristas oma kallihinnalise särgi rinnal käed. Edev kuldkell randmel ei läinud roosaka riidega üldsegi kokku. Niko mõistatas kas tegu oli ehtsa asja või kõigest odava võltsinguga. Sääraselt rõivastuvast ning end niimoodi ülal pidavast inimesest võis oodata mõlemat.

„Mul on veidi rohkem aega vaja.“

„Aa,“ venitas majaomanik, justkui kuuleks ta seda esimest korda. Korteri seinad olid kaetud hõbedakarva tapeediga, laes aga rippus lamp, mis maksis tõenäoliselt rohkem kui kõigi maja üürnike omandid kokku. Ometi oli tema jaoks iga sent alati arvel. „Nikolose kuulsad kuus sõna. Kas sa tead, et tänaval tuntaksegi sind Kuuesõnalise Nikolose all? Mul on veidi rohkem aega vaja,“ sõnas ta mõnitavalt. „Mul ei ole enam üldse pappi. Ma sain nuka taga räigelt peksa. Tead, kõik on liiga etteaimatav.“

Niko surus lõua vastu ülemisi hambaid ja neelas vastuse alla. Maitses nagu hapuks läinud puuvili. „Rasked ajad, peremees,“ ütles ta vaid.

„Jaa-jaa.“ Majaomanik haaras laualt karahvini, valas klaasi sügispruuni värvi vedelikku täis ning võttis korraliku sõõmu üritamatagi luristamist tagasi hoida. Niko võitles sooviga see klaas talle pähe kinni lüüa, pärast aga karahvin ise tühjaks juua.

„Tead, mida ma mõtlen,“ jätkas kallis särgis mees. Miks see värdjas ei higista, mõtles hoopis Niko. Ta pühkis varrukaga laupa, riidele jäi aga pikk tume plekk.

„Rasked ajad nöörivad kõiki, näen isegi.“ Majaomanik kehitas õlgu. „Kõik kogu aeg kurdavad, ega sa esimene ole.“ Kui Niko mingit lootusepojukestki tähtaja pikendamise suhtes hellitas, matsid peremehe järgnevad sõnad selle kiirelt maha. „Aga mul on küllalt sellest, et sinu silmus ka minu nahka venitab. Pole raha, vii hingevalu kõrgemale korrusele.“

„Ma elan neljandal,“ ütles Niko kulmu kortsutades. Majal neid rohkem ju ei olnud. Mida see mühakas siin üldse jahus?

„Oled sa ikka paksu kolbaga.“ Majaomanik koputas rusikaga omale kolm korda vastu pead. Kõlas üsna samalaadne heli nagu ennist vastu ust. „Nagu mõni kivipea.“

Naeratus tungis vägisi Niko näole. Ta hammustas keelde, võitles ning suutis selle tagasi lükata. Oleks vaid majaomanik teadnud, et ta korteris oli sõna otseses mõttes üks kivipea. Koos kehaga.

„Ülemisele korruse mõttes, et mina olen vahemees, idioot. Või arvad, et see maja kuulub mulle? Kogun ilusti sinusugustelt rottidelt raha ja tasun linnale makse?“ Järjekordne lonks. „Minu kannatusel on ka piirid. Iga kuu pean kuulama kuidas Nikolos veel veidi aega vajab. Ja veel kümme Nikolose laadset rentslikraed.“ Ta tegi rõhutatud pausi. „Lõppeks on tähtajad asja eest. Ja mina kellegi eest ei vabanda.“

„Ma ei olegi seda palunud,“ ajas Niko selja sirgeks.

„Ei? Julgen vastu vaielda. Iga kord kui sa hiljem maksta lubad, pean mina suurtele ninadele seletama, et jälle on mõni rott hiljaks jäänud. Aga nüüd on mul uus põhimõte. Igaüks vabandab enda eest. Tead, ma lasin möödunud kuul neli korterit tühjaks lüüa. Arvad, et rahva vingumine läks mulle korda? Arva uuesti. Ehk siis: tahad midagi teha, tee ise.“ Ta heitis Nikole altkulmu pilgu justkui maadeldes mõne mõttega. „Tead, kus see asub?“

See ei vajanud seletamist. „Ööklubi Kivi ja Tellise ristil.“

Majaomanik mühatas. „Võib-olla ei olegi sa nii loll. Noh, hakka siis parem aga astuma. Üks-kaks.“

Niko surus sõrmed rusikasse. Neetud majaomanik. Paindlik nagu raudlatt. Peaaegu sama hull kui laenuhaid. Kui iial raha tarvis ning pank ei anna, leidub alati keegi tumedas ülikonnas ärimees, kes sulle ilusti ilma mingite paberikritseldusteta vajaliku summa küsimustevabalt taskusse pistab. Niko oli juba ammu mõistnud, et majaomanik töötas just ühe säärase heaks ning kogu see korterite üürimine oli lihtsalt üks külg, mida mööda liigkasuvõtjad raha pesid. Oleks olnud jubedalt tore, kui ta aasta eest kusagil soliidsemas kohas elupaiga oleks leidnud. Aga majandus leidis alati õige aja rentslisse kukkuda. Just nagu tema. Niko raputas pead, astus majaomaniku korterist välja ja suundus läbi koridori tagasi koju.

Ta teadis täpselt kuidas need olukorrad end välja mängisid. Sinu võlg lahendatakse ühe väikese süütu mitte-midagi-ütleva ülesandega. Millele surutakse sappa kohe järgmine. Ja järgmine. Ja enne kui sa hinge jõuad tõmmata ning pilgu ümberringi heita, oled sa see kustunud silmadega käsilane, kes samasugustelt õnnetutelt nagu sina üüriraha suurtele ninadele välja peksab. Rasked ajad nöörisid tõepoolest kõiki.

Peeglist vaatas vastu peaaegu koolnu nägu, selle otsas aga kõige halvemini üle pea kammitud juuksed. Hädine katse suurt kiilast laiku katta ei petnud isegi pimedat, ja seda tumedamas toaski. Kui kaal oli alati olnud midagi, mille tulek Nikole raskusi valmistanud ei olnud, siis selle arvelt otsustasid juuksed juba varases nooruseas välja langema hakata. „Kuradile,“ urises Niko ning haaras kapiukse järgi.

Pärast raseerimist tundus pea veidi kandilisem, oli täiesti kiilas ja tõi suured silmad esile kui hõõguvad pliidirauad. Vaade ei muutnud just nooremaks, aga nägu tundus sedakorda veidi enam inimese moodi.

„Saatis su pikalt?“ Emet kallutas pead, mõistmata miks inimene viis minutit mingit pikka nuga üle juuste vedada oli mallanud.

„Pikalt suurte ninade juurde.“ Niko sikutas higise särgi seljast ja keeras kraanikausis vee käima. Külm ja sogane, ent higi maha pesemine tegi enesetunde veidi paremaks. Kuivatanud, nööpis Niko oma kõige esinduslikuma triiksärgi eest kinni. Siiski puhkasid selle rinnal kohviplekid ning ühe varruka alguses trotsis pilku sinna kunagi ammu langenud punetavast sigaretituhast auk. Niko keeras mõlemad varrukad korra üles. Ehk pettis ära.

„Lähen siis,“ ütles ta. „Püsi siin. Olen tagasi enne kui märgatagi jõuad.“ Niko tõmbas hinge ja astus ukse poole. Ta käsi oli juba peaaegu lingist haaranud, kui Emet veel korra sõna võttis.

„Vaata, et sa midagi kahtlast tegema ei nõustu.“

Niko peatus, pöördus ning heitis Emetile pikaldase pilgu. „Kahtlast?“

„Tead ju, kus ma ennist olin. Seal taheti võlgnikelt igast hullu jama. Kellegi peksmine on vähim võimalikest tulemustest. Vahel nõuti ikka poolt perekonda. Mõlemat silma. Elundeid. Puuri toppimist. Pükse jalast tõmmata. Seda sorti värgendusi. Ära kõike tee.“

„Sa oled optimismi musterkuju.“

Golemi katkendlikku õlakehitust võinuks peaaegu emotsiooniks lugeda. „Ma olen kuju.“

„Ei no aitäh targa nõuande eest,“ ütles Niko ülemäära madala häälega, haaras seinalt kulunud nahast tagi ja astus korterist välja. „Eks üritan järgida,“ pomises ta vaikselt, ent seda ei kuulnud keegi.

Kaks Posti asus kahe ääretult kitsa tänava ristmikul. Niko pidi ööni ootama, pikad tunnid vaheldusid pärast majaomanikuga vestlemist üsna vaevaliselt. Siiski ei suutnud miski ta õhtust rutiini murda, kodust lühike jalutuskäik kuueks kirikusse, sealne rahulik tunnike, mille järel pidi ta palju mandunuma loomusega paika minema. Ta ei soovinud siiski enne kümmet lukus ukse taga pikalt passida, mistõttu pidid paar klaasi tänavakauguses kõrtsis aega viitma. Nädalavahetuse söök või kaks klaasi. Paremad mehed kui tema olid selle kimbatuse üle pead murdnud, ent siiski uhas nii lihtsa järeleandmise tülgastus üle Niko. Üürist tuli tal ilma kõrtsitagi puudu. Varaöine õhk küüris hiljem ta meelt veidi selgemaks. Alleed olid nii pimedad, et neisse kadus lausa ära. Tänavavarjudki paistsid olevat elus ning tema järele haaramas.

„Sa teed nalja, eks ole?“ Laenuhai oli kõige kõhnem inimene, keda Niko oli kunagi näinud. Kui keegi oleks suutnud oma kuklanahast kinni haarata ning seda kõvasti tahapoole venitanud, oleks ta saanud sarnase tulemuse nagu mehel, kes Niko vastas istus. Kõrged põsesarnad tungisid niivõrd esile, et nende peal oleks puutuja sõrmed verele lõiganud.

„Kardan, et mitte.“ Niko lubas endale pisikese pausi, siis lisas järgmise mõtte. Laenuhai vestlust majaomanikuga ju kuulnud ei olnud. „Rasked ajad nöörivad kõiki.“

„Tõsi.“ Mehe külmad sinised silmad puurisid Nikot ülalt alla, irvevari või mõtlik huulepigistus klammerdus aga kitsale suule, mille alt lõug piklikult välja ulatus. Ta nägi välja täpselt säärase tegelasena, kes ütleb midagi igavat ja surmani ära tüütavat nagu „mida külvad, seda lõikad,“ olles ise veendunud, et keegi iial millegi taolisega lagedale tulnud ei ole. „Mind niisamuti.“

Niko heitis põgusa pilgu ümberringi. Kaugemal poolitas ruumi kõrgem lava kahe hõbedakarva postiga, mille ümber tantsijad sooja tegid. Napid riideribad ei jätnud palju kujutlusvõime hooleks. Neoonvalgus, mis neid kõiki oma sülelusse haarata püüdis, sarnanes Niko kodus olevale lambile. Võib-olla oli Emetil õigus olnud. Ta korter nägi tõepoolest välja nagu odavamat sorti lõbumaja. Kandiline väljaviskaja nõksatas laubaga laenuhai poole.

„Kurat, kui ma peaksin sinu eest lahendusi leidma.“

Niko raputas vaevumärgatavalt pead. Neetud.

„Kuula siis, kiilakas.“ Laenuhai kratsis jändrike sõrmedega laupa, mille nahk oli nii pingul, et Niko kartis, et kohe rebeneb see puruks. „Mul ei ole aega pusida iga rahapuuduse käes vaevleva õnnetukesega. Kõik kurdavad. Tundud ise üsna suutelisena omade muredega tegelema. Tegele siis.“ Ta sinised silmad paistsid varjude käes peaaegu valged, unenäolised, kuuludes justkui kellelegi ebainimlikule. Võinuks vanduda, et ta otsaesine peitis enda all ära nüsitud sarvi. Jättis üsna murdunud puutüve mulje.

„Võimuredel on asja eest. Juur ei ühendu ladvaga. Räägi majaomanikuga, kesiganes selgrootu sinu kojarahvast ohjab.“

Lühikeste lausete jada sai järsu lõpu. Laenuhai pöördus tagasi posti ümber keerlevate nõtkete kogude poole andes aimust, et see vestlus on oma otsa leidnud. Väljaviskaja kämmal vajutas raskelt Niko õlale.

„Sai kõik selgeks?“ Majaomanik keerutas peos klaasi, ruugest neelukohta meenutavat kuju võtnud vedelikust tõusis tuba täitma jõuline lõhn.

Niko sulges hetkeks silmad. Siit küll midagi head tulla ei saanud. „Ta ütles, et pean võla osas ikkagi sinuga tegelema.“

„Kuradile see võlg praegu,“ sekkus majaomanik kärsitumalt kui ehk kavatsetud. „Nägid koha ära ja puha?“

Niko silmad kitsenesid. „Mis mõttes?“

„Selles mõttes, et kas läksid Kahte Posti sisse, tegid väikese ringkäigu, vahtisid kus kõik asetseb ja kust läheb tagaruumidesse ukseava?“

Niko vastas ebaleva peanoogutusega.

„Vahva,“ hõõrus majaomanik oma sõrmustega ilustatud käsi kokku. „Mõtlesin veidi järgi ning leidsin sobiva mooduse, kuidas oma kahetsusväärse üürivõla mulle tasuda saad.“

„Ma kuulan.“

„Sa röövid Kahe Posti tühjaks.“ Majaomanik kohendas prille ja manas seejärel näole rõõmust pakatava naeratuse.

„Ma röövin Kahe Posti tühjaks,“ kordas Niko veendumusega, et tegelikult oli nõutud midagi muud.

„Täpselt. Vaata, kui hästi me üksteist mõistame.“

„Kuidas mina säärast kohta röövima peaksin?“

„Küll sa midagi välja mõelda suudad.“ Korraga muutus majaomaniku hääl palju madalamaks, lisades tubli nõksu tõsidust, mida ta sõnadele tegelikult juurde tarvis ei olnudki. „Sul on võimalus end heastada. Kõik korraga tasuda. Tühjendad seifi ja tood mulle. Ent aja see nurja ning leiad, et keegi taob su korralikult läbi. Mitte korteris, muidugi. Teadupärast määrib veri eriti innukalt heledaid tapeete. Kusagil,“ laienes ta irve tunduvalt, „nuka taga. Mõnes varjulisemas kohas, neid leidub siin ümber palju. Neljandale sa vaevalt et pärast tagasi jaksad roomata. Saan hoopis su korteri kellelegi uuele anda.“

Niko hingas sügavalt sisse otsekui ikka veel lootes, et olukorda on võimalik enda kasuks kallutada. „Ma kas röövin Kahte Posti või sa lased mu mõnes tagatänavas lombakaks peksta?“

„Lombakaks kuulub arutelu alla. Üsna lai mõiste. Kes üldse sinust puudust tundma hakkab või otsima tuleb? Ülikond kõrgemal korrusel kannab ka hoolt, et ükski võmm siia kanti oma nina ei topi. Vaata mulle silma, Kuuesõnaline Nikolos, ning ütle, kas ma teen nalja. Mõned inimesed on säärased, kellega tuleb tegemist teha, ning mõnega tuleb tegeleda.“

„Ta ei tundu säärasena, keda maksaks alahinnata.“ Niko sammus toas edasi-tagasi, higised peod rusikasse pigistatud, meel must, ja siunas mõttes majaomanikku. „Rikas raibe.“

Emeti alaline rahulik hääletoon suutis veidi Niko närvilisust tagasi suruda. „Sinu sõnade järgi ei jätnud ta sulle erilist võimalust. Kavatsed selle tõsimeeli läbi viia?“

„Ma ei ole varas.“

„Ühest küljest võib väita, et sa varastasid minu.“

Niko turtsatas. „Tead isegi, et see ei ole tõsi. Ma vabastasin su. Said mõistuse. Sa oled isik.“

„Olen kindel, et mõni seaks selle väite kahtluse alla.“ Kui golemi hääl oleks tõusta suutnud, oleks ta öeldut saanud ehk isegi nalja pähe võtta. „Emet – südame ja hingega!“

„Ausalt öeldes oled sa tegelikult küll ainus kivikolakas, keda ma rääkimas olen näinud.“

„Rääkiv kivi või varganäost Niko, ütle parem, mis tundub mõeldamatum?“

Niko sulges hetkeks silmad unustades kõik ümbritseva, unustades oma lootusetuks pöördunud seisu, unustades kurikaelad, raha, oma alkoholinälja ning selle, et ainus kaaslane, kellega ta regulaarselt suhtles, oli rääkiv humanoidne kivigolem, saanud tõeliseks kui kusagilt ammusest rahvapärimusest, mille kandjad siia maale elama ei jõudnud. Ta ei teadnud, mida teha. Ta teadis, et ei ole varas. Ta teadis ka seda, et kui ta ei maksa või ei pöördu ära omale ette seatud teelt, on tulemuseks tõenäoliselt öine haud kusagil hooviplangu taga.

„Mida sa siis teha kavatsed?“ kõlas Emeti hääl justkui läbi udu.

Niko vaatas golemile otsa. „Mida meie teha kavatseme?“

Kaks kakskümmend kaks. Lõunane päike üritas küll kõrgete majade vahelt teed alla leida, ent esimest korda sel suvel oli hommikul vihma valanud, pikalt ja tõhusalt. Udu peitis kitsad, justkui auravad tänavad loori alla, umbne õhk suutis aga taas Niko oma särki läbi higistama sundida. Lisaks vajutas käimasolev vägitükk rõhuva hirmupitseri ta seljale. Kuid kedagi polnud näha. Kedagi polnud ligidal. Või nii ta vähemalt lootis.

Peaust ta katsuma ei läinud. Ta hiilis hoopis tagahoovi juurde ning, taas hetkeks ärevalt ringi vaadanud, ronis üle lagunenud müüri ja jäi seejärel kivi ning Kahe Posti välisseina vahelisele kitsale avale seisma. Vooluvõrgu metallist kappi turvas tabalukk. Niko lõi luku vahele roostetanud raudkangi, pruunid plekid olid rauda korralikult õginud, ning pingutas lihaseid. Lõksatus kui lukk lahti sunniti pani mehe hetkeks ehmuma. Tundus, et keegi polnud midagi kuulnud.

Niko sülitas, seejärel surus aga hambad kokku, nii tugevalt, et pea värises. Ta ei olnud siiski mingi argpüks. Ta polnud iial kuhugi sisse murdnud või midagi varastanud. See ei kohutanud teda. Vahele jäämine ei kohutanud teda. Selja pani nihelema aga mõte, et tegu, mida ta parasjagu läbi viib, on midagi, mis talle määravaks saab. Mis tema elu sootuks muudab. Kõik, mida tarvis, oli vaid üks käänak, ning rada pole enam eales sama. Ta üritas pead selgeks raputada ning uuris hoopis ööklubi vooluvõrgu jaamaühendust. Seletav kiri oli mingis kummalises keeles, mille sarnast ta varem kohanud ei olnud. Ent süsteem tundus olevat samalaadne, mis igal pool. Vahet polnud. See koht oli prügila, justnagu kõik, mis siin linnaosas leidus. Tema linnaosas.

Elekter maas, polnud midagi, mis häirekellad käima paneks. Niko pusis tagaukse kallal seni kuni luku lahti sai. Kindad käte ümber tundusid kui sulatusahju ääsid, ta ihkas kõigest hingest need ära tõmmata, ent ettevaatlikkus ning terve mõistus sundisid kahepeale meele selgeks. Niko hiilis sisse, ootamatu kui liiga varajane torm. Ta polnud kunagi varem olnud kusagil valduses, kuhu teda polnud kutsutud. Veider sügelus kratsis ta meelt, ent Niko teadis, et poolel teel ei ole tagasipöördumist.

„Näeb välja samasugune nagu kõik need paigad,“ kõlas Niko selja tagant. Ta jalad pidid peaaegu alt vedama, kuid suutsid enne keha põrandale kukkumist siiski vastu panna.

„Mida sa siin teed?“ küsis Niko.

Emet tammus Kahe Posti saali keskele, postitantsu lava ette. Ta jalad olid ikka veel määrdunud käterättide sisse mähitud ega kolistanud liialt. „Mõtlesin, et sul on tuge vaja.“

„Tuge?“

„Noh, et kordan selja taga: saad hakkama, ja puha.“ Emet nõksatas peaga tagaruumidesse. „Või kui mitte seda, siis kiviliku ihu rammu.“

„Kas,“ alustas Niko.

„Ei,“ segas golem vahele. „Keegi ei näinud mind. Keegi ei näe selles udus õieti midagi.“

„Loodame.“ Niko kõndis saalis rahutult tagaruumi poole, sinna, kus majaomanik väitis olevat selle, mida ta varastama pidi. Niko oli kindel, et seal ootab salk turvatöötajaid, kes ta vahele võtavad ning majaomaniku ähvardatu ise ära vormistavad. See tegelikult ei kohutanudki teda niivõrd, ehk ta isegi lootis seda. Mõnevõrra. Vähemalt ei peaks ta siis kellegi tagant varastama. Kuid pilt temast kusagil rentslis verest tühjaks jooksmas ei olnud samuti midagi, mida ta tundis, et peaks järele proovima.

Ukseava justkui roomas lähemale, tollihaaval üha suuremaks, peites kes teab mida. Tihe udu väljas ning tumedad sametised kardinad akende ees summutasid vähese valguse, mis saali läbi tungida oli suutnud. Niko sammud muutusid järjest jõulisemaks, kajasid tühjalt, kuni ta viimaks peaaegu jooksis tagaruumi. Ja seisatas.

Siin ei olnud midagi. Pisike kamber armetu kirjutuslauaga, lömmis prügikast puidu kõrval pooltühi. Ei mingit seifi. Ei mingit midagit.

„Oled kindel, et oleme õiges kohas?“ Emet oli samuti tuppa jõudnud. Stoilise kivilahmaka kohta oli tal vahel ikka hämmastav naljatunnetus.

„Peame olema.“ Kuid see paik oli tõepoolest tühi. Ehk kandis laenuhai kogu aeg kõike endaga kaasas, aga säärase tegelase kohta tundus see väheusutav.

„Teisel pool saali on vist mingi rõivistu,“ ütles Emet.

„Miks midagi tähtsat seal peaks olema?“ Lauasahtliteski oli vaid prahti ja kasutut paberimajandust. Niko krimpsutas nina. Selle pärast ta küll siia sisse murdnud ei olnud. Taas tundis ta aga hetkeks kummalist kergendust. Kui siin vaid mingi tupik oli, ei pidanud ta midagi varastama. Majaomanik laseks temaga midagi jubedat korraldada, aga tal ei oleks selle suhtes midagi ette võtta. Ta toetas selja vastu seina. Emet pöördus tagasi saali poole.

Esimest korda üle pika aja, vahest kogu selle suve jooksul, tundis Niko, et tal ei ole lämmatavalt palav. Higise selja vastas käis õrn tuulehoog. Tuuletõmme, jõudis talle järsku kohale. „Midagi on selle seina taga.“

Ta asetas kõrva vastu seina ning koputas rusikaga vastu kivi. Õõnes kaja täitis pisikese ruumi. „Midagi on kindlasti selle seina taga.“

Ta pilk liikus mööda seina, lage, põrandat. Ent näha ei olnud midagi, mis viitaks sellele, kuidas jõuda seina taha. Niko käed libistasid üle kivi leidmata ühtki õnarust, seejärel üle iga tolli lauast, ent ka seal polnud ühtki nuppu või kangi, mis seinaga seostuks. Natukene õnne, mõtles ta, selg seina poole, käed lauale toetatud.

Järsku pani võimas raksatus kogu ruumi värisema. Niko võpatas ning oleks peaaegu pikali kukkunud. Kaja lukustas kõrvad, torkis nõelana meelde. Kui ta lõpuks kõma peast välja raputas ja tagasi seina poole vaatas, haigutas selle keskel mustjas ava, millest tolmu ja krohvi pilvena lendu tõusis. Emet seisis seina kõrval, tõstis taas õlad hetkeks üles ja lasi seejärel alla. Lünklik kehitus, ent mõttest sai aru.

„Mida sa tegid?“ karjatas Niko, näol õud.

„Sul oli vaja sinna sisse saada.“ Emet haaras oma paksude kätega ava ümbritsevatest kividest ning ta hiiglaslikud sõrmed kakkusid auku suuremaks.

„Ma oleksin võinud leida mingi asja, millega see sein eest võtta.“

Kui golem oleks saanud, oleks ta ehk isegi naeratanud. „Leidsidki. Minu.“

Niko sundis end rahulikuks. Enesevalitsuse kaotamine ning hirm käisid käsikäes, ja kumbki ei tulnud hetkel kasuks. Kõige aususe juures oli Emetil tegelikult pikalt erinevate materjalide klohmimises kogemusi olnud. Parem sein kui inimesed. „Ma arvasin, et sa ei tahtnud enam midagi lüüa,“ ütles ta hoopis. „Päras seda kui ma su leidsin.“

„Inimesi enam mitte, jah.“ Emet rebis veel paar kivi ava ümbert ja lasi neil siis kolinal põrandale kukkuda. „Esimene asi, mis sa mulle too kord ju ütlesid, oli et inimesi ei tohi. See sein oli aga sinu ja su eesmärgi vahel. Ma aitasin.“

Tegu oli tehtud, sundis Niko end mõtlema. Tegelikult oli ainult üks asi, mida edasi teha. Ta tõmbas pika sõõmu õhku ja astus läbi seinaava. Pimedus mähkis end ta ümber, ent silmad olid sellega juba harjunud. „Siin,“ ütles ta.

Emet pidi paar põrandalähedast kivi jalaga puruks tampima, et samuti ruumi siseneda. Põrandal oli tumedast metallist seif, mis võis õigupoolest ka mõnda muud värvi olla, ent hämarad varjud ei lasknud sellest taipu saada. Golemi kivirusikas tagus seifiust seni, kuni lukk murdus ning uks lahti vajus.

Ent seal polnud eriti midagi.

Suures plaanis. Kui Niko seifi tühjaks tegi ning selle sisu tagasi ööklubi saali vedas, sai ta aru, et laenuhai mõistes oli siin tegelikult üsna vähe väärtuslikku. Vaevutajutav naeratus tükkis vägisi ta huulile. Ta eelaimused olid õiged olnud. Võlgade ohjaja polnud tõepoolest üüratut summat siin majas hoidnud.

„Arvad, et sellest piisab majaomanikule?“

Niko pilk hiilis saalis ringi. Ta peletas veidi oma mõtteis luusivaid hirme ja murdis pead, kuidas edasi tegutseda. Rahapatakas ta kinnastes sõrmede vahel polnud tõesti teab mis suur. Siiski oli siin rohkem raha kui tema, kui isegi ükskõik kes majarahvast, ühe korraga peos oli hoidnud. „Peab hakkama saama.“

Niko, nagu ka ülejäänud majaelanikud kelle võlad mitmekuuseks küündisid, veeti järgneva nädala jooksul kõik kordamööda laenuhai urkasse. Tagaruumi vaheseina polnud keegi ära parandanud ning kolakas auk paiskus katkendlikus kivisõõris valla. Päevaajal olid kõik tantsijad kuhugi kadunud. Näha oli vaid lihaselist väljaviskajat, pintsak paar numbrit liialt väike, kes seisis laua kõrval, käed rinnal risti. Niko kiilas peanupp peegeldas taas tööle seatud valgust, ent öiseid neoonvarjundeid polnud sisse lülitatud.

Keegi ei teadnud midagi.

Ja laenuhai ei saanud oma loomuse poolt ühtki politseinikku samuti asjasse kaasata. Kui isegi sai, siis ükski nuuskija majas ringi liikunud ega küsimusi esitanud ei olnud.

Majaomaniku keldrist leidsid laenuhai alluvad suure vasara, säärase, mida ehitusel seinte ja kivide lõhkumiseks või postide maa sisse tagumiseks kasutati. Kolm paari määrdunud kindaid samuti, kõik eri suuruses. Umbes pool seifis olnud rahast peitus põrandal lahtise kiviplaadi all kilekotis. Pisut kulutas Niko vasarale ja kinnastele, ning ülejäänud jaotas ta kohe röövile järgneval päeval majaelanike postkastidesse. Ükski üürnik ei võtnud nõuks mainida ootamatult ilmunud raha laenuhaile, kelle kontorisse neid veeti. Rasked ajad nöörisid kõiki, ja iga abi oli teretulnud.

Kõhna mehe ebamaised sinised silmad puurisid kõrgete põsesarnade kohalt ühtviisi kõiki, kes ta ees aru andsid. Ta alluvad vedasid aga majaomaniku Kahte Posti, andsid talle seal korraliku keretäie ning öhe kaasa käsu ülejäänud rahaga lagedale tulla. Et Niko majaomanikku pärast seda ööd enam ei kohanud, jäi tal üle vaid mõlgutada, kas viimane oli ise kuhugi jooksu saanud või olid laenuhai käsilased temaga midagi tõsisemat ette võtnud. Mõtet kriipis küll kahetsus, et just tema tõttu oli majaomanik säärase saatuse leidnud, ent viis, kuidas too üsna halastamatult üürnikke ohjes hoida üritas, oli kindlasti midagi, millest lahti olemine kõigile paremat elu lubas. Kuidas see ütlus käiski, mõtles Niko. Oled kas lihunik või lammas.

„Arvad, et ta saab kunagi teada?“ küsis Emet. Golem seisis seina vastas, rahulik, justkui loomulik toa osa.

Niko vajutas ukse kõrval olevat nuppu ning tuba paar päeva varem täitnud vastumeelt neoonvärvide asemel lõi selle heledaks tavaline õdus valgus. Elektrikrediiti jagus nüüd vähemalt järgmise kuuni. Korter nägi ikka välja nagu mõni lagunenud ehitise ülejääk, mille parandamine kunagi kellegi kavatsustesse ei kuulunud. Et pisikeses korteris kõik näha oli, tuli rõhuv vaesusetunne seda enam esile. Kuid see oli tema kodu.

„Kes teab,“ vastas Niko. Tuli loota, et vargus ja majaomaniku süüdi lavastamine ta õlgu liialt ei rõhuks. Ehk oli isegi hea, et Niko end selle pärast halvasti tundis. Midagi oli temast ikkagi alles ning ta lubas, et seda ei õnnestu kellelgi välja juurida.

Golem kehitas taas veidral kombel õlgu. „Mis see laenuhai sulle lõpuks ütles? Kui sa oma osa ära maksid.“

Niko hingas pikalt sisse. „Tegi minust uue majaomaniku.“

„Majaomaniku? Vaata aga.“

Niko lubas endale põgusa turtsatuse. „Üsna kiiresti sai selgeks, et ma ei oma tegelikult midagi,“ ütles ta. „Võib-olla oleks õigem öelda majavanem. Lihtsalt kogun järgmisest kuust alates üüri.“

„Ja siis viid Kahte Posti.“

„Ja siis viin Kahte Posti.“

Rasked ajad nöörisid kõiki. Niko lubas endale olla palju parem majaomanik kui eelmine. Mõistvam. Võidelda kaine mõistuse abil laenuhaiga ning kedagi mitte välja tõsta. Ent midagi ütles talle, et järgmise kuu üüri suhtes rahval suuremat muret ei teki.

Jutt: Müür (Andrei Samoldin)

Ah et millest me rääkisime? Seda küll esspeelaste leitnant ei uurinud. Tema lihtsalt tahtis, et ma Kurzi sõnu kinnitaksin ja uuris, kas me nii üldjoontes ikka ühte juttu ajame. No eks ma kinnitasin ka. Nii palju kui ma oskasin. Aga meie omavahel? See Kurz tundus väeosas selline vaiksem vend olevat ja eks ma valisin ta ikka seepärast ka, et väljaõppest olid tal head tulemused kirjas – laskeasjandus ja topograafia isegi maksimumile tehtud. Mõtsin, et teen endale rahuliku viimase valve. Härra major teab ju ka, et mul on veel neli päeva teenida jäänud? Nii ma siis võtsingi ühe tublima kaasa. Lõik sattus ka rahulik, see kuuenda bloki kaheksas, mis Raplast lõunasse jääb.

A niipea, kui olime tõkkepuu alt läbi sõitnud, kukkus tüüp latrama nagu see Haapsalu kõrtsmik, kelle tütarde käest pool garnisoni tripperi on saanud. Rääkis, et tema just sai ülikoolist tulema ja nüüd tahab ta anda oma panuse ajaloolise objekti valvamisse ning sõdurielu romantikat nautida. Et siis Kurz ütles seda, mitte kõrtsmik. Ma ütsin seepeale talle, et nii üldjoontes tähendab sõduriromantika seda, et suu tuleb kinni, kõrvad lahti, silmad teel ja käed rooli küljes hoida ja kui ta seda lihtsat tõde pidi ei käi, saab temast endast ajalooline objekt ja palju kiiremini, kui ta ise arvata oskab. Et kui ta korralikult peale ei passi, lükkab mõni pedukas talle lingu kaela ja lohistab kõigi nelja tuule poole. Seda te teate ju isegi, härra major, kui osavad need sitapersed sihukestes asjades on – nöör kaela ja tirivad su müürilt maha justkui mingi auhinna laada loteriil. Pärast kraabi lunaraha kokku või vaheta vange. Aga see sell ei teinud kuulmagi või ei saanud päriselt ka aru, sest tegelikult need Hamburgi protestandivõsud on sellised tiba uhhuu või nii. Ega härra major ise põhja poolt mehi ei juhtu olema? Ah Wiesbadenist hoopis? No mis ma oskan öelda, veini teete te seal hästi aga vutti mängite küll nagu pühapäevakooli…

Ah jah, et mis edasi sai? Õige küll. No ei saanud see Kurz aru, et hoidku mokk maas. Ma veel mõtsin, et küll on vanemad alles nime poisile pand – Kurt Kurz. Aga jah, ega põhja pool Maini ei ole inimesi just üleliigse arukusega õnnistatud. Ohh. No alati on muidugi erandeid. Näiteks Wiesbadeni vurled on väga ontlikud sellid, kuigi jalgpallist tuleks nad eemale hoida nagu pime lasketiirust.

Niisiis jahvatas see Kurz muudkui edasi. Ega ma teda suurt kuulata ei viitsinud, kuniks ta niisama targutas. A siis järsku hakkas minu kohta urgitsema, et mis sa, seeru, enne teenistust tegid ja mis plaanid edaspidiseks ja muud sellist isiklikku värki justkui tahaks mind endale väimeheks võtta. Ma oma elust talle muidugi pajatama ei hakanud, sest autoriteet peab säilima ja subordinatsioon toimima nagu allohvitseride koolis õpetati, kuid seda ütsin küll, et mul saab kogu see trall viie päeva pärast igaveseks läbi, kui mõni molkus just mingit jama ei korralda ja täna on mul viimane öö sellel kuradima müüril. Ja et seejärel paugutan ma kaks nädalat Kaunase litsimajades, kus hoorad on pikkade jalgadega ja ülbed ning söön vanalinna restoranides, kus kotletid on maitsvad nagu vitu servad. Seepeale ei osand Kurz midagi öelda ja püsis kuni parklani vakka. Ah sigaretti? Tänan, härra major! Need kaamliga suitsud on priima kraam. Sõdurikodust juba selliseid ei saa. Soomest? Eks ole isegi käidud-nähtud.

No kuhu me jäime? Ahah, parklasse jõudsime. Ma hakkasin siis varustust välja vinnama ja Kurz oli põlvele võtnud ning sihtis pingsalt metsa poole nagu kavatseks kohe lahingut lööma hakata. Esialgu ma mõtsingi, et katab mu tegevust nagu õppelaagris seda treenitakse, kuid siis sain aru, et narr otsib hoopis müüri. Ma siis ütsin talle, et Kurz-pojuke, me peame ikka üks kolm kilomeetrit läbi metsa minema, enne kui müüri nägema hakkad. Siis ta lõpetas selle sõjardi komejandi ära ja tuli ka rakmeid täitma. Peab ütlema, et väljaõppes aetakse neile endiselt mingit kasutut jama, sest Kurz tahtis pool majapidamist kaasa vedada. Vaatsin tema tegevust mõnda aega pealt, aga kui ta habemeajamiskomplekti ja katelokki hakkas rakmetesse toppima siis ei pidand enam vastu ja küsisin, et kas ta kavatseb müüril juuksuritöökoja ja restorani avada? No siis ta jäi mind nõutult vahtima ja ma ütsin, et võtku kaasa ainult laskemoon ja vihmariided, sest kõik muu on olemas ja rohkemgi veel. Siis andsin talle kaardi kätte ja lasin tal ees minna, sest ma olen rohkem seda usku mees, et millegi eest isiklikult vastutades õpib sõdur kiiremini kui lihtsalt seeru targutusi kuulates. Või mis härra major arvab? Arvab kah.

Niisiis saime paarsada meetrit päris rahulikult mindud, kui Kurz hakkas mulle miskit ajalooeksamit tegema või nii. Et kas ma tean, kaua seda müüri ehitati ja et miks ta just siia tehti ja mis teisel pool müüri kõik see aeg toimunud on. Kuna ma talle suurt midagi ei vastanud, siis ta vastas ise ja peab ütlema, et ta ikka oskas sellest kõigest kuradima põnevalt rääkida. Nii et ma täitsa jäin kuulama. No siis ta jõudis selleni, et eestlasi oli siin kandis poole sajandi eest umbes miljoni jagu elanud ja et suurem osa nende endisest riigist jääb tegelikult müüri taha. Ma ütsin, et kui Lääne-Tallinnas elab kakssada tuhat inimest, Pärnus kusagil seitsekend, Haapsalus nii paarkümmend tuhhi ning Kuressaares ja Kärdlas elab ka midagi siis koos maaelanikega teeb see kaugelt üle poole miljoni ja et sel juhul ei saa see osa, mis müürist itta jääb küll suurem osa olla, pigem ehk pool riigist või nii. Kurz ütles, et need minu arvud on küll õiged, kuid sisaldavad ka teisi rahvuseid ja praegu on eestlased nii nagu lätlased ja leedukadki lihtsalt pisikestele maa-aladele kokku surutud ja et varem elasid nad tunduvalt hõredamalt. Ma ütsin, et see võis täitsa nii olla, sest kui kohalikke vaadata, siis need hoiavad jah igaüks oma nurka nagu ämblikud. Kurz ütles siis, et eestlaste täpset arvu teispool müüri ei tea tänapäeval keegi, sest kui tema ülikoolis uurimustööd kirjutas ja erinevaid allikaid tudeeris, siis oli arvamusi seinast seina. Ma vastasin seepeale, et iga kohalik võib talle öelda, et kohe müüri taga ei ole küll ühtegi eestlast, sest venkud on raudselt kõik kuhugi teise maailma otsa vedanud või vanglatesse toppinud. Kuigi Tallinnas praktikal olles nägin ma ühte perekonda, kes oli mingi parvekökatsiga meie poolele põgenenud ja rühmaülem ütles, et need pidid eestlased olema. Igatahes, ütsin ma Kurtzile, ärgu ta pead sellega vaevaku ja kui keegi üle hakkab ronima, siis on aind kaks varianti: kas venku või mulahh ning siis tuleb aint tuld anda. Ja soovitavalt teravaga.

Kurz oli veidi aega vakka ja ütles siis, et venkusid on lihtne mulahhidest eristada, sest mulahhidel on habe, kuid venkudel keelas Joann Müüriehitaja habemekandmise ära. Ma ütsin talle, et olgu või Joann Püksisittuja, kuid need kaltsakad, kes müüri ääres sunnitööl on, käivad igatahes kõik selliste habemetega ringi nagu oleksid nad miskist piibliteemalisest näidendist. Kurz küsis siis, et kas ma olen mõeld, miks Joanni müüriehitajaks kutsutakse, kui müüri ehitasime hoopis meie? Sellele ma muidugist mõeld ei old ja eks Kurz siis kukkus seletama, et kõik venkud pidid juba lasteaias õppima, et hoopis nemad ehitasid müüri, kuna meie pool pidi hirmsasti nende maavarasid ja teab mida veel himustama, mistõttu ka raudtee ehitatud sai, sest need määratud rikkused oli tarvis kuidagi minema ka vedada. No siis läks ta jahumisega väheke hoogu või nii ja kukkus igast aastaarve ja nimesid puistama ning oleks kõige oma suure tarkusega signaalmiini otsa põrutanud. Ma virutasin talle viimasel hetkel jalaga persse ja käratasin, et kas ta kuradi oinas vahib ka, kus ta sõtkub? See ei saanud esimese hooga midagist aru, a kui ma talle traadi kätte näitasin ja küsisin, et kas härra soovib, et ma siia veel värvilised lehvid ka külge seoksin nagu mingile kuradi meiupuule, siis lõi küll näost punaseks nagu nunn juurviljaleti juures. Siis ma võtsin asja lühidalt kokku ja ütsin, et haritud inimesed kipuvad ikka miskit pidi debiilikud olema.

No umbes kilomeetri jagu kõmpisime ilma ühegi sõnata. A siis mul hakkas nagu kahju või nii, et ikkagi haritud poiss ja ehk võtab väga hinge, et ma talle jalaga äsasin? Ma proovisin seda asja seepeale kuidagi leevendada või tagasi sättida või nii ja hakkasin jutuainet otsima. No tal oli see optiline sihik peal. Selline tipp-topp riistapuu mitte mingi poolakate pläust. See tundus hea jutuots olevat ja ma siis uurisin, et kust kohast ta selle endale hankind on? Selgus, et vanemad olla kinkinud, kui Kurz teenistuseks kõlblikuks tunnistati. Et neil suguvõsas on väeteenistus auasi. Ma ei hakanud talle ütlema, et mind ajas vanamees hanguga ümber lauda taga, kui kuulis, et ma vabatahtlikuna kaheks aastaks väkke lähen, vaid küsisin, et keda ta selle optika kaudu sihtida kavatseb? Kas ta arvab, et saab kaugema maa peale kui sada meetrit kedagi teravaga tulistada? Alla selle ei ole tal optikaga esiteks midagi peale hakata ja teiseks kasutavad optikat reaalselt vaid alpijäägrid ning nemadki siinpool müüri anakate nottimiseks. Kurz ütles, et läbi optika on hea vaadelda, millega venkud tegelevad ja kas kusagil ei valmista väiksemad mulahhide grupid läbimurret ette. Ei no tere talv! Härra major, kas te kujutate seda ette? Keegi vahib läbi optilise sihiku mulahhe! Eks ma siis valgustasin teda, et sellisteks vaatlusteks on lõigu vastutaval ohvitseril spetsiaalsete filtritega binokkel ja kui tema, Kurz, enda kaitsmata optikaga üle müüri kiikab, jääb ta paari sekundi pärast poolest peast ilma. Ja seda on juhtunud poistega, kes isiklikke optikaid või binokleid kaasa veavad, rohkem kui ta arvata oskab. Nii et kruvigu see pagana optika maha. Pealegi on kaheksanda lõigu vastutavaks leitnant Usin, kellel alles paari kuu eest tõmmati üks poiss niiviisi sirgu ja vaevalt see talle ülemäära suurt rõõmu valmistab, kui Kurz seal nõndamoodi ringi tolgendab nagu oleks mingist kuradima Zeissi kataloogist välja karanud.

Kurz siis küsis luba peatuseks ja kuna meil aega oli varuga, siis ma ütsin, et no hea, tehku enda relv korda. Ma ise istusin mättale ja jälgisin kuda ta pusib. Igaks juhuks ütsin talle, et ärgu mind leitu ees sinatagu ja seerutagu, vaid pöördugu ikka nii nagu määrustik ette näeb. Ta ütles, et see on selgemast selge ja küsis siis hoopis, et kas see on õige jutt, mis leitu kohta räägitakse? Kuna ma ei teadnud, kumba juttu ta mõtleb, siis uurisin, et mida ta täpselt silmas peab? Teda huvitas, et kas leitnant on eestlane. Ma ütsin, et pidavat isa poolt nagu olema jah. Ja et kui sunnitööliste hulgas mõni eestlane on, siis ajab ta nendega müürilt pikad jutud maha ja loobib neile sigarette. Kurz imestas, et kas selline asi on lubatud ja ma vastasin, et määrustik seda igatahes ei keela. Ja siis oli ta valmis ning sai jälle edasi astuda.

No kui müür paistma hakkas, siis oli Kurz igatahes pettunud. A eks nad kõik on. Ma siis ootasin tema kommentaari ja kui talt miskit ei tulnud, patsutasin talle õlale ja ütsin, et ei ole jah päris Hiina Müür ning mõni hästi treenitud põhikooliplika võib sellest teibaga üle hüpata, kuid põhiliselt pikutame nagunii müüri sees eluruumides ja vahime monitore. Kirjatööd ka suurt teha ei ole, sest ametlikult on täna oodata ainult kahte rongi ning kuna on poolik vahetus, siis patrullkäike tuleb ka vaid kaks otsa. Õnneks ta seal pikalt ei imetlenud ja ma sain raudteesse puutuva talle kiirelt ära seletatud. Et millised rajad on kaubaveoks, millised sõjaväele ja kus on reservliin. Kaalud ja vaguniloendurid kontrollisime ka koos üle ning nendega oli kõik korras. Siis näitasin talle veel häiretunneli asukoha kätte ja edasi läksime põhitunneli kaudu koosolekuruumi. No seal oli juba seltskond koos.

Meie omadest olid väike seeru Gül ja see punapea Fischer. Neil oli kõik rahulikult möödunud ja ainult üks tühi rong Tallinnast terve vahetuse peale. Seitsmendast oli üks uus naisseeru koos reamehega ja neil oli ka kenasti läinud, kuigi need kaks vagunit, mis nädala eest pihta said, pidid siiani raudtee ääres vedelema ja seetõttu tuli pidevalt jälgida, et rohelised või anakad sinna sisse ei koliks. Kas härra major ei saaks kuhugi teada anda, et need kuradima vagunid, mis on puhtalt tagalameeste pask…ah juba tegelevad?

No hea. Viimast lõiku raporteeris veebel Lindemann kolmandast kompaniist, see pikk Flensburgi tolgus, kelle kohta isegi pataljoni kaplan ütles, et issand on seda meest kahe perseauguga nuhelnud. Ta oli muidu lõigu vastutav, kuid tuli isiklikult kohale, sest neile hiiliti öösel kaks korda külje alla ja teisel korral tõmbas Lindemann ühel tüübil kolba valanguga ribadeks. Nii et nüüd tuli omajagu paberimajandust jonksu ajada. Lindemann arvas, et küllap olid anakad, kuid leitu raputas pead ja teatas, et anarhistidega on hetkel väike vaherahu ja arvatavasti olid ikka rohelised. Ma siis ütsin, et sott selge ja kui nad peaksid öösel uuesti midagi üritama, küll me siis Kurziga neile soolame. Leitnant vahtis seepeale Kurzi nagu preester uut kooripoissi ja no eks see ole laiemalt teada ka, et meie leitnant on linnuke või nii. Lindemann muidugi vedas samal ajal leitnandi selja taga endale lollakaid lõustu ette ja tegi kätega mingeid manipulatsioonisid, mille peale isegi tema enda sõdur haigutas, mis on ka arusaadav, sest katsu ise sellise poolearulisega täispikka valvet teha.

Kui kõik olid laiali läinud ja leitnant Usin hakkas raportit edastama, viisin ma Kurzi müürile ja näitasin talle, kuidas elu venkude juures käib. Ta ehmus esiti päris ära, kui nägi et sunnitöölised ilma valvuriteta kohe müüri kõrval liivariba korrastavad. Ma siis rahustasin teda ja ütsin, et kaltsakaid ei ole tal küll mõtet peljata, sest need ei hakka eluski meie poolele ronima, kuna me peame nad vastavalt kokkuleppele tunni aja jooksul venkudele välja andma. Ja päise päeva ajal ei ole sealtpoolt rohkemat oodata kui kerjamist ja peeruhaisu. A vat öösel, kui mulahhid või keelevõtjad tegutsema hakkavad, siis on teine asi. Siis võid väiksemagi krabina peale püksid täis pasandada. Selle peale ütles leitnant, kes oli ka vahepeal meie juurde tulnud, et „keelt“ ei ole venkud enam jupp aega võtmas käinud, sest humanitaarabirongide arvu Venemaale suurendati veerandi võrra ning see oleks justkui nende tänu selle eest või nii. Aga varsti on oodata müürile siiski uut survet, sest paari päeva eest otsustasid venkud, et nad hakkavad lõpuks mulahhe ka laagritesse toppima ja eks need üritavad sealt nüüd umbnelja leekima panna. Kurz ütles siis, et mulahhe on Venemaal umbkaudu kuuskümmend miljonit ja leitnant noogutas ning ütles, et kui praegu on mulahhide grupid keskmiselt kümnemehelised ja tegutsevad vaid enda huvides, siis varsti peab olema valmis olukorraks, kus näiteks rühmasuurune üksus murrab tee lahti mitmesajapealisele karjale. Veel ütles leitu, et venkudest ei ole ka selles osas miskit abi oodata, sest venkud kardavad mulahhe rohkem kui vanakurat välku. Ma ütsin siis, et selles on süüdi kõik need jutud sellest, kuidas mulahhid oskavad ennast nähtamatuks muuta ja teisi inimesi konnadeks nõiduda, sest igaüks teab, et kõige ebausklikum loom siin ilmas on vene sõdur.

Siis me vaatasime veidi aega kaltsakaid ja äkki hüüdis leitnant ühte neist nimepidi. See passis muidu teistest veidi eemal, kuid jooksis leitu kutsumise peale nagu peni kohale ja jäi müüri kõrvale ootama. Selline karvane tolvan nagu nad kõik seal on. Mina neil vahet ei tee. Leitu viskas talle kaks pakki suitsu alla ja too kukkus kummardama ja meie suunas ristimärke vehkima. Seejärel ajasid nad leituga seal omas keeles pikad jutud maha ja Kurz nihkus ka neile aina lähemale, endal kõrvad peas liikumas. Siis tõmbas see vangipussakas lõpuks minema, sest konvoi sinised mütsid hakkasid juba küngaste vahelt paistma.

Kurz küsis kohe leitnandilt, et mis keeles nad rääkisid ja leitu ütles et eesti keeles. Et see sunnitööline on üks väheseid eestlasi, keda ta müüri ääres näinud on ja pealegi samast kandist pärit kust leitugi esivanemad. Kurz muidugist keeras kohe jutu ajaloo peale ja leitule paistis see üsna mokkamööda olevat, et keegi samast asjast midagi jagab. Ma kuulasin ka veidi aega, kuidas nad üksteise võidu aastaarve letti laovad, a siis ütsin, et ma lähen keeran nüüd kere maha ja käskisin Kurzil ennast pool tundi enne patrulli üles ajada. Selle peale, et Kurz öösel ei maga, võisin ma küll mürki võtta.

Kui Kurz mind öösel üles ajas, ronis mul tema larhvi nähes südamesse kohe kuri kahtlus, et nüüd lükkub minu reserviminek vist mõneks ajaks edasi. Kella järgi oli patrullini veel üle kahe tunni aega ja ma ütsin, et ladugu parem kohe välja, millega ta hakkama sai ning sissejuhatus jätku ära. Kurz siis ütles, et enne seal müüri peal ei rääkinud leitnant selle kaltsakaga eesti keeles. Hoopis vene keeles olid rääkinud. Kui ma küsisin talt, kui kindel ta selles on, sest see oli ikka neetult tõsine süüdistus, siis ta vastas, et õppis ülikoolis vene keelt teise erialana kolm aastat ja sai enne igast kuradima sõnast aru. Ma siis vandusin veidi ja ütsin et hüva, hommikul läheme otsemaid sõjaväepolitseisse ja ärgu seda juttu meelest lasku, millest nood kaks rääkisid, sest esspee mehed ei või kokutamist ja vastamata küsimusi silmaotsaski kannatada. Kurz ohkas ja ütles, et selle asjaga on tegelikult nii, et hommikuni vist ei anna enam oodata. Mul vajus seepeale karp lahti ja ma küsisin, et kuidas ta kavatseb leitnandi teadmata keset ööd müürilt ära minna? No siis ta ohkas uuesti ja ütles, et vaata, seeru, tegelikult olekski pidanud kogu seda juttu alustama hoopis sellest, mis juhtus leitnandiga.

Kas lubate, härra major, ma röövin teilt veel ühe kaamli? Aituma! Nojah, ma alles siis panin tähele, et Kurzil ei ole rakmeid ja et tal käed värisevad justkui esimest korda kummi otsa tõmmates, kuigi jutt oli teisel täitsa rahulik. A no kõik oli alles mõni minut tagasi juhtunud ja ma arvan, et eks ta ei saanud siis veel ise ka aru, kui neetult napilt see pauk tast mööda läks. Siis ma küsisin, et kui halvad meie asjalood on ja Kurz ütles, et leitnant läks paari minuti eest venkudega kaasa. Seepeale andsin ma muidugist kiiresti kellasid, et nähtamatud välja saadetaks, kuigi mul ei olnud sel hetkel olukorrast rohkem ülevaadet kui külapapil oma vallaslastest. Noh, edasi tegutsesime juba nii nagu määrustik ette näeb. Ma andsin Kurzile ühe salve teravaga ja liikusime üle koridori turvaruumi, kus jäime eriüksust ootama. Niisiis oli meil mõni minut aega ja Kurz sai oma jutu mulle ära rääkida.

Ühesõnaga, mina olin kotile läinud ja nemad leitnandiga jäid juttu puhuma. Kurz arvas, et umbes tunnike võis küll möödas olla, kui Lindemann korraga raadio teel ragistas, et neil on miski suurem liikumine idas. Häälte järgi umbes jagu või rohkem. Kontakti veel ei ole, kuid kutsusid kiirreageerijad juba välja. Leitnant oli vastanud, et küllap ajavad venkud mõnda ärakaranud vangi taga, kuid käskis Lindemannil valmis olla. Siis oli ta Kurzilt raadio ära võtnud ja poisi kaameraruumi valvama saatnud. Kurz ütles mulle, et ta käis enne kusel ja jõudis seetõttu kohale umbes viie minutiga ning selleks ajaks näitas kaamerapilt, kuidas leitnant nelja sõduriga müüril askeldab. Kuna oli pime ja pilt üsna segane, siis ta arvas, et kiirreageerijad on igaks juhuks ka meie lõiku saadetud, tõmbas padruni rauda ja läks müürile tagasi. Et äkki on nagu abi vaja või midagist. No ja kui ta uksest välja astus, oli ta juba leitnandil kirbul. Seesama kaltsakas, kellega leitnant ennist müüril juttu puhus, võttis Kurzilt relva ja rakmed ning otsis ta läbi. Kogu jutt käis vene keeles ja keegi meestest pakkus, et ta võib Kurzil kõri maha võtta, kuid leitnant oli rahulikult vastanud, et selleks ei ole vajadust. Seks ajaks sai üks meestest juba nöörredeli lahti rullitud ja leitnant läks ning viskas kaks kaheksakümneliitrist varustusekotti müürilt alla. Üks meestest öelnud leitule seepeale, et olgu ettevaatlikum, seal võib miskit tundlikku informatsiooni sees olla, kuid leitu oli irvitades vastanud, et kõik vajalik on tal peakolu sees, sest mingi garantii peab ju olema, et ta ühes tükis sihtpunkti jõuaks. Siis võttis ta Kurzi rakmed ja viskas need ka müürilt alla.

Kohe seejärel hakkasid venkud redelit pidi alla ronima ja leitu pani endale tubaka ette ning jäi Kurzi vahtima. Kui kolm meest olid juba müürilt kadunud, pakkunud ta oma poolikut pläru Kurzile ja kui see pead raputas, läks leitnant viimase venku juurde, kes veel müüril oli ja võttis sellelt Kurzi relva. Kurz oli veel mõeld, et nüüd saab ta isiklikust torust kolmanda silma otsaette, kuid leitu võttis lihtsalt salve alt ja andis tühja relva poisile tagasi ning käskis nöörredeli järele visata, kui ta alt hõikab. Kurz ütles, et ta siis ootas, kuni leitnant ka alla sai ning kui too hüüdis, et visaku nüüd redel alla, lülitas Kurz relvalambi sisse, küünitas üle müüriserva ja tulistas leitnandile kuuli pähe. Seejärel kükitas ta müüri varju, lasi redeli konksud lahti ja kappas minu juurde. Ja et see ongi üldjoontes kõik.

Ma olin mõnda aega vait ja ütsin siis hästi ettevaatlikult, et kuule, Kurz-poiss, pane nüüd see relv väga rahulikult seina najale ja astu ise kolm sammu vasakule, sest sa üritasid mulle just praegu selgeks teha, kuidas sa leitnandi tühjast relvast maha lasid. Kurz panigi relva käest ja astus kõrvale, kuid ütles, et relv ei olnud tühi, sest ta oli enne müürile minekut ju videoruumis padruni rauda tõmmanud. Lihtsalt leitu ei osanud arvatagi, et relv on laetud. Võttis vaid salve alt ja andis relva padrunipesa kontrollimata Kurzile tagasi.

Ma tahtsin veel küsida, et miks ta küll leitnandi maha otsustas lasta, kuid turvauks sõitis eest ja nähtamatud lendasid peale. Algul kargas sisse kaks jurakat ja kohe nende järel see suure nospliga kapten Taube. Seesama, kelle pärast Lindemann kunagi kantiini ees peksa sai, kui avaldas eriüksuslaste lauas arvamust, et Taube võiks enda nime vähemalt Adleriks muuta, mis passiks kahemeetrisele Koljatile, kelle nina on justkui röövli türa, tunduvalt paremini. No hüva. Taube käratas siis mulle, et kus’se kuradi Usin on? Ma ei jõud veel mõeldagi, kuda määrustikupäraselt ette kanda, kui Kurz teatas, et tema laskis leitnant Usina maha. Seepeale krabas Taube mul rakmetest kinni ja virutas mu nii hirmsa hooga uksest välja, et ma lendasin vastu koridori seina. Siis ta lõugas, et nüüd on minul ja Kurzil omavaheline rääkimine keelatud ning et meid tuleb eraldi hoida kuni esspeesse toimetamiseni. Keegi nähtamatutest keeras mu näoli põrandale ja ma kuulsin, kuidas Taube karjus Kurzile mitu korda, et too kõhuli heidaks. Ma siis kergitasin veidi pead ja nägin turvaruumis Kurzi, kes seina ääres kükitas ning pead käte vahele peitis ja Taubet, kes talle jalaga roietesse äsas. Ma hüüdsin Kurzile, et kurat küll, tehku ometi, mis talle öeldakse, kuid kohe vajutati mulle põlvega kuklasse ja siis ma ei saanud enam piuksu ka suust. Varsti lohistati mind sealt minema ja Kurz jäi minust selle hullu Taubega maha.

Novot. Nii meie teed Kurziga lahku läksidki. Tõtt öelda arvasin ma, et sõjaväepolitsei lubab mul minna enda nodi pakkima ja julgeolekul on mind tarvis lihtsalt selle viimase allkirja pärast. No see, mis enne reservi tuleb kõigil julgeolekuallohve juures anda, et vaikin kui surnud tumm järgmised seitse aastat kõigest, mis sellel neetud müüril iganes juhtus. Ja et loetakse ette need riigid, kuhu reisida ei tohi. Ungari ja Kreeka ja mis kõik veel. Aga kui julgeolekuülem isiklikult mind siin ootas, siis ma jagasin joonelt ära, et sest tuleb üks pikemat sorti jutuajamine. Peab tunnistama, et kui härra major mulle, nagu öeldakse, operatsiooni tegelikke tagamaid selgitas, siis ma mõtsin kohe, et see võis Kurzile ikka jõledam põrakas olla. Mispidi ta nüüd selle teadmisega elama hakkab, et leitnant Usin oli eriopi vendade poolt venkude juurde nuuskima saadetud ja tegelikult kuni lõpuni meie mees? Ma täitsa imestan, et Taube Kurzi kohe seina äärde ei pand, sest see tüüp võis ikka päris marus olla.

Ega Kurzi vist päris istuma ei pisteta, härra major? Ah ei teagi veel? Nojah. Eks see oli vast pikalt kavandatud op ka, millele Kurz-poiss vee peale tõmbas ja nüüd jääb venkudel kogu planeeritud koslep saamata. Pagana kahju! Ma võin pataljoni kaplani habeme peale kihla vedada, et terve brigaadi peale ei leidu enam ühtegi meest, kes vene keelt tönkaks. Kuidas, härra major? Juba leitud? Ja veel täitsa vabatahtlikult nõus venkude juurde minema? No see sell on siis küll kas peast põrunud või mingi korraliku käkiga hakkama saanud!

Jutt: Juriidilised probleemid (Kaido Tiigisoon)

Reeded on erinevad. Mõni on tüütult pikk, mõni ootusärevust täis. Sel reedel teadsin, et õhtul on onuga jahile minek. Päev läks sujuvalt nagu õlitatult. Võtsin vastu ühe kliendi - keegi vanamees oli vorsti söömisega vahele jäänud - tüüpiline juhtum. Rääkisin kliendile, kuidas ma teda kohtus kaitsta kavatsen ise teades, et see on suhteliselt lootusetu. Vorstisööjate puhul pidin lihtsalt hoolitsema selle eest, et ma oma raha enne kätte saaksin, kui klient riigi hammasrataste vahele jääb. Ajasin terve hulga paberiasju korda ja lasin oma Maybachil end koju sõidutada. Pärnu on ilus linn. Eriti varasuvel, kui turiste veel nii palju ei ole.

Masin veeres minu Esplanaadi tänaval asuva maja garaaži. Tervitusmusi abikaasalt, ülikond seljast, meeldiv õhtusöök kaasaga koos ja siis sain asuda oma igareedese salaelu kallale. Kõigepealt pidi üks vana klient tulema vorsti ostma. Jah, ka mina olin diiler. Mitte mõni tänavatolgus, kes õige pisut kassiliha sisaldavaid sojaviinereid hõlma alt inimestele müüb ja kelle kliendid siis minult juriidilist abi paluvad. Kaugel sellest. Ma olin ikka suure kaliibri tõsine tegija. Kaup oli korralik - 100% metslooma liha. Mul oli ammu välja kujunenud suletud klientide ring, kes teadsid, kuidas ja millal liha tarbida ja kuidas saladust hoida. Kliendid ei tahtnud mind kaotada ja mina neid. Veganite diktatuuri ajal on selline tegevus riskantne, kuid väga tasuv. Pärast kliendile paki üle andmist võtsin oma jahiriiete koti, istusin teise autosse ja sõitsin onule külla. Edasine on väheoluline kuni hetkeni, mil ma onuga koos öises metsas seistes jõllitasin fakti, mis ähvardas minu ilusa elu purunemise paisata miljoni särava killuna üle riiklike ajalehtede esikaante.

Minu onu Toivo, suur ja jämedakoeline, krässus pea ja paksu vuntsipahmakaga varsti 62-aastaseks saav jahimees, seisis mu kõrval. Käed värisesid, kui ma kuuvalges suitsu ette panin. Ma ei saanud mitte midagi parata, vaatepilt oli lihtsalt kohutav. Mõlemad vaatasime kuuvalguses maas lebavat kogu ja olime šokis. Vähemalt mina olin. Ma ei tea, kas Toits oli üldse suuteline midagi tundma, kuid kuidagi tajusin, et temalgi oli hirm.

“Kas sa tõesti ei näinud, keda sa lased?”

Toits vastas vaiksel madalal häälel “Kas ma ei ole sulle õpetanud? Salakütil ei ole aega valida. Hirv on sihikul ja tuld!”

Lause lõpetamiseks sülitas ta lärtsti maha.

Kogu tõmbles. Mul hakkas paha. Süda tagus kurgus. Tegin jahikuue kraenööbi lahti.

“Peaks kiirabi või pargivahi kutsuma?” tegin väriseval häälel ettepaneku.

“Türa ma sul kutsun, raisk!”

“Aga ta ju sureb! Ikkagi mõtlev olend!”

“Ära tüki, kurat! Anna inimesele aega!”

Onul olid alati vastused varuks olnud. Vunts teadis täpselt, kuidas asjad maailmas peavad käima. Nüüd äkki vajas ta mõtlemiseks aega ...

Kogu maas hingeldas. Suust nõrgus verine nire. Ta vaatas meid oma kuldsete krässus kiharate alt helesiniste silmade uduse nukra pilguga. Kui me kohale saabusime, oli ta üritanud veel ennast kapjadele püsti ajada ja põgeneda. Nüüd ootas ta lihtsalt oma lõppu. Kuidas sai vana jahimees tulistada hobuse kere pihta seda ise hirveks pidades, oli minu jaoks müstika. Täiskuu andis ju piisavalt valgust. Ja kui ei näe täpselt, siis ei lase. Ise ta õpetas mulle seda kunagi. Minu pinnimise peale seletas ta, et eluka keha ülemine pool oli olnud sarapuupõõsas ja alumine põõsa heidetud varjus. Aga ikkagi - pidi siis laskma? Sama hästi oleks ta võinud mõne lehma hirve pähe maha lasta. Ninna tungis hobusehigi, vere ja kevadise niiske metsa lõhna. Meie ees maas vedeles surev kentaur.

Kohast, kus kuul eluka hobukeha ribide vahele sisenenud oli, nõrgus väike verenire. Palju verd tuli teiselt poolt, kus väljuv kuul oli kehasse suure augu rebinud. Haav lurises kentauri hingamise taktis. Ma olin alul proovinud temaga suhelda, kuid ta oli mulle lihtsalt mõistmatu pilguga otsa vaadanud ja kähisenud midagi, mis kõlas nagu “palidzietman ludzu” vms. Ilmselgelt ei rääkinud ta meie keelt. Lätlane?

“Tea, kuidas ta kavatses talve üle elada, sedasi palja ülakehaga?”

Mulle tundus see küsimus praegu täiesti absurdne.

“Ma ikkagi kutsun kiirabi! Või helistaks Väinole, ta vana veterinaar, ehk oskab midagi teha?”

Koukisin taskust telefoni, et teha hädaabikõne, kui kuulsin äkki tuttavat relva vinnastamise klõksu. Kartsin, et Toits lõpetab sureva kentauri piinad, kuid pilku tõstes märkasin, et väikese salakütirelva suure summutiga toru oli suunatud minu poole. Olin pehmelt öeldes üllatunud, segaduses ja hirmunud. Mine tea, mida vanamees sellises olukorras ette võtab.

“Anna oma kuradi lustitops siia!”

Pärast hetkelist hämmeldunult seismist kuuletusin. Äsja mõrvanud püssi ees oli väga ebamugav vastu vaielda. Toits pani telefoni oma kuue taskusse ja viipas siis püssitoruga selja taha jääva metsasihi poole.

“Hakkame koju minema!”

“Hulluks oled läinud? Sinu kuuli tükid on kuskil tema sees! Meie jälgi on kõik koht täis. Mis sa arvad tõsimeeli, et kui pargivaht ta siit leiab, siis me pääseme puhtalt? Pealegi ei lähe mina ei sureva inimese ega looma juurest kuhugi!”

Toits vaatas uuesti maas lebava kogu poole.

“See kindlasti kusagilt mustade maalt tulnud. Seal nad kepivad hobuseid ja kitsi. Nüüd on tulemus käes. Sihukest värdjat ei saagi ellu jätta!”

Onu oli alati teinud kohatuid jämedaid nalju. Eriti igasuguste moondatute aadressil, kuid praegune oli nende kvintessents. Vaikisime erinevatel põhjustel.

“Huvitav, kas me läheme kinni mõrva või salaküttimise eest?”

“Ole vait, idioot!”

Tänasin mõttes komplimendi eest. Tartu Ülikooli juura cum laude lõpetanud magister on siis nüüd korraga idioot. Selles mõttes oli tal küll õigus, et paljas mõte minu ühiskondliku positsiooniga metsa tulla ja siin salakütiga koos jahti pidada viitas, et peas ei olnud mitte kõik ilmselt parimas korras. Jätsin mõttes hüvasti oma karjääri, naise ja vabadusega.

Kentaur tõmbles endiselt. Tema pilk ei püsinud enam meil - oli pigem suunatud igatsevalt kusagile kaugusesse. Metsa. Mul oli tunne, nagu me oleksime purustanud Lootuse Teemandi pidades seda siniseks suhkrukristalliks. Mul oli kohutavalt kahju ja väga piinlik. Onu selliseid hingepiinu ei tundnud. Ta ei sallinud neid erinevaid moondatud olendeid.

“Oleks labidas kaasas, kaevaks augu ja ajaks ta sinna sisse. Siis teeks platsi korda ja paneks ajama.”

“Mul on sapöörilabidas kaasas … eee … elusast peast? Hull oled?”

“Kaua ta ei ela.”

Seda öelnud, istus Toivo lähedal olevale maha langenud kuusele, võttis taskust juusturatta ja meetuubi, pigistas juustule mett peale ja hakkas rahulikult sööma. See oli tema tavaline metsaeine. Ütles, et see tagab talle kõrge ea ja on toitev. Sel hetkel oli onu mulle üdini vastik. Siis, otsusele jõudnud, viipas ta juustuga minu poole.

“Noh, mis passid? Hakka auku kaevama!”

“Segi peast? Mets on bioandureid täis! Siin ei tohi midagi kaevata! Veganite reservaadi määruse paragrahv 43, lõige 17, et sa teaksid”

“Käi persse oma paragrahvidega.”

Toits vajas jälle aega mõtlemiseks. Üks mõte tuligi.

“Vorsti tahaks, kurat.”

Lagendikul valitses vaikne tardumus. Kentauri läbistasid surmaeelsed värinad, ta tõmblevad jalad sahistasid rohus. Aeg-ajalt oli kosta vere lurinat haavas. Mõtlesin sellele, mis meid siiani toonud oli. Puhas ahnus - päeva lõpuks leiab nõudlus alati pakkumise. Ja pakkuja leiab vahendaja. Arvaku riik sellest, mida tahab. Vanasti oli liha legaalne ja narkootilised taimed ja seened illegaalsed, nüüd on vastupidi. Siin me siis nüüd olime. Vahendaja vaatamas, kuidas pakkuja sööb katastroofi serval südamerahus juustu meega.

Korraga kostus kaugelt-kaugelt metsast nõrk, vaevutajutav meeleheitlik naisehääl:

“Jaaniiiis!”

Kentaur üritas pead tõsta ja vastata, kuid tõi kuuldavale ainult korina. Korraga tundsin minagi rinnus selle naise kaotusevalu ja silm läks märjaks. Poleks seda onu siin, siis oleksin teinud kõik tema päästmiseks. Muidugi, kui onu poleks olnud, polnuks ka probleemi. Aga elukogemust oli mul piisavalt, et püssitoruga minu suunas vehkinud Toitsiga mitte vaielda. Vana vunts oli maailma lõpp-punkt. Ta suhtus maailma nii, et kui see ei vasta tema ootustele, siis peab maailm ennast kohandama. Mitte tema. Antud juhul pidin siis mina kohanduma.

Onu ei teinud sellest haledast hüüatusest väljagi. Tema pilk libises hoopis istumise all olevat kuuse tüve mööda langemisel maast rebitud juurepahmaka poole. Siis viipas ta juustutükiga sinnapoole, öeldes täis suuga:

“Näe, sinna matadki. Seal pole mingeid andureid.”

Vaatasin onule hetke otsa, omal süda rinnus valutamas. Ta tegi pealiigutuse, mille tähendust teadsin lapsest saadik. See oli umbes midagi sellist, et “noh, mis on siis nüüd?”. Ohkasin, võtsin seljakotist sapöörilabida, murdsin lahti ja läksin kaevama.

“Mine võta ikka mõõtu kah!”

“Mina elavalt olendilt haua jaoks mõõtu ei võta.”

Teisaldasin uduste silmadega juurepuhma varjus pinnast. Toits ei vaevunud mind vaatamagi tulema. Teadis teine väga hästi, et ega mul ei ole kusagile minna. Mõtlesin, et sinna on see himu lihatoidu järele meid siis viinud. Kord kuus oleme salaja metsa hiilinud. Mustal turul oleme ettevaatlikult vorsti müünud ja natuke ka ise söönud. Mõnikord on lihtsalt nii, et kogu see tervislik kraam on surmani ära tüüdanud. Liha tuleb muidugi süüa kohe kohustusliku uriiniproovi nädala järel. Siis jõuab keha järgmiseks prooviks puhtaks saada ja lihasöömise märke ei ole. Seda teadsin ma kõigist osaletud protsessidest täpselt. Siiani oli kõik hästi läinud ja meil oli õnnestunud tabamisest pääseda. Praegu oli asi aga väga hapu. Pealegi olime me liiga kauaks ühele kohale jäänud. Salaküti kuldreegel nõuab pargivahtidest kiiremat liikumist tihnikute vahel, et ise märkamatuks jääda. Meie aga passisime suhteliselt hõredas metsatukas juba mõnda aega. Rassisin augu kallal edasi, omal nahk seljas täiesti ebajuristilikult märg. Õnneks oli pinnas pehme ja sellesse augu kaevamine ei olnud väga aeganõudev tegevus.

“Kuule kaevur, nüüd võid tulla mõõtu võtma!”

Ajasin ennast kumarast üles ja vaatasin juurte vahelt kentauri poole. Too oli lõtvunud ja ei hingeldanud enam. Verd ei mulksunud haavas ja jalad ei sudinud tõmmeldes rohtu. Astusin vaikides laiba juurde, seisatasin hetkeks, kahetsedes kõike, mis toimunud oli ja mõõtsin ta siis labidapikkustes üle. Kentaur oli palju suurem, kui ma olin arvanud ja ilmselgelt ei mahtunud kuuse poolt mustaks jäetud platsile ära. Seda ma Toivole ka ütlesin.

“Anna siia,” kostis ta tõustes vihaselt, pistis viimase juustutüki suhu, pühkis käed püksitagumiku vastu puhtaks ja võttis mult labida. Vanamehe käes läks töö märksa kiiremini kui minul. Ma olin alati imestanud selle jaksu üle, mis Toivo kätes peitus. Ta ei olnud mingi musklimägi. Randmed olid küll nii jämedad, et mõlemad minu omad tulnuks kõrvuti panna, et tema ühte kokku saada. Kuid mingeid suuri lihasepunne ei olnud - kust ta selle rammu võttis, ei tea. Mullahunnik augu kõrval kasvas igatahes märksa kiiremini, kui minu käes.

“Lohista ta siia!”

See oli öeldud ilma tööd peatamata. Aga seda oli lihtsam öelda, kui teha. Olete te kunagi pidanud surnud hobust lohistama? Kentaur ei olnud küll mingi Tori hobune. Isegi mitte araablane. Pigem selline suur poni. Turjakõrgus umbes meeter kakskümmend, kuid keha ilus ja sihvakas, mitte selline tönts, nagu ponidel. Ta võis kaaluda ca. 250 kilo. Kõhklesin mõnda aega, kust kinni võtta ja siis haarasin tagumistest jalgadest, et loom kuuseni lohistada. Niigi juba kaevamisest väsinuna liikus kentaur pingutustele vaatamata vähe. Juristi nõder ihu ei olnud sellise töö jaoks loodud. Iga sentimeeter nõudis täit pingutust ja varsti oli minu jaks otsas. Seisin ta kõrval ja hingeldasin. Ise mõtlesin, et on täiesti imetlusväärne, kuhu on inimesed valmis enda biorobootilise muundamisega laskuma. Neist, kes kunagi demonstratsioonidel nõudsid loomse toidu keelustamist ja lõpuks võitsid, on nüüd mitmed lasknud ennast erinevateks metsas elavate rohusööjate inimhübriidideks või veelgi imelikumateks elukateks muundada, et paremini loodusega ühte sulanduda. Vähemalt nii nad väljendusid. Neid ei olnud palju ja nad elasid reservaatides, aga neil oli oma parlament ja nad nõudsid aeg-ajalt veganite diktatuurilt suuremaid õigusi. Ja olid ainsad, kes neid sai. Üks selline reservaat oli Soomaal.

Onu Toivo oli jahimees ka ametlikult - ainsad loomad, keda lasta tohtis, olid hundid, kuna muundatud rohusööjad kartsid neid. Mina varustasin Pärnu musta turgu lihaga, teenides selle eest päris kena raha. Onu elas Kikeperas Lehiste talus, hankis salaküttimise teel ka muid loomi peale seaduslikult lubatud huntide ning keetis saadud lihast vorstid valmis. Kusjuures mul oli kuri kahtlus, et sinna vorstide sisse “sattus” täiteks ka pisut hundiliha. Kuidas ta selle rõvedast haisust ja maitsest vabanes, oli suur saladus. Korra kuus nõudis ta, et mina kah jahil käiksin. Et saaks “vere maitse suhu”, nagu ta armastas öelda. Siin ma nüüd siis olin. Vere maitse päriselt suus. Haarasin kentauril jalgadest ja rassisin edasi.

“Kurat, kaua sa aeled seal temaga?”

Kuulsin, kuidas labidas maasse löödi ja juba oligi onu platsis. Koos lohistasime looma üsna ruttu auguni. Ajasime ta sisse. See, kuidas veel kangestumata keha hauda voolas, oli minu jaoks õõvastav vaatepilt. Laip jäi sinna lebama, inimkeha ebaloomulikult tagasi seljale painutatud, pea kuklas, suu lahti ja jalad augu serval. Onu väänas kentauri jalad konksu ja surus auku sisse. Mul endiselt keeras sees. Klomp oli kurgus.

“Aja kinni, lödikäpp!”

Labidas lendas minu poole. Sain napilt eest ära. Sees kihvatas selle “lödikäpa” peale ja ma vaatasin onule vihaselt otsa. Tema pilk oli kinnistunud hoopis labidale. Vangutasin pead, korjasin tööriista üles ja hakkasin auku kinni ajama. Peagi valmis täiesti korralik kääbas. Ja siis kuulsin ma tuttavat tüminat - pargivaht tuli. Kostus raginat ja sahinat ning mingit kummalist üminat. Teadsin, et joosta ei ole mingit mõtet. Nägin silmanurgast, kuidas Toivo kattis kiirustades verelaigu kuuseokstega ning pakkisin kiiresti labida kotti. Nagu suur vari ilmus metsa servast pirakas vana pärn, kes jäi seisma ning vaatas kortsus kulmul oma metsa külalisi. Siis hakkas aeglase, rahuliku ja mõtliku bassihäälega sõnu säästes kõnelema:

“Tere Toivo. Püssiga metsas?”

“Tere Hiie! Kuidas abikaasal läheb?”

“Vana tamm ei viitsi mööda metsa luusida. Seisab Halliste kaldal ja leotab juuri. Mis ajast sa öösel töötad?”

“Hundinorm vaja lasta. Tead isegi.”

“Khmm …”

Vana pärn vaatas oma kortsus kulmude alt Toivo, siis minu poole. Siis põrnitses onu relva. Sain kohe aru, et me olime vahele jäänud.

“Sa ei ole siin huntide pärast.”

Pärn vedas ninaga õhku nagu koer. Ja siis ta vihastas. Lehed hakkasid kahisema ja puu oleks meile peaaegu kallale tormanud. Ja see hääl ...

“KUS TA ON?” kostis nagu maavärin. Nagu laevaõnnetus. Nagu kõikide hädade summa, mis sulle kaela langeb.

Ma oleksin peaaegu püksi teinud. Näitasin värisevikäsi kääbast.

Vahkvihas pärn kummardus ähvardavalt onu kohale.

“SELETA!”

Pargivahi viha oli kohutav. Mina onu asemel oleks ilmselt lihtsalt jalapealt minestanud. Tema vaatas rahulikul meelel vanale pärnale silmi pilgutamata otsa.

“See oli õnnetus. Pimeduses ajasin sassi. Ta oli sarapuupõõsa sees. Arvasin, et hunt. Silm hakkab töntsiks jääma. Vana mees juba.”

“VALETAD!”

Mõnda aega valitses täielik vaikus. Ainult pärna lehed sahisesid vihaselt. Lõpuks ütles puu vaikselt, aga süngelt: “Lähen, kutsun politsei.”

“Pea!”

“Mhh … ?”

“Oled ära unustanud, kes sulle nende muundamisoperatsioonide jaoks kunagi raha andis? Võib-olla rahvast huvitab, et Soomaa veganpargi vaht on ennast pärnaks moondanud põlatud jahimehe ja salaküti rahade eest? Ma usun, et mu tütrepoeg siin suudab kohe nimetada terve hulga veganajakirjanikke, kes oleksid sellest teadmisest väga huvitatud. Ja nii mõnelgi neist on omad tuttavad puud, kes igatsevad pargivahi kohta”

Noogutasin arglikult onu jutu kinnituseks. Ei hakanud parem sõna võtma, kartes, et teen asja puterdades hullemaks. Pärn oli jälle mõnda aega vait. Vastus tuli kusagilt sügavalt. Justnagu juurtega maa seest imetult. Nagu suure vihmaveetõrre põhjast kerkiv laine.

“Sina santažeerid MIND?”

“Mis mul muud üle jääb. Aga ega’s ma üksi. Naine teab, mis lauasahtlis kõik vajalikud paberid peidus on. Sinu allkirjaga ja puha. Ja koopia on notaribüroos, avamiseks siis, kui minuga midagi juhtub.”

Jälle oli tükk aega vaikust, mil pärn vihaselt mühises. Ja siis ta otse plahvatas:

“KÄI MINEMA MINU METSAST! ÄRA ENAM IIAL tagasi tule. Püss jääb maha. Sinu jahiluba on tühistatud!”

“Tervita vanameest kah minu poolt,” ütles onu enesekindlalt, viskas relva maha, nõksas mulle otsa vaadates peaga pargist välja viiva sihi suunas ning me hakkasime koos minema. Kogu tee olid minul seljakarvad hirmust püsti. Kuulsime veel tükk aega, kuidas Hiie omaette vihaselt pobises.

Me ei rääkinud onuga tagasiteel sõnagi. Üldse kuivas meie suhtlus kokku. Pärnus müüsin viimase vorstivaru hea raha eest maha ja ütlesin ostjatele, et rohkem ei saa, peavad hakkama jälle kassipüüdjaid tülitama. Saatsin onule kokkulepitud osa tulust, kuid rohkem suhtlust meil ei olnud. Korra nägin onunaist kaupluses, see sosistas, et Toivo püüab nüüd kala. Läks mööda kaks kuud, kui äkki helises keset tööpäeva telefon ja hämmastusega nägin ekraanil sõna Toivo. Võtsin kõheldes kõne vastu. Onu peaaegu et karjus mulle kähinal kõrva.

“Kuuled vä? Kuri lahti! Sa pead kohe siia tulema. Jäta kõik asjad pooleli ja tule kohe siia!”

“Mis toimub?”

“Tule kohe siia - põle aega seletada.”

Klõps, pandi teiselt poolt kõne kinni. Liigutasin siis päeva ülejäänud koosolekud järgmistele päevadele, andsin ülemusele teada, et vaja korra käia sugulast aitamas ja sõitsin Kikeperra. Keerasin talu õuele ja onu lendas majast välja nagu õlitatud välk.

“Nüüd, armas õepoeg, pead sa mind küll pasast välja aitama!”

“Armas õepoeg” Toivo suust? Asi lõhnas tõesti pahasti. Onu tiris mind kättpidi oma Fordi kastika juurde, vaatas kahtlustavalt ringi, tõmbas mu hästi enda ligi ja kergitas kasti presentkatet. Kastist hoovas jõemuda lõhna. Auto kastis, presendi all, oli külili puruks rebitud huulega alasti kaunis neiu, käed kinni seotud. Naine maigutas nagu kala kuival ja ta kokku kasvanud jalgu katsid puusadest alates hõbedased sinaka varjundiga soomused. Jalalabade asemel oli ilus sinkjasroosa uim.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 10/17 (Riho Välk)

Intervjuu: Tuuli Tolmov (Leila Tael-Mikešin)

Mõned hetked Hellatiga (Piret Bristol)

Poolteist kohtumist Henn-Kaarel Hellatiga (Jüri Kallas)

Kohtumine sõna „ulme“ loojaga (J. J. Metsavana)

Palju õnne, Bela Lugosi (Kalver Tamm)

Eesti poliitikast tehnokraatlikult (J. J. Metsavana, Rait Piir)

„Beatrice“ – lugu jumalajärgsest maailmast (Indrek Hargla)

Filmivõhiku ja amatöörkinokülastaja arvamus filmist Blade Runner 2049 (Agur Tänav)

Raamatuarvustus: Seitsme kuningriigi rüütel (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Metro 2035 (Riho Välk)

Teaduslik peegeldus ulmest (Kaisa Põhako)

Kirjutamisnippe Helsingi Worldconilt (Tuuli Tolmov)

Ulmkonnakroonika 10/17

Kirjastuste uudised 10/17

Septembri juttudest - Tõnis Hallaste (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused, september 2017 (Jüri Kallas)

Jutt: Üüriaeg (Miikael Jekimov)

Jutt: Müür (Andrei Samoldin)

Jutt: Juriidilised probleemid (Kaido Tiigisoon)