Peatoimetaja veerg 10/18 (Triin Loide)

Kooljakuine Reaktor on peale usinat hammaste krigistamist, õudusunenägusid ja virgutavat üksteise peale karjumist lõpuks valmis saanud. Number on õudushõnguline, aga peale pisukest kaalumist ma leidsin, et erinumbri erilisus ei tohiks kuidagi varjutada seda, et Reaktor on siiski kuukiri ning sisse läksid ka arvustused raamatutele, mis ei ole õudus ning seda joont kavatsen ka edaspidi hoida - erinumbrid on teinekord toredad, aga nad peaksid moodustama vürtsi, mitte kogu eine sisu. Lood on siiski rohkem või vähemal määral inspireeritud nii klassikalisest gootiromaanist kui lihtsalt sellest, et mis kellelegi sõnaga “õuduse erinumber” seostub.

Siinkohal tänu kõigile, kellel tuli mind meeles pidada küsimusega, et: “Aga kui ma sulle ühe tõeliselt KOHUTAVA ja kirjavigu täis arvustuse kirjutan, et kas see läheb arvesse?” Esimesed kolm korda, kui ma seda nalja kuulsin, oli päris naljakas, ja naer on teadagi – terviseks.

Uudiseid toimetuserindelt. Kahjuks lahkus meie seast Jaan Hansen, meie filmitoimetaja. Tähendab, ta on veel elus – aga mis elu on ilma Reaktorita?! –, aga lahkus meie toimetusest. Loodan, et ta meile siiski kaastööd vahetevahel pakub, sest kes Jaaniga sõna juttu vestnud on, see teab, et see mees oskab asjadest rääkida tõsiselt ja läbi nalja korraga, sügavuti ja samas nii lihtsalt, et ka minusugune amatöör aru saab. Loodus aga tõesti tühja kohta ei salli, nii et mul on rõõm teada, et mul õnnestus ära võrgutada Laura Loolaid, kes meie toimetusega ühines ja meid kõiki oma toredate mõtete ja fantastilise keelepruugiga heatujulistena hoiab. Loodan teda maksimaalselt ekspluateerida. Laura on ka meie sellekuine ulmestaar!

Sellekuine intervjuu on minu suureks rõõmuks Karen Orlauga. Orlau on kirjanik, kes mind esmaskordselt teadlikult ulmekirjanduse juurde tõi – lugesin tema “Oraakli surma” kooliõpikust, kui laps olin, ja läksin raamatukokku, et asja lähemalt uurida. Peale seda hakkasin igal reedel kuhjade kaupa ulmet koju tassima ning avastasin ulme ka oma koduriiulitelt. Muutusin teadlikult ulme tarbijaks ja austajaks, kuigi polnud vist korralikult puberteetigi jõudnud. Nii, et see, et ma siin parasjagu kirjutan ja asjadest midagi arvan, on osaliselt Orlau süü. Julgen ettevaatlikult ka lugejat rõõmustada sellega, et Orlau ei ole kadunud ja minu käes on kaks tema seniilmumata lugu, mis ootavad hetke, mil toimetajate vererõhk on normis ja unetunnid täis magatud. Küllap need ka varsti teieni jõuavad!

Arvustustega on ka selles numbris täitsa hästi. Jüri Kallas käis Põrgu Jaani vaatamas, mis ta seal nägi ja mis sellest arvas, võite ise lugeda. Huvitaval kombel kipub universum asju Reaktorile kuidagi sünkroonselt saatma, sest Jüri kirjutab, et: “Filmi „Põrgu Jaan“ ei saa pidada ulmefilmiks...”, ning sama probleemi ees on ka Mairi arvustas Mohsin Hamidi tõlketeost ”Lääne tee”. Muuhulgas Briti Ulmeühingu aastaauhinnale kandideerinud teosest räägitakse väljamaa meedias tihtipeale kui “ulmest” ning viskasin selle kondi siis ka talle hambu. See on ju igihaljas teema, millest annab lehekülgede kaupa teksti välja imeda, et mis on ulme ja mis ei ole. Mairi oli “ulme” suhtes skeptiline, aga raamat tundus talle meeldivat. Hea seegi!

Nii mina kui ka Ene Kallas võtsime ennast lõpuks kokku ja kirjutasime ära Tuumahiiu arvustused. Tegelikult küüniliselt võttes on see kaval samm, sest niimoodi on kogumik kauem pildil. Võib-olla peakski arvustusi rohkem mitme kuu peale jagama?

Reidarist on aga saanud väga tubli arvustaja, kes närib ennast kuust-kuusse läbi väga mitmesugustest teostest. Ma tahaks küll uskuda, et kadunud Ursula Le Guini teos “Ilmajäetud” ei olnud näritav, vaid lausa neelatav teos. “Oleme paratamatult oma ajastu, kasvatuse ja ühiskonnakorralduse lapsed,” nendib Reidar. Mis mul üle jääb, kui temaga nõustuda.

Juttudel ma ei oskagi pikemalt peatuda. Neid on palju. Vähem, kui ma lootsin – Mahkra, ma vaatan sinu otsa praegu! – ja rohkem kui ma kartsin. Hakake aga paremalt poolt reast läbi klikkima ja sirvima – on tõsisemaid, on humoorikamaid. Õudus vaadatuna läbi huumoriprisma on tegelikult täitsa sümpaatne ja sobib nende mutileeritud kõrvitsate ja naljakate kostüümidega täitsa hästi, mis globaliseerumine meile toonud on. Kõigile juttudele kahjuks illustratsioone ei õnnestunud hankida, aga oleme tänulikud selle eest, mis laekusid. Illustreerimine on vaevaline ülesanne ja tänu neile, kes Reaktorit oma andega toetavad! Lunastate niimoodi suure hulga oma karmavõlga.

Loodan, et lugemisrõõmu jagub ja Reaktor toob natuke rõõmu ja kosutust teie pimedatesse sügisõhtutesse. Novembrikuine Reaktor tuleb juba oma tavalises vormis ja kuues, nii et kirjutage meile, joonistage meile, arvustage meile filme, mänge, raamatuid, minugi poolest kas või lauamänge ja ulmeluulet.

Alati teie,

Triin & toimetus

Kaanepildi autor on Kadri Umbleja.

Intervjuu: Karen Orlau (Triin Loide)

Sissejuhatuseks võin kohe öelda, et sinu “Oraakli surm” avaldas mulle lapsepõlves tohutut mõju. Kuidagi oli sul õnnestunud klaaslaest, mis ulmet ja tavakirjandust ka tänapäeval kahjuks eristab, läbi murda ja ma leidsin selle jutu oma kirjanduslugemikust koolis. Aasta võis olla… 2000 kandis. Olin vist neljandas-viiendas klassis. Olin laps, aga üht-teist ulmet juba lugenud. Mind vapustas teadmine, et ulme on miski, mida mitte ainult ei või ise kirjutada, vaid seda võib kirjutada lausa siinsamas Eestis. Võitsid ka sellise häälteenamusega Stalkeri, et teistel kirjanikel jääb ainult üle kadedalt mossitada.

Sinu kaudu jõudsin Marduseni, Algernonini, BAAS-ini ja hakkasin ulmet ja eesti ulmet teadlikult otsima ja lugema. Oled kirjutanud ka palju õudust-etnoõudust, mistõttu mõtlesin esimesena kohe sulle, kui oktoobri-Reaktorit kokku panema hakkasin peas.

Esimesena traditsiooniline tutvustusvoor, bikiinid pole vajalikud, aga ka mitte keelatud. Tutvusta ennast lugejale – nooremad Reaktori lugejad võibolla ei tea, kes on legendaarne Karen Orlau. Kes sa oled, kust sa tuled?

Aitäh, sissejuhatus läks mulle väga korda. Sellised lood on üks parematest põhjustest, miks üldse võiks kirjutada.

Praegu ma vist olen tõesti ulmejuttude kirjutamise algusajaga võrreldes oma paarikümne aasta jagu rohkem mina ise, sellevõrra võiks nagu lihtsam vastata olla, aga… Vähemalt legendaarse mastaabis ma endast siiski veel mõelda ei oska, see on kaugelt liiga ulme isegi minu jaoks.

Mind defineerivad kõige selgemini uudishimu ja vajadus vabaduse järgi. Kuigi jutud, mida kirjuta(si)n, on tavaliselt süngemat laadi, olen igapäevaselt üsna Puhhi sõbra Tiigri moodi, parandamatu optimist ja valdavalt ekstravert. (Huvitav, ka Belials ja Maniakkide Tänav on inimestena üpris tasakaalukalt heatahtlikud - äkki möllame oma tumedama poole kirjanduses välja ja siis olemegi tavaelus sellised nunnud?)

Jah, vabadus ja võimalus uudishimu rahuldada peavad olema. Kõiges muus olen tüünelt kompromissialdis, ekstreemsused on teoreetiliselt huvitavad - noh, et kuidas nad mõtlevad ometigi, või et kuidas see süsteem loogiliselt kokku käima - aga ekstreemsused ei sütita mind eriti. Tavaliselt leian näilistes vastandites kompromissivõimalusi või vähemalt sarnasusi. Näiteks, Humanitaarkoolis käies olin kirglik raamatukoi, kuid kui ma Reaalkoolis armusin matemaatikasse, nägin, et neis on üllatavalt palju ühist. Mitte ainult luuletamisel ja koodikirjutamisel, seal on paralleelid ju väga kergesti leitavad, sarnasusi on palju rohkem.

Arhetüübilt kõlab Narr mu jaoks väga omaselt ja tuttavalt - eks nii valdavalt on jah.

Geograafiliselt identiteedilt olen randlane, ei-tea-kümnendat põlve. Elan küll Tallinnas, kuid perekonna päriskodu on Lahemaal. Kui tavaline meditatsioonivorm on minu jaoks suhteliselt kättesaamatu - mõistuse rahutu pärdik lobiseb vahele nagu spordikommentaator, siis seal on iga päev nagu meditatsioon. Taluõu, ühes servaga vastu metsa, meri paistmas puude vahelt. Vanavanavanavanaema käsikivi saunaseina vastas. Vanavanavanaisa ehitatud maja, vanaisa tehtud saun. Vanaema, ema ja minu laotud kiviaiad. Isa nikerdab kuuris midagi, ema toimetab aias. Lapsed elavad kuuse otsas. Mees soojustab vanas laudahoones laealust. Mina istun keset õue, kinnine raamat ühes, kohvitass teises käes, ja lihtsalt olen lollakalt õnnelik.

See hetk on kõige lähemal sellele, kes ma tegelikult OLEN.

Aga muud, faktilist? Olen TTÜ-s õppinud majandust ja turundust, annan seal ise ka aegajalt digiturunduse loenguid. Olen töötanud reklaami- ja digiagentuurides nii copy, projektijuhi kui strateegina, pikalt töötasin ühe IT-ettevõtte turundusjuhina. Uued tehnoloogiad on mind alati paelunud ja kuna ma olen eelkõige neetult praktiline, ei piirdu see ainult kirjanduseelistustega.  Viimase aja tööalasteks lemmikteemadeks olid andmeteaduslahendused ja liitreaalsus, seega võib öelda, et suure osa oma ulmevajadusest rahuldan igapäevase tööga. Praegu toimetan nii rahvusvahelise väljakutsega, et iga järgmine tööpäev paneb mind lihtsalt põnevusest üleni kihisema (päris huvitav, kuidas sa nüüd seda ette kujutasid…) - ja see on kohutavalt nauditav olek.

Üldiselt olen eluga jõudnud sinnamaani, et ei pea mingi juraga tegelema, teen seda, mida tahan ja naudin iga päeva juba nii palju, et see läheneb nii lõpmatult mingile sündsusetuse piirile, et selle ületamine jääb igas praktilises mõttes juba täiesti lubatud vea piiresse.

Aa, ja üks mu lemmiktsitaate on: “Creativity is intelligence having fun.”

2. Küsin siia otsa kohe küsimuse, et mis mind ennast kõige rohkem vaevab – sellest on viisteist aastat möödas, kui sa väga aktiivne olid. 2009 aastal aktiviseerusid korraks ja 2015. avaldasid veel ühe loo. On sul writer’s block, lood peas otsa saanud või miks sa enam ei kirjuta?

Kirjutamine on hingelähedane endiselt, aga mul on olnud õnne kujundada endale selline töö, kus ma saan väga loovalt toimetada, kus ei ole palju piire ees. Töö käigus kirjutan mind huvitavatel teemadel tegelikult praegugi üksjagu tihti, aga seda siis pärisnime alt. Näiteks midagi sellist või sellist või siis vahelduseks eesti keeles, turunduseetikast, sest see on teema, mis mind samuti erutab

Mulle meeldib aidata teisi esinemiste ette valmistamisel või lugude kirjutamisel - see, kui olen kellegi teise saanud lavale särama, on minu jaoks vaat et suurem rahuldus, kui seda ise teha. Viimase aja vaieldamatult suuremaid elamusi oli toetada üht tõelist itimeest, kes peale koosolekute kuskil sõna võtmas käinud ei olnud, ning kelle kokkupuude andmeteadusega oli põgusam kui ta oleks tahtnud, teha oma elu esimene suur esinemine just andmeteaduse rahvusvahelisel konverentsil üle 500 inimese ees. Ehitasime seda lugu üles paraja põlemisega. Kui ta lavale läks, ei osanud enamus saalist aimata, milline töö - ja närv - tal selle taga oli. Mina teadsin ja hoidsin tagareas hinge kinni - lõpus oli mul ilmselt rohkem närv sees kui temal. Kui ta pärast tuli ja ütles, et: “Kurat, see on üks raskemaid asju, mida ma viimase viieteistkümne aasta jooksul teinud olen, ma poleks iial arvanud, kui raske see on - ja kui äge!” siis see oli minu jaoks üks paras… Stalker. Minu Suur Auhind.

(Kas siin võib olla mingi paralleel autoriga, kes oma tegelase ja temaga kaasneva loo rahva ette saadab ja väriseva hingega loodab, et äkki… ?)

Mõnikord, kui siiski igav hakkab, sätin ka iseennast meelega sinna väga suurde ebamugavustsooni - lavale. Sellisel juhul võiks minu eelistuse järgi staariks olla lugu ise. Esinemise ettevalmistamine on minu jaoks väga sügav ja sisuline töö, tahan, et lugu, mida ma rääkima lähen, oleks nii hea, kui ma sel hetkel suudan. Ma ei lähe kunagi lihtsalt vana rasva pealt midagi mulisema. Kõik protsessorid töötavad, ettevalmistus tekitab tohutult nauditava vaimse fokusseerituse perioodi - ja kui see ükskord tehtud saab, ka sügava rahulolu loodust. Tegelikult ma kardan esinemist päris koledasti, hoolimata pikast kogemusest läheb alati pulss üles, aga mulle meeldib selle hirmuga võidelda, võiks öelda, et naudin iga värisevat hetke ja loomingulist põlemist. Võin öösel kella neljani ringi käia, kõneleda ja kätega vehkida, kuni naabrimees siira murega uurima tuleb, et ega mul midagi häda ei ole. On küll jah, häda. Mul on Mõte. Vaja Sõnastada. Õigesti. Arusaadavalt. Komponeeritult - tuju, tempo ja dikzoon, s'il vous plait, pardonks, kuradikurat praegu!

See võib-olla vastab osaliselt sellele, miks ma enam ulmet ei kirjuta. Lood on ja tegelased, keda rahva ette saata, on. Ainult, et teistmoodi.

Teine pool vastusest on vast kinni uudishimust ja vabaduseihast loogiliselt sündivast pidetusest. Mulle meeldib uusi asju proovida ja avastada. Selleks, et millegi juurde püsivalt jääda, on vaja… ülimat prioriteeti? Sellist, nagu näiteks mu lastel on - võimalusel veedan kõik vaba aja nendega ja see on kindlasti hästi elatud aeg. Ja mu töö pakub tohutult rahuldust ja eneseteostusvõimalusi - toidab korraga nii uudishimu kui - veidi paradoksaalselt vast - ka vabadust.

Raamatud on samuti olulised, mulle väga meeldib lugeda. Aga ulmejuttude kirjutamine ei ole minu jaoks enam prioriteet. Kui miski lugu mind ootamatult väga kirkalt tabab, kriban ta siiski üles, et ehk kunagi… jälle.

Samas, kui see loona ennast minu jaoks lahendab - loogiliselt kokku sobib - siis on ta mõistatusena ennast ammendanud ja mul on raske leida motivatsiooni seda ka päriselt kirja panna. Huvitav on niikaua, kuni ma ei tea, kuidas lugu lõppeb - see on üks vähestest asjadest, mis veel kirjutama meelitab.

3. Oled pseudonüümina kasutanud näiteks mugandust oma nimest (Kate Star) ja pidama jäid Karen Orlau juurde. Seejuures oled sa üks väheseid inimesi, kelle passinimi on nii äge, et pseudonüümi poleks vajagi. Miks otsustasid kirjutada pseudonüümi all?

Orlau pärineb tegelikult mu perekonna ajaloost, üsna unikaalne saksandus ühest vene nimest, mille “kõrvad” vast saksandatud vormi tagant välja paistavad.

(Pere, perekond, juured ja päritolu - need on minu jaoks ütlemata huvitavad teemad. Kui palju meis on mõtte- ja käitumismustreid, mida me iseenese teadmata oleme pärinud oma esivanematelt? Kui kaugele aastate taha sellised mustrid ulatuvad? Kui palju meie oskustest ja eelistustest on meie esivanemate head ja vead?)

Ja kui Orlau nime tagant paistavad parematel päevadel mu ulakate esivanemate saba ja sarved, siis Kareni tagant kostab kaarna kraaks - sellised sõnamängud mulle ka meeldivad.

“Kate Star”  - oh jumal, see oli mingi lihtsameelne lapsik nali, ma arvan. Sellel hallil ajal oli välismaa nimi ilmselt kuidagi eriti äge ja kunagi vist keegi oli öelnud ka, et nää, kui ära tõlkida, küll saaks laheda kirjanikunime. Mingi kriitikameele arenemine nõuab vist rohkem aega kui mul tol hetkel oli, lisaks oli tegemist lihtsalt suvalise uitmõtte ajal kirjutatud jutujupiga, ma üldse ei plaaninud pikemalt kirjutama jääda. Kui tekkis mõte, et võiks avaldada üht-teist veel, hakkasin tõsisemalt pseudonüümile mõtlema.

4. Kuidas jõudsid kirjutamise, eriti ulme kirjutamise juurde? Kui palju sa enne sahtlisse kirjutasid? Paljude eesti ulmekirjanike puhul võib BAAS-is nende arengut jälgida – esimesed lood saavad halastamatult ära rapitud, edaspidi hakkab nagu minema. Sina – tulid, nägid, võitsid.

Ma olen kirglik raamatukoi. Legend räägib, et lugesin nelja-aastaselt “Kolme musketäri” - ja olin pärast tulivihane, sest neil polnud mingit õigust Mileedil pead maha raiuda. Õnneks on ka mu isa raamatukoi ja meie maja on raamatutest tehtud, maakoduga kokku tuleb umbes 5000 raamatut vast ära - kunagi mõõtsime meetriga. Lugesin neid lihtsalt enamvähem järjest läbi ja ulmekad olid kõigist kõige põnevamad. Ükskõik, mis muu žanr pihku sattus, lõpuks jõudsin jälle ulmekate juurde tagasi. Praeguseks saab “Seiklusjutte maalt ja merelt”, “Mirabilia” või “LR” sarjadest kinnisilmi ulmekaid välja võtta - kõige kulunumate selgade järgi. Mul oli ka muid lemmikuid, kuid ulme töötas peaaegu alati - see oli lihtsalt kuidagi palju loogilisem ja pakkus ka kujutlusvõimele palju rohkem toitu.

Ilmselt on ulme midagi sellist, mis mõjub nii uudishimule kui vabadusejanule üheselt lummavalt. Piire ei ole ees, mitte kusagil. See sobib mulle jäägitult.

Sahtlisse ei kirjutanud toona mitte midagi. Tegelikult on avaldatud praktiliselt kõik, mis ma olen kunagi kirjutanud. Võibolla oleks võinud teisiti ;)

5. Õuduskallakuga Reaktori erinumbri juures ei saa jätta küsimata, et mis teeb sinu jaoks õudusest õuduse? Ma ise tunnistan, et ma väga armastan (üleloomulikku) õudust nii filmi, raamatu kui arvutimänguna, aga enamasti takerdun sellesse, et mulle õudusena reklaamitav asi ei ole lihtsalt õudne.

See ilmselt tuleb nüüd üllatusena, aga ma ise ei pea enamust oma (headest) juttudest üldse õuduseks. Eks mul algusaastatel oli jah mingi selline ambitsioon, sest sel ajal oli just õuduskirjandus minu jaoks järjekordseks uueks ja huvitavaks asjaks, mida avastada, aga ainult mõned mu jutud on kirjutatud sooviga olla tõeliselt õudsed. Sealt edasi olen lihtsalt selle sildi alla sattunud ja sealt edasi on puhas tõlgendamisinerts.

“Tee püsti ees” räägib asjadest, mis ON minu jaoks õudsed - rumal julmus, üksindus, mõttetus, raiskamine. Seda ma tõesti kirjutasin õudusjutuna. “Hunt, madu ja Põrgu perenaine” on kirjutatud Clive Barkeri toonis, see ka tõesti. “Rannahiidsed” on minu jaoks midagi vahepealset. Ma ei kirjutanud seda õudusjutuna, kirjeldasin sellesse lahti olulisi mälupilte lapsepõlvest ja oma toonasele eale vastavat inimese nägemise suutlikkuse järgi ühtteist lisaks. Pealegi soovisin kirjutada midagi oma ägedate vanatädide mälestuseks. Aga tõesti, selles on üksikuid elemente, mis on ka minu jaoks õudsed. Inimlik rumalus ja kalkus, näiteks. Kõige õudsem jutt, mida ma teadlikult õudusjutuna kirjutasin, on tegelikult “Lastelaul” - aga see pole õudusjutt nii, nagu inimesed seda žanrit üldiselt mõistavad.

See, et mu lood on mõnikord süngevõitu, olgu, sellega olen nõus, etno kõlab ka õigesti. Mulle meeldib kirjutada inimeseksolemisest läbi ulme võtme. Selles mõttes on “Malin Malini metsast” ja “Õpilane” minu jaoks täpselt ühesugused ja viimane sama vähe kolelugu kui esimene - mõlemas tegutsevad müstilised tegelased, ühed helgemalt, teised süngemalt, aga hirmutamistaotlust pole kummaski. Üks jutt on eneseleidmisest, teine enese koha leidmisest.

Aga üldiselt kehtivad vabadus ja uudishimu ka siin - kui vaja, või kui lusti pakub, lasen üle piiride, iga lugu tuleb selline, nagu tahab.

6. Loodan, et kuigi kirjutamisega oled viimastel aastatel tagasihoidlik olnud, siis eesti ulmel hoiad ikka silma peal. Mis on Eesti ulmes sinu arvates hästi, mis on halvasti? Millistest teemadest või žanritest kõige rohkem puudust tunned? Kes su lemmikud Eesti ulmes on?

Mul on tõeliselt hea meel, et Eestis on ulmet tõlgitud nii palju rohkem kui tol ajal, kui koduseid raamaturiiuleid rüüstasin, ja et praeguseks on minu laste jaoks ulme lugemine tavapärane, mitte erandlikult nohiklik teema. Enamus raamatuid, mida mu enda ja mu sõprade lapsed loevad, on ulme. See on tõeliselt äge.

Pean piinlikkustundega ütlema, et ise loen valdavalt inglise keeles. Ainult siis, kui tean usaldada, et on väga hea tõlk, julgen osta eestikeelset raamatut, sest osta topelthinnaga halvasti tõlgitud raamat… Ma olen piisavalt patrioot, et kultuuri toetamiseks see raha lihtsalt ära anda, aga mitte piisavalt patrioot, et selle eest uskumatult ärakäkitud teksti lugeda… Sellepärast ei ole ma ka väga kursis sellega, kui paljud mu lemmikutest on eesti keelde tõlgitud.

Ulmeseltskonnast endast. Tore on vaadata, et Estconid on muutunud palju suuremaks ürituseks kui kunagised kohtumised Tõrvaaugul või Mustjõe kõrtsitalus. Tore, et eestvedajad võtavad asja pühendunult ja missiooniga. Tore, et üha rohkem autoreid kirjutab. Negatiivsest vast nii palju, et põgusalt on silma jäänud mitmed minu jaoks põhjendamatult isiklikud ja teravad omavahelised kraaklemised, mis teevad mind pigem nõutuks kui panevad pooli valima. Vaielda võib, kirglikult - ka võib, isegi vihastada võib, aga kui asi läheb isiklikuks ründamiseks, siis ei vehelda enam ideede tasandil, vaid mudamaadluses ja siis ei ole asi enam sisuliselt huvitav. Seda võiks vähem olla.

Minu jaoks on eesti ulmes läbi aegade lemmikud kindlasti Rein Põder ja Herta Laipaik. Uuematest kirjutajatest sobib mulle kõige enam Meelis Friedenthal. Weinbergi autorikogumik üllatas heas mõttes. Meres kirjutab intelligentset ja tundlikku teksti. Maniakkide Tänav on algusest peale kirjutanud nii, et lust lugeda. Belials võib väga hästi kirjutada. Hargla on muidugi kategooria omaette, mul on sügav respekt tema tohutu töövõime ja pühendumise suhtes. Melchiori sari on minu silmis suursaavutus Eesti kirjandusmaastikul - see pole küll ulme, aga minu lemmik Hargla loomingust. Muudega ei ole nii kursis, kui aeg-ajalt tahaks.

7. Mul algab iga intervjuu kirjutamine sellega, et muutun küberjälitajaks, kes otsib internetist mahlakaid artikleid, foorumipostitusi, komprat. Sattusin sind googledades 2002 aastast pärit artiklile, mis algab selliste kuldsete sõnadega: "Noor ja kena naisautor, probleemidki valdavalt naiselikud, ometi pole sel jutukogul vähimatki ühist Kõusaare või Rakke, Aita Kivi või Maimu Bergi, terve selle nn naiskirjanduse reaga, mis üldistades võitleb naiste õiguse eest meeste maailmas loll olla. Või tark olla. Ise valida või meestel enda eest valida lasta." Sellist selget sitta lugedes tuleb ikka tunnistada, et väga hea on olla naine aastal 2018 – ma võin mängida arvutimänge, toimetada ulmeajakirja ja juua õlut, ilma et keegi hakkaks selle kohta isiklikke märkuseid tegema. Ühiskond on vaikselt muutunud soopimedamaks, mis on tervitatav – või vähemalt hoitakse lollid märkused endale ja räägitakse salaja selja taga. Tean, et kauges minevikus kirjutasid paljud naised meheliku nime all, et neid tõsiselt võetaks (nt. George Sand). Oli sul probleeme “naiskirjanik” olemisega? Ulmikuid ja arvutimänguseltskonda süüdistatakse tihtipeale seksismis – mina seda kogenud pole, aga olid ajad minevikus siis tõesti nii palju teised?

Mul seostuvad tolle ajaga, kui ulmeseltskonnas aktiivsem oli, ainult positiivsed mälestused. Võibolla jah, alguses enamvähem seltskonna ainsa naise suhtes oli mõne puhul tajuda õrna kõhklust, kuid kui selgus, et ma tõepoolest olingi neid raamatuid lugenud ja võisin jutuajamistes händikäpita kaasa lüüa, siis olid kõik äärmiselt normaalsed. Mind on vist ka õnnistatud üsna paksu nahaga ja kindla veendumusega, et selliseid “mees-nais” piire ei ole ja seetõttu ma ka ehk lihtsalt ignoreerin asju, mis võiksid vastupidist näidata. Kui mulle miski meeldib, siis ma lihtsalt teen seda ja ei murra pead, kas see võiks kellegi meelest naisele sobida või mitte. Ja kuna ma tollal ahmisin enamvähem kogu ulmekirjandust, mis kätte sattus, mängisin arvutimänge (mu esimeste arvutimängude interface oli ASCII), fännasin “õigeid” koomikseid, armastasin kohutavalt targutada ja kandsin soliidses koguses õlut, sobisin suhteliselt hästi tolleaegsesse seltskonda. Kuigi keegi mäletab vastupidist, öelgu mulle ka ;)

Lisaks, tunnistan ausalt, et kuigi mind alati huvitab, mida teised inimesed mõtlevad, ei koti see mind kuigi olulisel määral. Kunagi kutsuti mind rääkima naiskirjandusest - kahjuks jäi see mingil põhjusel ära, kuid plaanisin seda teha õpitoana pealkirjaga: “Kuidas kirjutada naiskirjandust” ja sisuga umbes nii, et: võta ja hakka kirjutama - sellest, mis sind huvitab, kurat. Naiskirjandust kirjutatakse täpselt samamoodi kui meeskirjandust. Arvuti taga või paberi ja pliiatsiga, minugipärast. Soovitatavalt sõnadega. Eriti hea, kui see tuleb välja ehe, huvitav ja inimlik. Ülejäänud juraga võid ennast siis vaevata, kui mitte midagi targemat teha ei ole. Või midagi sellist.

Nojah, teoreetiliselt ma muidugi tean kõiki neid eelarvamusi (huvitav ju), aga ma ei ole mingi eriline mässaja, nagu ülalpool öeldud. Jah, kunagi, kui juhuslikult mingisse modelliagentuuri sattusin, oli juhus, kus läksin catwalkile Martensites ja nahkpükstes, sest need juhtusid parajasti seljas olema, samal ajal kui hädaldav korraldaja, miniseelik ja kontsakingad näpus, mulle sinna napilt järgi oleks jooksnud, sest, hõssand, kliendid Peterburist! Selle “skandaali” taga polnud peale väikese laiskuse midagi muud maailmavaatelist kui kindel usk, et nii oli palju ägedam kui tikk-kontsadel, seelik vöö ümber, üle lavalaudade tudiseda ja see, et kliendid Peterburist, kes selgelt mingit üheksakümnendate maailma mõistete järgi klassikalisemat lahendust ootasid, endale muidugi mu jõulisevõitu tõlgenduse peale suitsud kurku tõmbasid, ei olnud tõesti minu probleem.

Kuigi pean tunnistama, et sel teemal hämmastati mind hoopis üsna hiljuti - peale üht konverentsiesinemist, kus rääkisin inimeseksolemisest ja robotite tulemisest lähemas tulevikus. Üks varastes kuuekümnendates proua doktor astus ligi ja ütles mulle siira tunnustusega: “Teate, nii hea on kuulata, kuidas naine räägib filosoofilistel teemadel!” Ma tänasin teda, sest sain aru, et see tuli südamest ja ta tahtis head, aga - mul oli sama siiralt kurb. Sain aru, et meie maailmad on väga erinevad.

Ulmikute seltskonnas ei ole ma sellist seksismi kohanud, aga sellega seostub mul üks teine lugu. Keegi, kes mind väga ei tundnud, hoiatas mind enne IT-firmasse tööleasumist: “Tead, need itimehed on üsna räige huumoriga, katsu mitte välja teha.” Ja mina mõtlesin selle peale midagi sellist, et oh, jumal tänatud, lõpuks ometi saab veidi vabamalt võtta. Esimesel päeval kontori köögis tuldigi juttu ajama ja võib-olla ehk veidi šokeerimagi. Selle peale võtsin ma jututeema üles ja arendasin seda ise edasi paari värvikama nurga alt ja pisut laiemalt kui heteroseksuaalne maailmavaade eelistaks. Paraku hakkas publik peagi veidi viltuste nägudega ettevaatlikult külg ees laiali vajuma ja ma sain aru, et tegelikult vist poleks pidanud seda hoiatust väga sõna-sõnalt võtma.

Ühesõnaga, ma ei välista võimalust, et mõningane seksism, kui see läbi mu sügava selleteemalise ignorantsi peaks murdma, võib mulle mõjuda inspireeriva võimalusena oma mootorsaag käima tõmmata, sest ohjeldamatu kujutlusvõime vajab harjutamist ja kui selle käigus peaks keegi oma identiteediotsingutel ootamatult üles leidma oma sisemise süütu kooripoisi, siis on maailm sellevõrra jälle huvitavam koht.

Aga lollustele ma ei viitsi ei oma aega ega mõttejõudu raisata.

8. Milliseid enda tekste pead kõige õnnestunumaks? On sul ka ette tulnud seda, et mõni tekst on enda meelest keskpärane, aga saavutab suure tunnustuse, või vastupidi, et ise särad rahulolust ja siis arvustused on hävitavad?

Tunnistan ausalt - olen nii vähe kirjutanud, et mul ei ole tekkinud ei kogenud käsitöölise “stabiilset taset” ega ka piisavat tagasisidekogemust, et midagi ette ennustada. See, kuidas mina mingit lugu tajun, ei lähe tõesti aegajalt tagasisidega kokku. Minu jaoks tähendab see üldjuhul siis lihtsalt seda, et ma ei suutnud mõtet loo taga piisavalt selgelt või huvitavalt edasi anda. See piir on minu jaoks hästi raske tabada, millal loo “moraal” on liiga otse ja labidaga näkku, ja millal see on juba nii peidetud, et midagi ei paista. Mulle meeldivad tagamõtted ja alltekstid, aga kui need on liiga taga või liiga all, siis - järelikult ei õnnestunud.

Minu jaoks on kõige olulisemad ja isiklikumad lood “Malin”, “Rannahiidsed”, “Sealtmaalt” ja “Õpilane”. Mõned teised meeldivad jätkuvalt praeguseni ka.

9. Mina ise loen nii ulmet kui tavakirjandust, nii moodsat kui keskaegset. Euroopa kirjandus, angloameerika kirjandus, Aasia kirjandus, Aafrika kirjandus – kõik läheb. Mida sina loed? Kaldub su lugemisvara rohkem ulme ja luule poole? Räägi oma lemmikutest kirjanduses.

Kunagi lugesin tõesti valimatult, võtsin kodu raamaturiiuleid lihtsalt meetri kaupa ette, aga praegu loen peamiselt fantasy´t. “Mutrid ja poldid seiklevad kosmoses” zhanr mind väga ei paelu, kuigi aegajalt satub ka seda. (Õuduskirjanduse periood kestis mu elus tegelikult vaid 2-3 aastat, peale seda tekkis küllastumus.)

Mu vaieldamatuks lemmikuks on Steven Erikson oma Malazani sarjaga; Neil Gaiman, umbes enamvähem ükskõik mida ta kirjutab, aga mu lemmiktegelaseks läbi aegade on Granny Weatherwax. Hiljuti avastasin Gemmelli, hingasin järjest sisse umbes 32 tema raamatut - kordusi oli palju, kuid ta kirjutab piisavalt lahedalt, et pidasin lõpuni vastu.

Üldiselt, mida rohkem raamatuid loed, seda raskem on leida midagi uut, millest säravalt vaimustuda, ja üha rohkem sulavad raamatud kokku nimetuks ja autorituks narratiiviks a la “lihtne poiss, kes satub ootamatult palju maagilisemasse maailma kui ta on seda üldse ette kujutanud ja satub vastutusrikkasse rolli, kuid õnneks on tal sõpru ja see-eest päästab ta maailma”. Arvake ise ära, millisest megakuulsast hiigelsarjast ma rääkisin - esimese hooga meenus kolm, aga neid on kindlasti veel.  Või siis järjekordne sari, kus peategelasteks on kaval kelm koos oma hirmuäratavate oskustega sõdalasest sõbraga ning kogu lugu räägib sellest, kuidas nad ühest võimatust olukorrast teise järel vastaseid üle kavaldades välja tulevad. Oli see nüüd “Riyria Revelations” või “The Lies of Locke Lamora”? Või mõni eelmistest?

Peale ulme loengi praegu ainult erialast, või sellega piirnevat, väga üksikute eranditega.

10. Jaga algajatele kirjanikele soovitusi-mõtteid. Reaktoris avaldavad küpsete kirjanike kõrval jutte ka täiesti algajad, mis on minu arvates fantastiline. Jaga neile julgustust ja õpetussõnu!

Inimesed on väga erinevad. Minu enese jaoks on hästi töötanud oma motivatsiooni läbimõtlemine enne millegagi alustamist. Miks ma seda teen? Mis see mulle annab? Kuhu ma tahan sellega välja jõuda?

Ja kui neile küsimustele on vastused käes, siis nende vastuste pealt saab juba ise vaadata, kelle käest oleks  järgmiseid õpetussõnu kõige mõistlikum küsida.

11. Loominguline ülesanne – kui sa saaksid kümme miljonit eurot koos käsuga eesti ulmet edendada, siis kuhu ja kuidas sa selle paigutaksid? Ehk siis – millest on meie ulmemaastikul puudust, millest mitte? Kas sa pigem toetaksid omamaise ulme avaldamist või välismaise ulme tõlkimist? Või panustaksid hoopis omamaise ulme tõlkimisele välismaale?

Leiaksin suurepärase tõlgi, kes tõlgiks Malazani raamatud väärilisse eesti keelde.

Ja siis arendaksin eesti keele tõlkeprogrammi, loodetavasti sellisele tasemele, et ta suudaks selle töö samal tasemel ära teha. Tõenäoliselt on see üks olulisi tööriistu keele püsimajäämisel tulevikus. Siis ehk ei pea eesti autorid valima selle vahel, et kas kirjutada eesti keeles - ja lasta see kellelgi ära tõlkida (lootes, et tegemist on hea tõlgiga), või õppida ise nii hästi inglise keeles kirjutama, et püsida konkurentsis inglise keelt emakeele tasemel valdavate kirjutajatega.

12. Loodan, et oled teinekord ikka Reaktorit ka lugenud – on sul meile soovitusi? Mida võiksime paremini teha?

See, kes midagi teeb, on alati sammu võrra sellest ees, kes ei tee. Selles mõttes on mul raske midagi soovitada ;)

13. Jällegi, kuniks toimetus mul seda ära ei keela – on sul lemmikloomi? Räägi nendest paari sõnaga.

Ma ei ole tegelikult ei kassi- ega ka koerainimene. Seetõttu oli mul tiibeti mastif, kes on üks kõige isepäisemaid ja sõltumatumaid koeri, kes lisaks näeb ka välja nagu tumedat karva lõvi. Praegu on Maine Coon tõugu kass, kes käitub nagu koer. Niimoodi tunduvad asjad püsivat tasakaalus.

Palju õnne, Clive Barker! (Kalver Tamm)

Meite rahvakalendris on oktoober viinakuu ja kuigi mõnel pool on 31. oktoobril tähistatud Midruskipäeva, siis suurem kõrvitsate uuristamine on lahti läinud viimastel aastatel. Halloweeni lähenedes on igatahes juurviljaosakonnad erinevat kuju ja suurust kõrvitsalisi täis, nii et keegi neid ilmselt ostab ja uuristab. Mis rõõmu ühel surnul tühjaks kougitud kõrvitsast, mille sees teeküünal põleb, jäägu igaühele endale välja mõelda. Aga esimest korda jäi mulle sel aastal silma ka uudis, et Halloweeni tähistamiseks korraldatakse ühes noortekeskuses õuduste öö. Nii et Halloweenile mõeldes soovime seekord Reaktori veergudele õnne ühele õudusžanri legendile.

Mees, kelle kohta Steven King olevat öelnud (mul küll täpset viidet leida ei õnnestunud, aga ütelus on kõva): “I have seen the future of horror, his name is Clive Barker.”

Clive sündis 5. oktoobril 1952. aastal Liverpoolis, käis sealsamas ülikooliski ja ei näidanud üles mingit huvi filmide tegemise vastu. Ta on küll lavastanud mõned filmid ja kirjutanud stsenaariume, aga kuulates tema intervjuusid, siis esmajoones loeb ta end ise kirjanikuks ja kunstnikuks. Kuulsus (ja Stephen Kingi kiitus) jutte ja jutustusi koondavaid „Books of Blood“ eest ju tuligi, ja neid üksi on juba kuus osa. Tal ei ole fänne, tal on lugejad. Aga häbematul kombel tuleb käesolev kirjutis ikkagi filminduse poole kaldu. Sest Estrit uskudes pole eesti keelde tõlgitud mitte ühtegi mehe raamatut ja nii pole ma ka ühtegi tema kirjutatud raamatut/jutukogu lugenud.

Oma eraelust ta väga palju ja väga hea meelega ei paista rääkivat. Tema looming on see, mis peab iseenda eest kõnelema. Seejuures ei huvitada teda aga oluliselt kriitikute arvamus. Tal on oma lugu, mida ta tahab maailmaga jagada ja teda ei huvita, mida Siskel & Ebert sellest arvata võiksid. Tervitatava aususega ütleb ta kahe esimese oma juttude põhjal vändatud filmi kohta („Underworld“ 1985 ja „Rawhead Rex“ 1986), et need väga vaadata ei kõlba. Neist kahest käkist tõusis aga vähemalt sedapalju tulu, et järgmise projekti juures otsustas Clive ise lavastajatoolile istuda. Ning sündis pensionisammas nimega „Hellraiser“ (1987). Tänaseks päevaks üheksa järge saanud film, neist viimased kaks sellise kvaliteediga, et Clive kaalub tõsiselt uuesti ise lavastama hakata. Film põhineb jutustusel „Hellbound Heart“ ja keerleb ühe kuubiku ümber, mida seiklusjanulised isikud julgelt näperdavad ja seeläbi end rõõmuga oma tööd tegevate deemonite abiga tükkideks rebimisele mõistavad.

Ega ma täpselt ei mäleta kui vana ma olin ja ega ma ei mäleta ka mitmes osa see oli, mida VHS-ilt vaatasin, aga ma mäletan seda kuubikut, Pinheadi, neid kuradi Cenobite ja ma mäletan, et ma tegin väga konkreetse otsuse, et kui mina peaks kunagi selle kuubiku otsa koperdama, siis viimane asi, mida ma teen, on selle sõrmeotsagagi puudutamine.

Pinhead

Lavastanud on Clive tänase päeva seisuga vaid kaks filmi veel. „Nightbreed“ (1990) ja „Lord of Illusions“ (1995). Ja peamine põhjus tundus olevat selles, et filmitegemine enda kõrval muid tegevusi ei salli – „...movie consumes you utterly...“

„Nightbreed“ põhineb mehe romaanil „Cabal“ ja keskendub erinevate kaheldava väärtusega erivõimetega öösigitistele, kes on seni ühes kõrvalises maakolkas enamvähem rahulikult elada saanud, kuni sinna saabub unes seda imelist (loe: sitaks veidrat) kohta näinud noormees.

„Lord of Illusions“ põhineb jutul „Last Illusion“ (kogumikust „Books of Blood“, osa 6) ja selles peab korduvalt Clive loomingus asjatav paranormaalsetele nähtustele keskendunud detektiiv Harry D'Amour nurjama inimohverduste peale mihkel oleva Puritaani maailmahävitusplaani.

Lavastamisest rohkem on aga mehele passinud produtsendiroll. Ühelt poolt annab ilmselt rohkem vabadust, ei pea kogu aeg filmi tegemisel ninapidi juures olema, aga teisalt on ikkagi kontrollielement, et algmaterjali väga ära ei lörtsita. Näidetena „The Candyman“ (1992), mis põhineb jutul „The Forbidden“ (kogumikust „Books of Blood“ osa 5) ja „The Midnight Meat Train“ (2008), mis tugineb samanimelisele jutule (kogumikust „Books of Blood“ osa 1).

Üldiselt õnnestunumaks loetud „Candymani“ idee on imelihtne. Ütled peegli ees viis korda Candyman ja tuleb Tony Todd, kellel ühe käe asemel piraadikonks. Edasi läheb veriseks. Kaks järge ja Jordan „Get Out“ Peele poolt plaanitud uusversioon kauba peale.

„Midnight Meat Train“ peategelaseks on fotograaf, kes ideaalse pildi otsingul teeb valel ajal valest käest pildi ja teemat edasi uurides satub pahuksisse Vinnie Jonesiga. Ei ole hea mõte Vinniega pahuksisse sattuda. Vaadatud filmides selle poolest erinev, et siin ainukesena tundus kallutatus veristamise suunas olevat. Ja ma vaatasin ka filmi „Book of Blood“ (2009), kus inimesel nahk seljast nülitakse.

Sest kuigi kõigis Clive töödele tuginevates filmides inimkeha väga põhjalikult väärkoheldakse, ei jää neist seda tänapäevast torture porn maiku (Hostel ja Saw seeriad). Lähenemine on personaalne, ohver ei muutu reeglina („Kesköine Liharong“ siis erandina) suvaliseks lihakäntsakaks. Ehk et ei mängita vastikuse peale. Põhirõhk on pigem hoopiski sellel, et meie maailma kõrval on paralleeldimesioon (Põrgu, oma klassikalise nimetusega ), millest inimeste abiga midagi vahetevahel meie maailma üle tuleb ja see miski ei pea paljuks kutsujat teravalt meeles pidada ning eriti ilmselgelt Hellraiseri näitel, aga ka Candymanis võib kutsuja seda protsessi mingil tasandil ka nautida. Seksuaalsuse oma töödesse sisse põimimine on näiteks miski millega King ei ole kunagi hakkama saanud, aga mida Clive Barker's filmides vaataja ebamugavustunde suurendamiseks väga täpselt doseeritakse.

Nii et kuigi Halloweeni puhul on võimalik ka lihtsama vastupanu teed minna ja kinos järjekordset Michael Myersi kojutulekut vaadata, siis ei ole üldse halb mõte ka veidi rafineeritumale hullusele võimalust anda. „Hellraiser“, „Candyman“ ja „Book of Blood“ oleks näiteks minu soovitused. Ja neil noorteskuse inimestel paluks igasugu kahtlasi kuubikuid mitte näppida.

Illustreerivad pildid on Clive Barkeri enda maalitud ja pärinevad tema DeviantArt kollektsioonist.

Artikkel: Kuidas oleks, kui kirjutaks kuu ajaga ühe romaani? (Tuuli Tolmov)

1. novembril algab juba 20 aastat kestnud rahvusvaheline romaanikirjutamiskuu (NaNoWriMo- National Novel Writing Month), kus osalejatele on esitatud väljakutse kirjutada ühe kuu jooksul romaan. 30 päeva, 50 000 sõna ehk 1667 sõna päevas.

NaNoWriMo ei ole romaanivõistlus. Puuduvad nii žürii kui ka auhinnad. Võitja on osaleja, kes suudabki 30 päeva jooksul kirjutada 50 000 sõna ja on seeläbi astunud esimese sammu oma romaani avaldamise suunas.

Eestis ja mujal maailmas on mitmed kirjutamiskuu jooksul valminud romaanid jõudnud ka poelettidele.

Eesti osalejad on olnud väga tublid romaanikirjutamisvõistlustel. Näiteks sel aastal, 2018. aasta noorteromaanivõistluse esikolmikus oli kaks NaNoWriMo ajal kirjutatud romaani. Mõned näited, kuidas eestlastel rahvusvahelisel romaanikirjutamiskuul läinud on:

Tuuli Tolmov „Aristarkhovi meetod” (Kirjastuse Tänapäev 2016 romaanivõistlusel III koht)

Mairi Laurik „Mina olen Surm”(Tänapäeva ja Lastekirjanduse Keskuse 2016 noorteromaanivõistluse I koht)

Ene Sepp „Vabandust, aga mis asja?!” (Tänapäeva ja Lastekirjanduse Keskuse 2016 noorteromaanivõistluse II koht)

Ene Sepp „Jagatud suvi”

Ene Sepp „Taeva tühjad tribüünid”

Maniakkide Tänav „Mehitamata inimesed”

Heli Künnapas „Kes kardab välgutüdrukut?”

Tuntuimad välismaa romaanid on Erin Morgenstern „The Night Circus”, Marissa Meyer „Cinder” ja Sara Gruen „Water for Elephants”, mis jõudis ka kinolinale.

Eestist osaleb rahvusvahelisel romaanikirjutamiskuul igal aastal paarkümmend inimest. NaNoWriMo Eesti pealinnaks on kujunenud Tartu, kus on kõige aktiivsem kogukond. Ka Tallinnas on kirjutajaid, kes on aastaid osalenud, kuid kuna seal pole mitu aastat järjest olnud piirkonnaesindajat, on kokkusaamiste korraldamine kiratsema jäänud.

Novembrikuise kirjutamise ajal toimub mitmeid kokkusaamisi. Traditsiooniliselt saavad Tartu alustajad üsna novembri alguses kokku Ränduri pubis, et tutvuda ja rääkida, millest kirjutatakse. See on põnev aeg uute tuttavate leidmiseks ning osalejad saavad kinnitust, et nad ei ole ainsad hullud, kes on selle väljakutse vastu võtnud. Meie NaNoWriMo kogukonna tugevus on just nimelt see küünarnukitunne.

On inimesi, kes armastavad kirjutada oma koduses hubases vaikuses ning on inimesi, kes on kõige produktiivsemad just nimelt kodust väljas. Kõik erinevad viisid sobivad, kokkusaamised ja kooskirjutamised on vabatahtlikud. Kohale võib tulla ka niisama rääkima ja uudistama, kirjutamine ei ole kohustuslik.

Sellel aastal toimuvad Tartu kooskirjutamised 5., 15. ja 20. novembril. Virtuaalsed kooskirjutamised Eesti NaNoWriMo ametlikus chatis toimuvad 9. ja 30. novembril.

Kindlasti on tähelepanuväärne üritus öökirjutamine (või välismaises kogukonnas tuntud kui Night of Writing Dangerously), kus kirjutamistuhin võib venida varajaste hommikutundideni. Öökirjutamine leidis esimest korda aset 2014. aastal. Siis oli pikk vahe ja mullu otsustasime korraldada öökirjutamise Annelinna raamatukogus. Tulijatel oli ööbimisvõimalus ning kohvi ja teed sai piiramatult. Sinna kõrvale muidugi ka näksamist. Osalejaid oli üle Eesti. Kõik tulijad kirjutasid hoogsalt ning sõnadearvud tõusid rekordiliselt. See aasta toimub öökirjutamine 24. novembril ja samuti Annelinna raamatukogus.

NaNoWriMo väljakutse on mõeldud kõigile. Kätt võivad proovida nii inimesed, kes pole seni mitte ühtegi romaani kirjutanud kui ka need, kes on küll kunagi midagi alustanud, aga pooleli jätnud. Omamoodi heaks eneseületamiseks on see väljakutse ka juba kogenud kirjanikele. Kirjutamisel on oluline järjepidavus ja järjepidavus on alus harjumusele. Kirjanik ei ole see, kes unistab kirjutamisest. Kirjanik on see, kes kirjutab.

NaNoWriMo on kohe-kohe ukse taga. Võta ka sina väljakutse vastu ning ühine meie toreda kogukonnaga. Kaotada pole midagi. Kui romaan jääb pooleli, siis on sul ikkagi rohkem kirjas kui novembri alguses. Kui aga õnnestub 50 000 sõnani jõuda, siis see emotsioon on kõike seda vaeva kuhjaga väärt.

NaNoWriMo ametlik koduleht asub https://nanowrimo.org, kus on võimalik teha endale kasutaja, et hoida tulevasel romaanil pulssi peal ning suhelda osalejatega Eestist ja mujalt üle maailma. Lisainfot on võimalik küsida ka eestikeelsest Facebooki grupist NaNo Eesti, kus on ka rohkem teavet toimuvate ürituste kohta.

Artikkel: Vampiirifakte (Rauno Pärnits)

Galapagosel elavad vampiirvindid, kes argise putuktoidu kõrvale ei ütle ära ka nokatäiest verest. Vere saamiseks lükkavad nad noka teise linnu sulerootsu kinnituspaika.

Vampiirnahkhiired mitte ei ime verd soontest, vaid lakuvad hammustuse järel naha peale immitsevat verd.

Vampiiriks muutmine ei käi alati hammustada saamise kaudu. Erinevate rahvaste seas on levinud veel mitmesuguseid viise. Näiteks sohilaste sohilaps on kindel vampiirikandidaat nagu ka huntide poolt maha murtud loomade liha sööja ning üle surnukeha astuv nunn. Juba surnud isik aga võib iseenesest vampiiristuda siis, kui laip jäetakse peegli ette või kui kass hüppab üle surnukeha. Aga kõige kindlam viis vampiiri tekitamiseks on matta laip ebasündsalt. Samas on väga turvaline matta laip nägu kõhuli, et vampiir ärgates hakkaks kaevama mitte üles, vaid allapoole.

Poolas on uskumus, et vampiiriverega maitsestatud leiva söömine muudab vampiirihammustusele immuunseks. Aga juba hammustada saanud isik pääseb vampiiristumisest ärapõletatud vampiiri tuhka neelates.

Mõnes Balkanimaade osas usutakse, et kui kõrvitsad jäetakse pärast Halloweeni või jõuluaega liiga kauaks välja, siis muutuvad nad vampiirideks.

Päikesevalgust vampiiritapjana kasutas tõenäoliselt esimesena Frank Murnau oma filmis Nosferatu. Folkloorstele vampiiriliikidele päikesevalgus üldiselt küll ei meeldi, aga selle mõju on umbes sama nagu paduvihm lihtinimesele – tülikas, kuid üpris ohutu ja vägagi talutav.

Bulgaaria vampiiriküttide meetod: asetada peibutis pudelisse ja kui vampiir sinna udu kujul siseneb, korkida pudelisuu kinni.

Baierimaal usuti, et vampiiri tunneb ära sellest, kui surnul on üks silm lahti.

Vampiiritapja Buffy kehastaja Sarah Michelle Geller kardab paaniliselt surnuaedu, mistõttu tuli seriaali võtteplatsiks stuudiosse ehitada võltssurnuaed.

Leicesteri ülikooli füüsikatudengid uurisid, kui palju aega kuluks vampiiril inimese "tühjaksjoomiseks". Tulemus: Inimkehas on ca 5 liitrit verd, kuid seda tilgatuks imeda on füüsikaseaduste põhjal võimatu. Surmavaks loetakse juba 15% suurust verekaotust. Pärast nii suurt verekaotust verevool praktiliselt lakkab ning selle veresoonest välja imemine muutuks äärmiselt keerukaks. Vastav verekaotus läbi kahe vampiirikihva tekitatud 0,5 cm2 suuruse haava võtab aega ligikaudu kuus ja pool minutit.

Rumeenia reklaamib riikliku turismimagnetina Brani lossi kui Dracula paleed. Paraku Bram Stoker ei teadnud lossist üldse midagi ning päris-Dracula ehk Vlad Teivastaja on paremal juhul lossist ehk mõne korra mööda juhtunud ratsutama.

Portugali vampiiriliigi bruxsa kohta ei ole üldse teada ühtegi hävitamise moodust.

Balkani mustlastel on vägagi huvitav vampiirihävitamise moodus – hiilida kirstus magava vampiiri juurde, varastada tema vasaku jala sokk, toppida see mulda täis ja visata jõkke. Vampiir ärkab, saab vargusest kreepsu, tormab oma riietuseset tagasi saama ja upub jõkke!

Saksimaa vampiiri neuntöterit (üheksatapja) saab tappa ainult talle värsket sidrunit suhu surudes.

Filipiinidel tegutsev vampiiriliik aswang näib päeval välja nagu tavaline kaunitar. Ta võib isegi abielluda ja lapsigi saada, kuid öösiti lendab ta linnuna majade katustele ning noolib keelt läbi katusepragude surudes magavate laste verd, kusjuures ohvriks võetakse ainult voodi keskel magajad ning mitte voodiservades põõnajad.

Kreekas oli kombeks vampiirikahtlusega isikud toimetada üksikule saarele. Eriti paistab selles osas silma Santorin (Thera), mille kohta oli veel sajandijagu tagasi käibel väljend „viima vampiire Santorinile“, mida võiks ligikaudu tõlkida kui „tuleb kui Vändrast saelaudu“.

Vampiiride peeglis mittepeegeldumise leiutas Bram Stoker romaanis Dracula.

Hollywoodi vampiiride standardvälimus püsis pikka aega üsna ühesugune. Malliks nii riietuse, soengu kui ka aktsendi osas oli Bela Lugosi loodud Dracula.

Vampiirindus on ka matemaatikute tööpõldu avanud. Entusiastid on päris mitme vampiirimaailma kallal populatsioonigeneetika valemitega tööd teinud ning tulemused viisakalt öeldes välistavad vampiiride olemasolu.

• Kui üks vampiir jooks verd korra kuus ning iga tema ohver muutuks samuti vampiiriks, oleks kahe ja poole aastaga kogu inimkond vampiiristunud. Inimkonna jaoks oleks ainus ellujäämisvõimalus tappa nö esmane vampiir, kui tolle surmamisel häviksid ka kõik tema loodud alamvampiirid iseenesest.

• Bram Stokeri „Dracula“ ja Stephen Kingi „Salem’s Lot“ kirjapandud vampiiride toitumis- ja paljunemisreegleid (üks inimene kestab pool tosinat söögikorda, misjärel sureb ja taasärkab ise vampiirina) järgides kaob inimkonnast 80% juba poole aastaga ning ülejäänugi haihtub nagu lumepall põrgukuumuses.

• Ann Rice vampiirimaailma toimimismehhanismi korral sureb inimkond lõplikult välja ca poole sajandiga.

• Seriaali True Blood, Charlene Harrise ja ka Stephanie Meyeri vampiirimaailm on aga toimiv, ehkki väga hapras tasakaalus kõikuva suhtega 1 vampiir 15-25 000 inimese kohta. Piltlikult öeldes balansseerib selline maailm siiski noateral ning piisab ühest ülearusest maniakaalselt verejanulisest Draculast, et süsteem jäädavalt kokku kukuks.

Porfüüriat nimetatakse vahel ka vampiirihaiguseks ning mõned teadlased leiavad, et haiguse põdejad võivad olla andnud ainest nii vampiiri- kui ka libahundijuttude tekkeks. Teine haigus, mille sümptomid ja iseäranis nakatamisprotsess üsna vampiirilik, on marutõbi.

Vampiirikartust nimetatakse sanguivorifoobiaks.

HyperTown - kellele ja milleks? (Riho Välk)

Kõige esimesel nohikufestivalil, millel ma käisin, oli koos korraldajatega 62 inimest; tegu oli väikese ja armsa Animatsuriga, mida ma isegi aitasin korraldada. Nüüd, kümmekond aastat hiljem, on valik üsna suureks kasvanud – lisaks Animatsurile toimuvad Eestis mitmendat aastat ka Mängudeöö ja JAFF, Riia on kuidagi lähemale tulnud, seal toimub kaks korda aastas Unicon; üldse tundub, et kõiksugu üritusi, mida saab - eriti veel kõige esimese Animatsuriga võrreldes - festivalideks kutsuda, on aina rohkem ja aina suuremalt. Seega, kui tuli teade, et Baltikumi rändüritus HyperTown, mis peaks olema suurem kui kõik varasemad festivalid kokku, tuleb Tallinnasse, võttis see muidugi kogu nohikukultuuri kihelema. Kui kasutada udupeent terminoloogiat, peaks see üritus olema "urbanistlik meelelahutus- ja e-spordifestival", reklaami järgi ka erineva ägeda tehnika ekshibitsioon, külalisi oodati kogu Baltikumist ja lähinaabrite juurest ning arvestades, kui suur tundus HyperTowni eelarve konkurentidega võrreldes, siis oodati veelgi suuremaid ja kuulsamaid aukülalisi, atraktsioone ja üldist melu. Kuidas see kõik aga välja kukkus?

Uus Reaktori kaanepildijoonistaja edukalt leitud!

Keegi kuskil kaotas ühe tähe ära ning üritusest jäi järele HypeTown. Ainult niisugune seletus tundub loogiline kui võrrelda üritusele eelnenud reklaami ning koha peal avanevat reaalset pilti. Lubati paljut ja veelgi enamat ning erinevalt näiteks Animatsuri reklaamist, mis on üsna konservatiivne ja madala eelarvega - soovitakse lihtsalt pildis olla - siis HyperTowni reklaami pressis sisse uksest ja aknast, sotsiaalmeedia kihas sellest, vilkuvat videomaterjali oli lademetes ning isegi raadiolevis hõiguti seda välja kui kõige suuremat festivali üldse. Kui vaadata HyperTown Riga videosid, siis võis ka uskuda, et kõik saab tõesti nii uhke olema. Vihase muusika ja hästi vilkuva pildiga intensiivne reklaamivideo.

Juba esimene päev algas korraldusliku kaosega. Õnneks magasin ise selle maha, sest elu on õpetanud, et avamise ajaks pole mõtet kohale minna: uste avamine on väga keeruline protsess, mille käigus esineb ootamatusi, mida korraldusmeeskond ei saa ette näha. Näiteks, et rahvas tuleb ka tegelikult kohale. Väidetavalt olevat inimesed mõnusas oktoobrikuu ilmas tund aega järjekorras passinud ning kõik tavakülastajad pidid end ükshaaval ühestainsast uksest sisse pressima. Lisaüllatusena pidi üksainus turvamees teostama põhjaliku turvakontrolli, mis seisnes selles, et oma toidu ja joogiga (vanusegruppi arvestades Coca Cola ja krõpsupakiga) sisse ei lastud. See poolikute limonaadipudelite kuhi seal nurgas oli aukartustäratav. Ei tea, kas kardeti, et tatikad toovad võileiva vahel pommimaterjali sisse või loodeti limonaadimüügiga megakasumit teenida.

Pärast uksest sisse saamist valitses samuti täielik kaos. Saku Suurhall väärib oma nime, kuid tulemus oli kuidagi veider. Ala oli soppideks jaotatud ning kui ükskord aru said, mis loogika järgi miski kuskil on, jõudis kohale tõdemus, et koridori peal on paar snäkiletti ja T-särke müüvat putkat, enamuse alast võtavad enda alla kaks kardinatega eraldatud saali ning reaalne festivalimeluala on halenaljakalt väike. Seal olid siis koos tavalised kunstimüüjad, leebem VR-okseratas ja jõhkram VR-okseratas, lauamängupoed, videomängunurk koos telekate ja näitusega, Samsungi ja Telia reklaaminurgad, puldiautode rada ning lõpuks üks äge Fallouti mänguseeria koobas.

Mis aastast alates saab Eestis ID-kaardiga hääletada?

Nagu näha, ei ole tegu eriti pika loendiga. Telia alal oli ka väike robot, kes esitas trivia-küsimusi, kuid üldiselt oli raske nende sealoleku eesmärgist aru saada. Samsung näitas ägedaid ülilaiu monitore, kuid need olid püsivalt hõivatud 10-aastaste pägade poolt, kes väsimatult Fortnite’i mängisid. Kunstiturg sisaldas täpselt neidsamu asju, mida ta on viimased 5 aastat sisaldanud, ABC Anime müüs hiirepatjasid-plakateid ning lõppkokkuvõttes midagi põnevat, mida osta võiks, nagu ei olnudki. Konsoolidenurka tabas sama saatus, mis Samsungi telki, pägalikud lihtsalt vallutasid selle ala. Ainus tõeliselt huvitav koht oligi Fallouti koobas: oli näha, et asja olid teinud fännid, sest see oli kõige suurem väljapanek kogu alal, ka oli näha, et asi oli tehtud huvi ja entusiasmiga, mitte kiirkorras telk üles visatud.

Nüüd, kui olen meluala ära kritiseerinud, tuleb asuda suuremate programmipunktide kallale. Tunnistan ausalt, et erinevate Eesti Youtuberite esitlustele pistsin ma ainult korraks nina sisse. Ma ei tea sellest kultuurist peale paari üksiku juhuslikult vaadatud video suurt midagi. Aga ma ei jäta mainimata, et nendele pägalikele, kes sinna kogunenud olid, asi väga meeldis ning vähemalt nemad elasid Youtuberite jutule kaasa ja esitasid küsimusi.

Väike näitevideo

Järgmine etapp – arvutimänguturniirid. Taas kord jõudsin ainult nina sisse pista ning äkki oli see minu viga. Ilma igasuguse häbitundeta demonstreerin oma küündimatust – vaatasin kava järgi, et tegu on poolfinaali mänguga ning mõtlesin, et lähen vaatan, kuidas rahvas kaasa elab. Endalegi üllatuseks avastasin, et saalis istus kümmekond inimest, kes nägid pigem välja, nagu oleks nad festivalimöllu eest kõige vaiksemasse nurka põgenenud, et oma telefone näppida. Oli suur karikas keset saali, oli entusiastlik õhtujuht, aga tundus, et kedagi eriti ei huvitanud.

Kui siiani on mu ülevaade tundunud kriitiline, siis nüüd oleme jõudnud pea kõige tähtsama kavapunktini – cosplay võistlus. Tegu on mulle kergelt hingelähedase asjaga, millele ma alati kaasa elan, ning mille ümber tiirleb näiteks kogu Unicon; samuti on see alati olnud Animatsuri kõige suurem ja tähtsam kavapunkt. Kuidas õnnestus see aga HyperTownil? Esimese asjana tuleb ära mainida, et tegelikult ei saa HyperTowni ja korraldust süüdi mõista, tegu on ikkagi kavapunktiga, mis sõltub täielikult sellest, kui palju osalejaid oma kostüümid õigeks ajaks valmis saavad, üritusele kohale jõuavad ning lõpuks lavale julgevad minna. Kahjuks kukkus asi aga üsna haledalt läbi. Animatsuri on alati surunud cosplay-etteasted üheks suureks telliseks, mis võtab tunni, poolteist või vajadusel rohkemgi. HyperTown otsustas aga võtta eeskujuks Uniconi, ning tegi neli tunniajalist kavapunkti. Esimene raund hilines veerand tundi ja kestis 25 minutit. Edasised raundid hilinesid kümmekond minutit ja kestsid 15-20 minuti kanti. Ehk siis, plaanid olid suured ja head, kuid lõpuks ei olnud lihtsalt esinejaid, keda publikule näidata. Kohe kindlasti ei tohi märkimata jätta ka õhtujuhti. Kui Uniconi ja Animatsuri õhtujuht Andrei Tuch teeb laval paar nalja, mis oma jubedusega luuni lõikavad, siis HyperTowni õhtujuht oli kahjuks täiesti küündimatu. Ma ei hakka kunagi mõistma, miks saadetakse lavale inimene, kes ilmselgelt ei tea subkultuurist mitte kui midagi ning ei suuda ainsatki nime ligilähedaseltki õigesti välja hääldada. Punkti pani "E.T". ja Kingi "It"’i häälduste kombineerimine ii-teeks. Jah, oleme IT-riik, aga see polnud õige koht.

Astun korraks sammu kõrvale. Mu ülevaade on siiani olnud hävitav, kuid tahan ennast natuke ka neutraalselt õigustada. Mainisin, et esimesel päeval võttis ustest, vabandage, ainsast uksest, sissesaamine tunni. Teisel päeval seda probleemi ei olnud. Puberteedieelikud, kes olid esimesel päeval iga mõeldavagi ala ummistanud, kahekümne kaupa ühe teleka ees seisnud ja kõikide aparaatide puldid higist tilkuma pannud, olid teisel üritusepäeval lihtsalt kadunud. Hindaksin ausalt ja tõsiselt, et teisel päeval oli umbes kolm korda vähem inimesi kohal kui esimesel. Ma ei usu, et siinkohal oli määrajaks piletihind - et inimesed said endale lubada ainult esimese päeva piletit. Palju tõenäolisem on, et esimesel päeval nähti kõik huvitav ära ning lihtsalt ei viitsitud enam teist korda kohale seigelda, et sama viit asja uuesti vaadata. Samuti olid esimesel päeval kõik lahedad Youtuberid juba ära esinenud.

Rahvamassid teisel päeval

Mul ei ole häbi tunnistada, et tundsin ennast vales elemendis; võin häbenemata öelda, et äkki olin sattunud minu jaoks valele üritusele. Nii jätan lugejale, kes on kogu mu ülevaate jõudnud läbi lugeda, ühe tähtsa tarkusetera juhuks, kui see üritus peaks veel toimuma – kui sa oled üle 30, siis pole erilist mõtet kohale minna. Kui sul on aga alaealisi sugulasi, siis vii nad autoga kohale ja nad peavad sind kõige lahedamaks tädiks-onuks, sest see üritus oli perfektne 10-14-aastastele, kes mängivad telefonis Fortnite’i ja on kõige nätskemate Youtube’i meemidega kursis. Lõpetuseks üritust kokkuvõttev pilt.

Filmiarvustus: Põrgust läbi käinud (Jüri Kallas)

Laupäeval, 5. oktoobril linastus uus Eesti film „Põrgu Jaan“. Eesti 100. sünnipäevale pühendatud film linastus laupäeval ka Kuressaare teatrikinos, kus mina seda vaatamas käisin.

Kuulun nende inimeste hulka, kelle jaoks uue Eesti filmi valmimine on põhjus pigem ärevuseks. Liiga palju on Eesti filmis kohutavat kunstikangutamist, mis minu kui vaataja närvi või suisa vihale ajab. Vaatajale näidatakse koledaid inimesi räämas maastikul kriipivalt võika muusika saatel ringi tuiamas. Pimedus, halb ilm, räpasus ja muu depressiivne kraam. Lisaks kindlasti piitsutamine ja teinekord ka mingitmoodi pentsik seksuaalvahekord. Tõeline ugriline äng! Loomulikult pole kõik Eesti filmid sellised, kuid neid on siiski liialt palju ning pole sellised hirmud vaid minu romantilis-kriitilis-küünilise loomuse eripära.

Tuleb tunnistada, et „Põrgu Jaan“ andis alust karta just sellist Eesti filmi. Tutvustuses lubati ju Põhjasõjajärgset olustikku, sõjast ja katkust laastatud maad ja viidati ka filmidele „Sügisball“ ja „November“ – ega seegi ei julgustanud.

Väljapeetud vaatemäng

Kohe filmi alguses märkad, et kaameratöö ja pilt üldiselt on väga paigas, suisa ilus, kui selline ilu meeldib. Samas märkad ka kohe, et kaamera näitab vägagi püüdlikult raagus puid, trööstitut maastikku, kenasti näitab ja ilus on, aga rõhud...

Filmis praktiliselt puudub muusika ja kui ma nüüd õigesti mäletan, siis koos lõpulauluga oli filmis vaid kolm laulu-muusikapala. Oli vaikus, vähene dialoog ja taustahääled. Tuleb tunnistada, et selline lahendus üldse ei häirinud. Laulud olid head ja sobisid ning mis peamine – heli oli paigas (loe: muusika ei kurdistanud ja dialoog oli selgelt kuulda).

Võib ju vaielda, kas meie esivanemad elasid täpselt niimoodi ja võib vaielda, kas antud ajastu oli tõesti nii trööstitu. Eks alati ole küsimus, milline on tegijate meelelaad ja mida nad näidata tahavad? Samas, tuletaks ehk meelde kooliajaloo programmi ja meenutaks, et Põhjasõja-järgne aeg oli üks selliseid perioode, kus eestlaste väljasuremine oli päris reaalne – sõda, katk ja nälg ning maa oli rahvast päris tühi.

Filmi sisu?

Eespool sai üles loetletud ugriängiliku filmi peamised tunnused ning selle põhjal pole „Põrgu Jaan“ see päris õige ugriline äng kinolinal. Piitsutamine oli, aga seda ei näidatud. Tegelased päris just ei tuianud, aga ega nad eriti käbedalt ka ei liikunud. Seksi polnud, muusika oli meeldiv. Filmi peamine omapära oli aga sisu! Jah, filmil oli täiesti selge lugu jutustada. Arthouse ehk n-ö kunstitaotluslikus filmis on selge sisu pigem haruldus, seda võrdlusena siis žanrifilmi ja ajaviitefilmiga.

Filmi „Põrgu Jaan“ ei saa pidada ulmefilmiks, ka mitte seiklusfilmiks ja isegi mitte filosoofiliseks filmiks. Jah, filmis seletatakse teispoolsusest, vihjatakse pattudele ja lunastusele, aga see kõik on umbes sellisel tasemel, et otsekui oleks keegi matsile põgusalt Vana Testamenti ümber rääkinud. Võimalik, et ma olen tark ja tean sellest kõigest liiga palju, aga loomulik tagasihoidlikkus ja arukus ei luba mul endast niimoodi arvata. Samas, võib oletada, et nn keskmisele vaatajale on see film ka sellisena liiga keeruline.

Kus on ulme?

Filmi tutvustuses kuulutati film suisa põnevuslooks, aga see oli küll liialdus. Samas, mõistatus oli, teatav pinge isegi oli ning oli ka kerge fantastiline moment. Samas, see ulmeline osa polnud filmis sümbolistlikul tasandil – kaks filmi tegelast olid põrgus käinud ja sealt tagasi tulnud või olid nad tagasi saadetud. Pääsemisest ei julgeks küll kummagi puhul rääkida, sest mis pääsemine see selline! Või kui kaks polnud põrgus käinud, siis üks kindlasti.

Lühidalt: film „Põrgu Jaan“ ei tööta, kui ulme välja võtta. Siis oleks lihtsalt tegu ühe seosetu sonimisega... diipleva jauramisega, mis kuhugi ei vii. Võimalik, et tegijatel oligi nii plaanis, aga ma millegipärast ei taha uskuda, et kõik see hoolikalt punutud lugu oligi tehtud ilmaasjata.

Ebaõnnestumised?

Ma ülalpool juba mainisin, kuidas kaamera näitas loodust ängistavana. Taolise pildivaliku üle võib nuriseda, aga see pole vale.

Küll aga peaksin ma valeks püüdliku lohakuse fetišeerimist. Jah, ma saan aru, et trööstitud vaated ja solinal tilkuv (vihma)vesi on kunstitiine filmi pea kohustuslik osa, aga ma ei usu, et ka kõige koledamal ajal ei paranda inimesed maja katust ära, panevad kasvõi käepärastest vahenditest ajutise paiga peale, aga paranadavad. Filmis aga olid kõik matsirahva hooned sisselangenud katustega. Ma saan aru, et raske elu ja äsjalõppenud Põhjasõda, aga praktiline meel jääb kellelgi ikka alles.

Olgu, talupojad olid filmis selline meelteheitev inimkari, kelle ainuke lohutus näis olevat mingites sektantlikes uskumustes. Aga härrastemaja, miks selle katused läbi lasksid. Olgu, härra oli isiklikust tragöödiast murtud, aga tema teenijahinged, kes majapidamises üsna omapäi ja samas praktiliselt tegutsesid. Või siiski oli see torm ja paduvihm sedavõrd apokalüptiline, et härrastemaja katus lihtsalt andis alla..?

Aga riided!? Miks need pea kõigil katki ja suisa räbaldunud on? Ma saan aru, et kunst ja puha, aga meie kliimas hakkab ju külm, kui katus ja riided katki.

Õnnestumine!?

Ilmselt mõjub mu kirjatükk liigkriitilisena või suisa irisemisena. Tunnistan, et filmi vaadates ma teinekord täitsa ootasin, millal see kõik läbi saab. Samas, vaatamisjärgselt on mu mulje märksa positiivsem, kui saalis istudes. Ei kahetse, üldse ei kahetse, et vaatama läksin.

Lisaks käsikirjale, kaameratööle, muusikale ja pildile üldiselt, tahaks eraldi kiita ka näitlejatöid, iseäranis Andres Lepikut härrana ja Peeter Volkonskit, aga samuti Meelis Rämmeldi nimirolli täitmist. Nagu ma juba eespool ütlesin – hästi väljapeetud film! Mulle tõesti meeldis, kuidas tegijad võtsid mingi sihi ja läksid sedamööda kindlalt lõpuni. Hea film, aga kindlasti mitte igaühele.

Käesoleva kirjatüki lühem ja ulmeprobleemidest vabam versioon ilmus 9. oktoobril ajalehes Meie Maa.

Raamatuarvustus: Ursula K. Le Guini „Ilmajäetud“ (või hoopis „Mitteomatud“?) (Reidar Andreson)

Selle aasta alguses meie seast lahkunud Ursula Kroeber Le Guin on tõenäoliselt selline kirjanik, kes ei vaja ulmelugejale erilist tutvustamist. Teda on pärjatud kõigi vägevamate ulmekirjanduse auhindadega ja seda mitmete teoste puhul. Pole ime, et kõik see päädis 2003. aastal Ameerika teadusulme ja fantaasiakirjanike assotsiatsiooni poolt määratud elutöö auhinnaga Damon Knight Memorial Grand Master Award, millega Le Guin reastus teiste gigantide kõrvale nagu Robert Heinlein, Isaac Asimov, Robert Silverberg, Ray Bradbury jt. Le Guini kuulsaimad ulmeteosed paigutuvad peamiselt kahte maailma: Meremaa ja Haini-tsükkel. Just viimasesse kuulub antud teos “Ilmajäetud. Mitmeti mõistetav utoopia.” („The Dispossessed“). See täiendab juba Krista Kaera poolt maakeelde pandud romaanide nimekirja, millest leiame sellised teosed nagu „Pimeduse pahem käsi“ („The Left Hand of Darkness“), „Rocannoni maailm“ („Rocannon's World“), „Maailmad ja metsad“ („The Word for World is Forest“).

„Ilmajäetud“ räägib loo kahest paralleelsest maailmast, millest kapitalistlik-orjanduslik klassiühiskond asub Urrase nimelisel Maa sarnasel planeedil ja anarhistlik-sündikaadilik ühiskond Anarrese nimelisel kuul Urrase kõrval. Suhtlemine kahe planeedi elanike vahel on praktiliselt olematu vältimaks sotsiaalset „nakkust“. Romaani peategelaseks on füüsik Shevek, kes on üles kasvanud Anarresel ja kes tunneb, et käesolevas keskkonnas jääb tal suurte avastuste tegemisest midagi puudu. Läbi tema näeme lugejana mõlema utoopilise tulevikuühiskonna häid ja halbu külgi. Seiklust siit raamatust ei leia, kuid ei saa öelda, et tegevus ja areng üldises plaanis puudub. Autor paigutab lugeja parajate doosidena vaheldumisi ühte ja teise ühiskonda, et tekiks võrdlusmoment. Antud romaanis jõuame ka uudse sidetehnoloogia avastamise lävele nimega ansibel, mis teistes Haini-tsükli kronoloogiliselt hilisemates teostes on laialt kasutusel ning ulmekirjanduses laiemalt vaat et märgiliseks butafooriaks muutunud.

Le Guin ei lasku diametraalselt erinevaid ühiskondi kirjeldades tuntavalt ühele või teisele poole, vaid eelistab sündmusi ja tegelaste siseheitlusi neutraalselt pinnalt jälgida. Anarhistlik Anarres kõlab esimesel pilgul täiesti naeruväärse utoopiana, mis peaks kiiresti düstoopiaks transformeeruma, kuid ometi suudab autor pisidetailide ja loogiliste tähelepanekute abil lugejat omamoodi veenda, et selline ühiskondlik korraldus muutub romaani kestel usutavaks. Hoolimata taustal kumavast teost läbivast kriitikast tänapäeva tarbimisühiskonna kohta Urrase näitel, on ka vastaspoolel omad vead. Inimesed on muust maailmast ära lõigatud Anarresel paratamatult mingites aspektides muutumatud. Teatav võimu ihalus, keskuste tekkimine, väiklus ja kadedus, osaline kihistumine – need pitsitavad kõiki neid ühiskondlike konstrukte, kuhu täielikku vabadust ihalevad anarhistid ka autori poolt ei pistetaks. Le Guini puhul on tunda, kuidas duaalse maailmasüsteemi loogika koostamisel on detailselt tööd tehtud, millele muidugi aitasid kaasa autori teadmised antropoloogiast, sotsioloogiast, psühholoogiast ja bioloogiast. Erinevalt düstoopiast pole sugugi lihtne toimivat utoopilist ühiskonda välja joonistada ja sellega on autor suurepäraselt hakkama saanud. Huvitav on Le Guini lähenemine lihtsale „omamisele“ majanduslikus, sotsiaalses ja isegi keelelises aspektis. Tõepoolest kasutame ju igapäevaselt millegi või kellegi nimetamist enda omana – minu sõber, minu laps, minu raamat jne. Utoopiline mõte kõige jagamisest – „jagan rõõmuga seda, mis mul on“ – ja seda toimivana näidata on omaette plusspunkte väärt. Tõenäoliselt lisavad sellele usutavust Anarrese rasked elutingimused ja igasuguste ressursside ikaldus, mis paratamatult kujundab tervikpildis inimühiskonna mõttemaailma.

Teadlasest peategelane Shevek on arvustaja meelest üks paremini kirjeldatud antud elukutse esindaja, keda ulmekirjandust lugedes kohatud. Need sisekaemused, parajal määral teaduslikud arutlused, dilemmad seoses teadmiste valedesse kätesse sattumise osas, argised tupikusse jooksmised töö ja ka kolleegide suhtes... Sheveki arengut romaani käigus oli arvustaja jaoks lihtsalt nauditav jälgida. Selle kõige juures oskab Le Guin parajal määral mängida pseudoteaduslike terminite ja teooriatega, et lugeja võtaks kirjeldatu vaevata omaks. Füüsiku mõttekäike või arutlusi kaaslastega on huvitav jälgida, kuigi teooriate tegelikku sisu ei avaldata. Teos on üldises plaanis jagatud Sheveki eluetappide põhjal kaheks eraldi liiniks. Esimene neist on füüsiku areng noorukist edukaks küpseks teadlaseks, kes leiab endale elukaaslase ja kes saavad lapsed. Näeme igapäevaseid raskusi, millega üks võib-olla mitte nii tavaline perekond Anarresel silmitsi seisab. Teine liin räägib koduse kogukonna poolt põlatud teadlase eksiilist Urrasel, kus tema töö uute füüsikateooriate osas küll jõudsalt edasi areneb, kuid šokeeriv pilt võõrast elukorraldusest ning traditsioonidest mehes anarhistisädeme sütitab.

Arvestades ajastut, millal „Ilmajäetud“ kirjutatud (1974), on arusaadav autoripoolne feministlike teemade sissetoomine oma teostesse. Peamiselt meesautoritest koosnev Anglo-Ameerika ulmekirjanikkond nägi asju teisest vaatevinklist või oleks õigem öelda, et nende rõhuasetused olid lihtsalt teised. Sugude võrdsuse teema oli tugevamalt esil Le Guini varasemas romaanis „Pimeduse pahem käsi“, mis rääkis ühiskonnast, kus inimesed said vabalt oma sugu vahetada. See tähendas koheselt, et puudusid kindlad soorollid. Nimetatu on üks olulisi põhjuseid, miks romaan selle väljaandmise kümnendil väga mõjus oli ja tegelikult kõnetab meid siiani. „Ilmajäetud“ keskendub Anarrest kirjeldades rohkem üldise võrdsuse teemale, kus sugu pole inimestele tööülesannete valimisel või määramisel oluline. Vastandiks loomulikult Urras, mille ühiskond tähtsamatel positsioonidel naiste kohalolu lausa äärmuseni taunis. Huvitaval kombel tundusid arvustajale nimetatud romaani peamised meestegelased üpris pehmete või ebakindlate tüüpidena võrreldes naistega, kes väga reserveeritult või kalkuleeritult tegutsesid. Omamoodi äraspidine pilt tüüpilisest sotsiaalsest elukorraldusest meile tuntud maailmas. Suhtumine lastesse näiteks oli midagi väga teistsugust ja on raske mõelda, et inimesed võiksid sellisel viisil käituda. Siinkohal ei taha väita seda, et ühele soole on emotsionaalsus ja selle väljendamine justkui sisse kirjutatud ja teisele mitte. Võimalik, et arvustajas räägib siinse ühiskonna produkt, mis paratamatult kujundab oma maailmavaate mingite normide, tähelepanekute või kogemuste baasil ja seetõttu tunduvad raamatutegelaste teistsugused arusaamad asjadest võõrikuna. Oleme paratamatult oma ajastu, kasvatuse ja ühiskonnakorralduse lapsed.

Arvustaja on väga rahul, et üks märgiline Ursula K. Le Guini teos on Tatjana Peetersoo heas tõlkes meie keelde ümber pandud. Tundub, et Haini-tsükli peamised lood on nüüd kaetud, mistap uued lugejad ja ka vanad korduvlugejad saavad mõnuga suurepärase autori maailmadesse (taas) sukelduda. Teos sunnib lugejat heas mõttes juurdlema inimkonna probleemide, sotsiaalsete normide ja individualismi teemade üle, mida võiksime igapäevaselt rohkem harrastada.

Raamatuarvustus: Mohsin Hamid „Lääne tee“ (Mairi Laurik)

„Pagulastest paisunud linnas, mis oli suuremalt jaolt endiselt rahumeelne või vähemasti ei käinud seal ehe sõda, kohtas noor mees klassitoas noort naist ega rääkinud temaga pikki päevi.“ Nii kõlab raamatu avalause ning mingis mõttes võtab seesama lause kokku kogu raamatu. Saeed ja Nadia on need kaks noort, kes raamatu algupoolel elavad ühe nimetu riigi nimetus linnas. Linnas, mis elab mõõdukas islamihõngus ning ärevas sõjaootuses. Kummalgi noorel on omad ellujäämismehhanismid ning sissirünnakute kaitseks sisse töötatud tegevuskavad. Kui sõda linna jõuab, nende elukohti varjavad linnaosad äärmuslaste roaks langevad, tuleb vastu võtta otsus, kas jääda või minna.

Minemiseks on loosse ehitatud ulmeline element – uks. Täiesti juhuslikel hetkedel muutub mõni ukseava siin-seal maailmas mustaks ja läbipaistmatuks, luues sel moel otsetee mõnda teise punkti. Autor ise on seda kirjeldanud avanevate ussiaukude rägastikuna. Ei ole keeruline ette kujutada, milline kaos maailma tabaks, kui taolised otseteed tõepoolest avaneksid (Somaaliast Kreekasse, Süüriast Inglismaale, kuid miks mitte ka Somaaliast Süüriasse). Mõneks hetkeks mängib autor tolle elemendi globaalmõõtmega, kuid loo pearõhk jääb endiselt Saeedi ja Nadia teekonnale läbi uste, aja ja maailma. Seda, milliseid katsumusi nende teekonnal pakkuda on ning millised psühholoogilised viperused nende peades toimima hakkavad, saab aga igaüks juba ise soovi korral lugeda.

Ma olen hästi ettevaatlikult nimetanud „ulmelist elementi“, kuid see on koht, kus konkreetse raamatu juures tuleks pikemalt peatuda. Väikeste kõrvaliste stseenide kaudu on uksed sees loo algusest peale, kuid põhiliin on hästi argine – realistlik vaade sellele, mis paneb sõjapõgeniku liikuma, mis sunnib teda sõja saabudes ikka veel vanas kohas olema ja kõhklema. Sinna juurde siis arglik armastuslugu meie jaoks veidi võõras religioonisüsteemis. Umbes poole lugemise pealt viskasin ma raamatu käest ja olin üsna kindel, et tegemist pole ulmega ning uksed võib liigitada rahulikult allegooria valdkonda. Närides mõned leheküljed edasi, see tunne muutus. Ilma et ma arugi oleks saanud, vaimustas mind ulmelise maailma võimalus ja avanemine ning… Ja siis keskendus lugu taas kahe peategelase argipäevale ning ulme kadus pea sootuks. Paarkümmend lehekülge enne lõppu võtsin hoiaku: vaatame, kuhu autor lõpetab ja selle järgi sünnib ka minu otsus loo ulmelisuse osas.

Kõike ausalt ära rääkides pean aga nentima: otsust ei tulnud. Lugu küll lõppes ulmelise noodiga, selgelt ja naeratama panevalt ulmelisega, kuid tunne jäi siiski pigem piiripealne. Kui tõmmata nöör ja paigutada see olme ja ulme vahele, siis paikneb punutis kogu romaani ulatuses nende kahe piiril – esmalt pigem olme poole vajudes, siis ühe raske umbsõlmena ulmesse vajudes, kuid taas piirilähedale kerkides ning viimaste kiududega siiski ulmet puudutades. Maagiline realism? Jah, see on vist parim kompaktne hinnang. Las ta siis nii jääda. Fakt on see, et eestikeelsel raamatukaanel pole ainsatki vihjet ulmelisusele, kuid laias maailmas kandideerib raamat muu hulgas ka ulmeauhindadele.

Seevastu oli selles raamatus üks teine asi, mida ma võin kindlalt ja valjul häälel väita: „Lääne tee“ on hästi kirjutatud. Autori napp sõnakasutus on ühtaegu pragmaatiline ja kohati homeeriliselt naljakas, laused ja mõtted venimas pikemaks, komasid nõudvaiks lauseiks. Ja see raamat on hästi tõlgitud. Triin Olvet on teinud väga hea töö. Ma lugesin naudinguga, just keele ilu, mõtte ilu ja sõnade kaalu nautides. Tõlkekirjanduses sõltub see ju lisaks autorile ka väga suures osas tõlkijast, kes muudab teksti meie ajuehitusele vastavaks – tihti sealjuures lauseid üsna kapitaalselt ringi ehitades, et õige mõte edasi kanduks. Ehk polegi tõlkija siinkohal see õige sõna ja peaks rääkima hoopis eestindajast? Pigem küll, jah. Tõsi, oli tunda, et viimaseks kümneks leheküljeks olid väsinud nii autor, tõlkija kui ka toimetaja (leidus mõningaid näpukaid ja lauselisi ebardeid), kuid sellegi poolest üks meeldivamaid tõlketekste, mis mulle viimastel aastatel kätte on jäänud.

Seda, kas või kellele ma antud raamatut soovitaksin, ma isegi ei hakka mainima. Eks igaüks otsustagu ise, kas tahab vahetu teksti ja ilusa lause nimel ulme ja olme vahelisel piiril paar tundi kiikuda või mitte.

Mohsin Hamid "Lääne tee"

Päeva materjal Wikipedias, septembris 2018 (Taivo Rist)

KUU TAEVAKEHA: Messier 87 (1. september)

Kerajas udukogu Neitsi tähtkujus, üks kõige massiivsemaid universumi meile lähedases osas ja üks kõige eredamaid raadiolainete allikaid. Avastatud juba 1781. Selle sees on must auk, mis on Päikesest miljoneid kordi massiivsem.

https://en.wikipedia.org/wiki/Messier_87

KUU KURITEGU: Avenue Range Stationi tapatalg (3. september, aastapäev)

Kuidas tappa 9–11 inimest, neist 1 vana mees ja ülejäänud naised, nii et kõik teavad, et sa oled massimõrvar, aga sind ei anta kohtu alla ning sa sured jõuka ja lugupeetud filantroobina?

https://en.wikipedia.org/wiki/Avenue_Range_Station_massacre

KUU KURITEGU: Burke'i ja Hare'i mõrvad (11. september)

Kaks meest võisid saada innustust Mary Shelley "Frankensteinist" ja hakkasid surnukehi doktor Robert Knoxile müüma, et see saaks oma võikaid katseid teha. Laipade puudumisel hakkasid nad neid ise tekitama. Pärast kuueteistkümnendat mõrva võeti nad kinni ja hukati. Knox oli ühest silmast pime ja moondunud näoga, nii et nägi ka ise välja pisut nagu Frankensteini koletis.

https://en.wikipedia.org/wiki/Burke_and_Hare_murders

KUU JUMAL: Isis (12. september)

Vana-Egiptuse jumalanna, kes on tugevasti mõjutanud Maarja kujutamist kristluses. Isise ja tema poja Horuse suhe on üsna muutumatult läinud üle Maarja ja Jeesuslapse suhteks. Millegipärast on Isise mõju ulmele olnud suhteliselt väike; rohkem on ta mõjutanud tänapäeva uuspaganlust.

https://en.wikipedia.org/wiki/Isis

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: dromaeosauroides (20. september)

Meie oma Läänemere saurus, avastatud Bornholmi saarelt, mis sauruse eluajal kindlasti saar ei olnud. Oli 3–4 m pikk ja kaalus 40 kg, näiteks sama pikk tiiger kaalub 150–180 kg. Ning ta on kirjeldatud vaid kahe hamba ja kahe kivistunud sitajunni põhjal.

https://en.wikipedia.org/wiki/Dromaeosauroides

KUU ULMEAJAKIRI: "Future Science Fiction and Science Fiction Stories" (21. september)

Aastatel 1939–1960 ilmus üle saja numbri. Ajakirja eelarve oli suhteliselt pisike, aga tähtsamatest juttudest ilmusid seal William Tenni "The Liberation of Earth" (http://baas.ulme.ee/?autor=379&teos=5229) ja Arthur Clarke'i "If I Forget Thee, Oh Earth" (http://baas.ulme.ee/?autor=4&teos=2441). Ajakiri maksis alguses 15, lõpuks 35 senti ja lehekülgede arv kõikus 96-st 144-ni.

https://en.wikipedia.org/wiki/Future_Science_Fiction_and_Science_Fiction_Stories

KUU ULMEMÄNG: "Myst IV": Revelation (28. september, aastapäev)

"Myst IV" oli sarja mängudest esimene, mis anti välja DVD-ROM-il. Mitme CD-ROM-i versiooni ei tehtud, sest see nõudnuks 12 CD-ROM-i. See oli sarja viimane mäng, mis kasutas eelrenderdatud graafikat; edaspidi renderdati reaalajas. Helitausta eest hoolitses Peter Gabriel isiklikult. Mäng oli väga õnnestunud nii äriliselt kui kriitikute hinnangutelt. Puudused? Mäng nõudis täielikuks installiks 7 GB, mis 2004. aastal oli ikka väga palju.

https://en.wikipedia.org/wiki/Myst_IV:_Revelation

KUU KOSMOSEPILT: Loori udukogu (10. september)

See on supernoova jäänus Luige udukogus ja ainult 8 tuhat aastat vana (kosmilisel ajaskaalal on seda tõesti vähe!). Loorist on kirjutanud Brian Aldiss lühijutus "A Kind of Artistry" (1962) ning John Carpenter ja Dan O'Bannon tegid Loorist 1974 filmi "Dark Star".

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Veil_Nebula_-_NGC6960.jpg

KUU LOEND: "Transformers: Robots in Disguise" episoodide loend

71 episoodi jagunevad 3 hooaega ja 1 miniseeriasse.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Transformers:_Robots_in_Disguise_(2015_TV_series)_episodes

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISM (5. september)

Katsuge vaid ära arvata, mis pildil on! Olgu, ütlen vastuse ära. Metalltoolide rivi Müncheni metroos.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Munich_Subway_Station_Georg-Brauchle-Ring,_April_2017.jpg

KUU KOSMOSEPILT: jaapanlase kosmose-enekas (14. september)

Päike on ka ilusasti näha, nii et vastu päikest pildistamine ei mõju kosmoses üldse halvasti.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:ISS-32_American_EVA_b3_Aki_Hoshide.jpg

KUU KOSMOSEVIDEO: Kuu libratsioon (4. september)

Vaadake, kuidas Kuu ühe kuu jooksul laperdab. Libratsiooni tõttu on maapinnalt nähtav mitte 50%, vaid 59% Kuu pinnast.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Lunar_libration_with_phase.ogv

KUU KOSMOSEVIDEO: supernoova tekitab musta augu (6. september)

22 sekundi pikkune video sellest, kuidas massiivne täht kollapseerub pärast seda, kui on lõpuni põlenud. Järgneb võimas plahvatus ehk supernoova ja järele jääb must auk, millesse vaataja peaks kukkuma.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Animation_of_Supernova_Producing_a_Black_Hole_(SN_1979C).ogv

KUU ULMEFILM: "Aladdin ja imeline lamp" (21. september)

1917. aasta tummfilm kestusega 40 minutit. Naljafilmina kõlbab vaadata küll, eks ta oligi selleks mõeldud. Enamikku rolle mängivad lapsed. Aladdin on blond kräsupea, kes täiskasvanuna üldse kuulsaks ei saanud. Naispeaosa mänginud neiust sai tummfilmitäht, aga helifilmis ei saanud hakkama, pidi näitlemisest loobuma ja suri 31-aastaselt tiisikusse. Muuhulgas on teda filmis näha poolaktina (alakeha on vee sees), tänapäeval ei läheks see stseen tsensuurist läbi, karjutaks "lapseporno". Seevastu tema teenija osatäitja mängis nii tumm- kui helifilmides ja elas 1995. aastani. Džinni mängib Elmo Lincoln, kes rohkem on tuntud selle poolest, et järgmisel aastal sai temast Tarzani esimene kehastaja filmis. Põhipahalast mängib valevuntsidega tüdruk, aga selle üle millegipärast nalja ei tehta. Ka tema ei saanud suurest peast kuulsaks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Aladdin_and_the_Wonderful_Lamp_(1917).webm

Raamatuarvustus: „Tuumahiid 4. Berüllium“ (Triin Loide)

Kui Tuumahiiu neljas osa välja tuli, siis ma muidugi haarasin kohe kinni võimalusest seda arvustada. Ikkagi Tuumahiid! Tundsin ka, et peatoimetajana oleks minust natuke inetu seda täielikult ignoreerida. Kui raamatu kätte saanud olin ja läbi lugenud, siis avastasin, et olen ennast mässinud millessegi, mis on üsna keeruline. Kogumike või antoloogiate arvustamine ei ole sugugi triviaalne ülesanne ka niisama, aga arvustada midagi, mille on kirjutanud, kokku pannud ja välja andnud sinu sõbrad ja tuttavad on hoopiski keeruline. Ainult asjaolu, et minu osalus nende juttude kirjutamise, avaldamise ja kogumiku koostamise juures oli null, päästis mind hullemast. Järgmist Tuumahiidu ma ei arvusta, panen kohe märgi maha.

Avastasin ennast häbistatult googledamas selliseid fraase nagu “kuidas arvustada antoloogiat” ja “kuidas jätta muljet, et sa räägid asjast, millest midagi tead, kui tegelikult ei tea”. Raamatuarvustusega on minu arvates lihtne – ülevaade, mis meeldis, mis ei meeldinud, sekka mingeid mõtisklusi ja anna keeletoimetusse. Aga kogumikega on keerulisem. Metsavana mind hoiatas ka, aga no igasse ämbrisse tuleb ju ikka ise pea ees sukelduda.

Antoloogiat defineeritakse kui “valitud tekstide kogu, mis on koostajate poolt koondatud kui teatavat valdkonda esindav parim valim”. Enamasti annab see kohe lõnga kätte, et milliste küsimuste ümber oma arvustus keerlema panna. Mõne kirjaniku parimad lood, mingis žanris või ajastus parimad lood, parim naiskirjanike õudus, parim Jaapani biopunk, parimad AI-lood… Need kriteeriumid annavad kätte pidepunkti – žanri, autori, ajastu või midagi seesugust. “Tuumahiidu” kogutud jutte ühendab ainult see, et need on mingite suhteliselt arbitraarsete näitajate järgi eelmise aasta Tuumahiiu parimad lood, kusjuures niipalju, kui ma seda tralli kõrvalt nägin, siis pidasid kirjastaja ja koostajad omavahel maha veriseid lahinguid juttude nimekirja ja järjestuse osas, kusjuures sajaprotsendiliselt ei jäänud rahule keegi ja mõned jutud on hoopis vanemad kui ette nähtud. Ma ei süvenenud sellesse projekti väga, sest see polnud õieti minu asi. See teeb arvustamise kergemaks ja raskemaks samal ajal.

Juttude tase on väga kõikuv, žanrid on seinast-seina ja juttude järjestus kogumikus ei tundu minu arvates teenivat ühtegi loogilist ega ratsionaalset seaduspära. Lood pole järjestatud ei ilmumise, ei paremuse (kuigi see oleks võimatu nagunii), ei autorite nimede ega lugude alfabeetilise järjestuse järgi ega mitte isegi järgides seda tava, et pikk lugu-lühike lugu-pikk lugu. Esiti jäi mulle isegi alapealkirja “Berüllium” tähendus arusaamatuks, aga siis toimetus seletas mulle kannatlikult, et vaata, berüllium on elementide tabelis neljandal kohal ja see on neljas kogumik. Seda ma aktsepteerin. Ise olen süüdi, et loll olen. Artur Räpp, kes minust ikka inimest üritab kasvatada, seletas mulle seda nimeasja niimoodi:

„Tuumahiiu nimedest. Oleme proovinud valida samaaegselt nii ilusa kõlaga kui ka neid aineid-isotoope, mida kasutatakse reaktorites või millel on tuntud radioaktiivseid isotoope vm. Toorium on n-ö tuleviku tuumakütus, triitiumit kasutatakse fusioonreaktsioonides (termotuumareaktorites), berüllliumit neutronpeegeldites (või on nende nimi nüüd neutronpeeglid vm). Triitiumi nimi ja see, et berüllium on neljas element olid lisakasuks. Triitium ise aga ju kolmas element ei ole, vesiniku isotoop. Et mingit ühemõttelist järjestust Tuumahiidude nimedel ei ole. Ühemõttelisi järjestusi kaaluti, kuid need kas said liiga ruttu otsa, olid lugejale ikka ebaselged või tulid liiga ruttu kehvad nimed.”

See on siis selgituseks mulle ja teistelegi. Seletus on hea!

Aga kas kogumike alapealkirjad ei võiks anda mingit vihjet ka nende sisu kohta? Meelis Krošetskini joonistanud imeilus kaanepilt ja “Berüllium” vihjaks minu arvates sellele, et no siit saab lugeja nüüd kapaga eriti rasket ja metalset science fictionit, kus robotid ja tehisintellektid ja tulnukad omavahel võõrastel planeetidel kaklevad, aga Meelise kaanepildil ei ole kogumiku sisuga mitte mingit pistmist – ma küsisin üle, talle anti käsuks, et “joonista midagi ilusat”. Miks ei võiks Tuumahiidu kaunistada mõni eelmise aasta kaheteistkümnest kaanepildist? Miks ei võiks eraldi tellitud kaanepilt olla reaalselt seotud mõne looga kogumikust? Need pole ainsad küsimused, mis mind tabasid. Miks tekst kahes veerus on? Ilmselt austusavaldusena vanale Mardusele, aga minu jaoks on selline tekst ausalt raske lugeda. Aga lõppeks on see kõik niisama irisemine, ESTER ütleb, et Tuumahiid on kogu aeg välja laenutatud ja ulmikud tunduvad kogumikku soojalt suhtuvat.

Ene ja Jakob on tegelikult lugude sisukokkuvõtte teinud, nii et ma mõtisklen, kas ma teen seda ka. Kuna Tuumahiius mingeid piiranguid žanritele vms pole, siis järelikult takistab mul asja tõsiselt nautimast see ka, et näiteks absurdkirjandus ega -ulme mulle väga ei meeldi, mis on irooniline, sest kui ma ise salaja midagi sahtlisse kirjutan, siis kaldun teinekord sürrealismi ja absurdi küll. Ma võin möönda, et Kivirähk oskab kirjutada ja tema tekstid on viimistletud, aga minu jaoks on see kõik kuidagi ülepaisutatud ja histriooniline visklemine – see pole kriitika ega hävitav hinnang, vaid lihtsalt minu isiklik valik. Ma võin asja isiklikult mitte nautida, aga saada aru asja võlust teistsuguse maitsega inimestele... Kes ikka koera saba kergitab, kui mitte koer ise – sellest arusaamast on Eesti kriitikamaastikul hädasti vajaka, sellest, et see, et mulle ei meeldi, ei tähenda, et asi halb oleks… Või, et see, et asi meeldib, see ei tee seda kohe tingimata heaks (ega inimesi, kellele see ei meeldi, idiootideks). Aga see selleks.

Lihtsam oleks, kui ma valiks välja oma lemmikud. Nendeks oleks – ilma paremusjärjestuseta – Metsavana “Das Kulturkonflikt”, Mahkra “Veenuse sünd”, Rait Piiri “Pilvelinna bluus”, Piret Saul-Gorodilovi “Prinditud (l)ootused” ja Weinbergi „Mitmekihilisem”.

Metsavana “Das Kulturkonflikt” on lihtsalt… Klassikaline Metsavana. Ma olen aru saanud, et ulmemaastikul tekitab Metsavana parajat poleemikat ja on avaldatud arvamusi, et tema tekstid on infantiilsed ja suunatud idiootidele, aga no igale potile leidub kaas – mina olen tema juttude tuline austaja. Algavad tavaliselt otse keset tegevust, jutule ei eelne mingit pikka heietust ega sissejuhatust, tekst on ladus ja kaasahaarav ning mis mulle kõige olulisem – piltlik. Mul hakkab kohe tegevus filmilindina peas jooksma. Metsavana pritsib ideid sama viljakalt ja edukalt nagu teised eestlased sappi ning tulemus on enamasti väga hea.

Kuna ma olen palavikus ja haige ning Rätsep võiks Reaktori töös rohkem kaasa lüüa, siis sisututvustuse kopeerin tuimalt Kristjan-Jaak Rätsepa oma BAAS-ist: “Tegevus toimub samas alternatiivajaloolises maailmas, mida kirjeldas Maniakkide Tänav oma loos "Kolmanda Reichi triumf!" Ehk siis maailm, kus sakslased on võitnud Teise maailmasõja ja alustanud kosmosevallutusega, jätkuvalt okupeeritud Eestis aga kisuvad suhted põliselanike ning natsidest uute peremeeste vahel järjest hapumateks... Metsavana loo sisuks on sakslaste Kuu-lennu teema ja eestlaste roll selles, mida ka Mandi loos mõnevõrra käsitleti.

Üldiselt mulle meeldis. Kuidagi terviklikum ja vähem vasturääkivusi sisaldav kui Mandi lugu samast maailmast. "Saladusliku tsaari"- tsüklist tuttava sõna "estronaut" kasutamine käesoleva loo tegevusmaailmas tundus küll veidi kummaline... “

Rait Piir on lootustandev kirjanik, kes kahjuks liiga vähe kirjutanud on. See, mis ta kirjutab, läheb mulle nagu rusikas silmaauku – klassikalist tulevikumaailmas toimuvat küberpunki, mis on vürtsitatud mõnusalt melanhoolse krimi-noiriga kirjutatakse Eestis vähe. Ainsana heidaks Raidile (Raidule?) natuke ette seda, et asi toimub jälle Jaapanis. Aga seal ta ju ometi elabki ja see on talle südamelähedane, lisaks on küberpunk ja Jaapan omavahel tihedalt läbi põimunud. Ka mina armastan klassikalist Jaapani-küberpunki, aga ma ei kirjutaks seda iialgi, sest ma pole Jaapanis kunagi käinud. Viimasel ajal olen hoopis Shadowruni mänginud ja selle mängu, mis mul käsil, tegevus toimub küberpunk-Saksamaal, tegelaseks haldjad, orkid, inimesed ja päkapikud... Et küberpunk ei pea tingimata Jaapaniga seotud olema, küll aga võib ja Piir on ilmselt eesti kirjanikest üks vähestest, kes suudab seda autentselt esitada. Kui mina nii prooviksin, siis oleks tulemuseks mage ersats.

Sisutuvustus jälle Rätsepalt: „Omapärane segu kosmoseulmest, jaapanipärasest küberpungist ja krimiloost. Veenuse atmosfääris hõljuvas inimkoloonias leiab aset kummaline terroriakt - depressioonis Jaapani päritolu insener korraldab nanorobotite abil ohvriterohke suitsiidirünnaku. Toimunu põhjusi otsima saabunud uurija satub aga ootamatult mastaapsete saladuste otsa... „

Mahkra “Veenuse sünd” on aga klassikaline Ctulhu-tsüklisse kuuluv õuduslugu, mille kohta mitmed inimesed on öelnud, et see on kogumiku üks parimaid, kui mitte kõige parem. Raske on mitte nõustuda, kuigi ma pole isegi suurem asi Lovecrafti fänn. Mahkra kohe oskab. Sisu on raske kokku võtta ja mul pole siinkohal võimalik ka Rätsepa õlale toetuda – jutt siis kunstitudengist ja maalist, mis teda, ee, väga sügavalt kõnetab. Midagi rohkemat öeldes hakkaksin juba spoilerdama, sest jutt on lühike, konkreetne ja lööv. Mahkra lubas mulle suure suuga, et oktoobri-Reaktorisse kirjutab loo, aga sinnapaika see jäigi. Noh, täiesti sobilik oleks siis see jutt uuesti üle lugeda! Üks parimad homaaže Lovecraftile, mida ma üldse lugenud olen. Mitte ainult Eesti kontekstis, vaid üldse.

Siis – Piret Saul-Gorodilovi „Printitud l)ootused”. Selle juures imponeeris mulle esiteks hästi läbimõeldud süžee – paljude lühijuttude probleem kipub olema see, et nad algavad eikusagilt, sahmitakse ringi ja siis tuleb ootamatult lõpp. Ootamatult saabunud lõpu kohta öeldakse veel tihtipeale peenelt ja viisakalt, et „Autor jättis otsad lahtiseks!” või „Mis edasi sai, jääb lugeja enda mõelda!” või „Lõppu on võimalik mitmeti tõlgendada!”, aga enamasti tähendab see seda, et autoril kulus kogu aeg maailma loomisele või millelegi säärasele ära ja see läks meelest ära, et jutul võiks sisu ka olla. „Prinditud (l)ootustel” on algus, areng, lõpp, kena kolmeosaline struktuur ja peategelase tegutsemine läheb mulle isegi korda. Peaasjalikult meeldib mulle loo žanr – ma oletan, et selle kohta võiks öelda biopunk ja seda on Eestis veel vähem kui küberpunki. Igasugused kehade printimised, tehiskehad, küborgid, ehitatud organitest inimesed ja muu säärane on mulle kuidagi südamelähedane. Võimalik, et sellest võiks oskuslik psühholoog välja lugeda omaenese surelikkuse raevukat eitamist või mingisugust soovi omaenda keha näha eraldiseisvana oma mõistusest. Keha kui tarbeese. Moraali, eetika ja inimlikkuse viskab Piret esimesena aknast välja ja tore ongi. Lugejale mingit moraali ei loeta, lastakse tal lihtsalt sõit kaasa teha – kohati meenutas see mulle mingit Black Mirrori episoodi.

Kriitikast, mida ma siit-sealt kuulnud olen, et „naistekas”, ei saa ma õieti aru. Aga ilmselt on selles süüdi see, et ma ei oska endale defineerida hästi, et mis on „naistekas”. Naistekas on minu jaoks vist... Kindlasti odav, teisejärguline ajaviitekirjandus. Naisteka peategelane peab olema sümpaatne ja samastutav. „Prinditud (l)ootused” ei täida neid „nõudmisi” minu arvates – kloonimine ja organite printimine on ju siinsamas ukse ees, koos kõige hea ja halvaga, mis sellega teha saab. Peategelane on hoopis antikangelane, üsna vastik elukas. Aga ehk on see minu süü, et ma „naistekat” halvustavana tajun? Samas, filmid nagu „Her” või „Ex Machina” tegelevad samuti prinditud ootuste ja lootustega (keegi ei saa mind selles veenda, et „Ex Machinas” polnud Ava mõeldud rikastele kurtisaaniks-seksnukuks), aga need ei ole „naistekad”... Hoopis filosoofilised on. Oh, jah. Samas on võimalik, et ma teen Saul-Gorodilovi loole möönduseid, sest mulle meeldib see temaatika ja elurõõmus rõlgus, mis selles on.

Ja lõppes Weinbergi „Mitmekihilisem”. Kuigi tegu on pikema looga, siis sarnaselt Mahkra „Veenuse sünnile” on raske sisukokkuvõtet teha ilma spoilerdamata. Paralleelmaailmad ja kui ma just valesti aru ei saanud, siis ka ajarännud ja ehk isegi paralleelmaailmates toimuvad ajarännud... Sümpaatne oli peegli kasutamine võtmeelemendina. Iseenesest on peegel sellises kontekstis ju jällegi nii ärakantud troop, et lausa hale hakkab – kui palju on „läbi peegli” stiilis jutte, filme, sarju tehtud aja jooksul? Aga täpselt nagu Piir saab elegantselt hakkama Jaapani ja küberpungiga, saab Weinberg suurepäraselt hakkama peegliga kui portaaliga ja paralleelmaailmatega.

Ma ei ütle, et teistes lugudes polnud midagi head, oli – mulle meeldis tegelikult näiteks väga Mairi lugu „Zombid tekitavad laipu”. Mulle meeldis selle juures päris mitu asja, eriti selle südantsoojendav kliiniline rõlgus. Tsiteerin: „Otseülekandena sotsiaalmeediasse kantud filmimaterjal, kuidas elutu poisist kinni haaras, tolle käe hetkeks üle nuusutas ning siis hambad pähe lõi, haarates esimese ampsuga tükikese poisi vasakust põsest ja silmaümbrusest. Kui hambad kõri kallale läksid, rippus silm valge kummitusena verise lohu kohal ning poiss oli ehmatusest kas teadvusetu või südamerabandusse surnud.” See oli läbimõeldud ja hea jutt. Ka üldises zombie-juttude foonis, mida ma oma elus täitsa palju lugenud olen, oli see tõhus sooritus, aga zombied biohävitusrelvana on lihtsalt liiga levinud teema, et ma suudaks sellest midagi targemat välja võluda kui et – loetagu ka.

Sellega võtan ka oma arvustuse praegu kokku. Juttude sisu, žanr ja tase on kõikuv, aga annab siiski päris hea ülevaate eelmisel aastal (ja varemgi…) Eesti ulmemaastikul toimunust. Au ja kuulsus Evale, kes nii riskantset projekti aasta-aastalt välja annab. Loetagu siis seda ometi!

Reaktor on teile lugemiseks tasuta ja siia kulub iga kuu loendamatu arv inimtööjõutunde. Toimetajatel on töörõõm, aga Eesti ulme ja selle kõige olulisema, väärtuslikuma, asendamatuma aspekti – autorite! - toetuseks võiks minna ja selle kogumiku siiski osta või lasta see Eval posti panna. Igakuistel kogunemistel lüüakse teile seepeale patsu ka ja uhked autorid, kes kohal on, annavad oma pookstavid sisse.

Raamatuarvustus: „Tuumahiid 4: Berüllium“ - saab näpuga nalja ja absurdi ning natuke muud ka (Ene Kallas)

Ene Kallas

Ei saa kuidagi öelda, et "Tuumahiid 4" oleks kerge ja lihtne lugemisvara. Juba esimene jutt, Kaido Tiigisooni "Juriilised probleemid" on tõsine katsumus. Komistuskivi. Ragistasin ta läbi, ja ohkasin kergendatult. Ja natuke hirmus oli ka. Mis saab, kui kõik jutud on sellised, raskekoelised? Imelikud? Asjad, mis ei peaks nägema trükivalgust? Või noh, minugi pärast nähku, aga mina neid lugeda ei taha. Võib-olla keegi teine oskab hinnata. Maa-elu kartva ulmefänni kombel ma "hele s..t" küll ei ütle, see väljend on juba ära kasutatud, aga suurem asi see lugu küll ei olnud. Kui sama autor üritaks välja murda veidruste soost, võimalik, et saaks ka asja.

Aga õnneks, õnneks oli kohe järgmine lugu vägagi loetav. Andrei Samoldini jutust küll ulmet silmist ja kõrvust välja ei pritsinud ja temaatika on ka täpselt selline, et ilmselt oskavad seda militaarsema taustaga inimesed rohkem hinnata. Aga lugu ise on hästi väljapeetud, algusest lõpuni ühe stiiliga, vägagi selge. Mis on eriti silmahakkav eelmise segasuse taustal.

Kui esimene lugu ei kannata kriitikat, teine on hästi kirjutatud, siis Jaagup Mahkra "Veenuse sündi" pean ma üheks raamatu tipplooks. Kui mitte kõige paremaks. Samas, konkureerivaid lugusid on. See lavkraftilik ehe õudus, see loo kerimine, kusjuures sa tead juba ette, et midagi jubedat sünnib, aga ikka on põnev, vaat see on tõeliselt äge. Nojah, ja muidugi pole mõtet rääkida, et Mahkra lihtsalt oskab kirjutada. Kõik teavad nagunii.

Metsavana "Das Kulturkonflikt" on talle omaselt keel-põses kirjutatud lahe kosmoselugu. Selline, mida on hea ja lihtne lugeda ning mis jätab tõeliselt muheda mulje. Kui esiti arvasin, et kui vaatan pealkirja ja püüan meelde tuletada seda, mis seal siis kirjutatud ja et kindlasti peaks ka paar rida lugema uuesti pärast raamatu tagumisse otsa jõudmist, aga ei. Järelikult, töötas. Nii hoida! :)

Rait Piiri "Pilvelinna bluus" ei läinud mu jaoks kohe alguses käima. Ei teagi miks. Võibolla olin liiga väsinud päevast, võibolla mõtted rippusid mujal. Aga mingil hetkel avastasin, et see maailm, mida Rait kirjeldab, hakkab oma elu elama. Maailm, milles tegevus toimub, saab ühtäkki kuidagi suled selga ja karvad pähe. Ja ma olin sunnitud oma mõtteid sööma, sest praegu arvan, et see on samuti üks raamatu tipplugudest.

Mandi "Liblikad pimeduses"... Uuhh. Väga asjalikult,väga läbimõeldult ja lahedalt kirja pandud lugu. Ehtne õudus. Võibolla natuke liiga palju mumbo-jumbot ja maagilist elementi mu jaoks, aga lugu ise neist liblikatest ja ehedast hirmust töötas. Täpselt see Mant, mida pole hulk aega kohanud. Ehk siis küber on küll äge ja tore, aga õudus – jah, see töötab minu jaoks isegi paremini. Kui see ei ole selline naljaõudus nagu kehade hakkimine ja vereojad ja soolikamäed.

Järgmine jutt , Reidari loomisloo interpretatsioon on aga selline, mille idee iseenesest on sümpaatne. Võibolla aga olen ma liiga palju teoloog, et seda lugu loomiskätšist tõsiselt võtta. Et mis pagana mõttes nad seal omavahel kähmlevad? :D Aga võibolla see teebki sellest ulmejutu, see, et kujutletakse ette kõiksust läbi jumalike olendite. Just läbi mitme kõikvõimsa. Samas, loo lõpp mulle jälle väga meeldis.

Mairi lugu on ses mõttes lahe, et läheneb zombindusele äärmiselt ratsionaalselt. Kui levinud idee kohaselt zombid nakatavad läbi oma hammustuse ja tekitavad nõnda uusi ebasurnid uurde, siis Mairi jutus on see tiba keerulisem. Ja zombid on tal ka kuidagi teistsugused kui tavaliselt. Miks mitte.

Meelis Ivanovi "Paljasjalgsed" läheb üsna samasse kategooriasse kui Mandi liblikate-lugu. Õõv on selge. Hirm käega katsutav. Tegu on igati sümpaatselt kirja pandud etno-õudusega. Lugu ise on väga kompaktne ja jätab otsad lahti. Et mis siis ikkagi juhtus. Miks juhtus? Mingil moel tuletab isegi meelde neid vanu naisetapu lugusid. Ehk siis tegu on sellist laadi õuduslooga, millel on sügavad juured muistendites ja vanades lugudes.

Järgmine lugu, mis mitte kuidagi ei läinud minu jaoks käima, oli Miikael Jekimovi "Õnnepäev". Lihtsalt ei läinud. Ja seda kuni lõpuni. Halb lugu see kindlasti ei ole, aga ta ei töötanud. Ei ole päris kindel miks. Võib-olla mõnel teisel päeval, mõnel teised ajal.

Piret Saul-Gorodilovi "Prinditud (l)ootused" on ulmenaistekas. Jutu vormis. Nojah. Selge, et iga naine tahab, et mees, kellest on ta huvitatud, huvituks ka temast. Ja teada värk, et naised võivad olla väga kättemaksuhimulised, eriti kui nende ootusi petetakse. Ulmekaste on päris kena – organite ja isiksuste bioprintimine, aga nojah. Naistekas. Ja naistekate suhtes on mul tugevad tunded: ma ei loe neid, eriti kui ei maksta. Seekord siis ettehoiatamatult selline lugu. Teinekord kisage valjusti, eks? Aga oma süü, et pole kõiki Reaktori lugusid n-ö laivis lugenud.

Leila mustade inglite armee on aga väga mõnusa musta huumoriga kirja pandud. Algul tundus jaburamast jaburam, aga mida edasi lugu arenes, seda enam hakkasin ma seda nautima. Lihtsalt selle jabura idee ja väljapeetuse pärast. Lugu arenes loomuliku lõpuni, ja nii on see hea. Kui luu paistab, siis peab olema hea!

Weinbergi "Mitmekihilisem" on kindlasti kõige parem Weinbergi jutt, mida olen üldse lugenud. Mis ei ütle küll palju, aga ehk midagi ikka. Peegliidee oli kuidagi aga tuttav. Süvahavva? Tegelikult on see aga iidvana mõte ja kujutelm, ulatudes selgelt aega, mil ennast peegeldati vees, hiljem kandikutel – peegel kui uks teise maailma. Krista tegelaskuju ei olnud aga niimoodi välja joonistatud, kui võibolla lugu nõudnuks. Ma ei näinud teda. Sain aru, mida teeb, kuidas teeb, miks teeb, aga kuskil seal isepäise tüdruku silmade taga olid hoovused, mida autor lahti ei kirjutanud. Kui ka see oleks olemas olnud – ohh, kindlasti kategoriseeruks üheks lahedamateks peeglilugudeks.

Madis Seppami "Viimane lehm" kuulub samuti nende jaburalt naljakate lugude hulka, mida sellekordses "Tuumahiius" näikse üsna mitu olevat. Omal moel mulle see lugu täitsa meeldis. Jällegi, see absurdihuumori värk. Napakas, naljakas, aga ulmeline.

Mis kokkuvõttes öelda? Ikka seda, et "Tuumahiid 4" on kirju kera. Igaühele midagi. Silmatorkavalt palju on absurdihõngulisi lugusid, neile sekundeerib õudus. Nii klassikalises vormis kui ka vanade lugude tasandil. Zombidest rääkimata. Täiesti omaette, ja tähelepanuväärsed lood on aga Metsavana, Samoldini ja Weinbergi omad. Kui mulle Mahkra lugu väga istus, siis ega Mant suurt kehvem polnud. Õuduskategoorias. Ja Rait Piiri pilvelinna lugu on selline, mida ilmselt saab paremaks ja siledamaks kirjutada, aga las ta olla. Ses mõttes, et kui autor jätkab sama liini pidi, on meil siin varsti uus tegija.

Mänguarvustus: Thief ehk ood orbudekodule (Martin Nõmm)

„Ei teagi, kas on võimalik ühe maja ajalukku suruda veel enam õnnetust.” – meistervaras Garrett.

Oli kord linn nimega Linn. Keegi ei teadnud täpselt, millal Linn ehitati. Enam-vähem mäletati seda, et Linn on alati olemas olnud. Linnal olid omad valitsejad, kuid nagu tavaliselt, tõmmati tegelikke niite hoopiski varjudest. Linnal oli ka täiesti oma kurikuulus meistervaras Garrett, kelle sissemurdmistest ei jäänud ilma isegi tema korterinaabrid, kuid kes alati mingil põhjusel leidis end saatuslike sündmuste keerisest.

Juhul kui lugejal juba äratundmisrõõmu (või kurvastust) polnud, siis eelpoolmainitu näol on tegemist videomänguseeria Thief miljööga. Seeria esimene jagu ilmus aastal 1998 (Thief: The Dark Project), teine 2000 (Thief II: The Metal Age) ja kolmas 2004 (Thief: Deadly Shadows). 2014. aastal üritati frantsiisi taaskäivitada mononüümse Thief videomänguga, kuid paljude fännide jaoks oli too paraku möödalask. Linn ise on inspireeritud mõõdukast fantaasiast, aurupungist ja varaviktoriaanlusest. Žanri poolest on seeria stealth-tüüpi, hõlmates loomulikult hiilimist, varastamist, vaenlase vältimist ja soovi korral ka vähekest mõrva. „Kanooniline” Garrett aga ei mõrva iialgi, kui võtta arvesse mõtteid, mida ta seeria vältel mõlgutab. Mängija võib ise enam-vähem valida, kas Garrett on lindprii või lihtsalt kleptomaan.

Thief’i seeriat otseselt õudusžanri alla liigitada ei saa. Küll aga voolab kogu süžee alltekstis teatavat sorti õõv, mis aeg-ajalt mängija rõõmuks või õnnetuseks välja hüppab. Võiks öelda, et sedasorti rikkalik jutuvestmine on omal ajal olnud teerajajaks mitte ainult õudusele keskenduvate videomängude jaoks vaid ka loojatele, kes keskenduvadki mänguloomes süžeele.

Kolmandas jaos saavutab haripunkti mitte ainult seeria peamine süžeeliin, vaid selle jutuvestmine ise. Üha enam selgub, millised jõud tegelikult linna valitsevad. Garrett soovib jätkuvalt olla lihtsalt üks paganama hea varas, kuid siiski kehastub omamoodi kangelaseks ebamääraste ja hirmsate jõudude ees. Veelgi hirmuäratavam on lõplik selgus, et Linn on kõigi oma segaduste ja võimumängudega nimme loodud selliseks, milline ta on.

Kõige ilmselgem õudussuge, millega Garrett ja mängija igas jaos rinda pistab, on elavad surnud. Deadly Shadows aga kujutab neid nagu üks teine omaaegne otseselt-mitte-õudukas Half-Life 2 (2004) – andes neile inimliku mõõtme. Tänapäevases zombimaanias võib isegi hakata igav nähes taas mõnda mädanenud kõrendit, kes vingudes su poole tõttab. Zombihirmu taasleidmiseks on aga jutuvestjad üha enam hakanud võtetena kasutama inimlikkust, enese ära tundmist ja haletsust.

Half-Life 2 tegi seda varjatult; zombid, kes mängijat ründavad, häälitsevad midagi ebamäärast, ja alles hiljem võib aru saada, et tegemist oli tagurpidi mängitud appikarjega. Deadly Shadows pani enda zombid hädiselt ja vaikselt häälitsema, justkui haiged surevad raugad. Kui Garrett mõne neist leiab, on nad sageli näoli maas ja mängija võib märgata liiga hilja, et tegemist on koletisega, kes iga hetk ründele tõusta võib. Inimlikkuse võte pole midagi uut, tulles populaarkultuuri juba Mary Shelley aegu. Küll aga on meie morbiidsel ajastul see teinud läbi huvitavat arengu, nt kuis „Troonide mäng” ja „Elavad surnud” lasevad mõnel lähedasel ja publikule armsal tegelasel surnuist tõusta.

Elavad inimlikud surnud pole küll kesksed kurjamid Thief’i kolmandas jaos, aga annavad süžeele oma tooni. Lugeja vaadaku ette, sest nüüd võib ta kohata spoilereid. Jutt viskab vihjamisi Garrettile ette lastelaule ja -jutte ühest hirmsast vanamoorist, kes tänaval lapsi jahib. Pikkamööda selgub, et legendil on tõepõhi all ja vanamoor, või Hall Daam (the Gray Lady) on paljude linna ähvardavate sündmuste põhjustajaks. Varjatuks on ta suutnud jääda ainult sellepärast, et tal on oskus võtta igaühe kuju, kelle ta mõrvab ja ära nülib. Kui ta lõpuks oma hirmuäratavas hiilguses paljastatakse, selgub, et kõigi tema ohvrite nahad on jäädavalt tema ihu ümber põimituks. Hubane, ent varjudeküllane aurupunk teeb väga järsu hüppe body horror’isse.

Enne seda on meistervaras sunnitud tema plaane nurjama, kuna vanamoor ässitab kõik varga kunagised liitlased ta vastu ja ega maatasa tehtud linnas saakski oma oskusi rakendada. Juhtlõngad viivad viimases hädas Garretti mahajäetud ja -põlenud orbudekodusse Shalebridge’i linnaosas. Asutuse täisnimeks oli kunagi Shalebridge Cradle (cradle kui häll), mis võib kõlada ehk isegi armsalt, aga osutub tegelikult pettuseks. Enne põlengut, mis orbudekodust algas ja peaaegu pool linna maatasa tegi, olid ühe katuse all lisaks hüljatud laste kodule ka hullumaja. Põlengu ainuke ellujääja aga mäletab sealt Halli Daami ja juhatab Garretti sinna mingitki vastust koletise olemuse kohta leidma.

Shalebridge’i orbudekodu on ehe näide jutuvestmisest, mis on võrreldav filmi või kirjandusega. Mängus endas on see vaid üks missioon mitmest, aga koos heli ja visuaaliga kutsub see esile mitte ainult põnevust, vaid ka õudu, meeleheidet ja paranoiat. 2005. aastal pühendas Kieron Gillen briti PC Gamer’ist talle terve pika loo, pikemalt analüüsides maja hirmuäratavat ajalugu. Tänapäeval võib visuaal ehk olla veidi aegunud, aga omal ajal oli mul endal tarvilik sellest osast läbi saada ainult väga valges toas ja soovitavalt Elmari raadio saatel.

Kui tavaliselt on Garrettil selge põgenemistee, siis orbudekodusse sisenedes sulgub tema järel igasugune väljapääs. Esimene asi, mida ta peab tegema, on vana generaatori taaskäivitamine, et ta pääseks sügavamale hoonesse. Hullumajal oli enne põlengut põhjalik mehhaaniline süsteem oma patsientide eraldamiseks. Gillen aga teeb oma artiklis märkuse, et elektri tööle seadmine on märk sellest, et kõik pöördub Garretti jaoks pea peale. Terve videomängu jooksul õpib mängija armastama varjusid, sest neisse on lihtne kaduda vältimaks liigset tähelepanu või kui keegi tabab meistervarast teolt. Shalebridge’i varjud on aga rõhuvad ja mängijat võib isegi tabada kergendus, kui generaatori tööle lülitamisel löövad äkki põlema ka kõik elektrivalgustid. Kergendus on aga vaid hetkeline, sest ühtäkki kaovad ka peaaegu kõik sopid, kuhu Garrett end vaenlase eest peita võiks. Ühtäkki on murdvaras nähtaval ükskõik millise kurjuse jaoks, mis teda majas ootab.

Mida rohkem Garrett eksleb, seda enam selgub, et majal endal on kuri tahe. Kurjast vaimust vaevatud maja pole samuti midagi uut populaarkultuuris, mahapõlenud hullumaja miljöö võib tuttav olla ka 1999. aasta õudusfilmist House on Haunted Hill. Missiooni autor on saanud inspiratsiooni varajastest psühhiaatriahaiglatest, milles levinud ebaeetilised eksperimendid pakuvad õudu tänase päevani. Sarnaseid eksperimente tehti ka Shalebridge’is, mille halastamatud arstid kasutasid eluheidikute ja vaimuhaigete peal vee, tule ja elektriga piinamist. Kõige raskemate juhtumite jaoks kasutati lobotoomiat ja isegi protseduuri läbikukkumist pidasid Shalebridge’i arstid teaduse arenguks. Kõik see see leidis aset samas majas, kus elasid ka hüljatud lapsed. Juriidiliselt oli kõik korras, majareeglite järgi ei tohtinud patsiendid ja lapsed iialgi kohtuda. Garrett aga avastab oma ekslemise käigus, et seda siiski juhtus.

Ainsad märgid kunagisest elust, mida Garrett Shalebridge’is kohtab, on kunagiste patsientide ja elanike häälitsused. Seintelt kajab vaid hägust laste nuttu, ustelt kostab paanilist tagumist. Patsiendid ise on aga meistervarga õuduseks ikka veel hulkumas mööda mahapõlenud koridore, nende kehad nukkudena surnuist äratatud, „ravi”-riistad ikka veel nende ihude ümber. Garrett tutvub patsientide lugudega: lapse kaotusest hullunud naisterahva palatist leiab ta hälli, milles lebab väike tuhastatud põrm ja otsekohe kuuleb ta tite nuttu; teises palatis seisab surnuist tõusnud patsient oma uhke kollektsiooni ees – seintele on ilusasti ritta naelutatud linnukorjused. Kõige kaugem isolatsioonipalat on aga ikka veel suletud, sellest kostab vaid maanilist naeru, kui Garrett sõidab vana liftiga orbudekodu korrusele. Tähelepanelikum mängija võib tol hetkel märgata, et liftil pole tagasisõidu mehhanismi.

Tolleks hetkeks on juba selge, et tulekahju algas ühe püromaanist patsiendi käe läbi. Arstid olid talle eksperimendi käigus usaldanud tikud ja oli vaja vaid kihutust isolatsioonipalatist, et kõik piinatud patsiendid tõstaksid mässu ja leeki näha ihkav heidik saaks oma tahtmise. Põleng algas orbudekodu tiivast, kuhu jäid vangi peaaegu kõik lapsed. Viimane märk püromaanist endast oli vaid tool suunaga tulekolde poole. Shalebridge’i orbudekodu üleloomulikku kurjust ei saa eitada, patsiendid elavad oma ebaelu edasi, sest nende meeleheide ei leidnud iialgi mingitki lahendust. Et pääseda ligi mahapõlenud orbudekodu tiivale, kus leidub ka vastus Halli Daami müsteeriumile, peab Garrett rändama ajas tagasi hetkesse enne põlengut. Minevikus manab Shalebridge esile hoone personali süsimustade varjudena, märgiks nende ebainimlikkusest. Garretti ainsaks liitlaseks sellel õuduste retkel on ebamaises valgusvihus end ilmutav vaim, kellel on väikese tüdruku vari, kes osutub vanamoori viimaseks ohvriks. Kuigi Garrett leiab lahenduse kõigele, on juba liiga hilja. Orbudekodu on teda märganud ja ta meelde jätnud, mis tähendab, et enam ta sealt eluga ei pääse. Jääb üle vaid rännata tagasi minevikku ja hüpata aknast alla, end tappa Shalebridge’i silmis, lootes, et nõidus katkeb viimasel hetkel.

Shalebridge võiks episoodina sobituda varajaste õudusmängude lipulaevade hulka koos seeriatega nagu näiteks Silent Hill või Alone in the Dark. Kirjeldatud õudused ei pruugi paberil jätta sama muljet või võivad mõjuda isegi banaalselt, kuid ekseldes Garrettina mööda orbudekodu mahajäetud koridore jättis noorena minusse märgi. Kuigi videomängudes loodud maailmad on ilmselgelt tinglikud, tasub imetleda neid, kes suudavad (reaalsusega võrreldes) limiteeritud ainest luua midagi, mis suudab publikut kaasa haarata. Õudus on videomänguna eriti põnev žanr, kuna selle publik saab ise teha valikuid, mis teda hukatusse või selle äärele viib ja saab palju otsemini selles osaleda, kui lihtsalt vaadates või lugedes. Thief: Deadly Shadows teeb ühe missiooni ja läbiva alltekstiga palju rohkem kui nii mõnigi otsene üritus õudusžanri vallas. Seeria ise on sobiv näide sellest, kui sügavale võib üks arvutimäng oma süžeega mängija hingesoppi ja isegi õudusunenägudesse puurida.

Uudiskirjandus 10/18

Stephen King: Hiilgus

Jack Torrance on kirjanikuks pürgiv, alkoholismist paranev endine kirjandusõpetaja. Ta võtab vastu tööpakkumise Overlooki hotelli talvise majahoidjana ning kolib koos naise ja pojaga keset eikusagit asuvasse hotelli elama. See on võimalus uueks alguseks ja perega äraleppimiseks. Ainus, kes hotellis peituvat suurt ohtu ja selle sünget minevikku tajub, on Jacki viieaastane poeg Danny. Ta suudab näha asju, millest enamikul inimestel aimugi pole. Justkui võluväel tõmbab uudishimulikku poissi uurima, mis asub toa 217 alati lukus ukse taga.

Kirjastus Ühinenud Ajakirjad.

Tõlkinud Matti Piirimaa.

528 lk, kõvakaaneline.

Mohsin Hamid: Lääne tee

"Lääne tee" on südantkriipiv lugu noormehest ja neiust, kes kohtuvad rahutus linnas kesk pagulasi ja mõnikord plahvatavaid autopomme. Järjest keerulisemaks muutuvates oludes peavad nad ellu jääma, õppima üksteist armastama ja abitult pealt vaatama, kuidas nende kodulinn muutub hävitava ja ükskõikse sõja tallermaaks.

Kirjastus: Ühinenud Ajakirjad.

Tõlkinud Triin Olvet.

208 lk, 145x208, kõvakaaneline.

Siim Veskimees: Kolmas tähevärav

Universumi valmistuvad hõivama üliintelligentsed ja pika elueaga kõulid, kelle tähelepanu alla satub seekord Maa. Kõulide eripäraks on see, et nad vajavad eluks peremeesorganismi. Nad suudavad oma peremeesorganismi mõtteid suunata, tema eluiga pikendada, välimust kaunimaks muuta, muutudes kohati narkootikumi sarnaseks – aga kas nad on valmis kandjaga koostööks või on eesmärgiks kalk orjastamine? Suurem osa maalasi arvab viimast. Aga äkki oleks vaja ühtainust kõuli, et Maad valitseda? Milline oleks kõulide mõttemaailm, kas nad käituksid nagu intelligentsed kaheksajalad, või suudaksid peremeesorganismiga paremini kohastuda? Ja kas oleks võimalik inimese käitumismaneeride järgi ära tunda, et teda juhib tegelikult tark võõrolend?

Kirjastus Fantaasia.

Sari: Sündmuste horisont.

Kaanepilt: Siiri Kumari.

John Scalzi: Zoё lugu

Vanamehe sõja sarja neljas raamat

Autorile ülemaailmse kuulsuse toonud sarja neljas raamat, milles on romaani „Viimane koloonia“ sündmused peategelase John Perry teismelise kasutütre vaatenurgast. Selgub, et Zoё on näinud väga palju asju, mida John Perry ise ei näinud, ei teadnud, ja millest kunagi teadagi ei saanud. Et päästa koloonia ja sõbrad, peab Zoё sekkuma planeetidevahelisse võimumängu ja vastu võtma väga raskeid otsuseid. Iseäranis huvitavad on Zoё suhted Obini planeedi elanikega, kes teda oma printsessiks või isegi jumaluseks peavad.

Kirjastus Fantaasia.

Tõlkinud Ats Miller.

Sari: Sündmuste horisont.

Kaanepilt John Harris.

John Wyndham: Kraken ärkab

John Wyndham, „Trifiidide päeva“ ja „Krüüsaliste“ autor, on tuntud oma apokalüptiliste romaanide poolest, mille hulka kuulub ka see teos. Inimkonda ähvardab tulnukate invasioon, kes on maandunud maailmamerre ja sealt sissetungi kavandavad. Esialgu röövivad tulnukad rannikulinnadest inimesi ja uputavad laevu, millele inimesed vastavad aatompommide heitmisega meresügavustesse. Seejärel sulatavad tulnukad üles Maa pooluste jäämütsid, mis tõstab katastroofiliselt merevee taset, nii et kõik rannikualad üle ujutatakse, mis omakorda tähendab tsivilisatsiooni sotsiaalset ja poliitilist kollapsit. Teoses võib näha selgeid paralleele Wyndhami lapsepõlvelemmiku, H. G. Wellsi „Maailmade sõjaga“.

Kirjastus Fantaasia.

Tõlkinud Martin Kirotar.

Sari: Orpheuse Raamatukogu.

Kaanepilt Meelis Krošetskin.

Jim Butcher: Hauatagune oht

Dresdeni toimikud, 3. osa

Harry Dresden, Chicagos tegutsev võlur, kes on paljudel keerulistel juhtudel politseid aidanud, on oma elu jooksul kohtunud paljude päris hirmuäratavate vastastega, kuid midagi sellist pole ta kunagi näinud. Kõikjal Chicagos tekitavad probleeme vaimud, kes on piinatud, vägivaldsed ja tapmishimulised. Keegi – või miski – püüab meelega panna neid põrgulikku hävitustööd tegema. Kuid miks? Ja miks on nii paljud ohvrid seotud Harryga? Enne kui ta isegi aru saab, on ta ülepeakaela probleemidesse kistud, mis ähvardavad ka teda ennast vaimuks muuta.

Kirjastus Fantaasia.

Tõlkinud Iris-Barbara Jeletski.

Sari: Sündmuste horisont.

Kaanepilt Meelis Krošetskin.

James Dashner: Palaviku kood

Kord oli maailma lõpp. Metsad põlesid, järved ja jõed kuivasid, ookeanid tõusid üle kallaste. Siis saabus põud ja üle maakera levis palavik. Perekonnad surid, vägivald vohas ja inimene tappis inimest.

Seejärel ilmus MOOLOK, kes otsis vastust. Lõpuks leidsid nad täiusliku poisi. Poisi nimi oli Thomas, ja Thomas ehitas labürindi. Nüüd on maailm täis saladusi. Valesid. Liitusid, mida ajalugu poleks eales osanud ette näha.

See on lugu Thomasest ja sellest, kuidas ta ehitas labürindi, mida vaid tema ise mõistis lõhkuda. Kõik saab selgeks.

Kirjastus Tänapäev.

Tõlkinud Mai Torim.

344 lk.

Juhan Voolaid. Tuhastunud külavanem

Absurdsete, mustade ja puhaste lühijuttude kogumik “Tuhastunud külavanem” on vastukaal lakkamatult meieni tulvavatele masendavatele igapäevauudistele. Raamat asetab ühiskonnas toimetava üksikisiku ebamugavatesse situatsioonidesse lihtsalt selleks, et näha, mis saab. Uskumatute sündmuste ja hämmastavate puäntide kulus määritakse nii süütutele kui süülistele inimestele kaela soovimatu saatus. “Tuhastunud külavanem” on oma lõtvade füüsikaseadustega kaudseks analoogiks abstraktsele kunstile, kus esmapilgul mõttetu nüanss võib tabada lugeja närvi ja tekitada elamuse. Kui oled üks neist, kes keerab ajalehe huumorileheküljed läbi lugemata edasi, siis võib “Tuhastunud külavanem” osutuda sinu jaoks üheks kõige naljakamaks eesti keeles ilmunud raamatuks üldse.

200 lk.

Sarah J. Maas: Varjude kuninganna

“Klaastrooni” sari jutustab Celaena Sardothienist, 18-aastasest palgamõrvarist Adarlani kuningriigis. Kui kuningas vangistab ta, võtab Celaena vastu kutse võistelda klaaskantsis teiste palgamõrtsukate ja varastega võimaluse eest teenida kuningriigi kangelasena ja saada nelja aasta pärast vabaks. Seeläbi loob ta ootamatud sidemed kaardiväe kapteni Chaoli ja Adarlani kroonprintsi Dorianiga. Aja jooksul tõmmatakse Celaena vandenõusse ja lahingutesse, mis viivad avastusteni nii kuningriigi kui tema enda kohta.

„Varjude kuninganna“ on sarja neljas raamat.

Kirjastus Pikoprint.

Tõlkinud Mario Pulver.

720 lk.

Maria Turtschaninoff: Naondel: Punase kloostri kroonikad.

Soomerootsi kirjaniku Maria Turtschaninoffi (snd 1977) raamatud viivad lugejad fantaasiamaailma, kus peategelasteks julged ja vaprad tüdrukud. Punase kloostri kroonikate I raamat „Maresi“ ilmus kirjastuses Varrak 2017. aastal. Nüüd jutustab „Naondel“ loo ürgõdedest – Punase kloostri asutajatest.

Luksuslikus Ohaddini palees on naistel vaid üks ülesanne – sõna kuulata. Mõned toodi siia juba tüdrukuna, püüti kinni ja orjastati; teised toodi teenijannadeks; kolmandad abikaasadeks. Nad kõik peavad tegema seda, mida isand käsib, sest tema käes on salajane ja surmav võim. Kuid ka naistel on omad saladused. Üks neist on ravitseja. Teine suudab kontrollida unenägusid. Kolmas on sõdalane. Neljandal on võime näha kõike, mis on tulekul. Oma kullatud vanglas ei jää naistel muud üle kui oodata. Nad teevad plaane. Kirjutavad üles oma lugusid. Unistavad pääsemisest, pelgupaigast, kus tüdrukud saaks olla vabad. Ja lõpuks, siis kui taevas kumab punetav kuu, teevad nad oma kättemaksu teoks.

Kirjastus Varrak.

Tõlkinud Raili Väin.

494 lk.

Ene Sepp: Taeva tühjad tribüünid

Noorteromaani „Taeva tühjad tribüünid“ peategelane, 14-aastane Merita saab harukordse võimaluse: minna tagasi minevikku ja seda muuta. Kui ta parandab tehtud vead, siis saab ta astuda rongile, mis viib edasi … aga võib-olla hoopis tagasi?

„Taeva tühjad tribüünid“ võitis Eesti Lastekirjanduse Keskuse ja kirjastuse Tänapäev korraldatud 10. noorteromaanide võistlusel 2. koha.

Kirjastus Tänapäev.

256 lk.

Johannes Kivipõld: Pööris

On aasta 2007. Maailm naudib majanduskasvu, palgad tõusevad ja kõigile tundub, et tulevikus paistab ainult mõnus päike. Ühes Ida-Euroopa väikeriigis töötavat Frederikku ootab ees edutamine Düsseldorfi, kuid maailmas süvenev majanduslangus tõmbab kõigele kriipsu peale…

Vanad rahvuste vahelised pinged tõusevad taas pinnale. Järgnevad streigid, rahutused, vägivald. Saabunud segadust otsustab ära kasutada naaberriik Venemaa – esialgu väikeriigis elavate kaasmaalaste ajudesse varjatult oma propagandat pritsides, lõpuks avaliku sõjaga.

Järgneb okupatsioon. Frederik püüab tekkinud olukorda võimalikult soodsalt ära kasutada ja rajada endale kohta uues sotsiaal-poliitilises hierarhias. Kuid ei lähe kaua, kui ta on sunnitud põranda alla pagema ja välja mõtlema, kuidas ellu jääda. Kättemaksuiha kannustab. Lõpuks ei jää tal aga enam muud üle, kui oma tegudele otsa vaadata ja nendega rahu teha.

Halb unenägu? Verdtarretav fantaasia? Ettekuulutus? Loodame, et ei ükski neist. „Pööris“ on raamat sellest, mis oleks võinud juhtuda, kui …

Kirjastus Eesti Raamat.

272 lk.

Diana Gabaldon: Leegitsev rist

“Võõramaalase” sarja V osa 1. raamat.

1771. aastal püsib Põhja-Carolina koloonias habras tasakaal, kus ühel vaekausil on rikas koloniaalaristokraatia, teisel sisemaa vaesed uusasukad. Nende kahe rahvakihi vahel seisab aumees, ent nüüd juba ka varakas mees Jamie Fraser. Armsalt Šotimaalt väljasaadetuna on ta siin saanud lõpuks maad, mida on alati ihaldanud. Tema kõrval on ebatavaline teekaaslane, oma ajast ja kohast väljakistud naine Claire, kellel lasub õnnistuse, kuid paraku ka raske koormana imetabane võime teada, mida toob tulevik. Varem on säärane teadmine tõuganud Jamie ja Claire’i ohtudesse, ent aidanud neil ühtlasi pääseda. Nüüd võib see saada vilkuvaks tõrvikuks, mis valgustab neile teed läbi eelseisvate ohtlike aastate, või süüdata tulekahju, mis põletab tuhaks kogu nende ühise elu.

Kirjastus Varrak.

Tõlkinud Krista Suits.

760 lk.

Rein Raud: Viimane kustutab tule

Peaministri jõhkra tapmise jälgi ajades satub uuriv ajakirjanik Kairit Nõlvak varsti palju suurema saladuste puntra otsa — ja taipab ühtlasi, et sama pundart püüab temaga võidu lahti harutada ka keegi teine, temast palju võimsam... “Viimane kustutab tule” on korraga lugu võimust ja vastutusest, vassimisest ja usaldusest, eeskätt aga sellest, mille kõigega võivad inimesed oma põhimõtete kaitsel eneselegi ootamatult hakkama saada.

Rein Raua ootamatu otsus kirjutada poliitiline ulmethriller on andnud meile põnevaid ideid täis raamatu, mis paneb küsima, kas Eesti on saanud endale oma Stieg Larssoni?

— Daniel Vaarik, poliitilise kommunikatsiooni ekspert,

endine peaministri pressinõunik

Kirjastus Salv.

192 lk.

Ray Bradbury. Võilillevein

Ameerika kirjanik Ray Bradbury (1920–2012) on eesti lugejale tuntud peamiselt kui romaanide „451° Fahrenheiti“ ja „Marsi kroonikad“ autor. Käesolev teos erineb kirjaniku muust loomingust, kuivõrd tegu on realistliku ja lüürilise koega lapsepõlveromaaniga. Ent rääkides kaheteistaastase Douglas Spauldingi suvest Illinoisi väikelinnas Greentownis, loob autor justkui terve inimelu mudeli ja pöördub seeläbi ikkagi täiskasvanud lugeja poole. Kuldkollane võilillevein on kui kõige ilusa, meeldiva ja elus allesjääva sümbol.

Kirjastus Paradiis

Tõlkinud Laine Hone

288 lk.

Ulmkonnakroonika 10/18

Ulmestaar: Laura Loolaid

Ulme lugemine on Laurale lapsest saadik sama loomulik nagu vereringe, aga ulmikute olemasolust sai ta teadlikuks alles möödundsügisesel metsaüritusel, kus kaas-naiskodukaitsjad teda kaastööle ässitasid.

Vahepeal kaotatud aega on ta aga nüüd hoolsalt tasa teinud, olles avaldanud Reaktoris juba kaks juttu, olnud aktiivne osaleja Tartu igakuistel üritustel ning kirjutamistubades ja lisaks rikastanud ulmesõnavara rupskiooperi ja rümbarebuga.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Olen üldiselt väga närb lugeja - kirjapandud teksti tarbimine toimub pika vinnaga ja mittelineaarselt (oma osa on siin selles, et kirjutamine, tõlkimine ja tekstile mõtlemine kulutab ajumahla samast reservuaarist kui lugemine) ja kui jututoas öeldakse, et joondu-valvel-lugemiskontroll, siis muudkui kohman, et ikka needsamad asjad on suvest saadik pooleli… Suvest saadik pooleli on siis McDonaldi “Luna: New Moon.” (Kivirüüdi “Värava” ja Weinbergi “Tõrkeotsingu” lugesin küll pärast Estconi kohe läbi). “Berüllium” on ka tegelikult käsil, kuigi enamus sealseid jutte õnnestus juba varem Reaktorist ära lugeda; ka muid Reaktori-jutte koguneb ‘loetud’ kuhilasse üksjagu. Sokutan siia nimistusse kavalasti ka mõned indie-teosed, mis viimasest poolaastast meelde on jäänud: S.T. Campitelli - “The Fall”, Jessie Kwak - “Starfall”, Nathan Van Coops - “In Times Like These ” (ja järjed). Aga igapäevaselt loen hoopiski veebikoomikseid ja pisteliselt saiti Atomic Rockets.

Nagu tekste, nii ka mänge, on mul tavaliselt korraga käsil mitu, erinevates pooleli-astmetes. Hiljaaegu alustasin “XCOM: Enemy Within” uut kampaaniat. Juba mitmendat aastat kulgeb “Wasteland 2” ülipikk stsenaarium (ma tahan seal nimelt ühte situatsiooni jõuga omal viisil lahendada, aga selle katsetamiseks on tarvis hulgim leveleid juurde nühkatada); hiljuti sai jõleda lõpu “Stasis”; jupphaaval on käsil “Haydee”. Sekka ajaviiteks “Plague: INC”, “Tower of Guns”,  “FTL” ja muud pudi. Kestvalt-olevalt testin suuremahulist S.T.A.L.K.E.R.’i modifikatsiooni Lost Alpha (sellele on peagi põhjalik uuendus välja tulemas).

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Mis naelutab? Hüperfookus!

Silm läheb särama selle peale, kui autor on millegi olemuse kuidagi väga hästi ära tabanud. Selline tabavus võib avalduda väikestes asjades nagu mõne tegelase juhuslikud maneerid või uskumused, suvalise päti kingamudel, fiktiivsed kaubamärgid… Seotud tegur, mis teksti suhtes huvi paisutab, on teatud ehedus, kohalikkuse tunnetus (näiteks Meerapalu voblad ja kooljad, maavälise patogeeni mängureeglitega kohanemine Austraalia kolkas või sõpruskonna ootamatu ajaränd Florida väikelinnas). Ka hästikirjeldatud huvitav tehnoloogia paneb kõrvad liikuma ja strateegiliselt puistatud rämehuumor teeb tuju heaks. Mõnikord piisab, kui lihtsalt jutt hästi jookseb (semiootikute keeles “nauding tekstist”).

Mis peletab? Lugeja tähelepanu kuritarvitamine. Autoripoolne moraalijutlustamine ja läbinähtav kihutustöö. Waterworld-tüüpi möödalaskmised - ehk siis mitte pöörased väited tundmatute nähtuste kohta, vaid süžee ülesehitamine teada-tuntud asjade labaselt valesti toimimisele. (Näiteks kadus huvi ühe jutu vastu, kus Maa ja Pluto vahel toimis viivitusteta tavaline raadioside - luuletagu sinna mingi gravitsapa külge, siis ehk viitsiks tähelepanu investeerida, aga nüüd...) Vahel panen ka tähele, et kui teosed, mida olen lugemiskavatsusega varitsenud, saavad kuulsaks ja liiguvad sfäärist “huvitav nurgatagune kõlakas” sfääri “kohustuslik klassika”, asendub huvi instinktiivselt vastumeelsusega.

Need tegurid, nii peibutavad kui peletavad, on tihti juhuslikud, pealtnäha pisikesed, aga vääramatud ja mõlemal puhul sügavalt ebaratsionaalsed.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Siia sisesta kosmiliselt änglev keerutamine lemmikute olemusest ja määratlemisest. Kõiki kirgliselt südamelähedasi asju ei raatsi ju avalikult lehvitada, teistest jällegi on saanud teadvuse ja eluprotsesside lahutamatu osa, mille puhul “meeldimine” või “lemmiklus” enam ammu mingit tähendust ei oma. (Kuidas sa väidad puhta südametunnistusega, et [päris-]Fallout ja Stalkeri-sari on lihtlabased “lemmikmängud”?)

Nimetan siis mõned asjad printsiibil “sain vinge elamuse, jagan lootuses, et äkki keegi saab sama laksu”.

Raamatud-jutud:

Iain M. Banks - “Feersum Endjinn”, Ian Hocking - “Deja Vu” (ja järjed), Juhan Jaik - “Kaarnakivi”.

Filmid-sarjad:

“Ravenous”, “Farscape”, “VR.5”.

Mängud:

“Primordia”, “Turgor” (“The Void”), “Kholat“

Lõppu ka tärnikesega hoiatus, et minu elamused pole mingi kvaliteedimärk, mulle meeldivad imelikud asjad.

Räpina loomemaja

Oktoobri viimasel nädalvahetusel sai korraldatud taas üks Räpina ulmekirjutamise laager. Nagu üks osvavõtja Reidar muljetas siis on kuidagi kergelt tühi tunne pärast loometuba. Sarnane Estconilt lahkumisele. Kerge nukrusenoot. Väga mõnus oli koos kirjutada, mõtteid vahetada ja pärast õhtul kitarrisaatel laulda lugusid stiilis "On igas mehes veidi naist ja naises meest..."

Viimasel pildil püüdis Reidar esimese päeva hilisõhtul meeleheitlikult Reaktorile arvustust lõpetada. Ümber käis laulmine ja muu tegevus. No ei õnnestunud.

Pildistas Jaagup Mahkra

Tartu ulmikute teine reede

Pildistas Jaana Muna

Reaktori juttudest 10/18 (Tõnis Hallaste)

Valiant

Ander Skarp

Žanripuhta võluvikuna algavas loos näeme isand Valianti, kellele teatatakse, et Pimedus on jälle rünnakul. Ta seab valmis oma võlumõõga, oma Mjölniri või Excaliburi - ja asub selle vastu võitlema. Pimeduse peletisi on palju ja ilma Valiantita poleks neil lootust, ent vapral sangaril õnnestub nad tagasi tõrjuda. Siis ta aga ärkab üles - ja ilmneb, et ta on hoopis patsient Mart tänapäevases hullumajas. Või on ta geoloog William Bowman, teel Saturni kaaslasele Enceladusele, et uurida sealseid krüovulkaane?

Alustuseks nendin, et tjah, andestatagu mu spoilerid-spoilerid. Aga tunnen, et spoilima pidi - sest ma ise lugesin esimest otsa tundega, et tuleb end lihtsalt läbi närida sellest tüüpilisest mõõga-ja-maagia jurast, milles ei loodagi muud konteksti peale minimaalse, mida on vaja märuli tekitamiseks. Kui ta siis ärkas üles Mardina, mõtlesin veel skeptiliselt, et küllap nüüd sihitakse puändi tekitamist, et tegelt pole isegi see veel reaalne maailm ja et ülla-ülla, tegemist on Valianti hallutsinatsioonidega, mille on tekitanud kaval Pimedus. Mul läks tarvis kolmandat maailma, enne kui kadus mu skepsis ülejäänud loo suhtes ja hajusid eelarvamused.

Natuke ikkagi jääb segama avamaailma kuningriigi ebamäärasus ja kerge amatöörlikkus. Ehkki see saab põhimõtteliselt õigustatud, on kahju, et lugu nõnda algab. Sellisel tasemel ta ei inspireeri ega ajenda edasi lugema. Iseäranis olukorras, kus tekst on paisatud netiavarustesse - teksti alguse konks võiks olla piisavalt hea, et inimese tähelepanu ei uitle teistesse kõrvalakendesse või Facebooki või kuhu tahes. Eriti netist loetava teksti algus on visiitkaardiks – tingimata ei ole tarvis, et inimene loeks seda, kadedusest higine tilk otsaesisel, ja mõmiseks endamisi: „Oh my god, it even has a watermark!”, aga see pole siiski suvaline element laiemast tervikust, vaid võiks tirida ja hoida tähelepanu.

Algus alguseks, teksti ülesehitus on mulle sümpaatne - kolmikreaalsus ning selle kordamööda esitamine ning peategelaste samasus (või kas ikka olid samastatavad? Sellise küsimuse olemasolu on ikka vahva). See andis teatava mängulisuse. Ka oli teksti mugav lugeda. Stiil polnud ehk muljetavaldav mingis ebamäärases poeetilises mõttes, aga minule mõjus sündmuste kulg köitvalt. Seda oli hea lugeda ja küllap paljudele noortele ulmelugejatele võiski see olla tolle numbri loetavaim tekst.

Lugu, mis algas nõrgalt, ent edenedes läks paremaks ja lõppeks jättis sellise tugeva keskmise mulje. Kolme žanri põimimine oli vägagi teretulnud idee. Ühtlasi jooksis tekst ladusalt ja oli mõnuga loetav. Ootan uudishimuga, milliste tulemusteni viivad autori järgmised tekstihakatised.

7/10

Kuuekandjad

Manfred Kalmsten

Malkolm käib mööda sõjast laastatud maad ja otsib üht Kutsujat. Ta leiab mahajäetud maja juurest väikese tüdruku ja otsustab tema eest hoolt kanda. Tüdruk on tunnistajaks sellele, milline on Malkolmi elu – ja mida suudab Malkolm teha flöödiga...

Tegevus leidis aset küllaltki ebamäärases maailmas, millest minu jaoks õhkus mingit pseudokeskaegset vaibi (võib-olla mingite Kalmsteni teiste juttude valguses - lugesin natuke nagu mõne Kalmsteni teise jutu jätku, aga see on minu kui lugeja häda), kuni peategelane näeb kõikjal vedelevaid bensiinikanistreid. Seega on siin ajastutaju natuke teistsugune kui pimesi eeldaks. Kas üleüldine häving viitab postapokalüptilisele maailmale või lihtsalt sõja grotesksusele – võibolla polegi mõtet küsida, võibki jääda selle juurde, et üksikisiku tajupildis on need üks ja sama.

Loitsimise laad mulle meeldis, sest noh, muusika ja maagia on ikka tore kombo. Ka see, et vihjamisi näitas loitsu hävituslikku mõju selle sooritajale endale. Nauditav oli ka stseen, milles Petterit vaigistati või alistati või milleks seda nimetada - mõjus sellise vaimude väljaajamise või sisseajamisena, milletaolisi võiks olla keeruline kirjutada. Elemendid, mida see sisaldas - sihtmärk, temas peituv koletislik entiteet ning teiselt poolt flöödimängija ja tema meloodia. Nagu piiratud vahendid, aga hea sulega autor kirjutab selle hästi välja. Ja seda Kalmsten ongi, nii et seda ta tegigi.

Ehkki kujutatud maailm oli huvitav ja sisaldas mulle sümpaatseid elemente, oli hästi väheke tunne, nagu tegemist oleks hea kirjutaja vahepealse teksti või väga hea näpuharjutusega. Võib-olla jäi Malkolm mu maitsele natuke liiga tühjaks leheks - ta oli korralik (natukene anti)kangelane - või saanuks Monda olla midagi enamat kui päästetud tüdruktegelasekene. Troobid on kenasti välja mängitud, aga jäi tunne, et see tekst ei tee midagi kuigi ootamatut.

Ja siiski, tekst pakub avastamis- ja muukimisrõõmu. Teisel lugemisel tajun paremini epigraafi rolli. Kolmandal või neljandal näen paremini, mis värk on Petteriga. Võib-olla viga minus, et Kutsumise mõju jääb ikkagi mõneti hämaraks - aga tahtsin kinnitada, et teisel ja kolmandal lugemisel hindasin mikrotasandit (lausete ilmet ja dialoogide tähenduslikku potentsiaali) rohkem kui esimesel. Nii et ehk ongi teise ja/või kolmanda lugemise tekst. Siinkohal soovingi kõigile lugemis-, avastamis- ja taasavastamisrõõmu, sest Kalmsten on jälle hakkama saanud millegi korralikuga.

8/10

Vaeslapse faasinihe

Laura Loolaid

On üks aja- ja ruumianomaalia, milles tegutsevad (vaevu enam inimesetaolised) noorteadurid Uduhänd ja Pihlapung. Pihlapunga Sampo-muundur sattus primitiivsete inimeste kätte ja ta kardab, et sellele järgnevad suured probleemid. Uduhännal on aga plaan, milles soovib põimida ühe ammuse imemuinasjutu põhilisi elemente. Selleks on neil leitud ka sobivad subjektid-kaasosalised. Nendeks on kaotajatena lahingust saabuv laev, milles ainsad kaks ellujääjat on kuri kapteniproua – ja vaeslaps.

Kui ma mõtlen selle loo üle, jääb peaaegu et suurepärane mulje tekstist. Kõige täpsem seletus loole on ehk tsitaat teosest endast: “Imemuinasjutu süžeede rakendamine madalama arengutasemega inimtsivilisatsioonide tehnoloogilisel järeleaitamisel.” Ja imemuinasjutt, mille süžeed “rakendatakse” - Kreutzwaldi “Vaeslapse käsikivi” (kättesaadav ka aadressil: http://eestikirjandus.weebly.com/vaeslapse-kaumlsikivi.html).

Ma polnud seda lugu varem lugenud ja ma usun, et ma pole ainus, seega mõnesõnaline kokkuvõte: vaeslaps peab kurjale perenaisele päevad läbi jahvatama jahu, muidu saab malgaga. Ilmub soome tark, kes annab tüdrukule rätiku, mida siduda silme ette enne magamajäämist. Vaeslaps ilmub unenäos iseäralikku maailma, kust sammub tasapisi kuhugi põrgulikku paika. Sealt leiab ta isejahvatava käsikivi, mis on salakirstus. Ta võtab selle kaasa ja toob meie ilma. Perenaine otsustab vaadata kirstu sisse ja põleb viimseni tuhaks, peremees võtab vaeslapse omale naiseks ja seni õnnetust vaeslapsest on saanud õnnelik perenaine.

Loolaidi tekst pole üksnes imemuinasjutu tõlkimine ulmekonteksti – siis tehtaks üks-ühele järgi lugu ennast ja õhku jääb kaikuma mõte, et jaa, kõik süžeetüübid korduvad või et tehnoloogia võiks küll üle võtta maagia koha selles segases maailmas (va hea Clarke ja tema kolmas seadus). Aga ei, lugeja ei jälgi mitte vaeslapse lugu, vaid pigem ikkagi „soome targa” oma. Või enamgi veel, põrgusigidike oma. Siin pole peategelaseks mitte suhteliselt passiivne vaeslaps, vaid maagilise olukorra loonud teaduripaar.

Tekstis on palju nutikaid teadusulmelisi elemente – aeg-ruumi anomaalia, milles viibivad teadlased on küll inimesed, aga mitte just kuigivõrd – näiteks on neil seitse sõrme kummalgi käel. Inimrahvaste primitiivsus sõltub sellest, kas nad on interdimensiooniliselt initsieeritud või mitte. Kui inimesed saabuvad teadurite laevale, puudutab neid sciatorquevirus ehk siis neid on nakatatud tehisviirusega, millel on omad kasud ja hüved. Mõni koondaks üheainsa siinse idee ulmejutuks eneseks, Loolaidi tekstis ilmuvad need möödaminnes ja lisaselgituseta. Ses mõttes teadusulmeliselt tihe jutt.

Nii et ma pean lugu „Vaeslapse faasinihkest”. Ma respekteerin selle kujutlusvõimerikkust. Ma aga ei nautinud selle lugemist.

Tavaliselt kui öeldakse, et lugejale ei söödeta midagi sisse beebitoiduna, aimub öeldust hinnang, et ideede selge kommunikeerimine on kuidagi ülehinnatud. Käesoleva teksti suhtes tunnen siiski, et jääb tarbetult krüptiliseks. Mis Pihlapungal õieti juhtus Sampo-muunduri ja primitiivse rahvaga? Kui nad tahtsid vaid Sampo-muundurit kätte saada, milleks oli neil vaja vaeslast? Milleks oli Pihlapungal ja Uduhännal vaja järgida imemuinasjutu tekstielemente? Korraks mõtlesin, et selles idees võiks olla midagi alanmoore'ilikku – maagilise ürgväe ammutamine inimkonna alateadvusse jäänud müütilise loo struktuurist, mis novelli kestel läbi mängitakse –, aga siin ei olnud tegemist millegi maagilisega. See Kreutzwald, tundub, lihtsalt on.

Nende ebamäärasuste tõttu libised lugedes teadmatuse jõul edasi sõna- ja lausehaaval, mitte tähendusliku kujutluspildi kogunedes, ja loodad, et lõpp annab äkki mingi rahulduse. Noh, lugu jõuab lõpule ja narratiiviring sulgeb. Jääb tervikuaimus. Aga informatiivsuse poolest kohmaka alguse tõttu ma ei tea, kui paljud üldse jõuavad algusest mööda või lõpuni välja. Ja samas, mine tea – ma polnud enne selle Kreutzwaldi jutuga tuttav, aga kes kohe teab, see ehk oskab kohe hinnata.

Vahest peamine, mis mu enda lugemiselamust pärssis, oligi asjaolu, et ma ei tundnud Kreutzwaldi „Vaeslapse käsikivi”. Nüüd, kus ma olen teadlik, oskan ma „Vaeslapse faasinihet” ka hinnata. Aga siinkohal on mul raske endale tuhka pähe raputada – Loolaidi jutt ei saa sõltuda sellest, et lugeja tunneb hästi Kreutzwaldi juttu. Igasugune sekundaarkirjanduslik ilukirjandus peab võtma oma kohustuseks seista oma jalul ja esmalugejale. Sest iseenesest on „sekundaarkirjanduslik ilukirjandus” tiba totter sõnapaar – ilukirjandus ei tohiks kunagi olla sekundaarkirjandus. Vähemalt ei tohiks jääda tunnet, et ta selleks taandub. Mitte et ta siin taandukski, aga ilma Kreutzwaldita ta mu meelest ei toimi.

Kogu oma kriitika kiuste ütlen, et Loolaid on tegelikult ikkagi väga hea kirjutaja. Ma loen ja tunnen, et ta kirjutab tegevust väga hästi. Toon stiilinäite: „Tuttaval aasal tuksleva kera ees seistes kobas Vaeslaps veelkord kaasatoodud varustust. Trossid, millega ta end tavaliselt koiku külge ankurdas, rippusid kenasti vöörakmete küljes, nende kõrval aga ilutses paar raskeid kaitsekindaid. Ta lasi trossid ühest otsast valla, keeras neist silmuse ja seadis selle kera ümber. Siis sättis ta kinnastatud käed teine teisele poole kera ning sikutas tagumiku toel silmuse koomale. Ettevalmistustega ühele poole saanud, pigistas Vaeslaps silmad kõvasti kinni.” See pole sugugi eriline koht, täitsa suvaline stseenijupp – aga seda üle lugedes saan kinnitust, et jaa, ta pole algaja autor ega sõnadega kohmitseja, teda ma tahaks lugeda küll. Lihtsalt, see lugu ei mõjunud mulle – või kui, siis näitena sellest, kuidas huvitavast ideest ei piisa.

5/10

Jyrka karvustused 10/18 (Jüri Kallas)

Ilmselt pole kellegi jaoks saladus, et kriitikul või kasvõi lihtlabasel karvustajal on ammu enne lugemist peas mingid mõtted. Näed autori nime ja juba võtavad peas kuju mõtted, tekivad ootused-lootused või hirmud. Kindlasti oled ka midagi kuulnud, sest kõike kiiresti läbiahmivad fännid on juba lugenud ja omi muljed kusagil kuulutanud.

Küsimus polegi, kas tänapäeval saab enam midagi puhta lehena lugeda... Küsimus on pigem selles, kui edukalt suudab lugeja enda eeldustest ja juba kuuldust lugemise käigus lahti lasta. Arvustajal on veel kohustus, et pärast, hinnangut andes, peab ta suutma loetu ja selle muljed lahutada kõigest eelnevast – lihtsalt tekst ja selle tase.

Kui konkreetselt, siis Manfred Kalmsteini tekstid on mulle seni meeldinud. Stalkerit ma isegi ei maini, sest eks ka see kergitab ootusi. Laura Loolaidilt olen lugenud vaid ühte kahasse kirjutatud teksti, mis mulle üldiselt meeldis, aga kui palju ja mis seal just Laura loodu oli? Ander Skarp on debütant ning seega ei osanud ma temalt midagi oodata... Olin vaid kuulnud, et kobe debüüt.

Manfred Kalmsten – Kuuekandjad

Eks ootusi oli rohkesti, aga seda valusam oli pettumine... või kui nüüd end ootsutest lahti ühendada, siis ütleks: üsna suvaline jutuke.

Algus oli hea ja häälestas rämedatoonilisele postapole – põlend ja rüüstatut maja, inimjäänused, võib-olla ka kannibalism. Tundus, et siit tuleb!

Kuid siis keeras fantasy’ks kätte ära ja enam nii huvitav ei olnud. Jutt kippus tormama otsekui peategelane tüdrukutirtsuga kukil. Miski mõte ju oli, aga rahuldavat rammusat teostust polnud see saanud. Iseäranis häiris mind tüdrukutirtsuga nunnutamine ja pateetilis-tähendustiine lõpp.

Positiivse poole pealt mainiks, et kod Kalmstein polnud liigse lobisemise rappa roninud. Kuidas siis nõnda? Et heidan ette väherammusat teostust ja samas kiidan nappust? Aga just nii ongi! Rütm ja muster oli õige, aga kuuekandjate teema ja katastroofi olemus jäi suhteliselt lamedaks. Jah, mingi seletus ja vihjed anti, aga sellisena on see lihtsalt üks jutt neist paljudest, mis kiirelt ununevad. Stalkerit sellisega ei saa... ma vähemasti loodan...

6/10

Laura Loolaid – Vaeslapse faasinihe

Eks ma kartsin, et lauluisa loomingu lame nihestus ulmekuues jne.

Õnneks see kartus ununes kohe – sain aru, et nihestamine või siiski nikastamine on korralikult ette võetud. Ehk isegi liigagi korralikult, sest ma pidin ühe lõigu uuesti lugema, sest järg läks käest. Kindlasti saaks seda teksti veel siluda, aga ma pean tunnistama, et mulle on selline ulme vägagi meeltmööda ning mul on raskusi irisemisega. Vaimustus lämmatab karvustajat.

Kui nüüd väga pingutada, siis võib ju ette heita, et mingit suuremat ideed ja eesmärki ju polnud. Kuid kas pidanuks!?

9/10

Ander Skarp – Valiant

Debüüt. Ega seda tõsiasja peast välja ei saa... Samas, minu andmetel on see isik varem ka midagi kirjutanud... Iseküsimus, kas midagi sellises mahus...?

Võiks öelda, et vorm võimutseb sisu üle ehk autor on jutu üsna huvitavalt kokku pannud, eriti debütandi kohta. Samas, see sisu ja kirjeldused pole suurt midagi erilist ja ootamatut. Erilisuse ja ootamatuse puudumine pole just etteheide, aga mul tõesti oli vahepeal päris igav lugeda seda lõputut võitlust pimedusega. Ka häiris mind nimi „Valiant“. Alguses oli see minu isiklik probleem, aga jutu lõpuks sai sellest viga. Kahjuks ei saa ma puänti väljalobisemata öelda, kuidas see viga on...

Debütandi kohta pole paha – autor on vaeva näinud ja püüdnud teha vähemsirgjooneliselt kui siinmail kombeks. Sellest ka hinne.

7/10

Nagu alguses sai öeldud, on päris keeruline lahutada eelinfot ja ootusi sellest, mida lugesid. Kuid ma tõesti püüan seda teha. Alati. Nii ka seekord... Ja arvan, et mul üldiselt ka õnnestus.

Jutt: Leida (Meelis Ivanov)

Noor emahunt liikus kiiresti läbi raiesmiku. Päeval sadanud lumekristallid peegeldasid täiskuuvalgust, muutes öise maastiku nähtavaks nagu päeval. Hunt aeglustas järsult, tegi sujuva poolkaare noore kuusiku serval ja pöördus kahe jämeda põliskuuse vahelt kiirustamata tihedasse, veel raiumata padrikusse. Lumele joonistuv rada muutus sarnaseks suure roomaja jäetud vaoga, jäljed joondusid üksteise taha justkui oleks paelale lükitud klaaspärleid.

Hunt oli surmväsinud. Oma teekonda oli ta alustanud juba 17 ööpäeva eest kaugelt idakaare tagant. Ta suigatas vaid üürikesteks hetkedeks, kogu ülejäänud aja ta jooksis, veristades aeg-ajalt lumekoorikust läbi vajudes jalgu. Teel ujus ta üle varakevadiselt kiire vooluga jõgedest ja kahlas hommikuse jääga kaetud lauguastes. Ta polnud selle aja jooksul kordagi korralikult söönud, vaid jooksu pealt kahmas kihvade vahele talveunest ärganud uimase konna või äraeksinud hiirepoju. Karv oli pulstunud ja läike kaotanud, üks kõrv pisut rebenenud, varvaste vahele surutud türnpuu kida sundis vasakut tagumist jalga järele liipama.

Ta peatus ja ootas rahulikult.

Punane täpp juba mängles kusagil tema kehal.

***

Leida istus käsi põsakil leti taga ja luges viimast "Eesti Ajaloo" numbrit. Artikkel President Pätsi naisseiklustest lubas kõditavalt pikantset meelelahutust, kuid kuidas ka ei üritatud, lõpuks tuli ikka välja, et alust polnud isegi külaklatšile. Päts oli igav mees ja naisi ei krabanud. Leida heitis kiire pilgu kellale, muuseum oli veel 12 minutit avatud. Saalis polnud ka ühtegi külastajat. Hommikul oli käinud 3 koolilaste ekskursiooni, kuid pärastlõunast oli olukord rahulik.

Ühtäkki kostus koridorisügavusest suurema asja lohistamise heli. Avati klaasvitriin ja midagi tõsteti kerge kolksatusega sisse. Leidale meenus, et Lassel, loodusloomuuseumi taksidermistil, oli viimastel nädalatel suuremahuline töö käsil. Lasse porises alalõpmata, et uus muuseum tehti liiga väike ja ta ei saa ikkagi elevante või vähemasti gnuusid juurde teha. Et peab vanu topiseid nõeluma, kui hiired villa sisse pesa teevad. Nüüd sai Lasse lõpuks kvalifikatsioonile vastavat tööd, nagu ta ise seda nimetas.

Möödus mõni minut ja Leida kuulis, kuidas Lasse oma kabineti lukku keeras. Sammud kajasid tagasi klaastahvlitelt, kui nurga tagant hoogsa sammu, vinnilise näo ja ümmarguste prillidega noormees välja purjetas.

"Leida! Arva ära mille ma just lõpetasin?"

Leida muigas. "Krokodilli?"

Lasse raputas kergelt pead, naeratus näole laiali levimas.

"Noup! Midagi karvasemat."

"Auto alla jäänud tšau-tšau?"

"No mitte nii karvane, aga juba lähemal."

"Mis see muu ikka olla saab, kui su suur lemmik..."

Lasse noogutas innukalt.

"...hunt!"

"No kuidas küll sina kõik asjad ära arvad? Aga, jah, valmis sain. Parim töö, mille ma kunagi teinud olen. Käsitöösilmad, mingi tšehhi väike perefirma teeb. Tead küll, tšehhi kristall ja traditsioonid ja puha ja... Täpselt nagu päris, sigakallid küll..."

Lasse oli letile lähemale liikunud ja Leida tundis, et juba oli töö valmimist ka kergelt tähistatud.

"Sa homme ikka tuled?" küsis Leida.

Lasse tegi silma.

"No vaatab, mida õhtu toob. Ma olen noor geenius, ma lähen nüüd igatahes linna peale."

Enne kui Leida õieti reageerida jõudis, kadus Lasse pika salli lehvides uksest välja.

***

Lasse ootas leti ääres pukil istudes, et vaht õlle peal veidi alaneks, kui telefon taskus Nirvana esitatud Kissi kaverit laulma hakkas hakkas. Lasse ei oleks 99% helistajate korral kõnet vastu võtma vaevunud, aga Leida kuulus hetkel selle teise 1% hulka.

"Tsau, Leida, milles probleem ..."

"Millest sa räägid?"

Lasse torutas käe suu ja telefoni vahele.

"Kuidas ei olegi hunt, mis ta siis on?"

Paus.

Paus.

"Ja ma kuulen sind küll... See ei ole ju võimalik..."

"Sa teed nalja..."

"Ei, ma ei tule kusagile, ma võtsin just esimese õlle..."

"Oota, ei, ära politseisse küll helista..."

"Hea küll ma tulen siis..."

"Mingi kümme minutit, viisteist võib-olla..."

Lasse libistas kõne kinni ja jäi juhmi näoga õlleklaasi vahtima. Ta valas kogu pooleliitrise klaasi sisu ühe korraga kurku ja astus mõõduka sammuga pubist varakevadisele tänavale. Alles siis meenus, et õlle eest jäi maksmata, aga sellest polnud midagi, leti taga oli vana kursavend, kes mäletas tema hajameelsust.

***

Leida ja Lasse seisid vitriini ees. Lasse lõug hakkas värisema.

"Kurat, mis sa teinud oled, Leida?"

"Mina?"

"Sina jah, kes muu? Kas see on sinu arvates naljakas? Kus mu hunt on?"

"Mina leidsin selle täpselt niisugusena."

Hundi asemel oli vitriinis midagi, mis meenutas käpakil asendis alasti naist. Keegi oleks justkui valge naha vahtplastist hundi mannekeenile peale tõmmanud. Tšehhi käsitöösilmad olid koobastest välja kukkunud ja vedelesid põrandal. Rindade asemel rippusid kaks tühja kokkukleepunud nahast kotti ja kannikate koha pealt oli nahk eriti koledalt volti vajunud. Olendi näol oli irve taoline grimass, kui mitte arvestada suust välja tunginud plastikust hundikoonu mulaaži, mis jättis mulje, justkui oleks naisele kivi kurku löödud. Nii sääre kui käsivarre nahk oli hundikäppadest palju pikem ja tolknes mannekeeni jalgade otsas nagu neli hiiglaslikku inimnahast sokki-kinnast.

Mõned minutid valitses vaikus.

"Lasse, luba ma küsin sult midagi. Kas sa oled hulluks läinud? Kas see õudne perversne asi on mõne õudusnäidendi dekoratsioon? Kas sa tahtsid mind surnuks ehmatada?"

"Mis sa nüüd. Ma ei teeks sulle kunagi midagi sellist. Mina tegin ainult oma elu parima topise, ja see oli päris kindlasti hunt. Päris kindlasti kohe. Kui ma just..."

"Kui sa just mida?"

"Kui ma just hulluks pole läinud nagu sina arvad."

Leida vaatas Lassele otsa. Valge poolnaine-poolhunt vaatas samal ajal tühjade silmakoobastega kusagile kaugusesse.

"Leida!!! Kust ma selle naha võtsin?"

Lasse pööras ringi ja kiirustas peaaegu et jooksusammul minema.

Leida läks järele ja leidis Lasse põlvitamas taksidermisti tööruumis biojäätmete konteineri ees. See oli pisem konteiner, kuhu Lasse korjas sedasorti jäänuseid, millest soovis veel midagi teha. Leida kuulis vaikset nuuksumist.

Lasse käes oli inimese pealuu, verine, ligane ja puhastamata.

"Leida, ma olen inimese ära tapnud ja sellest topise teinud."

"Oota, Lasse, me ei tea seda kindlalt. Võib-olla kaevasid sa mõne värske laiba välja."

Nuuksumine katkes nagu noaga lõigatult. Hetk hiljem pahvatas Lasse naerma.

"Muidugi. Ma tean, et ma ei ole mõrtsukas. Ei ole ju! Ei ole ju, Leida!"

"Muidugi ei ole." Lasse surus pea vastu Leida kõhtu ja Leida sasis veidi poisi juukseid. Järsku kargas Lasse püsti, läks suurema konteineri juurde, rebis kaane lahti ja sobras käega sisikonnas.

"Jah, maks, kopsud, kõik on liiga suured," lausus Lasse mõtlikult ja puhastas majapidamispaberiga verest nõrguvaid käsi.

"Need ei ole hundi omad. Need on inimese jäänused."

Ta tõmbas lahti sahtli, võttis pooliku pudeli viina, jõi nii palju kui alla läks ja ulatas pudeli Leidale.

"Me peame jäänustest kuidagi lahti saama."

"Mida nendega tehakse?" küsis Leida ja võttis pudelist tubli punnsuutäie.

"Veolia viib krematooriumisse, kui ma biojäätmeveo tellin."

"Kas tellisid?"

"Ei."

"Väga hea

.

Leida võttis laualt taksidermisti käärid ja surus need Lassele kätte.

"Asume tööle."

***

Leida ohkas ja kukkus saapaid jalast võtmata tugitooli. Oli see alles päev. Nad saagisid Lassega mitu tundi inimluid, lõikusid sisikonda tükkideks ja lõhestasid nahka. Lassele tuli idee jäänused metsloomadele laialitassimiseks viia. Neil ei olnud paremat ideed kui Emajõe Suursoo. Nii nad sõitsidki tunni jagu Lasse Passatiga, aga kui metsasihti pidi loksudes nende arvates piisavalt mahajäetud padrikusse jõudsid, otsustasid ikkagi tükeldatud laiba maasse kaevata. Lasse arvas, et kilekotid tuleks kusagile teise kohta matta, muidu lohistab mõni kährik koti pooliku kolbaga lõpuks ikkagi tee peale ning siis hakatakse kindlasti asja uurima. Ja siis jäävad nad vahele, oli Lasse kindel. Nii nad tegidki. Ühte auku matsid tükeldatud soolikad, luutükid ja naharibad ja teise prügikotid koos lõhutud hundimannekeeniga.

Nad sõitsid tagasi ja nüüd, pool kaksteist, oli Leida lõpuks kodus.

Ta ohkas sügavalt ja otsustas enne magamaminekut pitsikese armeenia konjakit juua.

Ühtäkki kostus müra. Keegi jooksis kiirel sammul puidust trepist üles ja prõmmis Leida uksele.

"Vanaema!" kostus läbi ukse. "Vanaema, tee palun kiiresti lahti." Leida kargas püsti ja keeras snepperluku lahti. Sandra, pojatütar, hüppas uksest sisse. Tal oli seljas vaid punane minikleit.

"Sandra, mis nüüd siis lahti?"

"Ah, vanaema, ära küsi. Kevin keeras ära. Me olime ööklubis. Kevin läks peldikusse ja samal ajal tuli mingi kutt minuga rääkima. Aga Kevin tuli kohe tagasi, nägi seda ja läks hulluks. Keeras täiesti ära, kargas sellele kutile kallale aga see oli ilgelt hea kakleja ja andis Kevinile paar korda vastu vahtimist. Siis läks Kevin päris segi ja tahtis mulle kallale tulla. Turvamees oli juba kohal ja hoidis Kevinit tagasi, ma ei jäänud ootama, jooksin välja, aga kõik asjad, käekott, telefon, raha jäid Britni kätte. Riided jäid ka sinna. Siis tuli mul meelde, et sina elad siin ja ma mõtlesin, et saan siit takso tellida.."

"Praegu tellid, jah, takso, aga mis homme saab?"

"Ah, küll ta homseks maha rahuneb."

"Tüdruk, sa pead ta kohe maha jätma. Sellised ei rahune kunagi ..."

Välisukse juurest kostus kõva kolakas. Naised vaatasid teineteisele otsa.

"Issand, see on tema," sosistas Sandra.

"Kas ta on purjus?"

"Ei..."

"Sandra!"

"Ta tarvitab midagi muud..."

Rasked sammud tulid trepist üles.

"Helista kohe politseisse," hõikas Leida, viskas oma nuppudega telefoni Sandrale ja keeras ise snepperlukule veel ühe pöörde peale.

"Ma ei tea, kuidas klahvilukk maha käib," lalises Sandra.

Samal hetkel jõudsid sammud ukse taha ja uks lendas koos piitadega eest. Lävel seisis tulipunase näoga Kevin.

"Sa ei sisene minu korterisse..." jõudis Leida rahulikult öelda, enne kui küünarnukiga antud hoop ta vastu seina paiskas.

"Kuradi lits, ma löön su maha," räuskas Kevin ja liikus mõne sammuga Sandra juurde. Ta haaras tüdrukul kõrist ja hakkas pigistama. Sandra üritas tulutult Kevini käsi lahti rebida, kuid õbluke noor neiu oli narkootikumidest hullunud mehe vastu võimetu. Õige pea hakkas Sandra nägu sinakat varjundit võtma ja käed lõtvusid.

Järsku kuulis Kevin selja taga lõrinat. Ta lasi Sandra lahti ja pöördus, plaanitsedes koer jalahoobiga suruks lüüa.

Tema vastas ei seisnud koer. See loom oli midagi palju ähvardavamat. Hambad irevil, karv turris, keha vibuna pingule tõmbunud.

Kevin ei jõudnud õieti reageeridagi, kui hunt talle kõrri kargas, hingetoru koos tüki kaelaveeni ja trahheaga küljest rebis ja selle pearaputusega vastu seina paiskas. Kevin haaras kõrist või õigemini kohast, kus oleks pidanud olema kõri ja vajus vaikides põrandale. Tal ei olnud millegagi koriseda.

Mitme minuti pärast tuli Sandra teadvusele. Ta nägi üle Kevini laiba, kuidas plastiliselt liikuv loom läbi ukseava välja hüppas.

Kaugusest kostus politseisireen.

***

Stanistlaw lükkas igaks juhuks mõlemad kuulid rauda. Ta oli juba kolmandat ööd varitsuses. Ilm oli kehvapoolne, sadas peenikest, kleepuvat vihma. Varitsustorni katus laskis läbi ja vesi tilkus krae vahele.

Stanislaw oli juba mitu ulukit minema laskund. Mõtted hajusid. Poeg, Miroslaw, tegi muret.

Teisipäeval sai Stanislawi telefon tühjaks, aga tal oli vaja Jakubile helistada. Ta küsis Miroslawilt telefoni. Poiss andiski, aga unustas ühe programmi lahti.

Stanislaw luges. See oli vestlus kellegi Wojciechiga. Tuli välja, et Miroslaw oli raha laenanud ja nüüd ähvardas see Wojciech Miroslawi.

Liikumine põõsastikus tõmbas Stanislawi tähelepanu tagasi jahile. Väärikalt, võiks öelda isegi majesteetliku sammuga astus lehtede varjust välja vana emane hunt. Stanislawile tundus hetkeks, et hunt vaatas vilksamisi tema poole.

Ta tõstis relva ja võttis looma kirbule.

Jutt: Muld ei hoia (Miikael Jekimov)

Viimasena tuli haualt ära vana Pauliine. Eit oli oodanud kidura tammepuu varjus kuni kõik matuselised said väravast läbi, seejärel tudises kepile toetudes teistele järele. Leena ohkas. Ise oleks ta edasigi jäänud, rääkinud hinge puhtaks, ent tema soov oli üks ning tavad nõudsid hoopis teist. Lõppeks oli ju uskumuste kohaselt haualt viimasena lahkuja see, kes järgmisena sureb.

„Kas me läheme?” kõlas kõrvalt nutune hääl.

Leena vaatas pojale otsa. Väike Pärtel oli ühe käe kõvasti taskusse surunud, teisega pühkis nina. Külmas seenevihmas kleepusid ta pruunid juuksed lauba külge, kissis silmad trotsisid punakalt kui lööbe käes. Leena kükitas, tõmbas poisi jakikaeluse rohkem kinni, siis silus tuka silme eest ära.

„Läheme, Pärt,” ütles ta. Sõnad kõlasid kui sosin ega tahtnud sugugi üle huulte rulluda.

***

Peielauas istus pool külarahvast. Paljud ei olnud tahtnud tulla, kaks talve tagasi lahkunud Leena abikaasa Tõnu polnud jaksanud oma kõiki võlgu ära maksta ning oli aastate jooksul enamiku külaelanikest välja vihastanud. Edasi pidid vimma kandma Leena ja lapsed. Peiedeks jäeti küll vimm seisma, ehkki Leena kahtlustas, et kohale tuldi enamjaolt viisakusest ja tasuta napsi järele. Tänavused matused olid siiski hoopis teist laadi.

„Hindrek oli kaugelt liiga noor,” sõnas üks külalistest, Ülelätte talu tumedapäine peremees. Ta tõstis viinaklaasi, teised takka noogutamas, ning lauatäis külalisi viskas kukla tagasi.

Leena tegi julge näo, tänas, võttis vahel isegi. Rääkimine nõudis jaksu, mida tal hetkel võtta ei olnud. Peamiselt vabandas ta ennast Pärdi üle vaatamisega. Nelja-aastane poeg sööki ei puutunud, tihkus hoopis nutta. Leena oleks isegi, kuid jättis selle ajaks, mil külalised lahkunud ning Pärt uinunud.

***

Mõne tunni pärast oli Pärt põrandal mängimisest tüdinud, puupulkadest kariloomad laiali jätnud ja ära magama läinud. Peielisedki tõusid kahe-kolmekaupa, soovisid Leenale jaksu ja avaldasid kahetsust, seadsid saapad kõrtsi poole ja jätsid ta koristama. Ainus, kes jäi oli Pauliine. Vanamemm oleks nõud kokku tõstnud, aga Leena nõudis, et ta peab ikka omal käel.

„Teist korda oleme juba siin,” ütles Pauliine. „Ainult siis kui su Tõnu suri, oli see üks ütlemata hüva päev.”

Leena sulges silmad. „Ära räägi nii.” Perekoera oli ta ööseks välja lasknud, las hulkugu. Mida Nuri säärases kitsas eluruumis ikka teha sai? Kui jooksmisest isu täis, tuli alati tagasi ning asus ukse taga kraapima või magas hoopis väljas. Hindrek oli olnud see, kes koeraga tegeles. Pärast poisi surma ei olnud krants veel kordagi rõõmsalt haugatanud.

„No oli, noh. Too mühkam polnud mädand muldagi väärt.” Enne kui Leena midagi vastata jõudis, jätkas Pauliine: „Su keha kannab ikka veel ta raevuhoogude märke.”

„Ma tean neid paremini kui sina,” sundis Leena pilgu karmiks. „Vähemalt pani leiva lauale, olgu siis kannatus kuitahes napp.” Algul oli Leena olnud talus, sest ei teadnud paremini, hiljem seepärast et neil olid pojad ja naine kartis neid kaotada. Ent pärast Tõnu surma läks talu mehe võlgade katteks, ja nüüd oli Toonelasse järgnenud ka Hindrek. Kõik, mis alles, oli kahe kambriga vilets majalobudik küla ääres. Keegi ei tahtnud siia lähemale tulla.

„Poisust on kahju. Pagana kole lugu.” Pauliine jaotas viimased viinaraasud kahte kruusi. Lese pearaputusele valas ta mõlemad kokku ja jõi ise ära. „Kuus ei ole mingi vanus.”

Leena ei teadnud kuidas vastata, asetas seega küünarnukid mitmest kohast lõhenenud lauale ning toetas pea kätele. Tühjadest kruusidest tõusis kibedat piirituselõhna, naine tõmbas nina kirtsu. „Ma lihtsalt soovin, et nad oleksid veel siin.”

Pauliine tõusis ja pani käe Leena õlale. Tundus nagu pahklike sõrmede asemel hoiaksid kinni tammejuured. „Ära sa säärast juttu räägi,” hoiatas vanaeit. „Mis möödas, see üle õla. Vaadata tarvis ikka ettepoole.”

Leena ei vastanud ning Pauliine toon soojenes. „Oled alati hakkama saanud. Küll saad ka nüüd.”

„Küll ikka,“ ütles Leena.

***

Pisike tahmane ahi köhis tossu, õgis puid ja poolkuivi õlgi, ning pani Leena niigi pisarais silmad kipitama. Naine oli katla ja pannid konksude külge riputanud, pestud nõud lauaäärele tõstnud. Käed põlle sisse kuivaks pühkinud, istus ta nüüd viltusel toolil, põrand lahkunud peieliste saabastest sügiseprahine. Maa oli tasapisi peale suruvast talvehakust üha kõvemaks muutunud. Muda enam polnud, ent külamehed olid pidanud ikkagi Hindreku haua kaevamisega tükk aega rügama. Mida ta ei oleks praegu andnud, mõtles Leena.

„Emme,“ kõlas pisikese magamistoa lävelt.

Leena tõstis pea. Pärt, narmendav öösärk seljas, seisis paljajalu, käsi uksepiidal. Hindreku rõivad passinuks nooremale vennale selga, aga egas neid enam kasutada saanud. Leena oli need hoopis poja surmajärgsel päevahakul ära põletanud, ühes Hindreku vurri ja sööginõudega.

„Peaksid tagasi tuttu minema,“ ütles Leena.

Pärt sibas üle toa ning hoidis käe väljas. „Mul on sulle kingitus,“ ütles ta. „Et sa kurb ei oleks.“

Väike oks meenutas oinasarve, pruun nagu ta poiste juuksed ja sama keerdus kui Hindrekul olid olnud. Leena huulile tõusis naeratus, esimene üle kes teab kui tüki aja, ja ta pühkis silmad kuivaks.

Illustratsioon: Kärt Mikli

„Kust sa säärase viguri leidsid?“

Poiss otsis veidi aega sõnu, siis lõi pilgu maha. „Sealt,” ütles ta ning viipas ebamääraselt ema selja taha. „Õuest.“

„Õuest?“

„Nägi ilus välja.“ Vaikne pomin katkes Pärdi huulil. Poiss ahmis õhku, põsed läikisid märjalt.

Pikk päev oli neilt mõlemalt lõivu nõudnud. Leena tõmbas poja tugevalt enda vastu. „Aitäh, Pärt,“ ütles ta, suu kõver. Silmad täitusid taas pisaratega, ent naine surus need tagasi. Tema pidi tugev olema. Ta pani pulga lauale ning tõstis poja rinnule. „Tule, ma viin su magama.“

***

Natukese aja pärast olid Leenal koristustööd tehtud. Põrand pühitud, Pärdi mänguasjad, keerdus oksake ja sööginõud kappi pandud. Poja oli ta tekiga katnud, seejärel ukse kinni tõmmanud. Leena ei saanud teisiti kui tunda Pärdi üle uhkust. Poissi rõhus ju sama kurbus kui teda isegi, kuid ikkagi suutis too emale mõelda. Leena palus, et tal oleks samapalju jaksu. Pidi olema, nende mõlema eest.

Siiski ei suutnud ta hetkel oma meelt selgeks sundida. Pärast Tõnu surma läksid esmalt loomad, vana lehm ja kaks emist, seejärel talu ise. Hulk jäi veel puudugi. Kõike seda oleks Leena võinud taluda. Aga kui kusagilt võeti, ei võetud iial ainult korra. Nelja hinge asemel jäi kolm, nüüd oli järel vaid kaks.

„See ei ole õiglane,“ ohkas ta, nägu kätesse peidetud. „Miks ei saanud teisiti?“

Nuri haugatus õues rebis Leena mõtteist välja. Viimase paari päevase vaiksemalt niutsumise asemel oli see kõlanud peaaegu elevil. Ehk oli koer miskit leidnud. Naine tõusis, tegi välisukse lahti ja vaatas külma öhe. Küla mullateed aurasid kujumuutva udu käes, taevas oli tähed pilvemügarike taha peitunud. Ähmasest kuusõõrist jäi majade valgustamiseks napiks, isegi kissis silmi ei suutnud Leena kujutistest täpselt aru saada. Koer vaatas talle hetkeks otsa, keel üle hammaste ripakil, seejärel keeras otsa ringi ning sööstis tagasi pimedusse. „Ära sa väga pikaks jää,“ ütles Leena vaikselt järele. Kõvasti hüüatades ei saanud iial kindel olla, kes veel kuulda võis. Põll laperdas hetkeks jaheda tuulehoo käes, Leena sulges ukse ning läks tagasi laua juurde. Mõned asjad vajasid veel korrastamist, seejärel sai temagi unne suikuda.

„Emme,“ kõlas uuesti naise selja tagant.

„Ma ütlesin, et mine magama.“ Leena pöördus ja kiljatas. Hääl suust ei lahkunud.

Lokkis juustega poiss kallutas pead, näol kummaline pilk. Silmad tundusid kauged, kuid kadunud oli kahvatu toon, millega haigus ta katnud oli. Nahk tundus seetõttu veelgi koledam, ehkki nägi välja märksa elujõulisem.

„Hi-hin...“ kogeles Leeni, jalad jõuetud, kehast kogu jaks kadunud. See ei olnud võimalik. Nägemine vedas alt, või kippus elu kallale kohutavate päevade järgne hullus.

Pühapäevariided, milles Hindrek maeti, olid mullast räpakad ning lotendasid avaramalt kui Leena mäletas. Auklikud kinganinad tundusid justkui noaga lõhki rebitud. Tuba täitus kerge kõdulehaga, Leena nina tõmbus kirtsu. „Miks sa mind niimoodi vaatad?“ küsis Hindrek.

Leena tundis nagu keegi võtnuks ta piha tangide vahele ning pigistas, kuni silme eest mustaks läks. Ühtäkki polnud ta kindel mida ta tegema peaks. Käed rippusid kõrval, ta tõstis need suuni, siis lasi tagasi alla. Ta ei tahtnud nähtut uskuda, ei olnud nõus. Ent pisike osa endast valetas, et ehk anti veel üks võimalus. Kõik saab korda. „Hingedepäev on nädala pärast,“ suutis ta vaid öelda. Seejärel täitis naise mõtted kahtlus, kas oleks pidanud üldse midagi ütlema.

„Saame isale taldriku panna.“ Hindrek astus sammukese lähemale, samal ajal kui silmad üle toa ringi käisid.

Jalad viisid Leena vaistlikult tagasi, äkiline nõrkus põlvedes oleks ta peaaegu ümber paisanud. See ei ole minu Hindrek, rõhus mõte. Hindrek on maetud, ta on surnuaias ja lamab oma kirstus. See siin ei ole tema.

„Emme,“ ütles poiss jälle ning hääl, millega ta seda tegi, kaevas pinnale kõik head mälestused, mis Leenal pojast olid. Kuidas poiss talus lehma kallistas, Pärdile puujuppidest rohmakaid loomapulki voolis, tammepuu võimsa oksa küljes nööriga kiikus. Kuidas ta oli pärast Tõnu surma vaprat nägu ette mananud. Hindrek pöördus magamistoa ukse suunas, kehahoiak ebaloomulik. Kindlam, võimsam kui lapsele omane.

„Oota,“ hüüatas Leena, õud sõnadesse põimitud. Naine palus mõttes, et Pärt poleks ärganud. „Tule siia,“ ütles ta, ehkki iga osa kehast palus, et poiss seda ei teeks. Hindrek tundus võõras, oligi võõras, Toonelast tagasi pöördunud koolnu. Sa ei tohi siin olla, mõtles Leena. Mine tagasi mulda. Välja ta seda öelda aga ei julgenud.

Kui Hindrek aeglaselt üle toa sammus, ei teinud ta tallad häält. Näol puhkas kummaline naeratus, justnagu oleks tal mingi väljaütlemata mõistatus, mille lahendust ainult tema teadis.

„Kas sa süüa tahad?“ küsis Leena ning tõmbas laua alt seljatoeta pingi. Hindreku istme. Ehk aitas siin võikas ja võõras olukorras millegi täiesti tavapärase tegemine.

„Olen tõesti näljane,“ vastas poiss. Kui ta küünarnukid lauale lõi, ägises puit, nagu tahaks kokku kukkuda.

Leena asetas koolnu ette kausi viimaste kartulitega, nüüd juba külmaks läinud, kuid Hindrek lükkas selle kärsitult eemale. Nägu kuulus ta pojale, pilgus aga kajas kauge iha. Silmad kiskusid jõlli, hingamine kiirenes.

Seejärel pakkus ema surnud pojale soolasilku. Konarlik pütt oli peielauas peaaegu tühjaks tehtud, põhjast sai Leena siiski paar suuremat kalariba taldrikule tõsta. Hindreku suust väljuv hääl kuulus pigem mõnele metsapeletisele. Pilk naelutus magamistoa uksele.

„Olgu, näen et tahad midagi muud,“ ütles Leena. Ta vaatas ringi, üha enam võimust võttev hirm õlule surutud, ning mõtles mida veel pakkuda. Silm jäi pidama ahju ette, kus olid koerale plekk-kaussi mõned toored kalatükid asetatud. Leena kiirustas nõuni ning pani selle siis Hindrekule. Kahvlit poiss ei vajanudki, surus lihtsalt lõua kaussi ning lõi hambad läbi räimetükkide. Lirtsuv heli segunes veidra luid murdva krõmpsumisega. Söök kadus enne kui Leena seda mõistagi suutis.

„Veel,“ kostis koolnu suust. Hääl ei meenutanud enam üldse poja oma. Nii lähedal lehkas poiss kui vihma käes pehkinud puu, mille ääres keegi ära on surnud.

Leena neelatas, seejärel võitles iiveldushooga. Pähe lõi tihe valu, nagu oleks liiga kaua põletava päikese all istunud. Kui ta laua all käed rusikasse pigistas, lõikasid küüned peopessa. Midagi toorest tal enam ei olnud. Mis vähese liha ta lubada oli saanud, olid peielised nahka pannud. Naine tundis ennast kui esimene kevadvõrse, mille järele pakane on öösel tagasi tulnud. Ta surus hambad kokku, kogu keha jäik, ja liikus aeglaselt Hindreku ja magamistoa vahele.

„Veel.“ Sedakorda esitus nõue käheda karjatusena. Hindrek tõusis püsti. Kitsas ruumis polnud kuhugi pääsu. Ja isegi kui oleks, ei saanud Leena koolnut Pärdiga üksi jätta. Siin pidi ta ise hakkama saama.

Korraga kostis magamistoast summutatud müra. Hindrek astus edasi, Leena lükkas nende vahele tooli. Kui enne polnud Pärt ärkvel, siis nüüd kindlasti. „Hoia eemale,“ ütles Leena ja palus, et uks kinni püsiks.

Hindrek ei teinud väljagi. Naisele vaevalt rinnuni, suutis ta ebamaine hoiak ometigi ruumi endale allutada. Poiss tundus lühikesest kasvust hoolimata kõrguvat kui põlislaane vanim mänd.

Leenal õnnestus vaid üks samm tagasi astuda kui juba oligi selg vastu kambriust. Hindreku näljane pilk vahtis ainiti naisest mööda. „Kao tagasi oma kohta,“ tegi Leena ristimärgi.

Hindrek urises ja kallutas pea kõrvale.

„Mine siit ära,“ käskis Leena uuesti. Kusagilt meenus, et kooljate vastu aitas jumalasõna, ning naine luges ühe issameie.

Sedakorda tõmbus Hindrek kössi, aga ei pöördunud veel eemale.

Leena pilk püüdis ahju kõrval oleva halukuhja. Ei, keelas ta peas. Ma ei saa. Leena teadis, et ta vastas ei olnud tegelikult Hindrek. Mitte päriselt. Hindrek oli läinud, haigushoo kätte surnud. Olnuks tegu mõne koletisega, mõne hirmsa elaja kujulise põrgulisega, poleks ükski kahtlus suutnud Leena südant halvata. Ent koolnu nägi välja täpselt samasugune nagu ta vanem poeg.

Kui Hindrek uue sammu tegi, jätsid kõik mõtted Leena maha. Ta sööstis kõrvale, haaras toeka halu ning virutas sellega poisile vastu pead. Hindrek ei kukkunud. Tegi hoopis häält, mis ühegi elava suust kosta ei oleks tohtinud. Leena lõi uuesti. Kolmanda korra peale kihutas koolnu välisuksest õue, ning jättis Leena põrandale tihkuma.

***

„Istusin kogu ülejäänud öö Pärdi juures,“ rääkis Leena väriseva häälega. „Palvetasin, piibel ühes käes, Pärdi sõrmed teises. Ta ei naasnud.“

„Miks Hindrek üldse kodukäijaks tuli?“ küsis Pauliine. Ennelõunane päike paistis vanamemme maja ette pingile, kus nad kahekesi kanadele teri viskasid. Maja kõrval kasvava pihlakapuu lehed olid kolletunud, veripunased marjad kobarates kergelt krimpsu tõmbunud. „Me ju viisime ta majast välja jalad ees. Ja surnuaiale tõtates pöörasime mitut puhku käänakuid.“

„Tagasi tulime veel kiiremini.“ Kale päevavalgus tuhmus üle taeva uhavate pilvede taga, ootas taas oma järge. Kuid ükskõik mis varje praegu ka ei tõmmatud, öö omad vaevasid kordades hirmsamalt. Leena sulges silmad. Öine võõras polnud täielikult Hindrek, aga polnud ka mõni kauge tundmatu. Ja Leena oli teda löönud. Naine ristas sõrmed, ehkki tundis ikkagi randmeid värisemas.

„Just.“ Vanamemm raputas pead, kirju rätt luigekarva juuste ümber. „Ei saa üldse aru.“

„Ma arvan, et ma ise kogemata kutsusin,“ ütles Leena, ent kartis seda uskuda. Ta ei suutnud pilku eide küsiva näo vastu tõsta. „Olin õhtul nukker ega suutnud selgelt mõelda. Küllap laususin miskit hooletut.“

„Ma ju hoiatasin sind,“ ütles Pauliine. „Kuidas sa said nii mõtlematu olla?” Ta raputas pead. „Ega sa teda vähemalt nimepidi ei kutsunud?”

Leena sulges silmad, üritas mõelda. Ei meenunud. „Ma ei...” kogeles ta. „Vist mitte.” Sõnad välja öelnud, suutis ta end peaaegu veenda. „Ma arvan, et mitte.”

„See on hästi. Nimedel on võim, püsivus siin ilmas. Meil on aga vaja koolnu-Hindrek nüüd tagasi saata.“

„Tagasi?“ sedakorda tõstis Leena pea. Rinnus haigutas õõnes tühimik, mida hirm aeglaselt täitma asus. „Ega sa ometi taha öelda, et ta tuleb uuesti?“

Vana naise silmad oli karmid kui saabuv talv. „Kodukäija ei ole tavaline kadunu, keda hingedepäeval või jõuludel tarre ootad. Ta on rahutu hing kahe maailma vahel. Ja enne kui teda ei lepita, pole tal ka põhjust tagasi hauda pöörduda.“

Leena neelatas. Mõne aja pärast suutis ta meele jälle selgeks sundida. Ahastada polnud mahti. Tulgu mis tuleb, Pärti ta kaotada ei kavatsenud. „Mida ma tegema pean?“ küsis ta.

***

Kodu ees hüples kaarnaparv, nokad mustjad kui sulatõrv. Leena ligemale tuleku peale asusid linnud kraaksuma, tõusid lendu ning vehkisid ärevalt tiibadega. Nuri lamas kõnniteel, pea raskelt maas, silmad pahupidi. Leena kiirustas edasi ega hoolinud, et kleidisaba vastu räpast maapinda lohises. Ta puudutas õrnalt koera turja, mispeale selginesid tolle silmad ning pilk leidis nukralt perenaise. Nuri suust lahkus jõuetu niutsatus. Leena tõstis koera õrnalt sülle ning viis tuppa.

Õhtu saabudes läitis Leena seina külge pilakusse asetatud peeru. Pihlakapuust laast ajas tossu, aga suutis veidi enam tuba valgustada. Peergu hoidvalt metallist klambrilt peegeldus lakke värelevaid varje. Põrandale oli kuhjatud pisike kuhi puuliiste, kust Leena iga natukese aja tagant ärap õlenud peerge uute vastu vahetas. Samuti vedelesid põrandal haamer ja peotäis naelu, millelt Leena roostet maha oli nühkinud.

Korra oli ta ka mõelnud mõne külaelaniku appi kutsumisele, ent mattis mõtte maha sama kiiresti kui see ilmunud oli. Ta oli näinud kuidas nad matustel salamisi teda ja Pärti vaatasid. Vimm Tõnu vastu, sõnatu kohtumõist ja haletsus – ühtki neist tunnetest polnud Leenal oma koju kaasa tarvis. Polnud üldse kellegi asi kuidas ta oma lastega hakkama sai.

Kui Pärt magama hakkas minema, keelas Leena poega miski hinna eest toast välja tulemast. Seejärel asetas ema talle voodisse piibli, ehk hoidis öö jooksul saabuva kodukäija eemal. Leena mõtiskles, et tõenäoliselt oleks ta pidanud pühakirja juba kirstu Hindreku rinnale asetama, hoidvat see ju kurje jõude eemal. Nüüd aga ei olnud sinna enam midagi parata. Muidu said ju kõik puhastusriitused tehtud: maja pühitud, pestud ja suitsutatud; Hindreku riided-esemed põletatud, poja surnukeha ja hiljem kirstu juures tuleloitel valvet peetud. Kuidas siis Leena teda niivõrd pahandanud oli?

Leena sundis mõtte selgeks. Ta teadis, mida pidi tegema, ehkki kahtles kas tal jagus selleks piisavalt jõudu. Hindreku löömine vajutas päev hiljemgi valusalt hingele, mis sest, et tegu oli koolnuga. Minutid kulusid aeglaselt, venisid, Leena istus ja ootas, ärevus üha enam kasvav. Enne kindlad mõtted asendusid nüüd ebalusega, kartusega mis kõik juhtuda võis. Kambriseinad surusid ümbert kongina peale, nurgad tundusid hämaramad. Räpase põranda peal sagis üksik putukas. Leena keha kattus higipiiskadega, aga ta ei saanud aru, kas tal oli palav või külm. Nuri magas ahju kõrval, vahel värises, vahel kiunus. Leena kartis, et koer ööd üle ei ela, ja tundis lohutut kõledust, et pere jääb veel ühe liikme võrra vaesemaks. Hingetõmme suri naise huulil.

Välisuks paukus lahti. Hoolimata sellest, et tume kuju lävepakul polnud eriti pikk, visandas põrandale heidetud vari temast võika koletise. Leena ajas selja sirgu. Vana Pauliine oli pikalt õpetussõnu jaganud, eks pidi nüüd nende järgi toimetamisest abi olema. See pole tegelikult Hindrek, sundis ta end mõtlema. See on lihtsalt tagasipöördunud rahutu hing, kes tuleb taas hauda juhatada, ning siis saavad kõik osalised rahu.

Ent kui koolnu tuppa astus, hülgas kogu julgus Leena. Nahk Hindreku näolt oli maha kraabitud, täpselt sealt kuhu Leena teda eelneval ööl puuhaluga löönud oli. Pea küljelt kadunud juuksed paljastasid inetu verekorbase lapi. Näol pesitsev norus ilme jättis temast aga ääretult kurva mulje ning tõi esile lapse, kellele oldi tehtud jubedat ebaõiglust ja kes tuli nüüd abi ja kaitset otsima. Äkitselt ei osanud Leena enam midagi arvata. Ühest otsast meenus peasopis mõte, et see ei olnud tegelikult tema poeg, teisalt soovis ta pisikese poisi oma embusse haarata ning kinnitada, et kõik saab korda.

Koolnu kaes ruumis siia-sinna, nagu oleks midagi ära kaotanud. Kurgupõhjast lahkus madal urin, peerg seinal kustus ning saatis madala lae poole suitsuviiru. Halud ahjus olid süteks põlenud ega suutnud tuba piisavalt valgustada. „Tere tagasi,” ütles Leena ja liikus seinani. Võtnud virnast uue puuliistu, pistis ta selle pilakusse põlema. Soojus kattis hetkeks näo, seejärel kadus kui ta eemale astus. „Tule, katsin sulle laua.”

Hindrek ei vaevunud isegi istuma. Leiva jättis alles, ent taldrikule asetatud toore kala õgis taas. Kui koolnu pilgu tõstis, lõug läikiv, seisis Leena lahtise ukse ees. Värsket õhku tundes mõistis ta korraga kui jube lehk koolnuga kaasa oli tulnud, veel jäletum kui eelneval ööl. Tuba oleks justkui uputatud soomülkasse, mille kleepuv haare kedagi lahti lasta ei kavatsenud.

„Oled söönud, oled karastunud, nüüd võid jälle oma teed minna,” ütles Leena. Värisevad sõrmed krabasid uksest kõvasti kinni. Puit ägises.

Hindrek pööras aga mujale ja asus toas ringi tuhnima. Nõud kukkusid laualt maha, toolid tõugati raginaga uppi. Kambrist oleks kui tuulispea üle käinud. Iga mööduva hetkega muutus koolnu ebaloomulikumaks. Jõulised liigutused rappisid ähvardavalt enda ümber kõike.

Leena kärsitus üha kasvas. Peopesad tõmbusid higiseks, juuksed langesid kõrva tagant silme ette. Pidevalt kihas tunne, nagu tuleks midagi rohkemat teha. Ta ei suutnud jääda ootama, mis võis edasi saada.

„Tagasi hauda nüüd,” käskis ta. „Sinu koht ei ole siin.”

Koolnu hääletud sammud viisid ahju ette halukuhjani, ta ajas nad sobrades laiali. Lõhkised saapad lõid vastu puuhalge, üks veeres kolisedes üle põranda ja lõpetas ukse kõrval, teisest sai Leena kinni. Kui ta lõhu kätte haaras, heitis koolnu talle jäletu pilgu. Haavad peas näisid korraga palju võikamad, silmad puurisid nagu loori tagant. Ta mäletab, mõtles Leena jubedusega.

Halg Leena käes purunes valju kärakaga pilbasteks, justkui iseenesest. Leena karjatas ning vaarus vastu lauda, vasak käsi pinde ja pilpaid täis. Ta oleks nagu palja käega klaaspudeli katki löönud. Valu sööbis meelde, pilk veritsevale käele muutis põletava tunde kordades hullemaks. Ta hoidis kätt õrnalt rinna vastas, silmad pisaraid täis ja kartis, et kaotab kohe meelemärkuse.

Valuleegist hirmsam oli aga Hindreku katkematu pilk, mis oleks nagu mingist teisest maailmast pärinenud. Sirgelt seistes tundus poiss pikem kui oli elades olnud. Suu avanes millegi ütlemiseks, ent mõlema tähelepanu röövis veniv kriuksumine.

Magamistoa uks läks lahti. Lävel seisev Pärt hõõrus uneseguseid silmi. „Ärge karjuge,” ütles ta.

Illustratsioon: Kärt Mikli

„Pane uks kinni,” karjatas Leena ning üritas nelja-aastase poja poole joosta. Hindrek lõikas tal tee eest, löök oleks võinud pigem kuuluda mõnele jõletisele. Koolnu oli muutunud tugevamaks, hoop roietesse rebis hetkeks haavatud käe Leena meelest. Keeleotsal kipitas soolakas veremaitse, Leena tõmbus kägarasse.

Siis oli Hindrek üle toa. Käed sulgusid ümber Pärdi kõri, kes polnud toimuvast õieti arugi saanud. Leena röögatas, viskus jõuetusest hoolimata edasi ja krabas terve käega mullasest särgist. Hindreku tagantkäelöök virutas ta põrandale pikali. Pähe lõi terav valu, kukal tundus põlevat. Kõhuõõnest surus üles iiveldus. Ma ei saa temast jagu, koitis kohutav tõde. Ta võtab mu Pärdi. Koolnu rinnust tõusis madal urin, nahk oli omandanud tuhmi sügistaeva tooni. Sakris juuksed näisid kui igivana puu harali juured, maapinnast välja kaevunud ja kõverad. Nad hoidsid millestki enda omast kinni ega kavatsenudki lahti lasta.

Ja siis korraga Leena mõistis. Ta oli kõigest valesti aru saanud. See ei olnud üldse tema, kes oli surnud Hindreku rahu rikkunud.

„Siin!” hüüatas ta, valu ja hirm ja kurbus hetkeks ununenud, ajas end püsti ning tormas kapi poole. Teel lõi ta põlvega vastu uppi paisatud tooli ning oleks peaaegu ümber rantsatanud. „See on siin!”

Kui ta kapisahtlist pisikese keerdus puuoksa kõrgele pea kohale tõstis, lasi koolnu Pärdist lahti. Poiss kukkus põrandale ning jäi sinna tardunult lamama. Hindreku pea langes õlgade vahele, selg tõmbus küürdu. Hambad irevil vaatas ta röövsaaki nagu murdja põlislaanest. Leena ei söandanud Pärdi poole vaadata, osalt kartuses, et kohe karatakse kallale, osalt kartuses näha liikumatut poega. Seni kuni ta ei vaadanud oli kõik korras, sundis ta end mõtlema. Ta astus aeglaselt välisukse poole, koolnu pilk iga sammuga kaasas. Hindreku jalad tammusid hoogu võttes maas. Leena tõmbas sügavalt hinge, surus kõik hirmud peast välja, ning viskas oksa läbi lahtise ukseava.

Hindrek sööstis järele samal hetkel, kui puutükk Leena käest lahkus. Niipea kui koolnu uksest läbi oli, lõi Leena selle kinni ja lükkas riivi ette. Seejärel tõttas ta kahe pika sammuga üle toa ning haaras ühe peenikese puuliistu ja naela. Käsi tegi ikka veel meeletult haiget, aga Leena pressis lõua kokku, hambad krigisemas. Pihlakapulk ei tahtnud lukuauku mahtuda ning murdus äkilise pressimise peale. Leena neelatas, painutas pulga teisipidi tagasi ja sundis end seda aeglaselt toppima. Peasopis tagus mõte, et koolnu on juba tagasi ja lööb kohe ukse eest. Lõpuks sai Leena õhukese puutüki läbi ava. Siis vaatas ta ringi, silmad pärani ja paanilised. Nad olid Pärdiga omapäi, kedagi teist polnud. Aga ka haamrit ei suutnud ta kusagil näha. Pilk püüdis jala kõrvalt puuhalu, ta haaras selle kätte, pinnud sügavamale sõrmedesse litsutud. Leena oigas, üritas naela terve käega sirgena hoida ning tagus seda siis vastu ust. Kõveralt, kuid sisse ta läks.

Alles seejärel lubas Leena endale ühe sügava ohke. Kahest kaitsest kodukäija läbi tulla ei saanud, mõtles ta. Lootis. Siin oli nüüd ohutu. Pärt, jäi ta süda seisma.

Pärt lamas põrandal, kaela ümber sinakas verevalum, suur ja inetu. Leena haaras ta ümbert kinni, surus rinna vastu ning tundis põskedel kuumi pisaraid. Pärt ägises, siis karjatas, siis kallistas vastu. Leena keha püsis tükk aega kangena. Ta kuulatas, hirmu pigistus ikka veel ümber meele, ning üritas püüda õuest igat pisematki heli. Kuulda oli ainult tuult, viledat ja valju. Niimoodi jäid nad hommikuni.

***

Pärast päikesetõusu läks Leena vana Pauliinega tagasi surnuaiale. Hindreku haual polnud märkigi, et midagi oleks viimastel öödel vääriti juhtunud. Vaid platsi ääres kasvav kõver tammepuu oli kõigist lehtedest ilma jäänud. Lehed olid miskipärast üldse kadunud. Neid polnud isegi maas, ehkki riisumas polnud keegi käinud. Isegi muidu sammaldunud tüvi kannatas paljalt, värvitu koor katteta ja krimpsus. Raagus tamm nägi teiste sügisest kinni hoidvate puude vahel välja kaitseta ja vale, nagu keegi oleks nimelt kogu lehestiku ära kiskunud.

„Pärtel haaras siit oksakese?” küsis Pauliine.

Leena noogutas. Vasak käsi, räti sisse mähitud ja hell, rippus linguga ümber kaela. Sõrmi ei saanud õieti liigutadagi. „Ta ei teadnud, et surnuaialt ei tohi midagi kaasa võtta,” ütles ta nägu valust krimpsutades. „Mõtles lihtsalt, et näeb tore välja.” Naise kõrvad kipitasid linasest tanust hoolimata, põsedki hakkasid tasapisi õhetama. Tundus, et talve esimesed päevad leidsid nüüd aja maale laskuda.

„Njah,” tegi eit ning võttis Leena tervest käest pisikese püti. „Küll koolnu omi asju otsima tuleb.”

Tagasiteel raputasid nad teele soola, ehkki sedakorda käänakuid ei teinud. Üksnes pärast matuseid tarvis, sõnas Pauliine. Nuri oli ööga jalad alla saanud ning vantsis kodu ees õue peal perenaise sabas. Andis loota, et tasapisi õnnestub tal kosuda. Märjale rohule oli aga põlenud väike küünrapikkune lapike, kiviviske kaugusel majast. Ent keerdus oksakest polnud kusagil näha.

Nädalajagu hiljem kattis Leena hingedepäeval laua – nii Tõnule kui ka Hindrekule. Öösel ta magada ei suutnud, värises lihtsalt teki all, mõte tuhandes erinevas suunas laiali. Ühel hetkel tundis ta kerget kõdulehka, ning arvas kuulvat põrandalaudade nagisemist. Pisikeses toas muutus õhk paksemaks, öö rõhus raskelt naise rinnale. Silmad vägisi kinni pressinud, hoidis ta Pärdist kõvasti kinni ning luges aeglaselt mööduvaid tunde. Koolnu aga neid vaevama ei tulnud, ei sel ööl, ega ka ühelgi järgmisel.

Pärdi kaelale, sinna kust kodukäija teda kägistanud oli, tekkis paks korbakoor. Olgugi, et mõne aja pärast kadus see ära, jäi elu lõpuni siiski alles tumepunakas arm. Poiss kähistas tollest ööst peale juttu nagu mõni täismees, mistõttu omandas sirgudes ka vaikse ja napisõnalise loomu. Küll aga jaksas ta mitme mehe eest tööd rassida ning kuna iganes midagi ehitada tarvis, oli tema esimene, kelle järele külarahvas läks. Ja olgugi, et talu neil tagasi saada ei õnnestunud, suutsid Leena ja Pärt siiski end raskustest läbi närida ning avasid lõpuks küla ääremail võõrastemaja. Miskipärast ei tuletanud keegi neile enam iial Tõnu võlgu meelde.

Jutt: Öö laulupeomuuseumis (Laura Loolaid)

Tiina muigutas viimsed leivaraasud hamba vahelt ja heitis kiirpilgu üle saali - kõigil oli lõbus. Naiskoor Emajõe Ööbikud oli hoolimata suviharjast tolmusesse Tartusse kohale tulnud, kes Horvaatia päikeses pruuniks küpsenud, kes maakodu maltsavao vahel veel pruunimaks. Sinisekirjude seelikute lehvides askeldati baarilaua vahet, muljetati ja lobiseti. Taamal nautis kellegi meespool kambakese teadvalt noogutavate daamide tähelepanu, teisel pool saali seletas abidirigent altide häälerühma vanemale midagi kätega vehkides...

Tiina võttis julgustuseks lonksu mulliveini ja kõlistas kahvlit vastu pooltühja pokaali. “Palun tähelepanu! Koguneme kõik suurde saali!” Ta jälgis rahuloluga, kuidas kohale voorinud rahvas vaikides ootele jäi. “Veelkord tervitused kõigile. Loodan et olete kõik nüüd veidi keha kinnitada jõudnud ja joogipoolist leidnud.”

Rahva seast kostis heakskiitvat pominat.

“Varsti läheme ametliku osa juurde. Koorivanema kõne järel tulevad muusikalised etteasted - festivalikoosseis esitab paar pala eripreemia saanud kavast ja seejärel kostitab meie estraadiansambel...”

Teadustusi katkestas kobin ja naerurõkatused eeskojast - naiskoori estraadiansambel Endel saabus samanimelise Jaama tänava poekese juurest vallatult fotosessioonilt. Kihistades hajus kvartett muu rahva sekka ja peoperenaine kogus end.

“Jah, ja seejärel kuuleme, mida uut ja põnevat on ansambli Endel repertuaaris! Pärast etteasteid lõikame lahti tordi. Siinkohal panen kõigile südamele - me ei pane kooki ja jooki klaveri peale. Me ei ole praegu koorilaagris, kus mõnikord juhtub... ja see klaver siin on lisaks ka hindamatu museaal.”

Klaveri ümber kogunenud kõiketeadvad daamid pistsid ärevalt sosistades pead kokku ja paar õhtupäikese kiirtes helkinud veiniklaasi kadusid kui imeväel.

Tiina köhatas. “Niisiis. Peagi alustame piduliku osaga. Siis muusika, siis tort. Ja pärast, kui on pimedam, läheme õue tähesadu vaatama. Muuseumirahvaga on räägitud, me tohime siin varavalgeni toimetada. Ainus tingimus on, et teeme pärast enda järelt kõik laitmatult puhtaks. Ja vastuteenena esinevad Ööbikud koos muuseumi kammerkooriga Muinastulede ööl – ikka siinsamas aias.”

Viimase teadaande peale plaksutas kõige innukamalt nooruslik trullakas paar, kelle maitsekalt kooskõlastatud kostüüme kroonisid Laulupeomuuseumi kammerkoori rohetäpilised kaelarätid.

“Täna õhtul on niisiis terve maja ja aed meie päralt. Saame tutvuda eksponaatidega, uurida ja avastada. Aga nüüd – pidulik osa! Sõna on koorivanemal.”

*

Kõned olid peetud, õnnitlused põsemusidega põlistatud ja esimesed torditükidki naha vahel. Ööbikud hajusid salgakesi maja peale laiali ning Tiina suundus kepsakal sammul kööki, pooltühjad kannud näpus. Viisijuppi ümisedes solistas ta kannudesse kihisevaid komponente ja lisas ohtralt jääd. Veini järele küünitades ehmatas teda selja tagant kostnud digitaalne trillerdus. Tiina pöördus võpatades.

Kööginurgas kükitas ümberilmahulkur Iti, ninapidi telefonis, mille nätsuroosa kest näis piisavalt tugev, et üle elada üks korralik veeuputus ja ehk ka paar pisemat tuumalööki.

“Mis sa nukrutsed siin? Tule tordile.”

Iti pöidlad välkusid mööda kriimulist ekraani. “Jajah… ma teen selle leveli lõpuni,” pomises ta pilku tõstmata.

Tiina kehitas õlgu ja jätkas veinisegu kallamist.

Varsti kostis apokalüptilisest taskuvahvlist kaotajat parastav akord ja Iti ajas end nohisedes püsti. “Kuule, kas ma saaks korraks su arvutisse? Hullult oleks vaja üks asi alla laadida…“

“Endal selline tõhus telefon. Miks sa sealtsamast ei lae?”

“Proovisin, ei lase miskipärast.”

“Olgu pealegi.” Tiina ohkas leplikult. “Salasõna on “Trikatrei6”. Muuseumi võrku olen juba sisse logitud.”

Saalis oli taas maad võtnud heatujuline melu. Korraga lõikus suminasse kahehäälne kriiskamine ülaltkorruselt.

“Mairi, sinu pabulad?”

Tikitud kleidis pika patsiga noorik noogutas kaamelt ja rühkis täispika undruku kiuste hüpetega treppidest üles. Tema sabas tulnud uudishimulike seltskond leidis nelja-aastased kaksikud ülakorruse eksponaatide ees suure häälega töinamas.

“Onu pilgutas silma!” teadustas poiss ja tüdruk-kaksik sekundeeris talle jõulise undamisega.

“Oi, vahakujud!”

Uudishimulikud kogunesid troppi ja klõpsisid välkude sähvides pilti teha.

“Nii äge!”

“Ma polegi neid elusast peast näinud!”

Mairi kükitas kaksikute ninaaluseid kasima. “Andke andeks, Oskar on meil väga elava fantaasiaga.” Ta ohkas. “Tegelikult on nad nii hilise ürituse jaoks liiga väiksed. Aga Siiri pole veel konverentsilt tagasi ja hoidja ütles viimasel hetkel ära…”

Naised pomisesid solidaaruse märgiks ja aitasid kaksikuid trepist alla pukseerida.

Teine sopran Saskia tonksas trepijärjekorras seisvat sõbrannat abaluude vahele. “Kuule Ann... Kas neid mitte neli tükki ei olnud?”

“Neli?” Esimene alt Annika vidutas silmi.“ Mis neli?”

“Neli kuju… Oli ju?“ Saskia koukis pitspaunast telefoni. “Ma kohe vaatan ... Hah, veider. Üldse pole levi.”

Annika takseeris kujusid, pea viltu. “Aga vaata, kuidas nad istuvad - siia ei sobikski neljas.”

“Ju siis on mujale viidud... Oota, teeme pilti ka!”

*

Videviku süvenedes täitis õuepoolse koridori tähesaju-sõprade sädistamine.

“Kas ootame veel?”

“Lähme ees, paneme mõned tekid maha.”

“Viime ühe kohvitermose ka paviljoni!”

“Ei tule lahti! Lukus vist.”

“Mismoodi lukus? Vajutage kõvemini!”

“Lukus nagu poleks, aga lahti ei saa,” õiendas keegi.

“Äkki on mingi kellaajaline automaatika?”

“Ei ole meil mingit automaatikat,” seletas saali poolt muuseumi kammerkoori proua. “Oodake natuke, ma lähen vaatan külastajate ust. Kui mujalt ei saa, siis juhatame teid keldrisaalist sisehoovi. Raivo, mine sa kontrolli seda.”

Lõbusalt käratsev seltskond vajus eesukse poole.

“Vaadake kui pime! Üldse pole tänavat näha!”

“Taevast ka ei ole näha…”

Koridori valgustus vilkus ja kustus siis hoopis.

“Kes tule ära lasi? Ära jända!”

Kõiketeadvate daamide salgake pistis pead kokku ja susistas. “Magnettorm,” tähendas proua, keda nooremad tagaselja Tädi Rutiks hüüdsid. Kõiketeadvad daamid noogutasid innukalt.

“Vaadake!” hüüdis järsku alt Annika.

Kahe korruse vahel, keerduva käsipuu najal kõrgus papa Jannseni rahvavalgustuslik figuur. Väljapääsu-sildi rohekas kuma peegeldus tontlikult ta vahajatelt palgetelt ja pani turriaetud juuksetuustid ebamaiselt helendama.

“Öödisko,” rõkatasid Endli-tüdrukud. “Tšik-ja-kaks, tšik-ja-kaks!” skandeerisid nad kooris ning ansambli fotokroonik Ave asus ahvikiirusel kaamera seadeid timmima et väärt hetk talletatud saaks.

“Hulluks olete läinud!” Tiina haaras kahe käega peast kinni. “Kes ta siia tassis? Ruttu, viige ta silma alt ära, enne kui Luule ja Raivo tagasi jõuavad!”

Hurjutamist eirates andis Ave kaamerale valu.

Fotovälkude rahe all hakkas papa Jannsen ägisema ja ta otsaesine tõmbus silmnähtavalt krimpsu. Kuju urises ja pungitas oma käsitsivalmistatud silmi, nii et need peakolust välja lupsatasid. Tühjaks jäänud silmakoobastes süttisid tigedad punased tulukesed.

“Siin on ohtlik. Marss, kõik saali!”

Abidirigent Anu käratus ehmatas Jannseni moondumist jõllitava koorirahva tardumusest. Kiljudes tormati koridoride kaitsvasse hämarusse, iseteadlikud klaassilmad mõõdetud topeltkõlksatustega mööda trepiastmeid järele põrklemas.

Koorivanem ja abidirigent jäid saaliuksele liiklust korraldama ning juhatasid ähmis lauljaid kaitsva valguse poole.

“Kuulete? Vist jäi järele.”

Ööbikud kikitasid kõrvu - tõesti, silmamunade kõlksatusi polnud enam kuulda. Siis aga hakkas trepp raskelt naksuma, ning sammukobinat saatis eksimatult kahe veereva klaaskerakese vurin.

Sopran Saskia tõmbas alt Annika kättpidi keskpõrandalt eemale ja jäi hingeldades ukseava vaatama. “Ann, kus su õde jäi? Ma ei näe...”

Kuskilt õige lähedalt nurga tagant kostus ebaõnnestunud vibrato-ga vürtsitatud karjatus. Järgnesid tikk-kontstel jooksusammud ja kaharseeliku sahin, siis kontimurdev mürtsatus, mis segunes klaasvitriini klirinaga.

“Kuradi lehm,” nuuksatas Annika. “Ma ütlesin talle, et pangu lühike kleit ja tennised. Aga ei, preemia puhul...”

Pärast lootusrikast vaikusehetke kõlas pimedusest raginat ja korinat, sekka mörinat ja matsutamist. Pimedusest ilmus vana Jannsen ise ja ajas hambad võidukalt irvi, endal lõuad värskelt valatud verest läikimas. Hämmastava kergusega kooserdas ta saali poole.

Koorivanem ja abidirigent jõudsid uksepooled pauguga kinni lükata, nii et postipapa õieli käed pooleks kaksati. Peremeheta jäänud kämblad sibasid saalipõrandal ebalevalt siia-sinna, kummalgi järel mustjassinine tindirida.

“Ma hoian kinni, te lükake siia midagi raskemat ette,” kamandas koorivanem. Ta toetas selja vastu ust, laskmata end kõigutada sellest, et piidapragude vahelt imbus saali tumedat tinti ja selle sekka valgeid vingerdavaid vaklasid.

Varsti oli kuulda, et miski või keegi uuristab lukuaugus. Koorivanem surus hambad kokku ja toetas selja kõvemini vastu puitu.

Siis ragin valjenes. Koorivanem hüppas eemale nagu nõelatud ja libastus ukse alla valgunud tindiloigus. Lukuaugust roomas välja Jannseni uurikett, mis keris end koorivanema pahkluude ümber ja ankurdas ta paigale. Kett siugles koorivanema jalga pidi üles, ronis kleidiõmblust pidi kaelusesse ja asus teda kägistama, samal ajal kui vaklade vingerdav armee talle peale tungis ja kõrvadesse puges. Koorivanema silmad pöördusid pahempidi ja ta ninast hakkas nõrguma mitmevärvilist peamahlade segu. Ta nägu tõmbles pentsikult ja vajus loppi. Peagi paiskusid nii ta suust, sõõrmetest kui silmist välja roosad täissöönud vaglad.

Inimlihast priskete söödikute mass keerles tindiloigus, kogunedes rahutult võbelevaks tombuks, millest urisedes kerkis uus koletu papa Jannsen. Käes viibutas koll-Jannsen hiiglaslikku rullis ajalehepoognat, millega ta ukseesisele tardunud rahvast Suure Tõllu kombel niitma asus.

“Jookske!” jõudis abidirigent veel röögatada ja saalisügavusse putkates paar õnnelikku kaasa rebida; teised ukse ligi seisjad lagesid trükisõna saagiks.

Paar tosinat külalist pudruks materdanud, astus Jannsen üle lirtsuva põranda, rebis uksed hingedelt ja tegi koridori suunas galantse kummarduse. Pimedusest ilmus saalilävele Koidula ise, ema Anette käevangus.

Niipea kui vahased naised rümbarebuga kastetud põrandat puutusid, sirgusid nad paari vaksa võrra ning nendegi silmad lõid punaselt hiilgama.

Seda näinud, kahmas koori pesamuna Kaisaliisa aknalaualt tüki torti ja ruttas otsejoones kujudele vastu.

“Mida sa teed!” röökis Tiina söögitoa ukselt.

“Ma ju tean, kuidas nõidust murda! Nagu libahundil!” Kaisaliisa pistis torditüki lauanoa otsa ja sirutas Mamma-Jannseni poole.

Proua seisatas, nuhutas umbusklikult õhku ja ajas siis mokad kreemiroosi poole pikaks.

“Näe töötab!” Kaisaliisa nihkus lähemale ja sirutas käe julgemalt välja.

Mamma nilpsaski torditüki noa otsast, ise kummaliselt kudrutades. Siis ajas ta suu ammuli ning haukas otsast ka noorliikme küünarvarre.

Kaisaliisa seisis kui puunott ja pilgutas mõistmatult silmi, sellal kui mamma pulsi taktis paisuvaid niresid noolis. Järjest elavamalt kudrutades sirgus mamma hirmuäratava kiirusega. Enne kui keegi ahhetadagi jõudis, kummardus ta oma kollilõugadega Kaisaliisa kohale ja hammustas ta vööst saadik pooleks. Noorööbiku sinises seelikus alakeha seisis veel hetke klaveri najal ja vajus siis maha.

Koll-mamma loperguseks paisunud vats korises ja värises. Veidike silmi pööritanud, ajas mamma lõuad veelkord laiali ja pröötsatas välja limase poolskeleti, mis nukra plärtsuga vastu akent lendas. Inimnäole tagasi tõmbunud, koll röhatas ja tupsutas lillelise rätiga viisakalt suud.

Abidirigent Anu ei suutnud seda mõnitust kauem taluda. Raevunult hiivas ta lähima postamendi otsast pronksbüsti ja viskas kollile vastu vahtimist, nõnda et selle must pitstanu suure kaarega üle saali lendas. Kolli-ihuga kokku puutunud pronksbüst hakkas samuti lõugu lõksutama ja inisema, kuid õiget väge sel polnud. Anu viskas urisevale metallkolakale põlgliku pilgu ja ruttas lähimat ellujäänute salgakest trööstima.

Kõiketeadvad daamid jälgisid tapatalgu õuepoolsest saalinurgast kasvava halvakspanuga. "No minu meelest ei oleks ikka tohtinud nii kahtlase kuulsusega majas sellist üritust korraldada," seletas üks.

Teine noogutas innukalt. "Mina olen kakskümmend aastat naiskooris laulnud ja lubatagu öelda - nii need asjad ikka ei käi!”

“Jah,” kiitis ka Tädi Rutt takka. “Küsiks keegi minult nõu... Mul on kurjade jõudude vastu alati komplekt kristalle kaasas.” Ta koogutas uhkelt ja sukeldus ridiküli. “Peab ikka kõige jaoks ette valmistatud olema.”

Jutuhoos ei märganud daamid, et koll-Jannsen oli neid huvitatult silmitsema jäänud. Koll takseeris kõiketeadjaid, pea viltu, ning äigas siis ajalehega nende pihta, nii et sisikonnad pritsisid. Kätetööga rahul, kappas Jannsen saaliuste taga haigutavasse pimedusse.

“Kas sa saad, kurivaim,” kajas varsti eemal trepikäigus hästiartikuleeritud pedagoogihäälne sajatus. “Meil on niigi bassidest puudus!” Järgnes jauramist ja mütsatusi, sekka mehehäälseid kihutushüüdeid. Oli selge, et muuseumirahvas laulupeo kantsi ilma võitluseta ei loovuta.

Söögitoa ukselt kõlav kahenäpuvile pani pead pöörama nii saalijäänud kollid kui ellujäänud kooriliikmed.

“Tehke pilti!” hõikas sealt Iti. “Välguga! Seda nad kardavad!”

Kibekähku siginesid inimeste kätte telefonid ja kõik asusid usinalt Koidula ja mamma suunas klõpsutama.

Välgu kätte jäänud koll-mamma kahanes kohe tavalisele vahakuju-suurusele. Ta taganes sisisedes akna juurde ja puges kardinavoltidesse peitu.

“Näe, kardavadki!” rõõmustas Endli-koosseis ja marssis fotovälgu kaitse all takistamatult söögitoani. “Kust sa teadsid?”

“Sest mängus on…” Iti vilksas ettevaatlikult Tiina poole vaadata. “Tähendab, ma ühes mängus nägin.”

Kuigi fotovälkudega üle külvatud kollidel jäi väge vähemaks, ei tahtnud nende jõud siiski päriselt raugeda. Nad käisid saali sissekäigu ees lainetavate inimmahladega maiustamas ning tungisid aina jälle uue jõuga peale.

Koll-mamma teele jäi Mairi lastega, kes maja keerdkäike pidi alles nüüd tagauksest saali jõudis. Mairi lükkas mudilased enda selja taha, ajas Kodavere kirjadega ehitud rinna kummi ja teatas rahulikult: “Tule, raisk.”

Koll astuski edasi ja haaras ahnelt kirjatud kleidisiilust. Tikandit puudutanud, hakkas ta koledasti suitsema ja praksuma ning tõmbus õige pisikeseks kokku. Võikalt ulgudes vudis miniatuurne mamma tagasi klaveri manu, et selle all auravatest rupskitest jõudu ammutada

Mairi kergitas undrukusaba. “Vaadake, emme seelik on võlumantel. Tulge siia alla peitu.” Kaksikud kuuletusid ning tagavaraväljapääsu jäi valvama kolmepäine Kodavere kaitselummutis, kelle selja taha veelgi rahvast varjule kogunes.

Samal ajal oli Koidula suutnud keskpõrandalt läbi murda ja ähvardas juba söögituppa tungida.

Sinna varjunud estraadiansambel Endel valmistus võitluseks: Ave pani kaamera palge, Leili ja Heljo relvastasid end tordilabidatega ning Piia haaras maitsekast lilleseadest pöidlajämeduse pihlaoksa. Kuuma suvega olid pihlakad varakult valmis ning rasked kobarad hõõgusid varre otsas julgustavalt.

“Säh sulle,” käratas Piia ja äigas Koidulaulikule üle turja. Pihlakobarast tabamuse saanud Koidula vajus sisinal lössi ja meisterlikult vormitud kujust jäi hetkega alles vaid taevasinine siidikuhil. Kui Piia seda ettevaatlikult oksaga torkas, prahvatas kuhilast lendu parv põlevate silmadega ööbikuid. Vilkad linnud põiklesid nii välkude kui vembla eest ja nende kime vilistamine külvas uut paanikat.

Üldises segadikus ründas ööbikuparv pihlaoksa, õgis kobarad paljaks ja pikeeris siis läbi ukseava, rahvast pasaga pommitades. Linnud kogunesid rünnakuformatsioonis saali lae alla, kui korraga käis hele plaks ja saalipõrand külvati üle sule- ja soolikavihmaga.

“Varjuge!” käratas abidirigent.

Kõik, kel jalad vähegi kandsid, tormasid laiali ja taibukamad tõmbasid sinised seelikud kaitseks üle pea.

Kurjaööbikud lõhkesid üksteise järel, puistates kõikjale haisvat suitsevat ollust.

“Pihlakad!” hõiskasid Heljo ja Leili. “Pihlakad ajasid nad lõhki! Paras värdjatele!”

Lindude hävingut nähes pistis klaveri juures toimetanud koll-mamma tigedalt ulguma. Temaga liitus räsitud moega papa Jannsen, kes oli märkamatult saali tagasi hiilinud. Silmad punaselt põlemas, asus kollipaar kiiruga põrandalt inim-palakesi ahmima. Kollid sirgusid iga suutäiega ja äsja juubeldanud rahvas vakatas õuduses.

Üldise vaikuse taustal kostus kuskilt parastav digitaalne akord.

Tiina marssis joonelt kööki, kulm kortsus. Mänguhelisid tirtsutav veeuputusekindel telefon tilpnes kaablit pidi tema arvuti küljes. Väiksel ekraanil toimetas paar koomiliselt suure vatsaga kolli, kes karikatuurseid inimliha-palasid vitsutasid ja süües kasvasid. Otsivalt ringi vaadates leidis Tiina ilmahulkur Iti prügikasti taga koogutamas, endal käed kõrvadele surutud.

Tiina äsas tal õlgadest ja raputas. “Kuule! Praegu pole aega halada. See sinu mäng - kust sa ta said?”

“Ei tea, tuli koos telefoniga,” pobises Iti

“Kust sa siis telefoni said?”

“Indoneesiast, tasuta. Üks vanatehnika ringluse kett - meie kvartalis oli ka nende pood…”

Tiina ei kuulanud enam. Ta kaksas telefoni juhtme küljest ja suskas mikroahju. “Üks minut, täisvõimsus,” pomises ta, haaras ukse kõrvalt vahtkustuti ja jäi ahju juurde valvele.

Niipea kui telefon kärinal kärssama hakkas, kostis saalist ebamaist kriiskamist, mida saatsid inimeste võidukad hüüded. Tiina luges mõttes kümneni ja asus kustutiga tööle.

Varsti kostis läbi ukseavade kõige pesuehtsam aplaus.

Jätnud ohutuks tehtud ahjuvraki kus seda ja teist, kiirustas Tiinagi uudishimulikult saali.

Seal polnud papast-mammast alles muud kui kaks tossavat riidekubu ja sulanud vahaloigud klaveri all.

“Meie võit?” päris keegi ettevaatlikult.

Ühtäkki kostis lae pealt hirmsat mürinat ning koos kardinapuude ja kipsitolmuga maandus klaveri taga Koidula õde, silmad põlemas ja soeng turris. Kaant laksutades tervitas klaver preili Eugeniet ning ajas uhkelt tiiva püsti. Preili hüppas kaksiratsa klaveritiivale.

Huilates pühkis imelik paar paigalt ning paiskas sopran Saskia raksuga vastu seina.

“Ma ju ütlesin, et neid on neli” rögises Saskia võidukalt; siis purustas klaveri jalahoop tal pea.

Tapatööst julgust saanud klaver korskas, lõksutas kaant ja kraapis oma museaalset jalga vastu parketti. Kes-teab-mis-looma luust klahvid sirgusid paari hetkega lõuatäieks nõelteravateks kihvadeks. Preili Eugenia nõõ-hüüete saatel kappas eebenipuust elajas otse rahva peale.

Tiina käsi tõusis nagu iseenesest. Ta vajutas kangi ja löristas vahtkustuti otse klaveri rünnakuteele tühjaks.

Libedate vahutortidega kokku puutudes tegi klaver koos preiliga paar piruetti, kogus keereldes hoogu ja sõitis siis vääramatu jõuga hoovipoolsesse aknasse. Rebinud kaasa akna koos raamidega ja tüki seinagi lendas peletis kahurikuulina üle jalgtreppide ja üle lillepeenra, kuni vastu vana pärnapuud pilbasteks räntsatas.

Keelte, klahvide ja kleidiriide sasipundar tegi katse puu najal uut kuju võtta. Siis aga kires Mäe tänava nõlval ühes iluaias peaaegu-vabaltkõndiv kukk. Pilpad langesid kolinal maha ja muuseumi tänavapoolne värav vajus valju kääksatusega lahti.

Ellujääjad kogunesid seinamulgu äärde uudistama; paar julgemat hüppasid otse õue ja tõmbasid mõnuga värsket õhku kopsu.

“Vaadake, juba koidab!” teatas abidirigent, kelle hääl oli öisest kamandamisest üsna kähe.

Sellest julgust saanud, pudenes ka ülejäänud seltskond killustiku krabisedes aeda vabadusse. Kes viskusid seelikute lehvides kohe murule sirakile, kes ruttasid mäenõlvale levi otsima, kes imetlesid niisama vaadet.

Iti poetas end Tiina kõrvale mättale ja krimpsutas murelikult nägu. "Ei tea mis nüüd üldse saab? Et muuseumiga niimoodi ja..."

Tiina uuris helenevat taevast Tartu kohal, mida siin-seal määrisid mustavad suitsulondid. "Tead, ma ei muretseks eriti. Mulle tundub, et me pole selle murega mitte üksi... Kuule, mis see oli?"

Vaatenautlejad kargasid sisehoovi poolt kolinat kuuldes püsti.

Juba kobati käepäraste relvade otsingul ümbrust, siis aga ilmusid nõlva tagant hingeldades Luule ja Raivo.

"Ennäe, teie ka elus!" hõikasid nad rõõmsalt.

"Ja teie? Mismoodi teie ära pääsesite?"

Raivo keerutas muiates vuntsi. “Vaadake, meie ajal õpetati ikka tsiviilkaitses, et ohu korral tuleb keldrisse varjuda.”

"Jah," kinnitas Luule. “Ja teate, meie keldrisaali eksponaatidel on nii suur laulupeo vägi sees, sellele ei hakka ükski kuri külge!”

Kui päike päriselt taevasse tõusis, oli muuseumiöö koledustest pääsenud seltskond end juba õige mõnusasti sisse seadnud. Murule olid laotatud linad ja neile kuhjatud kõik toidukraam, mis majast päästa õnnestus. Naised kõhutasid poolkaares ja nokkisid kahvliga torti; Mairi pabulad magasid nohinal ema süles, Kodavere kirjadega seelikusabad hoolega ümber mässitud; Endli-tüdrukud vedasid väikestviisi laulujoru üles ja käest kätte liikus pooltühi limoncello-pudel.

“Kas teate, mille üle mul praegu kõige parem meel on?" Tiina vibutas tordise kahvliga linnataevas lokkavate suitsusammaste poole. "Et ma ümber mõtlesin ja pidu Jääaja keskuses ei teinud. Neil on seal nimelt mammut.”

Illustratsioon: Laura Loolaid

Jutt: Põrgutee (J. J. Metsavana)

Neid oli kokku kaheksa meest, kes läbi sügisese hämara ja uduvihmaga täidetud metsa edasi rühkisid. Mõtus ja tema seitse ustavat sõjameest. Igaüks väärt vähemalt kolme paganat ja vana Mooser hoolimata kõrgest east isegi viit. Kõik nad olid kartmatud mehed, kes olid koos Mõtusega käinud nii Ida skismaatikute juures kui ka põhja metslaste röövlisalkade vastastel karistusretkedel, aga hoolimata sellest valitses nende ridades seekord sõnatu hirm, sest nende seekordne vastane ei paistnud olevat päris inimene.

”Ei saa ma mitte aru,” rikkus Mooser esimesena rivis valitsenud morni vaikuse. "Mis põrgusigidik see nõid on? Noored ja sedapsi tütarlapsed nõnda hullult ära lõhkuda, see pole õige asi.” Mõtus ega ülejäänud mehed ei vastanud vanale sõjamehele midagi, aga ka nende silmade ees keerlesid hiljuti läbitud külas nähtud võikused.

”Ma olen näinud aamide viisi verd maad niisutamas, koledusi mida paganad enda rüüsteretkedel Peipsi taga korraldasid... Aga sihuke temp, emake loodus nutab ise selle koleduse pärast pisaraid,” pomises Mooser vanainimeselikult endamisi edasi, ent Mõtus tegi tema suunas käega käskiva viipe ning vana vakatas hetkeliselt. Nüüd tundsid ka ülejäänud sõjamehed seda, millepärast Mõtus oli vaikust nõutanud. Kuskilt tuli kirbet puusuitsuhõngu.

Vaikselt kui nahka ja terasesse rüütatud tondid hiilisid ründurid edasi ja sattusid soo servale, kust avanes kole ning ennenägematu pilt. Võpsiku lõpus algas väike lagendik ja sealt edasi lahtine uduvinega kaetud soo. Lagendikul endal aga põles terve hulk suuremaid ja väiksemaid lõkkeid. Lõketest suurema juures hüples aga Kopitaja ise. Kuigi ükski sõjasulane polnud jälki saatanateenrit kunagi oma lihase silmaga näinud, polnud lõkkepõletaja isikus vähimatki kahtlust.

Kopitaja tants ise oli oma võõrituses lausa hüpnotiseeriv. See oli hüplev surmatants, kus tantsija üritas justkui matkida koolnukangestuses laipade groteskset nurgelist liikumist ja hoolimata sellest et neid oli kaheksa ja Kopitaja oli üksi, tundsid sõdurid veidra kaltsudes nõia ees ebalust.

”Edasi!” hüüdis Mõtus, kes mõistis, et pikalt viivitades kaob üllatusrünnaku edu. ”Tapke see jumalateotajast hoorapoeg!” ning mehed sööstsid raginal edasi. Nõid tardus poolelt tantsusammult. Ta kriiskas midagi arusaamatut ja äkitselt kustusid ühekorraga kõik lõkked. Ümbrus läks pimedaks ja häirivalt külmaks ning hetkeks tundus meestele nagu oleks niiske hämarus otse soost kerkinud neid lämmatama.

”Püha Jeesuse nimel!” kisendas Mõtus ”Su saatana trikid ei mõju jumala sulaste peale,” ning raius nõia suunas. Mõtuse mõõk lendas vihisedes Kopitaja pea suunas ja aeglustus äkitselt nagu oleks kohtunud nähtamatut veena tihket takistust. Ühe hetke vaatasid irvitav nõid ja surnukahvatuks tõmbunud Mõtus teineteisele silma ja järgmisel hetkel olid nad kadunud. Seal, kus kaks meest olid hetk tagasi asetsenud, kobrutas aga läbitungimatu pigina must pimedus.

Mooser ja sõdurid silmitsesid hetke nende ees elusolendina voogavat tumedust varjamatu õudusega. Siis sai viha Mooseri sees elutsevast hirmust võitu. Ta tõstis enda mõõga ja sööstis sõjakisa valla päästes edasi ning ka ülejäänud sõjardid järgnesid talle. Parem juba surm ausas võitluses kui teadmine, et nad on oma armastatud juhi jätnud põrguliste kätte.

Hetkeks kadus maa ründurite jalge alt, nad langesid karjudes pimedusse, kus väänlesid ligased nimetamatud õudused. Kuid see kohutav kukkumise tunne ei kestnud õnneks kaua. Sama äkki kui ta kadus, ilmus maailm uuesti omale kohale tagasi ning ärevalt silmi pilgutavad ründurid leidsid end seismas kesk rohtunud põldu. Soost polnud mitte mingit märki. Samas uduvihma tibutas endistviisi edasi. Kadunud olid ka nõia süüdatud lõkked, see-eest olid aga uuesti nähtavad nii Mõtus kui Kopitaja ise.

”Väikesed lollid värdjad,” irvitas Kopitaja, paljastades enda mädanenud hammastega täidetud suu saatanlikuks irveks. ”Te ei tea oma lolli aruga, kuhu olete tulnud. Me oleme põrguvürst Lutsiferi enda maailmas. Kohe ilmuvad siia deemonid, kes nülivad heameelega teiesuguste ilusate kristlaste nahad enda kojaseinte kaunistuseks.”

”Sinusugune sõnnik mind ei ähvarda,” sõnas Mõtus vihaselt ja raius mõõgaga uuesti. Seekord oli hoop edukam. Kopitaja püüdis küll hoobi eest kõrvale põigelda, aga see ei õnnestunud tal täielikult. Vahe tera läbistas nõia kätt katvad nahad ja rihmad ning tungis sügavale lihasse. Kopitaja pistis ulguma nagu oleks teda teibasse aetud ja niiskele rohule kukkusid tumedad rasked verepiisad.

Ta kalpsas samas haavast hoolimata mitu sammu kõrvale ja pistis siis mööda välja jooksu, asja poole, mida Mõtus ja tema sulased olid esmalt pidanud ojaks. Nüüd Kopitajale järgi sööstes taipasid nad hirmuga, et olid eksinud. Tegemist polnud mitte vee vaid pigiga. Pikk pigilint, mis oli nõnda lai, et kaks härjavankrit teineteisest mureta mööduda oleks saanud, jooksis läbi metsa sirgelt nagu oleks rätsep selle margapuuga mõõtnud. Kopitaja sööstis paari hüppega pigijõe äärde, katsus seda varbaga kui ujuja, ning teinud kindlaks, et pigi oli piisavalt kõvaks kuivanud, et teda kanda, kalpsas selle pinnale. Võidurõõmsalt jäi ta jõe äärde toppama jäänud sõjasulaseid põrnitsema.

Teda taga ajanute hulgas valitses hetkeline segadus. Esimesena jõe äärde jõudnud Mõtus tonksas esialgu kummalist kuivanud pigijõge mõõgaga. Jõgi tundus olevat tõesti põhjani kuivanud ja kõva nagu kivi. Seejärel proovis Mooser ristimärgi jõudu – see ei mõjunud pigijõele ei hästi ega halvasti. Viimaks tegi sõjasulaste ebalusele lõpu Mattias, kes esialgu pigi peale sülitas, ning kui see keema ei läinud, ettevaatlikult pigi oma parema jalaga puudutas. Ka jalg jäi terveks, ning näost äravajunud Kopitaja pistis uuesti punuma, mõistnuna, et põrgujõgi teda siiski veel tagaajajatest ei päästa.

Nad olid jooksnud ehk vaid mõnikümmend sammu ja olid juba Kopitajale järgi jõudmas, kui metsatuka tagant hakkas kostma ebaloomulikku urinat. Koletu ühetooniline urin kajas puudelt vastu ning pani vere meeste soontes tarduma. Kopitaja sööstis aga üleloomulikust helist jõudu saanuna uue hooga edasi. Saatanlikud abiväed polnud oma teenrist enam kaugel.

Urin aga aina kasvas ning hetke pärast ilmus selle jumalakartmatu heli tekitaja ise nähtavale. Tegemist oli meeletu kiirusega jooksva läikivanahalise deemoniga, kelle silmist purskus tuld, mis oli vähemalt sama ere nagu päike ise.

Kopitaja lasi kuuldavale taaskord oma kileda, rahulolu väljendava naeru ning jooksis deemonile vastu. Ründurid seisid samal ajal õudusest ja koletise silmist pimestatuina kohapeal, võimetuina end liigutama.

Kuid seejärel juhtus midagi täiesti ootamatut. Selle asemel, et enda teenri juures peatuda kihutas deemon edasi. Kostis karjatus ja vali mats, kui peletise ja nõia kehad omavahel kohtusid. Kokkupõrke jõud oli seejuures nii suur, et Kopitaja lendas vingudes pigiteelt välja, deemon aga ise hakkas vänderdama nagu oleks purjus. Hetkeks tundus, et ta jätkab enda saatanlikku edasiliikumist ja paiskab teelt ka Mõtuse ja tema kamraadid, aga napilt enne neid pööras olend oma silmad metsa suunas, kargas pigiteelt maha ja sööstis raginal läbi noore võsa, kuni raske krigina saatel üks suurem puu olendi peatas.

”Deemon ehmus meie nägemisest ja jooksis peaga vastu puud,” kisendas Mõtus. ”Lähme anname talle mehed” ning enne kui deemon suutis toibuda, oli ta juba ümbritsetud karjuvatest sõjameestest, kes olendi metalset nahka mõõkadega raiusid, rebestasid ja muljusid.

”Püha ristiisa!” kisendas äkki Songus. ”Selle olendi kõhus on ju inimene!” Ja tõesti, nüüd nägid ka teised sõjardid, et tõepoolest paiknes koletise pooleldi lõhki rebitud kõhus üleni verine ja ebaloomulikult väändunud keha.

”Andku issand armu, see on kindlasti mõni patune, kellesuguseid deemon aegajalt alla kugistab,” sõnas Mooser ja raius pikemalt mõtlemata veel tõmbleval patusel kõri läbi, et teda nii piinadest päästa. Seejärel saabus vaikus, mil hingeldavad ja higi pühkivad sõjamehed uhkuse ja hirmuga surmatud deemonit silmitsesid.

”Teaks, kus tal pea on, võiks selle maha raiuda ja kaasa viia.”

”Pea peaks, ma ei saa isegi seda aru, et kus sel raisal jalad on?”

”Äkki polegi. Vaata, tal on ju nahast rattad all, nagu vanker.”

”Jõle elajas, sellise saab luua ainult küll vaid saatan ise.”

”Aga mis me nüüd teeme? Ilmselt on selliseid lojuseid Peltsebuli tallides tuhandeid.”

Mõtus kibrutas kulme. ”Nõid!” hüüatas ta otsivalt ringi vahtides, ”kus see ebapüha värdjas on? Kui ta sai meid siia tuua, saab ka tagasi viia.”

Nõid leiti viimaks teeäärest kookus nagu vagel omaenese veres lebamas.

”Surnud?” päris Mõtus ärevalt.

”Oimetu, aga elus,” vastas Mooser, kes söandas meestest ainsana nõia juurde kõndida ja teda kombata.

”Viga on ta küll kõvasti saanud, mitmed kondid tunduvad puruks olevat.” Ta kortsutas mõtlikult kulme. ”Oleksime me praegu kodusel maamunal, torkaksin oma käega selle raipe läbi, aga praegu…”

”Võtame kaasa,” sõnas Mõtus käskivalt. ”Mooser, sina katsu ta uuesti mõistusele tuua ning inimeste maailma tagasisaamise juhised kätte saada!”

Ta vaikis hetke ja silmitses mõtlikult ümbrust. ”Siia jääda pole hea, mööda seda väävliteed võib ju pagan teab mis jõletisi liikuda. Taganeme parem metsa ja seame sinna laagri üles!”

Võsaviirg osutus tegelikult üsna kitsaks. Olles sellest läbi tunginud, sattusid mehed üsna tuttavliku ilmega nisupõllule.

”Etskae, isegi põrgus kasvatatakse vilja?” imestas keegi sõjasulastest.

”Eks vanakurat peab ka midagi sööma” rehmas Mõtus, kuigi ka temale tundus see tera imelik. Kas polnud siis preester kantslis õpetanud, et deemonid rebivad patuste ihult liha. Mis leivakakku veel sinna kõrvale vaja.

Nad rühkisid edasi, põld asendus taas peatselt kuuse- ja männimetsaga ning viimasest leidsid nad ka viimaks sobiva väikese paari hobusepikkuse jagu laia samblase ala, kuhu mehed end laagrisse seadsid ning pärast mõningast kõhklemist ka väikese lõkke üles tegid.

Nüüd, mil esimest korda said ründurid tegevusetult käed rippu lasta, hakkas neile toimunu ebaloomulik õudus pärale jõudma. Ning mida enam videvikutund lähemale jõudis ja lõkke ümbrust hämarusse mässis, seda tõsisemaks ründurid muutusid. Eriti kühmu tõmbunud tundus seejuures olevat üllatuseks Mõtus ise ja see ilmselt kohutas mehi rohkem kui varasem deemoni rünnak. Mõtus, nende raudne isand, endine kirgas vapruse, jumalakartlikkuse ja õigluse allikas oli justkui reostatud. Mehe terav pilk oli tuhm, karmi näoilmet lõhestas aga ahastus, mida ta ei üritanudki varjata.

Eriti valus oli seda vaadata vanal Mooseril, kes oli olnud Mõtuse õpetajaks ja toetajaks juba varasest poisipõlvest ning saatnud teda läbi kõigi kauba- ja sõjaretkede.

Ootamatult hakkas kuskil metsa taga haukuma koer ning see tuttav heli tundus toimunut arvestades eriti ebaloomulik ja pani kõik korraks võpatama.

”Miks see küll oli nii, et saatanateenrid oskavad põrguväravaid avada, aga papp, näe tema ei suuda taevaluuke lahti teha ning ingleid maapeale kutsuda” sõnas Mooser, et kerge naljajutuga meeste ja Mõtuse tuju tõsta. Kuid kohmakas naljatus põrkus vastu jäiseid hingemüüre. Mõtus aga kes oleks muidu öelnud midagi jumala üle naljaheitmise kohta, viskas vanale sõdurile vaid kõõrdi pilgu ja jäi edasi tulle põrnitsema. Päris tulutu see naljakatse polnud, sest hetke vaikinud Mõtus võttis nüüd ise jutuotsa üles.

”Ütle, mis pattu ma olen oma eluaeg teinud, et mind on nõnda nuheldud ja elusast peast põrgu määratud?”

”Mis pattu oled sa saanud teha, olles ise üks vagamaid mehi ja issanda enda rusikas oma isade maadel?” kohmas küsimusest pisut segaduses Mooser.

”Äkki!” hüüatas ta hetkese uitmõtte ajel. ”Äkki polegi see teps mitte karistus vaid järgikatsumine. Võib-olla on jumal andnud sulle eesmärgi, viinud meelega sind põrgu või siis põrgu eeskotta, et saaksid seal saatanale endale ühe kristlase kanget meelt ja järelejätmatud hinge tutvustada.”

Mõtus veeretas seda mõtet hetke peas ning Mooser nägi rõõmuga kuidas noorel isandal silmad oma endist sära hakkasid omandama.

”Tõepoolest, sellele ma ei tulnud,” möönis Mõtus elavnenult. ”Ja olgu Peetrus ja Jeesus ise tunnistajaks, et kergelt ma enda hinge ei kavatse müüa, kui vaja haaran Peltsebulil endal sarvedest ja üritan veel viimase hingetõmbega talle nuga kurku lüüa.” Ta kargas ootamatu energiapuhangu ajel püsti ja tõmbas mõõga tupest.

”Vanal Mooseril on õigus, see on meie võimalus jumala silmis lunastus teenida. Me ei hakka meelt heitma ega põgenema. Las tulla sarvikute karjad ja kurjaolendite salgad. Võtame nad tule ja mõõgaga vastu ning ilma halastuseta,” karjus ta ja keerutas mõõka söakalt pea kohal.

Ka lõkke ümber kogunenud mehed said sellest kõnest innustust, nagu üks mees kargasid nad püsti ja kinnitasid käratsedes ja üksteisest üle karjudes enda ustavust issandale ja Mõtusele.

”Tasem-tasem!” manitses Mooser neid, ”Öö hakul deemoneid enda peale kutsuda poleks tark.” Ent ülesköetud mehed ei paistnud teda märkavatki. Ning ka Mooseri kartus ei osutunud ilmaasjatuks. Läbi metsa kostis ootamatult taas deemonite undamist ja siis sootuks veidrat heli, mis meenutas mõne jumalast hüljatud olendi kiunuvat kisendamist.

”Nad on meid leidnud!” röökis Mõtus üle lärmi ”Edasi, näitame kuidas üks kristlane sureb,” ning Mõtus ees ja peaaegu berserki raevu piiril sõjasulased tema järel tormasid nad kummaliste helide suunas. Joosta polnud seejuures tõesti vaja kaugele, vaid mõni hetk hiljem hakkasid puude vahelt paistma ülierksad sinised ja punased vilkuvad tuled. Ilmselge tunnusmärk kurjade jõudude lähedal olekust. Mõtus ja tema sõjasulased läbisid neid ja tulesid lahutava vahemaa paari suure hüppega, ning sattusid kergelt rohtunud vankriteele, kus passisid kogunisti kaks deemonit ja neli kummaliselt riietatud ja relvastamata paharettide sulast.

Deemonid ise paistsid jumalasõdalaste ilmumisest üsna kohkunud. Nad karjusid: ”Seis!” ja veel midagi võõrapärast, millest sõjardid enam aru ei saanud. Nähes, et Mõtus ega ta mehed ei plaani teps mitte seisma jääda, tõmbasid nad enda vööl olevatest nahksetest paunadest mingid väikesed metallist pudelikesed, kust paiskusid ründurite poole tihedad tossujoad.

Mõtus tundis jälki ning silmi veele kiskuvat mädamunahaisu, ta kargas kuratliku leha eest kõrvale ja raius ühe deemonite teenri pea kuni kurguni lõhki. Seejärel tõmbas ta kibekähku verest tilkuva mõõga laibast välja ja pööras end järgmiste vastaste suunas, kuid ka ülejäänud ründurid polnud logelenud. Omaenda veres lebas kolm mõõgahoopidest purustatud laipa. Neljas, kes veel elus püsis, üritas metsa joosta ning vehkis miski metalse viguriga, mis sülitas tuld ja paukus nagu kõu. Üks liiga lähedale sattunud ründur karjatas kärgatusega üheaegselt ning haaras rinnust, aga enne veel kui käsilane jõudis oma saatana saua uuesti pruukida libistas küljelt ligi hiilinud Mooser enda mõõga talle roiete vahele, ning lahing oligi lõppenud.

Seejärel võtsid sõjamehed ette endiselt kohapeal passivad ja valjult ulguvad deemonid. Olendite silmpimestavalt vilkuvad klaassilmad purunesid mõõkade ja kettnuiade all üllatavalt hõlpsalt tükkideks ning peale paari tosinat huupi deemonite kehasse jagatud hoopi vaikisid viimaks ka nende kõrid. Koletiste kõhud urisesid ja mürisesid samas edasi ning nende vaigistamiseks läks märksa rohkem aega. Sõdalased rappisid ja peksid nagu põrgulised ise ning viimaks seiskusid ka deemonite õlised südamed.

”Pärgel, kui kõik saatana deemonid on sedavõrd nõrgad vennikesed, siis teeme põrgus paari päevaga puhta töö!” hüüdis üks ründuritest kuraasikalt, ent selgus, et nii kerge asi siiski polnud. Kaks meest olid tossust üsna kõvasti viga saanud, nad vähkresid maas ja nühkisid heinaga oma põlenud ning paistes nägusid. Mattias oli raske pistoda haavaga röötsakil maas ning keegi ei suutnud esmalt taibata kuidas see oli juhtunud, enne kui Mõtusele meenusid musta maagia jõul kärkinud saatanavits. Ilmselgelt oli vaene mees metsalise välguga pihta saanud. Nad kandsid verd köhiva sõjardi tagasi lõkketule äärde, kus see mõned hetked hiljem ka hinge heitis.

Oma kaaslase sedavõrd alatust surmast raevus sõjasulased tahtsid kohe ka endiselt teadvusetult magava nõia talle järgi saata ent Mõtus ja Mooser ei lubanud.

”Mattias on nüüd üleval jumala juures, muidu oleks ta ju uuesti meie seltsis üles ärganud,” sõnas Mooser. ”Mis mõtet on aga nõida tappa, ta ilmub uuesti ju siiasamma põrgu tagasi.”

”Ehk ongi parem, äkki saame ta sedaviisi ärkvele ning nõid saab meid lõpuks koju tagasi viia!” arvas üks noorematest sõjasulastest ning põhjustas sellega ajutise kuid ägeda usulise sõnasõja teemal, mis saab nõia hingest peale surma. Lõpuks pidi Mooser enda sõna maksma panema öeldes, et Kopitaja tapmine oleks pigem neile endile kahjulik, sest peale surma lendab ta hing otse saatana kätte, misjärel ei saa nad tagasiteed elavate ilma kunagi teada.

Sellele argumendile ei osanud keegi rohkem vastu vaielda ning väsinud sõjardid võtsid lõkke ümber istet. Kaua neile aga puhkamisvõimalust ei antud, sest viimaks ärkas ka nõid elule. Ta oigas valjult ning nõudlikult ja järgmine hetk pistis juba valust kriiskama, sest mitmelt poolt haarasid temast ründurite käed, kes kukkusid Kopitajat raputama ja talt aru nõudma.

”Räägi nüüd, va raisk, miks ja kuidas sa meid siia tõid.” röökisid vihased sõjasulased ning kiskusid ja tümitasid vaest mehikest kuis jaksasid.

”Mina eip toond kedagist!” kisendas valuhoogude käes vaevlev Kopitaja. ”Ise te ronisite!”

”Hoidke end tagasi, las ta sunnik räägib!” manitses Mooser sõdureid ning Kopitaja sai pisut hingetõmbeaega.

”Räägi nüüd, va hobusesitt, kuidas me siit minema saame või teeme sulle veel uut ja vana, enne kui su hingekese oma isanda juurde läkitame.” käskis ta kurjalt.

”Või issanda? Mida mu vanad silmad peavad nägema! Vana papitapjast Kaupo noorem poiss Vootele nimetab kristlaste jumalat enda omaks!”

”Peale ristimist võtsin endale uue nime suure Moosese auks ja olen seda juba palju aastaid auga kandnud!” sisistas vihast punaseks tõmbunud Mooser ja andis talle saapaga pikki murtud jalga nii, et nõia silmad hetkeks pahupidi pöördusid.

”Mul on vaja vastsündinud last,” susistas ta kui uuesti kõnevõime saavutades.

”Vastsündinud last?” imestas Mõtus, kes oli jäänud mõtisklema selle üle, kui vana Kopitaja pidi olema, et ta Mooserit poisiks kutsus.

”Värskelt üsast tulnud lapses on eriline vägi.”

”Kust me peaks siin põrgus raskejalgseid naisi leidma?!” ärritus Mooser. ”Sa mõtle parem lahendus!”

”Teist viisi pole. Ainult vastsündinud lapse jõud saab teid tagasi inimeste maale aidata,” jäi Kopitaja endale kindlaks ning ei peks ega ähvardamine ei suutnud ta meelt muuta. Lõpuks lõi Mõtus käega.

”Praegu me targemaks ei saa, paneme parem valvekorra püsti ja heidame magama. Aga enne käitugem heade kristlastena ning palvetagem, nii Mattiase hinge kui meie endi omade pärast!” Ja nad lõid oma mõõgad sealsamas maasse, langesid nende ette põlvili ja palvetasid pikalt mõõkade ristikujuliste käepidemete suunas.

***

Hommik oli põrgu kohta ebanormaalselt rõske. Seega, kui Mõtus andis käsu Mattiase matuseks haud kaevata, olid kõik heameelega valmis kaasa lööma, et pisutki sooja saada. Mõtus oli oma ärasaatmise kõnes üsna napisõnaline, sõnades vaid: ”Olid hea relvavend ja tubli sõdalane ...” ja andis seejärel käsu haud kinni ajada. Sõdurid täitsid ta soovi vaikides, misjärel Mõtus Mattiase mõõga ristiks hauapäitsisse lõi ning nad hetkeks taas sõnatus palves põlvili langesid.

Olles napi, kuid enamuse meeste arust ammendava matusetseremoonia täide viinud, asusid ründurid põhjasuunas teele.

Mets muutus kohati tihedamaks, siis pisut soisemaks ning selle läbimiseks kulus neil üksikuid nappe puhkepause tehes kogu päev. Edasiliikumist pidurdas ka see, et nõid ei tahtnud kuidagi jalgu alla võtta ning teda tuli okstest improviseeritud kanderaamil mitme mehe vahel tassida. Mõned ründurid tegid isegi ettepaneku, et kui Kopitajast neile tõesti mingit kasu pole, siis võivad nad ta sealsamas peajagu lühemaks teha, kuid Mõtus ja Mooser kõhklesid. Kopitaja oli nad ikkagi siia toonud ja võis põrgust üht-teist kasulikku teada.

Ühel puhkepeatusel astus Mooser siiani vakka olnud nõia juurde ja üritas temast neid teadmisi kätte nõutada.

„Milleks sa põrgu tükkisid? Peale surma jõuad sinna niikuinii?”

„Mis põrgu? Me oleme Taara juures, vanapaganate maal.”

“See su vanapaganate maa on sama, mis põrgu.”

“Võib-olla, eks sina tead seda ju ka paremini kui ülejäänud ristikoerad.” sõnas Kopitaja pilkavalt.

“Mina mõistsin, et see oli vale ning üks saatana käsilaste kummardamine.”

“Ja see sinu jeesuke on ju nii hea ega tee midagi halba. Ainuüksi tema nimel on tapetud...”

Ta ei suutnud lõpetada, sest Mooseri raske saabas teda vastu ta haava. Nõid vajus valust ulgudes kokku ning nartsud, mis ta haava ümber seotud, muutusid värskest verest punaseks.

Metsast jõudsid nad välja alles õhtu hakul. Seni taevas peremehetsenud hallid pilved hajusid ning kogu taevakaar lõi helendama pahaendeliselt punaselt, võõbates kogu ümbritseva maailma tontlikult verekarva. Ükski ründur ega isegi vana Mooser polnud kunagi päikeseloojangul sellist tooni taevast näinud ning veel imelikum oli see, et loojangule ei paistnud lõppu tulevat. Puud ise tegid ruumi söötis põllumaale, kust algas juba tuttavlik pigitee. Nad kõndisid mööda selle serva tubli pool tundi ilma ühtegi deemonit või nende käsilast kohtamata ja jõudsid ootamatult põrguvürsti linna.

Või vähemal nii nad seda parema nimetuse puudumisel kutsusid, kuna see kuhu ründurid jõudsid, ei meenutanud ühtegi normaalset asulat. Müürid puudusid täiesti ning teede asemel jooksid taas majade vahel hangunud väävlijõed. Majad ise aga olid oma hiiglaslike ustesuuruste akende ja ebaloomulikult siledate ja värviliste kiviseintega eriti kummalised. Aegajalt jäid ründureile silma ka paari deemonit, ent need kadusid urina ja tulesilmade sähvides kiirelt ehitiste vahele.

”Kardavad, raisad!” arvas Mõtus rõõmsalt. ”Said korralikult säru ja hoiavad parem eemale.”

Mooser nii optimistlik polnud, ”Mulle see asi ei meeldi, vaat kui kogunevad kuhugi suuremaks malevaks ja tulevad siis hulgakesi peale.”

”Tulgu aga pealegi, mida meil ikka kaotada.”

”Kirik!” hüüatas äkki kõige ees kõndiv ründur ja kõigi pilgud pöördusid hüüdja poolt osutatud suunas. Ning tõepoolest, seal oli tõesti kõige ehtsam kirik, mis enda harjumuspärases tuttavlikkuses tundus ebaloomulike ehitiste ja mustade pigiteede vahel seda veidram.

”Põrgus ei saa kirikuid olla,” arvas Mõtus mõtlikult. ”Järelikult peab see olema järjekordne saatana trikk, et issandat mõnitada.” Ent kirik tundus ühestükis enda raskete puust uste, kivitrepi ning torni ja ristiga sedavõrd tavaline, et pani temagi kõhklema.

”Äkki on selle ehitanud põrgusse sattunud patused mungad?” pakkus Mooser. ”Üritavad seal niimoodi enda patte kahetseda ja karistust lühendada?”

”Olgu mis on, vaatame järgi!” arvas Mõtus ”Ja kui tegemist on tõesti kahetsevate patuste jumalasulastega, siis ehk saavad nad meie ülesandest aru ja pakuvad abi.”

Salk suundus ettevaatlikult edasi. Mida lähemale nad jumalakojale jõudsid, seda rohkem hakkasid nad kuulma sealt kostvat võigast müra. Tundus nagu peksaks rauast nuiadega vastu puupakke, samal ajal kui piinatud hinged kõigest hingest kisendavad.

”Kuulge, mina sinna ei läheks” jäi Mooser seisma ”Ilmselt nuheldakse seal parasjagu patuseid.”

Kuid Mõtus jäi endale kindlaks ja salk liikus edasi. Kohe avaldus neile kiriku veelgi võikam külg. Kirikuga sarnaseks muutis ehitise vaid selle väliskülg. Pisut lähemalt vaadates selgus aga õudne fakt, et fassaadi taga asetses hoopis teine ehitis, mis meenutas hiigelsuurt valget vakla. Tundus nagu oleks mingi koletu deemon kirikult selle eesmise seina maha lõiganud ja päratu tolamaskina silmnäo ette kleepinud.

Kõik salgaliikmed olid sellest uuest alatusest rabatud. Eriti endast väljas oli aga Mõtus.

”Jumalateotus!” kisendas ta vihast väriseval häälel. ”Edasi, vaprad jumalasulased! Hävitame selle issandat mõnitava ehitise!” ning tormas trepist üles.

Nad lükkasid koos rasked kirikuuksed valla ning jäid selle taga möllavat soodomat ja komorrat pärani silmi vahtima. Uste tagant paljastus hämar saalitaoline ruum, kus hirmsa kriipiva ulgumise saatel väänlesid saatanlikus punases valguses erinevad paharetid ja patused. Iharad napis ja veidras riietuses naised hõõrusid seal end vastu mehi ning paljastasid häbenemata oma kehavõlusid. Ebamaistes riietes mehed väänlesid aga naerdes kui vaglad praepannil.

Seda oli kristlastest ründuritele rohkem kui nad suutsid taluda. Nii haarasid nad kilbid, kindlamalt kätte ning sööstsid ülestõstetud mõõkade ning odadega edasi pimesi vasakule ning paremale raiudes või torgates. Patused või siis deemonid osutasid ise seejuures taas üllatavalt vähe vastupanu. Esimesed neist ei märganudki oma surma saabumist ning ka nende kaaslased jätkasid esmalt väänlemist ka peale seda kui nende tapetud kaaslaste verevaht neid üleni kokku määris. Alles peale kümnekonna rüveda olendi surma hakkas ruumis levima miskit paanikasarnast ning deemonliku müra sisse kostis inimlikumal toonil esitatud karjenoot. Deemonolendid lõpetasid oma jäleda sabati pidamise, jõllitasid jumalasulaseid varjamatul hirmul, kogunesid kisendades troppidesse ja libastusid ning kukkusid verest märjal põrandal. Ka ründurite püstipüsimine muutus libedal põrandal üha raskemaks aga nad jätkasid sellest hoolimata enda vääramatut edasiliikumist ning raiumist.

Olles juba üle poole ruumist puhastanud märkas Mõtus esmakordselt, et saalis oli olemas ka kantsel. Ent küünalde ja kirikuraamatu asemel lebasid sellel vilkuvate hundisilmadega paganlikud liturgiariistad ning preestri asemel seisis selle taga hiigelsuurte mustade kõrvadega poolpaljas mees. Ka tema üritas põgeneda ent Mõtus oli tast kiirem. Möiratusega sööstis ta edasi ning raius deemonliku pastori suunas, ent reetlikult lige põrand vedas meest alt. Ta jalg vääratas ning otse pähe sihitud hoop kaldus kõrvale rebides olendilt peast vaid ühe ta mustja kõrva. Mõtus vandus ning virutas uuesti, ent mees oli juba mõõgaraiumise ulatusest eemal. Kuid sealsamas vale-preestri õnn ka lõppes, sest järgmisel hetkel läbistas ta kõhtu Mooseri vahe mõõk.

Mõtus pöördus ümber järgmist sihtmärki otsima ent sabat oli lõppenud ja peaaegu kõik selle osalised tõmblesid nüüd omaenda veres. Ta nägi kuidas paar viimast verega kaetud ellujäänud deemonit olid end nurka surunud ning kuidas ründurite mõõgad neist tükke lõikasid ja seejärel saabus ruumi vaikus. Isegi koletu deemonlik müra jäi vakka. Mõtus võttis kiivri peast ja pühkis higi, määrides nii lauba verega. Kogu võitlusraev oli äkitselt kadunud jättes kehasse vaid vastiku värina. Sõdalane silmitses enda ümber valitsevat kohutavat tapatööd ning kahvatus. Erinevate moonutusastmega surnud ei tundunud enam pooltki nii saatanlikud vaid nägid välja nagu värskelt tapetud inimesed ikka. Soojad kehad värskelt tõmblemised lõpetanud ning äsja klaasistunud silmad täis hirmu ning arusaamatust.

”Mu jumal, Mooser, mida me oleme teinud!” hüüatas Mõtus ahastust täis häälel ”Need pole ju deemonid vaid lihtsad patused, eksiteele viidud õnnetud hinged.”

”Ära unusta, isand, kus me oleme! Jumal on ise saatnud nad siia põrgusse kannatama ja see, kui nad oma sabatit pidades ja metsalist kiites üritavad tema soosingut võita, on issanda enda silmis väärt veel tervet hulka uusi piinu,” aga ka vana sõjamehe endagi hääles värises kõhklus, mida ta julgete sõnadega üritas kustutada.

Kõrgelt lae alt tulevad punased, sinised ja rohelised kiired visklesid põrandal edasi aga olid kaotanud ühtäkki kogu enda deemonlikkuse.

"See on vaid uus trikk," sosistas keegi meestest. "Järjekordne saatana trikk, et meid kõhklema panna. Nad muutsid deemonid noorteks inimesteks."

”Ma pole kunagi tapnud nii paljusid relvastamata inimesi,” sõnas Mõtus. ”Oh, jumal, miks paned sa mind nõnda raskelt proovile.”

”Sõda saatanaga on määratud vaid tugevamaile,” üritas Mooser enda isandat ja kunagist õpipoissi lohutada aga tundis seekord isegi, et ta sõnad kõlasid õõnsalt. Nad hakkasid verd ja tapatööd täis ruumist väljuma, kui ootamatult ilmus uksele oksajupist kargule toetuv Kopitaja. Vana nõid nägi varasemaga võrreldes märksa värskem välja. Tundus, nagu oleks kõik äsja valatud veri temasse uut elu äratanud ning manaja rüvedat hinge kui palsamiga turgutanud. Nii Mõtus kui Mooser silmitsesid vastikusega kuidas saatanakummardaja hindavalt laipade vahel liikus ja mõnda neist ka lähemalt uuris.

„Mida sa, raipesööja, otsid?” päris Mõtus.

„Ikka vastsündinud last.”

„Ma ütlesin juba, et põrgus ei saa sellist last olla!” sõnas Mooser.

„A ma ütlen, et on küll!” vaidles Kopitaja vastu.

Mõtus tahtis talle midagi kurjemalt käratada aga sel hetkel hakkasid läbi avatud uste kostma tuttavat deemonite kimedat ulgumist, justkui kisendaksid nad hirmust, et saak võib käest kaduda.

Ründurid vaarusid valekiriku uksest välja selle esisele trepile, kesk deemonite valgeid ja siniseid tulesid. Deemonite käsilased olid teist tõugu kui varemnähtud. Need olid turskemad, mustades nahksetes turvistes ning ühe hiigelsuure silmaga, mille all rippusid veidrad sarved. Ründurid kogunesid ümber mõtuse ning ülekaalukat vastast nähes hakkasid vanad instinktid ja lihastesse kulunud õpetused iseenesest tööle. Mehed moodustasid kohmaka poolrivi ja tõstsid kilbid. Deemonite poolt hüüti midagi, ent Mõtus ei mõistnud selle tähendust ja ega ta tõttöelda hoolinudki.

„Edasi, rünnakule!” hüüdis Mõtus sõjakalt ning tormas edasi. Samal hetkel paukusid mustade sõjasulaste käes olevad jämedad nuiad, ning valjude kõlksatustega kukkusid Mõtuse ja ta meeste ümber veidrad metallist toosid, mis paiskasid välja pakse suitsupilvi. Rünnak takerdus, ent kohe selgus, et suits ei kujutanud endast ohtu.

„Edasi!” ärgitas Mõtus ründureid uuesti, ent kohe ilmnes veider asi. Tema samm ei tahtnud enam kuidagi sirge püsida ning ka kätest kadus ootamatult jõud. Mõtus kukkus raskelt külili ning nägi, et sama saatus tabas ka ülejäänud ta mehi.

Mustad sõjasulased tormasid samal ajal neile kallale. Nad rebisid Mõtuse ning ta meeste jõuetuks muutunud kätest sõjariistad ning seejärel kaotas Mõtus teadvuse.

***

Ta nägi unes, et oli tagasi oma kodus. Nad jõid tema suure koja tares koos kõigi meestega mõdu. Ka Mattias on nende seas ning Mõtus rõõmustas, et kogu nõidade ja koletiste asi oli olnud vaid vastik unenägu. Seejärel ta ärkas ning mõistis kibedat tõde – nad olid endiselt põrgus ning nüüd ka vangistatud.

Kong kus nad asusid oli üllatavalt suur ja puhas. Seda valgustasid mitmed otse lae sisse ehitatud ülieredad laternad ning põrandat kattis pehme tundmatu looma nahk. See viimane tundus oma pillavas veidruses eriti võigas ning nii Mõtus kui ta mehed püüdsid võimalikult vähe astuda. Kes teab millest see tehtud ikkagi oli, võibolla patuste turjanahkadest.

Relvad ja kilbid olid loomulikult läinud, kuid mõtus leidis heameelt tundes, et väike saapasse peidetud pistoda oli alles.

„Kaua me oleme siin olnud?” uuris Mõtus Mooserilt, ent see kehitas õlgu.

„Ma ärkasin vaid pisut enne sind. Aga võibolla tema teab?” sõnas ta ja osutus näpuga nurka.

Mõtus taipas alles nüüd, et seal istus keegi neile täiesti tundmatu ja võõras mees. Ta astus tema juurde, haaras meest katvaist veidratest hilpudest ja surus ta vastu seina. „Kes sa selline oled? kurat või patune?”

„Ma ei tea, ma ei ole väga selle usuvärgi mees!” sõnas see hirmunult.

„Pagan,” sõnas Mooser, „ilmselgelt ristimata pagan.”

„Kaua me oleme siin olnud?”

„Kui mendid mind siia tõid olite teie juba kongis ja magasite. Ma ei tea tõesti midagi, sõitsin lihtsalt veidi jokkis peaga ja toodi siia,” vingus mees, ning üritas end tulutult Mõtuse raudkõvade sõrmede vahelt välja väänelda.

„Kus me oleme ja mis siin toimub?” jätkas Mõtus küsimustega piitsutamist.

„Kongis oleme, mis siin toimub ma tõesti ei tea, mendid olid mind just jaoskonda toonud, kui kogu see jama algas. Äkki hakkasid nad kõik rääkima midagi koletistest ja surnutest ning läksid hirmsasti närvi. Lõid mu kongi ja kadusid minema.”

„Jätke joodik rahule.” kostis ootamatult uksepoolt. See oli nüüd avatud ja seal seisid kolm mustas meest, kes oma pikkade mantlite ja kapuutsidega meenutasid pisut usumehi. Keskmine neist tõstis käed alandlikult pea kohale ja pööras peopesad nende suunas, andes mõista, et ta ei kanna relvi.

"Kes põrgusigidikud teiw veel olete?" päris ta.

"Me oleme võlurid," sõnas üks mustas meestest. "Me tulime teiega rääkima."

"Või rääkima!" irvitas Mõtus ja näitas rusikat. "See on ainus keel, milles ma sinuga räägin, saatanakummardaja!"

"Teie siin rebite aja-auke lahti, aga meil on nüüd sellepärast linnas suur jama ning palju süütuid inimesi on surma saanud!" sõnas üks peavõluri taga olevaist mustadest meestest vihaselt.

"Põrgus ei ole keegi süütu!" muigas Mõtus.

"Põrgus? Te arvate, et olete põrgus?" küsis peanõid imestunult.

"Kus siis veel?!"

"Samas maailmas, kus ennegi, ainult, et tulevikus, väga palju ajastuid tulevikus."

Mõtus puhkes selle rumaluse peale naerma.

„Mida sa meist tahad, nõid?” sõnas ta. „Ja räägi ruttu, sest ma hakkan su valedest ja keerutamisest väsima.”

„Siia, meie maailma, tulevikku tulles, kasutasite te väga vana ja võimsat maagiat. Ammu unustatuks peetud viisi, mis ammutab oma jõu maailmate vahel ulpivalt nimetult jumalolendilt. Õnnetuseks töötab selline maagia ammutamine mõlemapoolselt. Avades ukse läbi aja avasite te ukse ka noile jumalusele meie maailma.”

„Mis see meisse puutub, üks deemon põrgus vähem või rohkem,” kehitas Mõtus õlgu.

„Aga see ei ole põrgu, isegi kui see tundub teile arusaamatu ja veider, on see ikkagi inimeste maailm. Sinu ja su sõdalaste järeltulijate kodu ning oma ettearvamatu käitumisega olete te toonud siia suure õnnetuse.”

„Kopitaja? Kus sa oled, roojane saatana teener?” röögatas Mõtus vastuse asemel üle õla

„Ütle kuhu sa meid tõid ja katsu sa valetada!"

„Ikka Taara juurde, surnute maale.”

„Näete nüüd,” sõnas Mõtus. „Meie nõid on vähemalt aus ega ürita valetada.”

Nõiad ei vastanud midagi, nad pöördusid ja hakkasid mööda ukse taga avanevat koridori eemalduma.

„Kuhu te lähete?” päris Mõtus neilt sõjakalt.

„Väravat sulgema või vähemalt üritame seda teha. Me arvasime, et teist on rohkem kasu aga eksisime, tundub, et te ei suuda isegi aru saada kus te asute.”

„Käige põrgu!” urises Mõtus. „Heameelega kägistaks teid paljaste kätega surnuks aga selle eest, et meist kongist välja lasite, olen hetkel heas tujus.”

Võlurid jõudsid samal ajal juba koridori lõppu ning Mõtus mõistis, et pole tark mõte neid silmist lasta, ning ta andis meestele märku edasi liikuda. Kongiasukas, keda Mõtus oli varemalt üle kuulanud, otsustas sinna edasi jääda ning tõmbas isegi ukse viimase ründuri lahkumise järel kinni.

Koridor viis ründurid suurde tarre, mida valgustasid veidrad laes rippuvad laternad. Valgus, mida need heitsid polnud soe nagu tavaline lambileek vaid külm ja kõle kui haud, mis ärgitas mehi kiiremalt edasi liikuma. Õnneks leidsid nad sealsamas ka oma relvad – need olid niisama hooletult ühe laua peale hunnikusse laotud. Mõõgad ning kilbid leidsid taas oma peremehed ning Mooser leidis ka klaasist uksed, mis viisid neid hoonest välja.

Seal jälgisid nad kuidas mustakuuemehed majade vahel valitsevasse tumepunasesse hämarusse kadusid.

„Mis meie peaksime tegema? Mis võiks olla taevase isa soov?” pöördus Mõtus Mooseri poole.

Vanamees sügas mõtlikult enda määrdunud habet.

„Üks on selge, et põrgus on ka endas puhkenud mingitlaadi sõda. Võib-olla on see siin tavaline. Pühakiri pole väga selgesõnaline asjus, mis puudutab Lutsiferi ja ta järgijate elu.”

„Me peame leidma vastsündinu!” pistis Kopitaja nende jutule vahele.

„Vait! Mitu korda ma pean sulle, paganast koerale, kordama, et siin seda pole!” käratas Mõtus, pahasena segamise pärast. "Põrgus võib vaid värdja sünnitada, aga mitte süüta last.”

„Mis oleks ausa kristlase kohus?” mõtiskles Mooser samal ajal endamisi valjusti. „Eks ilmselt põrguliste plaanid segi lüüa, tabada neid ootamatult ning valusalt.”

„Ja seda me oleme ka siiani teinud.” arvas Mõtus sõjakalt ning Mooser noogutas, kuigi kerge nukker toon ta silmis andis mõista, et ilmselt mõtles ta parasjagu põrgulikus pühakojas olnud noortele.

„Ma arvan, et me peaksime minema sinna kuhu need kohalikud nõiadki. Midagi on siin teoksil ja kahtlemata teavad nad sellest rohkem kui meile rääkisid.”

„Sa siis usud nende värava-loba?” päris Mõtus Mooserilt üllatunult.

„Ma ei tea enam, mida uskuda.” ohkas vana sõdur. „Papp pole kantslis kunagi midagi sellest rääkinud mida ma olen viimastel päevadel näinud. Võib-olla on põrguid mitu, ma mäletan midagi põrgu eri ringidest.” Ta kortsutas mõtlikult kulme. „Midagi, et eri patustel on eri kohad kuhu nad lähevad. Võib-olla oleme me praegu ühel neist ringidest. Võib-olla need ringid sõdivad omavahel. Ma ei tea. Praegu ma ei imestaks, kui olemegi tõesti mingi kauge ja võõras inimmaailm, kuhu me sattusime.”

„Olgu, me läheme ja otsime selle värava üles ja teeme lõplikult kindlaks kus me siin põrgus oleme.” sõnas mõtus. „Nõid, sina kõnnid ees.”

„Mis hea pärast?” vingus see vastu.

„Sest see on siin ikka su kodu, kuhu sa nii väga tahtsid jõuda. Seega hakka parem heaga astuma ja ära pane mu kannatust rohkem proovile!”

Nad kõndisid varemete vahel edasi olles valmis iga hetk uueks rünnakuks. Majad muutusid aegamööda üha suuremateks ja ebaloomulikumateks ning kaugel taamal hakkasid hämarusest terendama suured kandilised mäed. Taevas nende kohal oli endiselt tumepunane nagu pahaks läinud haav, sest videvikutund keeldus lõppemast ja ööle ruumi tegemast.

Nad ei jõudnud väga pikalt kõndida, kui nähtavale ilmusid esimesed ebasurnud. Need olid õnnetud inimvared, värskelt tapetud korjused, kes vahtisid tühjal pilgul ringi ja liikusid edasi kohmakate ja järskude, putukaid meenutavate liigutustega. Eraldivõetuna olid nad seejuures üsna ohutud, märgates ründureid alles siis, kui viimased olid neist vaid mõne sammu kaugusel. Ent mida edasi seda rohkem neid juurde sigines ja lisaks paistis teadmine surnute lähedal olevast elusast lihast levivat kulutulena. Varsti polnud võimalik neist lihtsalt mööda minna ja Mõtuse käsu peale moodustus kiirelt väike kaherealine lahingurivi. Mõtus jäi koos veel kolme mehega esimesse kilbirivisse, ning Mooser, kui vanem ja kogenenum koos veel kahega teise.

"Edasi marss!" möirgas Mõtus ja mehed sööstsid edasi. Kilbid raksatasid vastu pealetungivate ebasurnute rindu ning jäsemeid, lõid nende hajusa rivi vankuma ning paiskasid mõned neist ka pikali. Kohe ründasid ka teise rivi mehed, raiudes odade või kirvestega üle esimeste võitlejate kilbikäe neid kes olid veel püsti jäänud. Kilbimehed jätmata aega rünnakust toibuda surusid aga juba uuesti kilpidega peale ning kogu rünnakutsükkel kordus halastamatu tõhususega uuesti ja uuesti. Viletsamini organiseerunud ja kehvalt relvastatud surnute vägi sattus sellest segadusse, rivi lagunes ning mitmedki piinatud hinged asusid hoopis taganema, vaarudes tagasi hoonetesse ja pimedatesse tänavatesse, kust nad olid tulnud.

Ründurid sai nüüd ka esimest korda peale pikemat võitlust ringi vaadata. Nad olid jõudnud võitluse käigus udust ja hämarusest paistvatele kaljudele tunduvalt lähemale ja mõistsid alles nüüd, et need polnud mitte looduse vaid inimkäte poolt moodustatud. Tegemist oli katedraalidest kõrgemate klaasist hiidmajadega, millede suurus rabas Mõtust ja tema mehi isegi rohkem kui varemalt nähtud deemonid ja ebasurnud. Nende viimaste olemasollu olid nad alati uskunud. Nii suurte ehitiste olemasolu tundus aga võimatu. Isegi mõtlemine kogu sellele klaasile, mis nende katmiseks läks täitis ründurite meeled sügava aukartusega.

Mida lähemale nad neile hiiglaslikele ehitistele jõudsid seda rohkem sai selgeks, et praeguseks oli kunagisest hiilgusest alles jäänud vaid riismed. Paljud ehitise seinu katvad väravasuurused klaastahvlid olid purunenud ning nende tagant pimedusest põrnitsesid lähenevaid sõdureid kümned pimeduses helkivad putukate või deemonite silmad. Maapind hiidhoonete ümber olid aga tihedalt kaetud purunenud või põlenud rauddeemonite jäänustega. Tundus, et siinses koletiste vahelises sõjas ei tuntud mingisugust vennaarmu.

Putukad hoidsid seejuures samas aupaklikusse kaugusesse, ilmselt olid varasemad kokkupuuted neid õpetanud ründureid kartma. Ka surnuid kohtasid nad palju vähem ning tegemist oli üksikute segaduses hingedega, keda polnud raske tappa. See andis lootust, et raskem osa teest on hetkeks möödas, kui eespoolt hiidmajade vahelt hakkas kostma ebainimlikku röökimist. Karjuja oli kahtlemata elav inimene, ning Mõtus juhtis enda salga hetkegi mõtlemata selle suunas.

Koht kuhu nad jõudsid meenutas linnaväljakut, olles samas suurim mida ükski kohalviibijaist olid näinud. Isegi Mooser tundis kergelt aukartust, ning tema oli ju ikkagi käinud Vatikanis.

Karjujaks osutus üks viimaseid elusolevaid musti nõidu, keda hoidis enda lõugade vahel nimetu ning vormitu õudus. See oli suurem kui härg ning temas oli üheaegselt midagi nii putukatest, kui merekaladest. Koletise sajad peenikesed, kuid tugevad, jäigad jalad tagusid maapinda kõmiseva trambiga ning valge suits koondus ja voogas tema ümber nagu seletamatu kehaosa. See viimane tegi koletise täieliku kuju nägemise raskeks, ning võibolla oligi see esialgu ründurite mõistusele parem.

Oli enam kui võimatu, et nad võiksid sellisest olendist jagu saada, ning Mõtus andis juba meestele taganemiskäsu, kui peletis neid ise märkas, ning neid ise ründas, jätmata muud valikut kui kaitsele asuda. Kiirelt moodustus kõver kilbirida, ent koletis trampis sest lihtsalt läbi, paisates ründureid laiali nagu takukoonlaid.

Sõjamehed koondusid ja ründasid uuesti aga võrreldes koletisega olid nad kui sipelgad ümber hiigelsuure kurja mardika. Peletis pööras end siia-sinna ja vehkis enda tohutuid sõrgu. Üks ründuritest ei jõudnud nende eest piisavalt kiirelt taganeda ja lõigati pooleks. Keegi virutas odaga ja tabas deemoni suulage, kuid see tõmbas oda ühe oma painduva sõraga kohe välja ja hüppas raevunult ründurile peale ja lömastas ta oma keharaskusega.

„Kuidas seda tappa?” karjus Mõtus Kopitajale.

„Kust ma tean?!”

Üks ründureist üritas samal ajal tabada koletise silmi, kuid läks selleks peletisele liiga lähedale, ning sattus selle sõrgade löögiulatusse. Tema kilp plahvatas kohutava hoobi tagajärjel puukildudeks ning jättis seda hoidnud käe lõdvalt rippuma. Asi oli kehv, lahing oli vaevu alanud, aga üle poole mehed olid juba surnud või suremas ning koletisel endal polnud kriimugi viga. Hullem oli aga ees, nende taga hakkas kostma tugevat urinat ning sealt ilmus nähtavale väikese tare suurune metallkoletis, millest mõlemal pool jooksis pool tosinat mustas nahkses turvises ühesilmset abilist. Mõtus ja ülejäänud elus ründurid valmistusid juba surema, ent ei metallkoletis ega tema abilised teinud neist väljagi, ning ründasid hoopis mardikalaadset deemonit. Metallkoletise turjal olev pikk nokk pöördus, kärgatas pauk, lendas tuld ning mardikas võpatas nähtamatust hoobist. Kuid ta kogus end kiirelt ja algas hullumeelne lähivõitlus. Mardikas ronis metallkoletise turjale ning asus seda lõhkuma, tegemata väljagi viimase abilistest, kes oma käes olevatest keppidest tema suunas tuld ja mürinat paiskasid. Peletis väänas metallkoletise metallist noka kõveraks, ning murdis sellega ka ilmselt olendi kaela, sest see jäi liikumatuks. Tema abilised jooksid enamus minema ja vaid paar neist proovisid veel tõsisemat vastupanu osutada.

Mõtus kasutas ära hetke, mil koletis oli nende tapmisega hõivatud ja lipsas jalge vahelt ta kõhu alla. Seal püüdis ta esialgu jalgade kallale tungida, kuid mõõk jättis nendele vaid tühiseid kriime. Siis pöördus Mõtus ülespoole, raiudes otse eluka kõhtu, ning see töötas juba paremini. Mõõk tungis krudinal läbi kõhunaha, ning peale kolme-nelja hoopi hakkas sealt valguma nahka kirvendama panevat jälki musta vedelikku, ning valgeid limaseid soolikaid. Koletis vajus küljetsi maapinnale, tõstis enda suised taeva poole, värises, ning suri. Mõtus pääses vaid napilt tema alt lömastumisest, ta jalad jäid küll elaja alla aga kõhust väljavoolanud soolikad pehmendasid lööki ja raskust, ning peale mõningast tirimist sai ta need kätte ja jõudis ringi vaadata. Kõik ta siiani allesjäänud mehed olid kas surnud või suremas. Mõtus rehmas käisega üle higist mullitava otsmiku ja märkas siis omaenda verre lämbuvat Mooserit sealsamas temast vaid pisut eemal. Ta sööstis vanamehe juurde ja vana sõdalase enda kätele.

”Ma lootsin ise alati paradiisi...” Kähises hallipäine ründur läbi suunurka kerkivate veremullide midagi arusaamatut ning Mõtus surus, suutmata midagi öelda, enda parima sõbra ja õpetaja vastu oma turvist.

”Me näitasime neile, me näitasime Kristuse jõudu!” Pressis ta läbi hammaste ning mõistis samal hetkel vanamehele näkku vaadates, et viimane oli siit ilmast lahkunud. Ta hoidis õpetajat veel mõne hetke ning asetas ta siis ettevaatlikult väävli järgi haisvale maapinnale. Ning seejärel nägi ta ka esimest korda portaali. Mõtus oli kujutanud seda oma peas suure sepistatud väravana, aga tegelikult oli portaal lihtsalt koht, kus pimedus oli mustem kui see, mis neid ümbritses. Nagu tilk tinti, keset lõputut punast hämarust. Mõtus astus sellele lähemale ja vaatas pimedusse ning hetkeks tundus, et pimedusest vaatasid talle vastu tuhanded silmitud näod.

Ning just siis kuulis ta lapse nuttu. Mõtus arvas selle hääle esiti olevat ta enda hullunud mõistuse poolt loodud. See ei saanud ju kuidagi võimalik olla aga mida pikemalt ta kuulatas seda kindlam asi oli – kuskilt kostis lapse karjeid. Mõtus hakkas aegamööda heli suunas liikuma, see tundus pärinevat ühest väljaku nurgas olevast laibahunnikust. Mõtus kargas sellele kallale, tirides surnuid laiali ning leidis nende alt lõpuks üleni verise kuid elusa naise, kes surus hirmunult vastsündinut rinnale. Selles, et tegemist oli vastsündinuga polnud seejuures mingit kahtlust, sest nabanöör töllerdas tal veel järel ning laps ise oli hallikas ning üleni limaga kaetud.

Mõtus silmitses last justkui oodates, et see iga hetk meelepettena minema haihtuks, aga viimane püsis seal ning röökis edasi.

”Vastsündinu! Tema abil saame toonelast lahkuda samamoodi nagu siia tulime!” kostus Mõtuse seljatagant Kopitaja hääl. Ründur pööras ümber ja silmitses nõida vastikusega. Hoolimata saadud haavadest ja vigastustest oli viimane üllatavalt hästi kosunud, ning läinud puutumata läbi hetkedest, mis olid nõudnud nii paljude tublide meeste elu.

„See siis ei olegi põrgu?” sõnas ta pigem endale kui Kopitajale.

„Põrgu-Toonela, mis tähtsust sel on mis see siin on. Tähtis on see, et me saame lõpuks tagasi minna!”

Kuid Mõtusele jaoks oli see tähtis, ta silme ette kerkis kogu nende teekond, ning selle käigus surnud või tapetud. Kas need olid tõesti olnud päris inimesed ja mustadel nõidadel oli õigus?

Kopitaja võttis samal ajal Mõtuse kõhklemist nõusolekuna, ta komberdas naiseni ja hakkas imikut ta sõrmede vahelt välja kangutama. See pilt äratas Mõtuse lõpuks ta tardumusest. Ta heitis veel viimase pilgu laialt irvitavale Kopitajale ja torkas mõõgatera nõiale kõrri. Vahe raud tungis ebamugava krudina ja raginaga läbi luude ning kõhrete, ning Kopitaja vajus vaikse korinaga kokku.

"Noh, paganad, las ma annan teile seda vana Luuka õlut maitsta!" sõnas Mõtus, tõmbas mõõga välja ning astus portaali keskmesse, edasi tõelisse põrgusse.

Jutt: Kirvest, andke mulle kirvest (Margus Makke)

Ma raiun ja raiun ja veel kord raiun juba mitmendat tundi järjest ja niipea pole veel lõppu näha. Baasini, nagu me uhkeldades seda nimetame, on veel neli kilomeetrit teed vaja puhtaks raiuda ja ometigi tulen ma tagasi täpselt sama rada, mille ma kõigest kuus päeva tagasi minnes lahti raiusin. Aga jah, praegu paistab, nagu poleks siit kunagi kedagi läbi käinud. Seekordsele retkele võtsin kaasa viis kirvest ja praeguseks on järele jäänud vaid üks. Kaks kirvest läks tervenisti, ülejäänutel õnnestus vähemasti teraosa päästa. Ausalt ütelda ei kujuta praegu ettegi, mis siis saaks, kui ka viimane kirves puruks peaks minema, tee peal on neid parandada võimatu.

Tagasiteel leidsin küll peaaegu terve maja, mis osutus endiseks sepikojaks, aga kasulikke tööriistu polnud, sest NEED olid ka siin korralikult mööbeldanud. Alles olid ainult need plekkruudud, enamvähem paberilehe suurused. Vaatasin neid alguses ükskõikselt, kuid siis tekkis mõte kirja panna, mis minu arvates juhtus ja juhtub.

Võiks ütelda, et seekordne retk on ikaldunud. Kuigi jõudsin mere äärde välja, ei õnnestunud hankida mingitki merekõlbulikku alust, millega saaks merelt kala püüda. Ainult üks karidele jooksnud sõjalaev oli näha, aga seegi oli NEID paksult täis. Igaks juhuks hoidusin eemale, sest kui tavaliselt on võimalik NEIST kirvega kõvasti raiudes läbi pääseda, siis sealse koguse järgi tundus see paras enesetapp olema. Meri ise oli vaikne, kauguses oli ainult paari lindu näha, kuid needki kadusid üsna pea silmapiirile. Pikalt ei saanud siiski midagi imetleda, sest NEED tulevad igalt poolt peale. Ei pea neid liiv ega kivid kinni, ainult merevesi tundub NEID peatatavat, aga mine sa tea mis seal tegelikult toimub. Viimasel ajal olen kõige suhtes kahtlustavaks muutunud.

***

Tagasi baasis. Tähendan veel ühteteist üles, aega ju on.

Ma olen Vantri mees (Vantri on Kuressaarest nii kolmteist kilomeetrit) või vähemalt olin seda veel oma kaks-pool kuud tagasi - praegu ei teagi enam, kes või mis ma olen. Toona, see tundub nüüd ilmatuma ammu, olin tavaline talumees, pisike majakökats oli ja natuke maad ka, kus kardulaid kasvas ja muud pudi-padi. Naine suri mõned aastad tagasi infarkti kätte, poisiklutt aga läks juba enne seda mandrile kolama, olla teine seal miski ärimees või keskit. Majas oli peale minu veel koeravolask ja paar kassi, rohkem ei kedagist. Tavaliselt sai päevasel ajal majapeal veidi kõpitsetud, õhtukanti aga külameestega poe taga ilma-asju arutatud ning õlut rüübatud.

Sellest on nüüd vast kolm kuud, märts hakkas just lõppema, kui Künkaaluse Joosep tuli rutuga meile ja teadis rääkida, et kusagil Kihelkonna kandis seal on miski imeasi maha sadanud. Ega ta rohkemat midagi ütelda ei osanud, aga "Saarte Hääles" olevat ka miski pisike nupp selle kohta. Noh heakene küll, see on ju ammu teada, et seal Kihelkonna kandis juhtub alatasa miskiseid imeasju.

Igatahes mõni päev hiljem (nüüd ma tean täpselt, oli teine aprill) mul poiss oli kusagil head äri teinud ja saatis mullegi veidi - hea poiss see Mihkel. Istusime tavalise koha peal poe taga ja rüüpasime seekord haljast, kui too Joosep tuli päris murelikult linnast (ta seal lükkas Selveris neid kärusid) ning teatas, et seal Kihelkonna kandis olla vist päris pahasti, igatahes ei ole sealtkandi inimesi enam tööle jõudnudki ja ei võta seal keegi telefoni ka. Üks töödejuhataja olla siis läinud kohapeale uurima, sest töökäsi on ju vaja ning ega niimoodi järsku ilma teatamata pole seal kedagi võtta, keda saaks kasvõi kassasse panna. Ja seda töödejuhatajat ei ole ka enam nähtud. Ja ega Selver polnud siis ainukene asutus, kus Kihelkonna asjapulgad tööl käinud ja nüüd ära kadunud. Seal keegi olla ikka närvi läinud ja mandrilt abi kutsunud, sest nagu Joosep teadis rääkida, ollagi sealt siis tulnud ka miskiseidki tegelinskeid.

Kolmandal ei saanud poest veel õieti haljastki ostetud, kui juba seesama Joosep tuli bussi pealt ja andis teada, et tema Selver olla kinni pandud, teadmata ajaks, ning tema ei teagi, mis edasi saab. Kuressaare ringtee juures pidi tal buss päris tükk aega passima, kui Muhu poolt tuli ridamisi igasuguseid salapäraseid masinaid, sõjamasinaid ka sekka. See pilt oli tal seest ka päris kõhedaks võtnud. Igaks juhuks sai siis meie poest igasugu kraami ostetud, et enne kui selle ka kinni panevad. Hea, et oli nüüd seda poisi raha käepärast võtta. Õhtaks saigi pood kaunikesti tühjaks ostetud - külarahvas käis ja mõned kaugemad talunikud ka. Tol õhtul oli meil nii palju arutamist, et kodumaile enne hommikut ei jõudnudki. Pole ammu nii täis olnud.

Neljandast suurt midagi ei mäleta, korraks peale lõunat ärkasin üles, aga pohmakas tahtis elu võtta, seega andsin koerale-kassidele veidi süüa ning kolisin põhku tagasi.

Viies aprill, siis ärkasin vara ja läksin kohe poe juurde uurima, mis uudist on. Hoolimata varajasest ajast oli poe esine suminat täis. Enamus rahvast olid kained ja väga närvilised. Räägiti midagi karantiinist (ma täpselt ei tea mis ta tähendab, aga hirmus sõna on küll), kaugemal olla plahvatusi kuulda olnud ja muud tüminat, mille tähendust ei osatud arvata. Vana Karla, kes omal ajal ka Teises ilmasõjas olnud, rääkis siis, et sedasi tümisenud haubitsad ja muu raskerelvastus. Kella kümne ajal saatsime Joosepi ja Aleksi linna poole uudiseid kuulama. Kolme paiku lendasid suured lennukid üle, ikka Kihelkonna poole - Vana Karla arvas, et pommitajad. Viie ajal tuli Joosep Aleksi autoga üksinda tagasi, ise üsna sorgus, käsi jooksis verd ja selgus, et on kuuliga läbi lastud.

Eks me siis kuulasime Joosepi pajatust: linnas olla asjad ikka päris käest ära, politseisid ja päris sõdureid olla kõik kohad täis ning nood seal käsutavad kõiki tuppa. Et välja tulla on keelatud ja kella seitsmest hakkab kehtima Komandandi Tund, mille ajal keegi peale sõdurite ei tohi liikvel olla, ja kes seda rikub, see lastakse kohapeal maha. Ja kõik, kes tahavad Muhumaale minna või paadiga merele, need lastakse samuti maha. Kui küsitud, milles asi, jäänud sõdurid kindlalt vait. Seal olid veel mõned väljamaalased, kellele asi arusaamatuks jäi, need proovisid miskisesse Komando Punkti väevõimuga sisse saada, et saaks selgust, ja need ka lasti seal rüseluse käigus maha. Sealsamas siis Aleks saanud ka kuuli kõhtu ning Joosep käevarde. Joosep sai siiski kuidagi eemale, alguses proovis Aleksit ka kaasa võtta, aga miskised sõdurid hakkasid uuesti tulistama. Aleks sai veel ja veel kuule keresse ja sellega ta kaitses tahtmatult Joosepit, kes nüüd ehmatusega päris jooksu pistis ja läbi häda sai veel Aleksi autosse ning kuidagimoodi siiapoole tulema.

Sellised uudised ajasid enamikul närvid päris püsti ning nende rahustamiseks pöörduti alkoholi poole, mida poemüüja muide täitsa tasuta andis, sest kui maailma lõpp on käes, siis mis teda enam hoida, et küllap varsti tullakse meie küla peale ka ning tapetakse muudkui maha. Saime seal poe juures siis ühe pooliku ära lahendatud ja teine oli ka poole peal, kui Leeni-tädi (tal on seal Jõempa pool pisike talukökats paari lehmaga ja ta ise vägagi kraps, kuigi vanust vist üle seitsmekümne) tuli joostes poe poole ja karjus juba kaugelt: "Appi, tulge appi, minu lehmi süüakse!" Selle peale hüppasime püsti ja haarasime pihku, kes mida sai (mulle näiteks sattus kirves). Joosepile ütlesime küll, et jäägu heaga maha, haavatud ja puha, kuid kas ta siis kuulas meid… Nojah, eks alkohol tõstis kuraasi ka ja mingitele marodööridele tahtsime igal juhul tuule alla teha. Igatahes tormasime täie hooga Leeni-tädi hüti poole.

Juba kaugelt oli kuulda lehmade surmaeelset kisa. Kui kohale jõudsime, jäime hoobilt seisma. Seal ei olnudki marodöörid lehmade kallal, seal olid NEED. NEID on võimatu kirjeldadagi: ei ole nad ei loomad, taimed ega putukad, arusaamatuks jäi ka see, kuidas NEED liiguvad ja kuidas ümbritsevat söövad (kui seda üldse saabki söömiseks nimetada).

Kauaks me siiski seisma ei jäänud, sest lehmade hale korin lõi otse südamesse, ning tormasime korraliku sõjakisa saatel edasi, vibutades erinevaid relvi pea kohal. Silmanurgast nägin veel, kuidas Joosep vahetult enne lehmi äkki seisma jäi ning oma relvaks olnud vigla maha pillas. Siis tuli eestpoolt tema poole mingi kombits või väät, mis virutas talle litaka vastu laupa nii, et veri lendas. Selle peale läks mul silme eest mustaks: kurat, minu sõbraga nii ei tehta! Edasi enam suurt ei mäleta, vehkisin kirvega, kuni tundsin, et enam ei jaksa, ja alles siis uurisin hingeldades ümbrust.

Alles olime ainult mina ja naabri Karla - tema oli samuti kirvega vehelnud ja kirved olid meil ka ikka üsna ära äestatud välimusega. NEED olime vähemalt lähikonnast tagasi tõrjunud, aga karmi hinnaga: kuuest mehest olime elus ainult mina ja Karla, lehmad ja Joosep olid täiesti kadunud, Endlist leidsime vaid pea ja ühe käe, Kaupo ja Sven olid enam-vähem ühes tükis, aga ka surnud mis surnud. Raiusime ligidusest pajuvääte (mis olid muide imelikult krobelised ja väändunud) ning panime surnud nende peale ja tassisime poe juurde, ise valvsalt ümbrust jälgides. Poe juures oli juba kenake rahvahulk, sest eks Leeni-tädi kisa oli kaugele kuulda, ning kõik kuulasid Leeni pajatusi NENDEST.

Meie tulek ja laipade nägemine ajas rahva kohe hüsteeriasse, eriti Meeriti, kes oli Endli abikaasa. Meile sadas igast nurgast küsimusi, aga me ei osanud suurt midagi vastata, sedagi ei osanud õieti ütelda, kelle või mille vastu me siis võidelnud olime või kuidas ülejäänud surma said. Leeni-tädi küsis muidugi lehmade kohta (ju siis talle tundusid lehmad olulisemad kui inimesed), mille peale saime vaid pead raputada. Igatahes meid peeti kangelasteks ja joodeti igasugu hea ja paremaga päris purju, olgugi et oht varitses lausa nurga taga. Pidasime pidu nagu katku ajal.

Hommikul keegi nagu käis mul ukse taga kolistamas, aga ma vaid pomisesin läbi une ja keerasin teise külje. Pealelõunal ajasin oma kondid lõpuks püsti. Pea lõhkus otsas, aga siiski tundsin, et pean minema uurima, mis väljas toimub. Koera-kasse ei täheldanud, kuigi kutsusin. Võtsin igaks juhuks kirve kaasa ja läksin. Küla oli välja surnud, mitte kedagi polnud liikumas, korstnatest ei paistnud ka ühtegi suitsu, kuigi üsnagi vilu ilm oli. Veidi ringi liikunud, sain aru miks kõik jalga olid lasknud - nimelt oli NEID nüüd näha juba päris küla ligidal kooserdamas.

Nojah, see oli meie küla lõpp, lahkusin isegi.

Mõnda aega liikusin Muhu poole. Kõikjal oli vaikus, isegi linde polnud näha ega kuulda. Üsna kõhe oli niiviisi üksi konnata. Kuna ma liikusin NEIST eemale, siis oli veel ilus tärkav loodus ümberringi, aga ohu aimdus oli nagu käega katsuda.

Vist kolme-nelja päevaga jõudsin Saaremaa ja Muhumaa vahelise tammini, kuid see oli õhku lastud ning sealt üle saamiseks oleks vaja olnud paati, mida aga polnud näha, ei ligidal ega kaugel. Mis seal siis üle jäi, patseerisin niisama ringi. Õnneks leidus veel külasid, kus poodidest ja majadest sai ühtteist söömiseks ja joomiseks kaasa võtta.

Ega ma vist kainet päeva väga ei näinud küll, koguaeg oli õlu või viin ühes käes, teises kirves ning siis veel seljakott muu kraamiga.

Umbes nädal aega pärast külast lahkumist jõudsin siis selle niinimetatud baasini, kus olid Kuslap ja Vaike ning Juha ees tegutsemas. (Kuslap ja Vaike olid kusagilt Jursi kandist pärit, Juha jällegi oli Mäebe juurde suvituskoha hankinud ning tulnud enne hooaega valdusi üle kaema, kui jäi siia lõksu.) Baasiks oli meil siis kõrgepinge liini de läbinisti rauast karkass, mille tipu ligidale ehitasime mingid lavatsi moodi asjad, kus sai ilma alla kukkumist kartmata enamvähem külitada.

Alguses oli meil veel suht lihtne ümbruskonnast kraami saada, aga mida rohkem NEID tekkis, seda raskem ja raskem oli midagigi saada. Ainuke lootus oli, et küllap mandri rahvas lõpuks siiski tuleb ja korra majja lööb.

Nii oli siis juba kaks või enam kuud möödunud. Mõistsime, et NEED on vallutanud vist kogu Saaremaa. Raadio vaikis, kostus vaid eetri raginat nõrgalt (leidsime ühe patareide peal töötava aparaadi), telekad, läpakad ja telefonid on tummad. Sellest saime järeldada, et ega mandrilgi asjad roosilised olnud.

Nüüd siis jõuame praegusesse tagasi. See viimane kirves, mis sellest rannikule käimisest veel alles jäi, oli nüüd päris otsakorral, mul võhm ka. Baasini oli veel oma pool kilomeetrit, mul kotis ainult mõned viinad ja paar konservi - need sain tee peal veel ühe poe varemetest. Meie õnneks NEED rauda ja alkot väga ei seedi. Konservid on siiski üsna vileda näoga, ega neid kauaks poleks olnudki. Nojah, istusin mina siis maha ja tegin ühe konservi lahti, panin viina ka lahtiselt käepärast, kui siis äkki üks SEE kooserdas päris ligi ja proovis mind oma jätkega tabada. Ma viskasin ennast kummuli ja viinapudel sattus kuidagi kätte, ise ei mõelnudki siis, lihtsalt viskasin SEDA viinaga. Pudel läks vastu jätket pooleks ning oh sa imet, mis tramburai siis peale hakkas. SEE hakkas hüppama, kooserdama ja mida kõike veel tegema, kuni lõpuks kokku vajus ning päris vagaseks jäi. Mina seda ammuli sui pealt vaatamas. Eeh, vaat mispärast mind ja baasikaaslasi ei tahetud ära süüa, nagu kõiki teisi. Veidi puhanud, läksin juba reipamalt edasi, viinapudel nüüd juba relvaks käes, ja kui mõni NEIST ligi sattus, lonksasin aga ja puristasin mõnuga. Ilus oli vaadata, kuidas raisad väänlesid. Sedasi sain päris kiiresti baasi juurde. Tahtsin oma avastusest teistele ka rääkida, kuid jäin hiljaks.

Ju vist Vaike oli NENDE kätte sattunud ja Kuslap sellest hulluks läinud, sest et ta oli Juha oma kirvega päris sodiks peksnud seal üleval lavatsil ning siis endaltki elu võtnud. Tundub nii, et seda juba paar päeva tagasi. Soe suvine aeg, putukaid küll pole, aga laibad olid juba üsnagi kuivama hakanud. Et putukaid pole, siis vist seepärast ei haisenudki nood sisuliselt üldse, aga rõve oli vaadata ikkagi. Kuidagimoodi lükkasin nad üle ääre, matmisest polnud juttugi - labidat ju pole ja kätega pole minust kaevajat pärast seda rasket retke. Nüüd siis istun ja mõlgutan mõtteid: üksi kogu Saaremaal, võibolla isegi kogu maailmas - ei tea.

Aga kuis nüüd hakkas minus viha kerkima. Kurat! Mul on relv mis ju mõjub, raisk! Lähen ja tapan, tapan tõpraid, kuni ise kõngen. Kogun kokku kõik kirved, kõik alko ja viimasedki konservid. Liigun Kihelkonna poole, sinna kus NEID on kõige rohkem, ja proovin tappa, ei, kindlasti tapan ja tapan ja tapan veel. Muud mõtet enam peas pole.

Selle kirja leidis meie teadusmeeskonna liige Mosheh Teri 168 päeva pärast Virita intsidendi algust, ca. 50 km Korruptsiooni epitsentrist, kõrgepingeliini posti otsast endise Masa asula lähedal. Raskesti loetav kiri oli vaevaliselt plekktahvlitele kraabitud ja toksitud. Korruptsioon oli selleks hetkeks täielikult haaranud Euroopa ning suurema osa Aasiat. Nende tahvlite näol on tegu ainukese teadaolevalt säilinud intsidendijärgse tekstiga ja meie hüpoteesi kohaselt sisalduvad kirjas vihjed, miks Korruptsioon seitsmekümne teisel päeval peatus ning peagi lakkas, jättes maha kõrgendatud viljakusega maapinna. Kirja parandatud ja tsenseeritud tõlkeid levitab teadusmeeskondade koordinatsioonikeskus. Originaaltahvleid säilitatakse Kairo ülikooli arhiivis.

Illustratsioonide autor on Kärt Mikli.

Jutt: Iga teine on sulle (Ander Skarp)

Marvin lebas selili vanal ja koitanud reformvoodil ning oigas. Mitte valust või vaevast – Marvin oigas heatundest ja mõnust. Tänane päev oli korda läinud ja ta oli võitnud. Voodi kõrval ilma ukseta öökapil oli vana ja määrdunud rätik, tavoti- ja vereplekkidega palistatud. Rätiku peal aga korraliku kööginoa mõõtu terariist, mis kunagi oli olnud roostevaba terase karva, ent praeguseks kaetud paksu paakunud verekihiga. Käepidemel ilutsesid täkked, millest viimase oli Marvin sinna sisse lõiganud vaevalt kümne minuti eest. Kokku oli neid seal üle kolmekümne...

Jah – tänane päev oli korda läinud. Marvin oli enese üle uhke. Ta oli murdnud oma ebaõnnestumiste ahela ning väljunud võidukamalt kui kunagi varem. Vaikselt ajas mees ennast voodis istukile ning heitis pilgu pragulisele peeglile. Sealt vaatas vastu keskealine mees, rõugearmilise näo ning sorakil juustega. Marvin irvitas ning tema suust paistsid puseriti kollakad hambad, üle ühe välja löödud või siis lihtsalt juureni ära mädanenud. Jah, pole midagi öelda – ilus poiss, mõtles Marvin ja ajas ennast püsti. Ta võttis öökapilt oma ustava terariista, mida küll noaks vaid tinglikult saaks nimetada, ning pühkis juba hüübinud värske vere vastu oma maika rinnaesist puhtaks. Marvin astus üle punase lihatombu, mis veel tund tagasi oli olnud elav ja hingav inimene, oma lootuste ja unistustega, kuid millest nüüd oli alles vaid esimese eufooria järel hajuma hakanud mõnutunne Marvini haiges ajus.

Marvin oli sarimõrvar ning täna oli ta tapnud oma kolmekümne viienda ohvri.

***

Sir Alvin oli tähelepanuväärne härrasmees.

Ta liikus alati ringi oma laitmatus frakis ning ei lahkunud hetkekski oma kõvakübarast. Tal oli hallikas kitsehabe ning ühele korralikule inglise vanahärrale kohaselt kandis ta monoklit. Sir Alvinil ei olnud kunagi kiire, tema tegemised olid alati läbimõeldult pedantlikud ja korrektsusest pakatavad. Kui sir Alvin oli kunagi abielus olnud, siis oli just see iseloomuomadus tema abikaasa, leedi Blythe meelest kõige imetlusväärsem isikuomadus, mida ta oma mehes nägi. Kahjuks aga kasvas sellest jumaldamisest välja isikukultus ning sir Alvinile mõjus see rusuvalt ja ahistavalt. Vanamees tundis ennast kui lõksus olevat ning nii juhtuski, et ühel õhtul kaardimängult tagasi tulles ja kodus Blythe ihade lõksu langedes miski tema sees murdus – ta läks kööki, kuhu abikaasa teda jälitas, haaras sealt riiuli pealt kööginoa ja pussitas oma abikaasat seitse korda. Naine suri sõnagi lausumata, naeratus näol. Kui sir Alvinile olukorra olemus kohale jõudis ning ta enese ees olevat surnukeha silmitses, hakkas tema ajus laitmatu korra ja täpsusega tiksunud kellavärk rikki minema. Ta tükeldas surnukeha, kogus vere ämbrisse, põletas tükid keldris asuvas suures ahjus ning täiesti segastel asjaoludel kooris ennast ihualasti ja pesi ennast naise verega. Kaks päeva hiljem leidis omakohtu üllast ideest kannustatud pööbel majja tungides aatriumis lambilühtri küljes kaelapidi rippuva sir Alvini elutu keha. Teda ei vaevutud isegi matma – tema surnukeha jäeti sinnasamasse rippuma, aegade ja unustamiste voolu roiskuma.

See juhtus 200 aastat tagasi. Sellessamas, nüüdseks juba mitu ilmasõda üle elanud majas, mis lagunes igast küljest, oligi oma pelgupaiga leidnud sarimõrvar Marvin. Temaga koos elas seal aga sir Alvin, kelle maised jäänused olid küll juba aastasadade eest kõdunenud, ent kelle vaim oli siiani seotud tema ainsa allesjäänud varaga. See on issanda karistus minu pattude eest, tavatses härrasmees pidevalt korrutada. Ja kui juba igavest karistust kanda, siis miks mitte oma aega sisustada mängudega? Marvini ning Alvini vahel oligi tekkinud omamoodi sõprussuhe, mis võis kasulikuks osutuda mõlemile – Marvin sai pikapeale üle teda vaevavast depressioonist ning sir Alvin oma limbos kõõlumise igavusest. Marvini ülesandeks oli kohale vedada teadvusetud ohvrid ning seejärel sõlmisid mehed tavaliselt kihlveo, kumb suudab ohvri suures majas esimesena üles leida. Võitjale jäi võimalus demonstreerida oma seltsimehele kõige leidlikumaid ja võikamaid tehnikaid ohvrite töötlemises...

***

Marvin komberdas kööginurka ning avast krigiseva külmikuukse. Seal sees laius tühjus. Marvin lõi hooga ukse kinni ning pöördus sisisedes sir Alvini poole: „Kas sa, kurat, ei oleks võinud mulle seda juba enne öelda, et meil siin toiduraasugi pole? Ma oleksin võinud linnas olles poest läbi hüpata.”

„Mis mul sinu toidust?” vastas sir Alvin osavõtmatult, pööramata pilku ajalehelt, mida ta suures nahktugitoolis lösutades luges, „sa tead ju väga hästi, et minusugused on vabad selle näruse maailma vajadusest.”

Illustratsiooni autor: Toivo Tooming

„Sa vana perse,” urises Marvin vastuseks. Ta kohmerdas veel paar hetke kapiuste kallal, raputades ja lahti kiskudes erinevaid pakendijäänuseid, mida panipaikadest leidis. Lootusetu – kõik olid tühjad. Pettunult istus ta köögilaua taha ning jäi mõttesse.

„Ma vist pean jälle linna minema.” Marvini silmad läksid särama.

„Misasja, jälle? Alles kaks päeva tagasi käisid!”

„Pole midagi teha, süüa on tarvis. Pealegi annab see võimaluse uue kandidaadi välja valimiseks.” Marvin irvitas ja matsutas suud.

„Ega sa arva, et nii tihedalt oma sõpru valides tekitad sa mõne politseiniku peas mõtteid kadunud isikute juhtumitega tegelema hakata?” küsis sir Alvin üle leheääre vaadates. „Ma saan aru küll, et sa oled oma äsjase saavutuse üle õnnelik ja eufoorias, ent tark ei torma.”

„Ah mis sa kah...” ühmas Marvin käega ja sulges silmad.

Marvin oli üks neid võikaid sarimõrvareid, kes oli inimesi rappinud juba pea kaks aastakümmet, ent ta oli kaval ja oskas oma jälgi segada. Seda viimast suuresti tänu sir Alvini juhendamisele. See mees oli tõeline meister oma alal, mis sest, et tal polnud enam ei liha ega luid. Kunagi ammu, kui nad olid selles majakeses kohtunud – Marvin otsis talvetormi eest varjukohta – jõudsid nad omavahel sugulashingelikule äratundmisele ning vähemalt Marvini jaoks oli kunagine kokkulepe kuhjaga ära tasunud. Marvin kannatas nimelt omamoodi psühhosomaatilise häire all – kutseikaldus, kui nii võiks öelda - ta ei olnud eelnevalt juba mitu aastat suutnud kedagi tappa. Püüdis kinni, mängis natuke, ent eluleeki kustutada ei suutnud. Käed hakkasid värisema, vasak silm tõmblema ning silmist paiskusid pisarad aga seda kuradi nuga üles tõsta ei suutnud. Marvin ei mäletanudki enam, mitu korda ta aastate jooksul niimoodi proovinud oli – võimalik, et üle viie korra – ja iga kord oli ta kinniseotud ohvri lihtsalt sinnasamasse vedelema jätnud. Kas nad pääsesid või ei, seda Marvin ei teadnud. Usutavasti siiski koolesid, sest olgugi, et tapmine tekitas sarimõrvarile vastumeelsust, suutis ta end sundida korralikku piinamist läbi viima.

Sir Alvin oli talle justkui õpetajaks, tänu kellele oli ta taas hakanud enesesse uskuma. Vanamees ei soovinud vastutasuks muud, kui vaid aeg-ajalt kasutada Marvini keha, siis kui mängu juures pidi sir Alvin võitjana väljuma. Muidugi mõista olid selles mängus omad reeglid – näiteks ei tohtinud kummituse kombel läbi seinte ja uste ujuda, põrandatest rääkimata. Mängu ajal pidid olema kõik uksed lahti ja kui juhtus, et ohver on mõne ukse sulgenud, pidi sir Alvin lugema esmalt viieni ja alles seejärel uksest läbi tungima.

Nii mõnigi kord oli Marvin võitjaks osutunud, ent oma hädise õnnetuse tõttu ei suutnud ta õilsalt võidetud trofeega miskit peale hakata. Nii jäigi sir Alvini kohuseks Marvini keha kasutades ise koletu veretöö ohvri eluleek kustutada. Ja nüüd, alles nüüd viimase ohvriga oli Marvin üle saanud oma ajuhaigusest. Ta ei öelnuks seda kunagi, ent ta pidas sir Alvinit justkui oma isaks.

Marvin tõusis püsti ning teatas resoluutselt: „Lähen linna. Olen tagasi poole öö paiku või hiljemalt enne hommikut. Vaatame siis seda asja.” Ning juba ta oligi läinud. Sir Alvin pani ajalehe käest ning mõtles. Ta mõtles sellest, et mida enesekindlamaks Marvin muutub, seda vähem jääb igasugustele kummitustele võimalusi kedagi seestada. Midagi tuleb ette võtta selles osas...

***

„Tead, ma mõtlesin siin vahepeal,” alustas sir Alvin, kui Marvin oli teiselt korruselt alla tulnud ning siirdus aknaid-uksi plankudega sulgema. „Ma mõtlesin, et kui äkki muudaks mängu reegleid? Teeks nii, et iga teine on sulle!”

„Mis mõttes?” ühmas Marvin, „sa tahad öelda, et me peaksime kogu mängu olemust muutma? Aga see poleks siis ju enam mäng, vaid ettemääratus...”

„Seda küll, ent nii on ju kindlam ennast ette valmistada ja seda nii sul kui ka minul.”

„Arvad sa tõesti? Ei, aga ei – ma alles sain eneseületusega hakkama, palun ära võta minult võimalust enesekindluse tagasi võitmiseks. Ma palun sind!”

Marvin tundis nagu oleks tema hinges miskit murdunud. Kui tal selline asi üldse olemas oli.

„Ma usun sinusse,” kostis sir Alvin, lisades „mu poeg.”

See oli nagu külm dušš Marvinile. See raputas teda varbaotsteni ning pani tema keha emotsioonide tulvast täiesti rappuma. Ta suutis end ainult vaevu tagasi hoida ning tundis nagu see oleks tema armetu elu ilusaim hetk. Miski tema sees murdus, jäikus kadus ja kui sir Alvin oleks praegu palunud tal ennast sõitva rongi ette heita, oleks ta seda mõtlematult ka teinud.

„Ma näen, et minu sõnad sind liigutasid – väga hea. Palun kingi see iga teine siis vanale mehele.”

Marvin ei vastanud, noogutas vaid nõustumise märgiks ning viimast jõuvaru kokku võttes, et mitte nutma puhkeda, lahkus toast.

Seda oligi sir Alvin oodanud ja lootnud. Kui ta suudab mängida mehe tunnetega, lükkab ta paratamatult saabuvat reetmist edasi. Aga reetmine tuleb, selles oli sir Alvin kindel. Kellel ikka mingit vana armetut kummituseraatsu tarvis läheks? Ta veel ise seda ei teadvustanud, ent verejanu oli temalt röövinud igasuguse loogilise mõtlemise ja hirm tuleviku muutumise osas võis tema niigi habrast psühhopaadi-olemust kõigutada ettenägematus suunas.

***

Uks kriiksatas ning pimedasse ruumi tungis pimestav valguskiir. Keegi seisis uksel – Paul nägi vaid musta siluetti, ent – oh õudu – siluetil tundus käes olevat hiiglaslik terariist. Kas see oli pussnuga või lihakirves või... Paul oleks tahtnud suurest hirmust karjuda ja röökida, ent ta ei saanud. Õmblused huultel tegid põrgulikku valu ning hammaste külge kleepunud vana verekiht märgus uue verega. Tema kokkuõmmeldud huulte haavad rebenesid lahti ning Paul teadis, et ta minestaks enne, kui suudaks õmbluseks kasutatud tamiili katki rebida. Minestada aga ei tohtinud, sest see oleks jäänud tema viimaseks silmade sulgemiseks. Seda teadis Paul kindlalt.

Kuju uksel näitas käega vasakule ning lahkus seejärel, jättes ukse lahti. Mäng oli alanud.

***

Marvin ja sir Alvin said kokku fuajees ning istusid maha ühe kiire turaka ladumiseks. Nad sisustasid oma aega, et anda ohvrile võimalus enda peitmiseks või relvastamiseks, kui peaks juhtuma, et tegemist on südika isendiga. Üks korralik turakamäng aga võis vahel venida suisa tunnipikkuseks. Seekord oli aga justkui mingi ärevus õhus ja nii Marvin kui sir Alvin ei tundnud kaartidest erilist mõnu. Nii lõppeski mäng enneaegselt ja koos asuti maja läbi kammima. Marvin pidi siirduma ülakorrusele, sir Alvin aga läks keldreid läbi tuuslama. Osavad inimesed võivad ennast selles häärberi-mõõtu majas tunde peita, ilma et keegi nende ligigi satuks. Uksed-aknad kinni naelutatud, ei olnud võimalik ka majast välja murda.

Sir Alvin liikus boksist boksi, iga ukse taga kohusetundlikult viieni lugedes, sest kuigi ta oli vahel salakaval, oli ta siiski aumees. Ta ei osanud eneselt küsida, miks kõik uksed kinni on. Marvin samal ajal oli köögist paar suurt nuga haaranud, enda pussi vöö vahele torganud ja käis nüüd teise korruse magamistube läbi. Talle meeldis vahel ohvritega kassi ja hiirt mängida – neid kuskil märgates üritas ta neid vaimselt traumeerida. Noh – natuke rohkem, kui nad juba traumeeritud olid.

Paul oli pärast silueti ukseavalt kadumist mõelnud, mida teha. Uks oli avatud aga äkki oli see lõks? Mis sest – ta on niigi juba lõksus, selles toas. Vaikselt hiilis mees ukse poole ning piilus koridori. Kedagi ei olnud näha. Mida paganat nad temast tahavad? Ilmselgelt oli talle antud käsk põgeneda. Kas nad tahavad teda kinni püüda? Nemad? Äkki on ainult üks mees? Astudes koridori otsustas Paul minna vasakule – sinna kuhu siluett oli näidanud. Kui nad tahavad mingit tagaajamist korraldada, siis parem pool on arvatavasti see, kust poolt nad tulevad. Koridor oli küllalt pikk, seal oli kiire lugemise järgi umbes seitse erinevat ruumi. Paul jooksis koridori lõppu – see keerdus akende riviga paralleelselt paremale. Tolle väikese sopi lõpus oli trepp, mis viis nii alla kui ka üles. Kuhu minna? Paul mõtles, et kui tal õnnestuks ehk köögiruumist või kuurist enesele mõni terariist hankida, oleks tema turvatunne kohe kordades suurem. Nii otsustaski ta siirduda alumisele korrusele.

Vaheuksed esimesel korrusel olid avatud ning ühe ukse vahelt nägi Paul külmkappi. Ta nägi, kuidas üks kuju seal just askeldas ning kaht nuga üksteise vastu ihudes köögiuksest välja jooksis. Paul peitis ennast aatriumis riidekapi taga ning nägi selgelt, kuidas verise ürbiga mees temast möödus ja trepist üles astuma hakkas. Tema sammude kajas oli miskit kurjakuulutavalt uinutavat. Ei tohi minestada, näpistas Paul ennast. Kui kuju oli trepist üles jõudnud ja tema sammude kaja juba teise korruse koridoripõrandaid kumisema pani, proovis Paul õueust lahti kangutada. Lootusetu – kõik avaused majas olid paksude plankudega kinni löödud ning seina ja plangu vahel polnud ka mingit silmnähtavat ava, kuhu oleks kangi vahele surunud. Rääkimata siis sellest, et kuskil oleks mõni kang vedelenud.

Paul läks samuti kööki ning leidis sealt suure kööginoa. See peaks olema küllalt terav, mõtles mees ning tundis, kuidas tema hinge hakkas pugema pisike lootusekiir. Tema peas oli valmimas plaan minna oma vangistajale järele ning teda teisel korrusel üllatada, võib-olla ka surmavalt tabada. Paul oli juba köögist väljumas, kui nägi silmanurgast liikumist – keegi tuli keldritrepilt üles. Nii, et neid on siis ikkagi rohkem, mõtles Paul. Sammud ülakorrusel olid lakanud aga too kuju siin allkorrusel ei teinud liikudes ühtki heli. Paul jälgis, kuidas kogu liikus üle esiku ja otsejoones trepist üles, teisele korrusele.

Sir Alvin oli terve keldrikorruse läbi kamminud ning leidmata sealt oma suureks meelehärmiks kedagi, otsustanud ülespoole liikuda. Tema ainus lootus oli, et Marvin poleks juba vaest ohvrit tabanud, et ta ikka jätaks temale, sir Alvinile, tabamise ja tapaõiguse. Nagu oli lubatud. Keegi oli sulgenud kõik keldri uksed ja see tegi sir Alvini kahtlustavaks. Ta liikus diagonaalis üle aatriumi ja astus kergel sammul trepist üles. Üks hea asi kummituseks olemise juures on see, et luud ja kondid ei ragise ning jäsemed ei sure ära. Sir Alvin itsitas omaette – ei sure ära. Teisele korrusele jõudnud, liikus kummitus mööda koridori edasi. Tema plaan oli lihtne – vaadata kõik ruumid läbi nii, et silmanurgast näeks jälgida treppi – juhul, kui sealt keegi peaks üles või alla liikuma, siis on see kohe näha. See oli aga vaid poolik lahendus, sest teisel pool maja oli põhjatiivas samuti üks trepp.

Sir Alvin oli juba esimest ust avamas, kui järsku märkas, et keegi jooksis trepi peal üles – kolmandale korrusele!

„MINU” röögatas sir Alvin täiest kõrist ning tormas kogule järele. Ta oli esimesena silmanud ohvrit ning mängureeglite järgi kuulus ohver talle, kui ta vaid viimase kätte saaks.

Paul jooksis trepist üles kolmandale korrusele ning pistis kohe mõtteis tulist kurja vanduma. Kolmas korrus oli vaid lahtine katusealune ilma mingi võimaluseta ennast kuskil peita. Hetk tagasi oli ta kuulnud koletut röögatust allkorrusel ning nüüd, hetke ennast kogunud, seisis ta otsustavalt trepi juures, nuga käes ja silmis ootusärev helk, et vastu astuda oma vangistajaile.

Sekundid kulusid, ent kedagi polnud trepi peal näha. Järsku kuulis Paul seljataga raskeid samme ning jõudis veel viimasel hetkel ennast ümber pöörata, nii et nuga, mis oli sihtinud tema kaela, tabas mehe õlavart. Suures valuhoos pillas Paul oma relva maha ning kukkus ka ise poolenisti selili tolmu ja kõdu sisse. Käsivars värvus punaseks ning silmist lõi tuliseid sädemeid. Marvin oli kuulnud sir Alvini röögatust ning tagumise trepi kaudu kolmandale korrusele hiilinud. Nüüd seisis ta Pauli kohal, tõstes oma pussi, et anda uut, surmavat hoopi. Kogu tema olemus oli muutunud – võidujoovastus sundis kiiresti tegutsema, hoolimata ohvri piinamise mõnust.

„MARVIN!” karjatas sir Alvin, kes oli trepi peale jõudnud. „Sa ju lubasid!”

Vana kummitus, kes tundis ennast hingepõhjani reedetuna, tormas Marvinile kallale. Ta ei saanud teda küll ilma mehe loata seestada, ent tal oli võimalik Marvinile erinevail viisidel valu tekitada. Mehed lendasid pikali maha, Marvin all ning sir Alvin tema kukil, pekstes ja rebides Marvini juukseid. Mida rohkem Marvin valu tundis, seda enam ta kummituse enese kallale lasi ja vanamees kasutas seda teadmist ära. Õige pea suutis ta juba Marvinit oma kõverate küüntega rebida, nii et verd pritsis. Marvin aga oli täiesti hädas – tal polnud võimalik kummituse vastu millegagi astuda. Tema terasest noad olid käest pudenenud ning soola tal kaasas polnud.

„Jäta järele,” karjus Marvin meeleheitlikult. „Ma oleksin ju... Ma kogemata!”

Rohkem ei suutnud Marvin midagi öelda, sest hullunud kummitus tiris teda suust ja rebis keelt välja. Marvini suu täitus verega, ta hakkas läkastama.

Paul, kes oli ennast vahepeal kogunud ja küünarnukkidele tõusnud, nägi enese ees lahti rulluma üpris kummalist vaatepilti – suur, verise ürbiga mees vähkres maas nagu oleks tal langetõve hoog peal. Ta kriiskas miskit, ent sõnad ei tulnud suust, Paul nägi, kuidas mehe suu täitus verega, kuidas tema kaelale tekkisid sügavad kriipimishaavad ning miski surus tema kaela, justkui nähtamatud sõrmed üritaks kägistada.

Paul hüppas püsti, haaras enda kõrvalt maha kukkunud pussi ning surus selle pidemeni selili vähkreva Marvini rinda – tera purustas arterid ning veel hetke tukslev süda pressis verd haava kaudu välja. Mees korises korraks ning helk tema silmis kustus.

Sir Alvin, kes Marvinit kägistas, et temast viimaseidki elumahlu välja pigistada, tundis vahedat terast enesest läbi hoovavat ning nägi, kuidas Marvini keha tema all elutuna lõdvaks vajus. Sir Alvin tundis järsku enese rinnus torkavat valu ja jõudis veel vaid korra imestada, kui haihtus igaveseks. Nii nagu oli kustunud Marvini peas viimne mõte, kustus koos selle mõttega ka pilt kahesaja aastasest kummitusest – tema mentorist, sõbrast, isast...

Paul sirutas ennast püsti ning vaatas maas lebavat kogu. Kes teab, kui palju kurja oli too teinud, kui paljusid inimelusid lõpetanud, kui paljusid lähedasi jätnud tapetuid taga nutma. Pauli peas valmis plaan – tema jaoks oli see kogu seal maas kurjuse kehastus – ta läks keldrisse ning leidis sealt paar vana kanistrit üsna bensiini järgi lõhnava vedelikuga. Ta valas pööningul laiba vedelikuga üle ning süütas põlema. Sarimõrvari keha süttis heleda leegiga ning õige pea hakkas kirbet liha kõrbemise haisu evima.

Paul siirdus alla korrusele, tal oli veel jupp aega, enne kui tuleleegid katusealusest esimesele korrusele jõuavad. Leides ühe kapi sahtlitest pintsettide moodi asja, hakkas ta peegli ees oma huulte õmbluseid lahti harutama. See tegi põrgulikku valu, ent kui viimane tamiilijupp oli lihast välja tõmmatud, naeratas Paul enese peegelpildile. Kollased puseriti hambad, üle ühe välja löödud või siis lihtsalt juureni ära mädanenud. Mees võttis peeglilaualt terariista, mille pööningult oli kaasa haaranud ja mille tera oli veel Marvini verega koos ning kraapis küünega sinna pidemele kaks kriipsu.

Kokku oli neid kriipse seal kolmkümmend seitse.

Tõlkejutt: Proua Inowslad (R. Murray Gilchrist)

Tõlkinud Silver Sära

Võõrastemaja ümbritsesid pöögid ja mägivahtrad, leedripuud – ikka veel rohelised ja õitemeres – kallutasid end rohtukasvanud teede kohale. Muru valendas aas-jürililledest, ent niisketes lohkudes särasid päikesekiirtes varsakabjad. Musträstad laulsid, ja üsna valjusti, kuigi ilma kirgliku lustakuseta, nad laulsid nagu musträstad laulma peavad, ent tegid seda rüüstatud pesadest. Isegi rohutirtsudel paistis mingi mure olevat – kunagi varem polnud nad nii haledalt siristanud.

Rohelisel taustal rippus kuldne härjafiguur, mis kiikus kerges tuules küljelt küljele. Vasest kell kõvera posti otsas rohetas hallitusest, selle seest rippus roostetanud kett. See oli olnud kasutuses vanadel postiveo aegadel ja paljud talupojad olid hiivanud end hobuse selga kõrvalseisva puki pealt.

Aga võõrastemaja ise oli suur ja ruumikas, ehkki mõjus ümbritsevate kõrgete puude taustal väiksena. Kõikides suundades laius iidne Gardomwoodi mets, jäänuk iidsetest laantest, rikas väikestest lagendikest ja tihnikutest, ojadest ja rabamülgastest. Udustel lagendikel võis näha kolmjalgu, otsekui nõiakatelde keedukohti, ning telgid ja siniselt suitsevad kuhjad kõnelesid puusöe põletajatest ja nende lakkamatult asukohta vahetavast elust.

„Kuldne Härg“ oma kauni ümbrusega viis mind tagasi sellesse hääbuvasse Arkaadiasse, mille karjusetüdrukud ja –poisid tunnetasid rõõmsate aegade lõpu lähenemist. See oli kirjeldamatult kurb, ent ma jäin selle melanhoolia võrku kinni ega suutnud esialgu lahti rabeleda. Saabus videvik, ma lõpetasin ringivaatamise ja läksin sisse. Võõrastetoas seisis suur tahvelklaver. Selle heli – olgugi kraapivalt häälest ära – oli siiski kaeblik ja kummalise kõlaga, nagu taolistel vanadel instrumentidel sageli on. Ma mängisin mõned Robin Hoodi ballaadid – lindpriist ja Väikesest Johnist, Herefordi piiskopist ja Robini toredast põgenemisest. Seejärel astus sisse perenaine, käes suur valge liiliaga Nottinghami pott. Ta asetas selle halupukkide vahele ja toetus ühe käega toolikorjule, kuulates muusikat. Kui ma lõpetasin, ohkas ta sügavalt. Tõusin püsti ja pakkusin talle istumiseks tooli. Naine oli keskealine ja kehaliselt moonutatud: tema õlad olid küürus ja nägu krimpsus, ent tal olid suured hallid silmad ja mõtlik naeratus.

„Tänan teid, härra,“ lausus ta. „Just see muusika meelitas mu kohale. Keegi pole mänginud pärast möödunud suve, kui söör Jake Inowslad siin viibis. Tema maitse olid sonaadid ja fuugad, üsna kenad asjad, aga need tundusid meeldivad ainult tol hetkel. Andke mulle meloodia, millest saan kinni haarata, justkui kätega kinni hoida, nagu öeldakse.“

„Kas te ise mängite?“ küsisin, lootes salamisi kuulda midagi, mis meeldis talle tema nooruses.

„Ei, mina ei oska mängida. Mina olin Melbrook Abbeys köögitüdruk, nii et mul polnud ealeski võimalust.“

Naine kõneles ja samal ajal tuli sisse tüdruk küünlakandikuga. Too oli pikemat kasvu, kahvatu ja ahvatleva kehaga. Ilus ta ei olnud, ehkki kummaline nukrus ta näol avaldas mulle rohkem muljet, kui seda oleks teinud silmatorkav ilu. Tema silmad olid samasugused nagu esimesel naisel, aga selgemad ja mõjusamad. Tema huuled olid veidralt kaarjad, pikad kollased juuksed langesid seljale. Ehkki ta kõndis sirgelt, näis ta paranevat mingisugusest raskest haigusest. Kui ta läinud oli, hakkas perenaine taas rääkima. „Minu õetütar ei ole tugeva tervisega,“ lausus ta, rõhutades ebavajalikult sõna õetütar. „See õhk ei ole talle hea.“

„Kas ta pole siin kandis kasvanud?“ uurisin.

„Oh ei! Ta pole vaene – tema isa jättis talle korraliku päranduse. Veel kahe aasta eest oli ta õppimas Saint Vincent de Pauli õdede juures. See asub mägises paigas ja ma arvan, et Gardomwoodi madalatele maadele tagasi tulemine mõjub talle halvasti.“

Tüdruk tuli uuesti tuppa ja seekord panin tähele tema graatsilist kõnnakut, selles oli midagi väsinud jumalannale omast. „Tädi,“ ütles ta vaikselt. „Ma soovin metsa minna – kas lubad? Mul on tehtud kõik, mis oli vaja teha, naised õmblevad köögis.“

Ta läks toa tagumisse otsa, kus seina sisse löödud naela otsas rippus kärbinahast äärisega roosa siidmantel. Ta pani selle kiirustamata selga, tema pikad kõhnad käed oli täiuslikku värvi. Ta sidus pikad kraeotsad kokku, läitis kaks küünalt, mis rippusid tuhmi peegli ees ja silmitses oma varjukuju. Seejärel, huuled vaikselt liikumas, lahkus ta toast.

„Ikka üks ja seesama,“ ütles vanem naine. „Õhtu-õhtu järel läheb kodust välja nagu mõni sihita olevus. Tule tagasi, Dinah,“ hõikas ta. „Tule tagasi.“ Aga ta nõrk hääl hõljus läbi tühjade koridoride ja vastust ei tulnud. Seepeale tõusis perenaine püsti ja soovinud mulle pooleldi andekspaluvalt head ööd, jättis mu üksi. Istusin akna ette sügavasse nišši, raske kardina taha. Laual lebas Denis Diderot’ „Religieuse“. Võtsin selle kätte ja olin varsti sellesse süvenenud, sest see on kõige lummavam, kõige enam pettumust valmistav ja kõige armutum raamat. Mu ees aknast avaneva vaate lõppu ilmus särav helendus, mis kasvas ja kasvas ning kuu kerkis puusa kõrgusele puude kohale. Ja kui ma olin teda sinnamaani jälginud, naasin oma nunna manu ning jõudsin teise osa kahekümne teisele leheküljele, kust lugesin järgmise lause: „Paari fiorituuri järel mängis ta mõned palad, rumalad, meeletud ja seosetud nagu ta enese mõtted, aga läbi kõigi ta esituse puuduste sain ma aru, et tema klahvitunnetus oli lõpmatult peenem kui minu oma.“ Seejärel jäin ma varjatud aknaorvas magama…

Ma ärkasin kamina juures seisva kõrge kella löökide peale. Küünlad olid tõstetud laualt klaverile, lühtris seisnud küünlad olid lõpuni põlenud või kustutatud. Klaveri taga kaunistustega toolil istus noor mees. Ta oli seljaga minu poole ja ma nägin vaid kõrgeid kitsaid õlgu ja kuplikujulist pead mustade sassis juustega, milles oli ka rohkesti halle salke. Väljast teelt kostis hobuste hirnumist ja perutamist. Vaatasin välja ning seal seisis kogukas tõld nelja täkuga, kes päevavalguses oleks olnud mustad, ent kumasid nüüd hallilt nagu haljas teras.

Isehakanud muusik pöördus ja ma nägin piklikku valuliku ilmega nägu, hiilgavaid silmi ja kumerdunud laupa, mis meenutas poolikut taevakeha. See oli erakordselt intensiivse ilmega nägu, taolise intensiivsusega, mis kuulub mehele, kes eksperimenteerib ja palvetab tulemuse nimel, millest sõltub tema elu. Ilma sissejuhatuseta hakkas ta mängima vaimude tantsu vanas ballisaalis: meeste ja naiste vaimud, mis liikusid voltades ja sarabandides, vaimud, mis naersid Susanna üle seinal, vaimud, mis armastasid ja vihkasid. Kui viimane akord oli saatnud nad tungeldes tagasi haudadesse, keeras ta ringi ja kuulatas, kas on kosta samme. Samme ei tulnud. Ta tõstis tooli kõrvalt maast nahast kohvri, avas selle lukud ja võttis välja kaelakee, mis sätendas küünlavalguses nagu nõiduslik vihma- ja lumesadu. See koosnes teemantidest ja pärlitest, kalliskividest, mis olid suuremad kui pähklid. Mees asetas selle risti üle keelte ja hakkas hetkelise mõtiskluse järel mängima. Kee hakkas kõlisema ja lõgisema, see oli kui lähenev simblinaiste orkester. Kui ta uuesti kuulatas, voolasid ta silmist suured pisarad. Ta võttis kee ära ja mängis meloodiat, mis oli alguses elutu, ent oma kordustes nii õrn, et mitte keegi ei saanud kahelda selle tähenduses: nii – ja mitte kuidagi teisiti – kõlab öine, väsinud häälega surnuvalvajate laul, kui see on kestnud hommikuni. Ja tema mängu ajal avanes vaikselt uks ning ma nägin Dinah’t, kes seisis lävel öösärgis ja hoidis piitadest kinni. Ta heitis võõrastetuppa ühe kiire pilgu, kadus taas pimedusse ning tuli tagasi, käes puhtasse linasse mähitud komps, mis lõhnas tugevalt aromaatsete ravimtaimede moodi. Seda rinnale surudes astus ta mehele lähemale. Tema vari langes klahvidele ja mees tõstis pea. Mõlema suust tuli kuuldavale pikk pomin: mehel armastuse, rõõmu ja kaitstuse ning neiul ahastuse oma. Mees tõusis ja tahtis teist emmata, aga too tõmbus tagasi ja asetas oma kandami mehe väljasirutatud kätele.

„See on see laps,“ ütles ta. „Ma tõin ta ilmale kolme kuu eest, keegi peale minu sellest ei teadnud… Ta oli ainus, mis mulle sinust jäi, ja ma ei söandanud temast lahkuda… Aga nüüd, kus ma olen sind jälle näinud – vii ta ära – jäta mind – jäta mind üksi.“

„Dinah,“ ütles mees uhkusega, „kuula mind.“

„Ei,“ sosistas tüdruk, „mitte jälle. Kui ma kuulan, võin unustada sinu kurjuse. Ma võin taas nõrgaks muutuda. Mine ära, Jake.“

„Dinah, sa pead mind kuulama. Miks, pärast kõike seda armastust, mis sa minu vastu tundsid ja tunned, mind hukka mõistad? Kui ma su juurest lahkusin, ma läksin hulluks. Ma olen terve aasta hull olnud ja alles eile lasid nad mu lahti. Vaata, ma tõin sulle kõik briljandid, homme saab sinust proua Inowslad.“ Ja ta asetas surnukeha lauale ning surus tolle ema oma rinnale. Noore naise keha vappus nutust.

„Oh,“ karjatas ta, „see on olnud raske aeg, aga see katsumus on toonud mulle vaevatasuks tõelise õnnehetke. Ainult ühe korra olen ma jätnud käimata kohas, kus sa lubasid minuga kohtuda – kohas, kus sa ütlesid, et armastad mind, ja see oli öö, mil ma vaevlesin üksinda sünnitusvaludes.“

Väljas korskasid ja perutasid hobused, kohkunud kutsar hoidmas kinni juhttäku kaelast. Teeõnarustes hõljusid pikad uduvoolmed ja kuuvalgus muutis need jõgedeks. Õõnsate mägivahtrate seest tõusis lendu pikk ehmunud öökullide rivi ja lendas huigates… Huigates… Üle lageda.

„Lähme,“ ütles söör Jake, „koidikul jõuame Cammere’i, kus andku jumal meile õnnelikku aega – üks aasta rõõmu iga piineldud nädala eest. Ei ole vaja kleitigi selga panna, kallid rõivad ja linad on tõllas. Ma võtsin kaasa hulga oma ema kleite.“

Dinah väänas end mehe embusest välja ja läks mantlit otsima. Sellal ilmus Jake’i näole kummaline ja kohutav ilme ning ta laksas endale vastu otsaesist. Kui tüdruk tagasi tuli, ta naeratas. „Dinah,“ ütles ta, hoides pilku maas, nii et teine ei näeks ta silmi, „Dinah, ma olen nii õnnelik, et silmanägemine tahab ära minna. Juhata mind majast välja.“

Ta võttis väikese kompsu surnukehaga paremale käsivarrele ja kandis seda nii, nagu usklikud kannavad reliikviaid. Välisuks sulgus vaikselt. Nad astusid mööda samblaga kaetud treppi alla ja ronisid tõlda. Hobused hüppasid paigalt, peaaegu varjutades naerukõhina. Kuukiir tungis läbi tõllaakende ja ma nägin haardeks kokku tõmbunud pruune sõrmi, mis kägistasid pikka valget kaela.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 10/18 (Triin Loide)

Intervjuu: Karen Orlau (Triin Loide)

Palju õnne, Clive Barker! (Kalver Tamm)

Artikkel: Kuidas oleks, kui kirjutaks kuu ajaga ühe romaani? (Tuuli Tolmov)

Artikkel: Vampiirifakte (Rauno Pärnits)

HyperTown - kellele ja milleks? (Riho Välk)

Filmiarvustus: Põrgust läbi käinud (Jüri Kallas)

Raamatuarvustus: Ursula K. Le Guini „Ilmajäetud“ (või hoopis „Mitteomatud“?) (Reidar Andreson)

Raamatuarvustus: Mohsin Hamid „Lääne tee“ (Mairi Laurik)

Päeva materjal Wikipedias, septembris 2018 (Taivo Rist)

Raamatuarvustus: „Tuumahiid 4. Berüllium“ (Triin Loide)

Raamatuarvustus: „Tuumahiid 4: Berüllium“ - saab näpuga nalja ja absurdi ning natuke muud ka (Ene Kallas)

Mänguarvustus: Thief ehk ood orbudekodule (Martin Nõmm)

Uudiskirjandus 10/18

Ulmkonnakroonika 10/18

Reaktori juttudest 10/18 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 10/18 (Jüri Kallas)

Jutt: Leida (Meelis Ivanov)

Jutt: Muld ei hoia (Miikael Jekimov)

Jutt: Öö laulupeomuuseumis (Laura Loolaid)

Jutt: Põrgutee (J. J. Metsavana)

Jutt: Kirvest, andke mulle kirvest (Margus Makke)

Jutt: Iga teine on sulle (Ander Skarp)

Tõlkejutt: Proua Inowslad (R. Murray Gilchrist)