Peatoimetaja veerg 10/11 (Triin Loide)

Peatoimetaja veerg tuleb seekord lühike, sest... Kuigi, üldiselt kui ma teksti sellise avaldusega sisse juhatan, siis seepeale lähevad kõik tšakrad korraga lahti ning heietan tund aega mingitel jaburatel teemadel. Igastahes, hoolimata sellest, et nõrkenud peatoimetaja on viimase nädala aja jooksul pidanud kolima (Viljandisse!) ja asunud uuel töökohal tööle (Sakala!), siis Reaktori oktoobrikuine number on kuidagi pooljuhuslikult valmis saanud. Vabandan ette kõigi lugejate ees, kellel see kaas tekitab samasuguseid vastakaid tundeid ja külmavärinaid nagu minul; kinnitan, et selline valik oli täielikult sihilik.

Eraldi tahaks seekord kiita Reaktori ülejäänud toimetust, kes minuga erakordselt leebed on olnud ja ise erakordselt tublid - kahju, et kogu kulisside taga toimuv töö jääb heakskiidu ja märkamiseta tihtipeale, nii et aitäh, Ragnar ja Joel, et meie mootorit arendate, aitäh Artur ja Laura, et usinad sisutoimetajad olete ning Ene, Riho ja Tarmo - ilma teieta oleks see kõik võimatu, virisegu ma keelechatis kuipalju tahes. Ka oleks raske ilma nurgas tinistava bardita (Agur) ja Jana üldiselt ei tee midagi peale (a)moraalse toe pakkumise, aga sellest on teinekord suur abi.

Seekordses numbris teeb jälle korraliku soorituse Ander Skarp, kellele andsime arvustada Uwe Laubi "Tormi" ning kes ka ise oma muusa kuskilt üles leidis ning üle pika aja Reaktorit taaskord looga kostitas. "Kuniks surm meid lahutab" on äratuntavalt Skarbi lugu, milles on pisut huumorit, aga oluliselt rohkem süngust ja valu. Mahkra andus mängunaudingutele ja arvustas "Duski". "... aga algne lihtsakoeline tulistamine on välja surnud. Ainult, et hui ta on. Praegusel nostalgia ja early access’i ajastul ei ole ükski žanr liiga vana, liiga ammendunud, liiga perspektiivitu, vähemalt mitte New Blood Interactive’i jaoks," kirjutab ta rõõmsalt. Ka Mahkra jääb Mahkraks. Arvustusi tuli seekord palju, ka juttusid tuli palju, esialgu oli mul planeeritud kaks juttu ja kaks tõlkejuttu, aga kuidagi immitses neid jutte siit ja sealt... Isetekkeliselt... Joel arvustas "Raevu päevasid" ja jõudis järeldusele, et vene ulme on üks depressivne, rusuv ja lohutu asi. Juttudest on meil veel Margus Lammi "Nõidsepp ja tähekuningas", mis on autori Reaktori-debüüt, ja Maniakkide Tänava "Kassilausuja".

Käesoleval aastal külastasid Dublinis toimunud Worldconi Eesti ulmikutest Kristjan-Jaak Rätsep, Taavi Kalju, Margus Makke ja Andreas Oja. Reaktori toimetus otsustas uurida, et mis nad seal ka nägid ja kuulsid peale kohalike kõrtside.

Laura tutvustab järjekordset killukest koomiksimaailmat ja Taivo Rist võttis end kokku, hakkas tubliks ulmikuks ja lisaks Wikipedia-kokkuvõttele ("... stsenaarium oli tume, seksuaalne ja täis müstitsismi.") on ta seekord kirjutanud ka jutu "Külaline". Selle eest sai ta ka teenimatult keretäie pahandada, sest ei mina ega Laura –  milleniaalinärakad! –  ei tulnud selle peale, et võiks leiduda inimene, kes ei vaata iga päev ega isegi iga nädal oma postkasti. Elame ja õpime. Lisaks on ka in memoriam lugu pühendusega Liisi Ojamaale, "Kõik armastuse nimel, ainult mitte seda" ja Tarmo Tartsi "Juudas", mille ma tooks eraldi välja kui mälestuslood lahkunud sõpradele ja sõpradelt. Saagu selliseid võimalikult vähe.

Ja siinkohal panen ma tõesti punkti, sest inimvõimetel on piirid ja ma juba poole ajuga magan. Loodame siiralt, et sellest numbrist on teile mingi rõõm ja kosutus!

Tervitades

Triin & toimetus

Kaanepildi autor on Aiti Valk.

Jää hüvasti, Liisi Ojamaa (Ats Miller)

Me tunneme Liisit esmajoones luuletajana, kuid tema panus kirjanduses on laiem, ta on kirjutanud ka proosat ja arvustusi, toimetanud ning eestindanud rohkem kui 60 erinevat teost. Tegelikult pean tunnistama, et ka mulle oli teatud üllatus, mida kõike ta tõlkinud ei ole, kui tema nimega Esteri kataloogis otsingu tegin – à la „UNESCO maailmapärand: ajaloomälestised”, Marco Cattaneo; lasteraamatutest ja naistekatest pole muidugi mõtet rääkidagi.

Kui ma nüüd midagi vahele ei jätnud, siis „puhtaks” ulmeks kvalifitseeruksid vast järgmised teosed:

•      L. Frank Baum, "Ozma Ozi maalt" Tallinn: Ilo, 1996

•      Anne McCaffrey, "Lohelend". (F-sarjas) Tallinn: Varrak, 2000

•      Anne McCaffrey, "Lohelaul". (F-sarjas) Tallinn: Varrak, 2001

•      Marion Zimmer Bradley, "Avaloni udud" (osaliselt)

•      Herbie Brennan, "Haldjasõjad". Tallinn: Varrak, 2005

•      Herbie Brennan, "Purpurkeiser". Tallinn: Varrak, 2006

•      Vernor Vinge, "Leek sügaviku kohal". Tartu: Fantaasia, 2010

•      Vernor Vinge, "Sügavik taevas". Tartu: Fantaasia, 2011

•      Ray Bradbury, "Põrmust tõusnud", Tartu: Fantaasia, 2015

(Kommentaariks: kes tahab, võib siin muidugi näha omal ajal eesti ulmekogukonda räsinud rassipuhtuse vaidluste järelekaja, mis teatud mõttes tipnes „Kreutzwaldisõdadega” Ulmekirjanduse Baasis, kus lõpuks otsustati asi jõhkra relvajõuga, ehk administraatoriõigustega... „Ozma Ozi maalt” on mõnes skaalas muinasjutt ja mõnes lasteraamat.)

Tavaliselt inimesi eriti ei huvita, kes ühe või teise teose tõlkinud on; kui tõlge just talumatult halb ei ole. Tagantjärele on raske öelda, oli see tõlkest või teatud isiklikust suhtest Liisiga, et ma Anne McCaffrey „Lohelendu” lugedes tajusin teksti taga Liisi tõlget. See sajand on veel enam-vähem, kuid eks jää ju 90-ndad meie rahva kollektiivsesse mällu ka läbi muda lati alt läbi roomavate inglise keele rämpstõlgetega.

See ei ole loomulikult päris nii mustvalge ja ma püüan asja mitte üle paisutada, kuid Varraku F-sari oli tollastes oludes mingis mõttes ühiskonna normaalse vaimse tervise taastumise üks märgilisi komponente. Veelkord – see on vaieldav, kuid pärast taasiseseisvumist kultuuri (rahastamise) mõttes põhjast läbi käinuna oli oluline, et üks suuremaid, kui mitte juhtiv kirjastus hakkab lisaks võimalikult laiale massile mõeldud kultuurisarnastele toodetele välja andma ka väärtkirjandust, sealhulgas ulmet. Ja sealjuures muutub tõlgete kvaliteet aktsepteeritavaks – noh, et ei loe ja nuta ja lähe originaali otsima...

Teiselt poolt oli „Lohelennu” ja „Lohelaulu” lugu tüüpiline tollasele kirjastuspoliitikale, illustreerides laialt tuntud nähtust, mida üldiselt tunneme „Varraku sarjasolkimisena” – antakse välja juhtteos, heal juhul veel midagi ja siis jääb sari igaveseks pooleli. Selge, majanduslik paratamatus, mis teha. Ja nähes asjas head – see paneb huvilisi inglise keeles lugema.

Eks „Lohelennu” väljaandmine kuidagi Liisi ja Krista Kaera mõttevahetustest sündis. „Lohelaulu”, sarja suvalise hilisema osa väljaandmine oli Liisi enda sõnul puhtalt tema „süü” – kui oli küsimus, et kas McCaffreylt veel midagi välja anda, ütles Liisi lihtsalt selle raamatu nime, mis talle meeldis.

Eks teatud mõttes läheb samasse kategooriasse ka Vernor Vinge’i „Sündmuste horisondi” sarjas ilmunud Mõttetsoonide maailma lood („Leek sügaviku kohal” ja „Sügavik taevas”) – sarjas on veel kolmas raamat, „The Children of the Sky” („Taeva lapsed”), mis kõige pehmemalt öeldes esimeste tasemele ei küüni. See on lisaks paras tellis ja kuigi selle tõlkimisest oli Liisiga juttu, otsustasime ühiselt, et las ta parem tõlgib vahepeal küll võib-olla vähem rahuldust pakkuvat, kuid kindlasti hulga tasuvamaid asju...

Mida öelda Liisi tõlgete kohta? On erinevaid mõtteid, mis teeb tõlkijast hea tõlkija. Võimalik, et see on teistmoodi riikides, kus kultuuriinimeste ring on laiem (ehk see pole ainult ükskikute alatasustatud hobi, kultuuri hinnatakse ja mitte ainult silmakirjalikult, st seal liigub ka raha) ja tõlkija on midagi erilisemat – Eestis on tõlkijad enamasti lihtsalt enam-vähem korralikult inglise keele oskajad, kes muidu ka kirjutamisega leiba teenivad. Kusjuures see määratlus sisaldab ka tehnilist tõlget, mis ei nõua üldse eriti head keeletaju ja see on kindlasti üks põhjusi, miks päris tajutav osa inglise keelest eesti keelde tõlgitud ilukirjandust on nagu saepuru – tõlgitud inimeste poolt, kes peaksid jääma tolmuimejajuhendite tõlkimise juurde.

Liisi tõlked on poeedi tõlked. Neis on tunda, kuidas ta autoriga kaasa mõtleb. Kuidas on vaeva nähtud terminitega ja kui nõtkelt on edasi antud õige mitmes mõttes tõlkimatud (või kui mitte nii kategooriliselt väljenduda, siis kontekstitundlikud ja mitmemõttelised) autorile ja lähtekeelele omased nüansid. Öeldakse, et halb tõlk tõlgib sõnu, keskpärane lauseid ja hea lõike. Suurepärane tõlkija tõlgib teost. Et see on ikka läbi loetud ja enne tõlkimahakkamist on vähemalt peas enam-vähem selge (st see on muidugi muutustele avatud), kuidas autori lugu, maailma ja tegelasi eesti keeles edasi anda.

Sellega seoses – kes veel mäletab McCaffrey tõlkimise aegu, kui Liisi ulmefoorumites nõu küsis ja „koja” kui sellise erinevate allusioonide tõlkimise käigus jõuti – lisaks kodalasele – kojamehe ja kodanik ülemuseni... Ja Liisi lõpetas teema temale omasel viisi (mälu järgi) „ah, tänan, aga käige te kõik... ”

Tõlkija, eriti hea tõlkija kohta on tegelikult väga vähe öelda. Lai sõnavara, väga hea mõlema keele tunnetus ja – jällegi teatud mõttes elementaarne – töövõime. Liisi nägemine läks viimastel aastatel halvemaks. Võib-olla ei peaks seda niimoodi kirja panema, aga see oli otse öeldes südantlõhestav, kuidas ta viimastel aastatel suureks keeratud kirjadega monitori üsna lähedalt uurides püüdis tekstist läbi närida. Et ta selle juures üldse midagi ära suutis teha. Aga kui sa elad kooliajast teadmisega, et sul on suur tõenäosus 30-ndaks eluaastaks pimedaks jääda...

Liisist veel

Ma lubasin kirjutada Liisi tööst tõlkijana. Seda tegema asudes avastasin, et pean skoobi kokku tõmbama, sest ma pole suuremat osa sellest lugenud; või kui ka olen, pole loetut otse Liisiga seostanud – mis, nagu öeldud, on hea tõlkija tunnus. Põrgut, ma pole isegi Herbie Brennani kaht teost läbi lugenud, esimese pidasin vastu (aasta 2005 oli eestikeelne ulme endiselt masendaval näljapajukil...), teise puhul andsin alla, enne kui aju mädana kõrvadest välja tilgub.

Ma ei oska tegelikult näha Liisit ainult tõlkijana. Ta on kirjutanud ulmejutte (Cathleen Q. Brooklandi nime all, kui keegi ei teadnud) ja toimetanud kaks mu raamatut. Ta on prototüübiks mu ühe romaani ja ühe lühiromaani tegelastele.

Ma mäletan teda aegadest, kui oli ilmunud „Lõputu juuli” ja ma panin korraga kokku, et kurat, see on ju mulle silma jäänud kena naabriplika. Või noh, Tallinna kesklinn, eks ole – ei tunne teinekord oma maja teise trepikoja inimesigi, saati siis diagonaalis üle (Gonsiori-Pronksi) ristmiku asuva maja omi. Aga eks ta oli piisavalt värvikas kuju, et silma jääda.

Ma ei oska teda näha lahus kõigest isiklikust, mis algas vestlustega tollase Mardusega seotud, „Hellas Hundis” toimunud Tallinna ulmehuviliste kohtumistel. Või, noh, kui me kord peaaegu oleksime koos õllede ja kõigega läinud lastevanemate koosolekule „lõbutsema” (üks ta tütardest õppis 21. koolis mu pojaga ühes klassis).

Me olime ikka väga paljudes asjades väga erinevad inimesed; alates detailidest, et mina ei suuda midagi positiivset näha rottides, kes teinekord tegid talle köögiradiaatori alla „uriinirikastamistehase” (nagu ta ise ütles) ja lõpetades sellega, et minul oli probleeme tema tempos juua vaatamata sellele, et ma olen tast kaks korda suurem... Minu jaoks on ka kogu hipindus ja anarhia selline ennasthävitav arulage meelelahutus, mille ma kannatan kuidagi ära ainult kenade tüdrukute puhul; noh, aga seda ta ju veerand sajandit tagasi oli...

Kahju.

Kuradi kahju.

Liisi oli, kes ta oli. Kahju, et ta nii vähe teha jõudis. Kahju, et ta läinud on ja tegemata jääb kõik see, mida ta oleks võinud teha, kui elu oleks teisiti läinud.

Aga pole mingit mõtet oleksitega piljardit mängida.

Ta jääb alatiseks meiega oma loomingus.

Mina jään teda alati mäletama.

Mitte sellisena, kui ta oli viimases lõpus, haigustele alla jäänuna.

Ma mäletan hinge pahupidi keeravaid värsse kirjutavat neidist, kes möödus mu akende alt, paljajalu vihmamärjal tänaval.

Halli pilwise taewa all

on mu linn & mu keha

Raske minna on edasi

Tahax mõndagi teha

Pihkudes wihmapisarad

Suwenaeratus huulil

Kõik on kusagil olemas

selles lõputus juulis

Aeg on kaotamas tähendust

Kõik on ikkagi sama

Kes kyll õpetax mind

wähem armastama

Intervjuu: Meie mehed Dublinis ehk 2019. aasta kollektiivne Worldconi-külastus (Joel Jans)

2019. aasta suvel külastasid Dublinis toimunud Worldconi eesti ulmikud Kristjan-Jaak Rätsep, Taavi Kalju, Margus Makke ja Andreas Oja. Eelmises Reaktoris saime juba kaasa elada Rätsepa isiklikele reisimuljetele. Nüüd uurime kõigilt, mida kohapeal nähti ja kuuldi.

Kuidas tekkis mõte minna Worldconile?

Kristjan: Mõte tekkis seoses 2017. aastal Helsingis toimunud Worldconiga, mida tookord ka külastatud sai. Otsustasime tookord koos väiksema ulmikute seltskonnaga külastada ka tulevasi Euroopas toimuvaid Worldcone. Nii jõudsimegi Dublinisse.

Makke: Mõte Worldconile minekuks tekkis aastal 2017 Soomes toimunud worldconni järgselt, kui sai teatavaks, et ülejärgmisel, ehk siis praegusel, aastal toimub üritus Iirimaal, mis pole liiga kauge.

Oja: Mõte tekkis Helsinki Worldconil, kaks aastat tagasi, kui selgus, et 77. Worldcon peetakse Dublinis. Iirimaa tundus piisavalt lähedal, et conil-käik kuudeks nälga ei jäta.

Taavi: Mõte tekkis juba vist Helsinkis 2017, kus külastasime samuti Worldconi. Seal ju Dublin 2019 aasta Worldconi toimumise kohaks valitigi. Kui hiljem selgus, et paar päeva pärast Worldconi lõppu toimub Iiri saarel veel ka Eurocon 2019, siis olin päris kindel, et võimaluse korral tahaks mõlemat külastada.

2. Mille peale kulus kõige rohkem con’i-aega?

Kristjan: Coniväliste tegevuste ehk Dublini linna ja arhitektuurimälestistega tutvumise peale.

Makke: Conil sai vist kõige enam käidud erinevate kirjanike lugemisi kuulamas. Kuna inglise keelest suurt midagi aru ei saanud, siis rohkem jälgisin lugemist ja selle ilmekust. Päris palju aega kulus ka igasugustes järjekordades seismistele. Väljaspool coni ehk siis vabal ajal sai ikka päris põhjalikult tutvutud kohaliku pubi-eluga.

Oja: Tõenäoliselt sabasseismisele – selleks, et meeldivale paneelile või ettelugemisele saada, tuli auditooriumi ette rivistuda 20-30 minutit enne selle algust. Lisaks ei suutnud põhiliselt vabatahtlikest koosnev staff neid ootejärjekordi kohati piisavalt majandada.

Taavi: Vist erinevates järjekordades seismise peale kulus kõige rohkem aega. Selgituseks seda, et kuna auditooriumites on ruum piiratud, sinna ei tohi rohkem inimesi sisse lasta kui tuleohutuseeskirjad lubavad, siis tekkisid tavaliselt enne loengu algust uste taha järjekorrad. Popimatele loengutele tekkisid need järjekorrad isegi rohkem kui paar tundi enne algust. Seega paljudele loengutele, kuhu oleks tahtnud minna, ma kahjuks sisse ei pääsenudki, kuna saabusin järjekorda liiga hilja. Samuti sai aega parajaks tehtud Worldconi ametlikus baaris ja niisama mööda konverentsihoonet ringi liikudes, jälgides melu.

3. Missugused ettekanded jäid positiivselt meede?

Kristjan: Jõudsin üritusel kuulama kaht ettekannet/paneeli, neist positiivselt jäi meelde „Sissejuhatus Iiri ulmesse”.

Makke: Stross ja Sterling oskavad päris hästi oma teksti ette lugeda. Haldeman ja veel üks, kelle lugemisi käisin kuulamas, lugesid täiesti kuivalt ja igavalt.

Oja: Enamus. Kõige huvitavam oli vast grimdark worldbuilding paneel: Joe Abercrombie, R. F. Kuang ja Anna Smith Spark vestlesid Cameron Johnsoniga oma maailmadest. Kuangi romaani The Poppy Wars ostsin kohe peale paneeli lõppu ka ära, lugesin läbi pikkade Iirimaa rongisõitude vältel, ja ei kahetse.

Abercrombie oli ka vaieldamatult kõige ilmekam ettelugeja. Luges ühe peatüki oma nüüdseks äsjailmunud romaanist A Little Hatred ning näitles sealjuures kõiki tegelasi.

Tore oli Sylvia loeng Throwing Grandma out the Airlock. Teema ise oli huvitav ning boonuseks kindlasti see, et tõenäoliselt esmakordselt kattusid Estconi ja Worldconi programmid.

Ja Scalzi lisaettelugemine, millest ma küll ainult poolel sain olla: ta pidas seda tund enne Hugo gaalat, oli mõnus. Scalzi tuli kohale kümmekond minutit varem ja rääkis niisama juttu, kuidas tal jalad eelmise õhtu diskost valutavad ja kuidas ta oma abikaasat kohtas. Ei imesta, et tal nii suur fannbase on. Lisaks sellele, et ta on suurepärane kirjanik, tundub ta ka väga eheda ja sooja inimesena.

Taavi: Positiivselt jäid meelde kõik ettekanded. Kuigi päris paljudele ettekannetele, kuhu minna tahtsin, ei pääsenud, siis midagi sai ikka kuulatud. Kuulasin, kuidas Robert Silverberg ja Joe Haldeman rääkisid kuldaja ulmest, kuidas selle aasta Hugo auhinna romaanikategooria nominendid rääkisid neile lapsepõlves meeldinud raamatutest, paneeli emadest ulmes (mille moderaatoriks oli Sylvia Spruck Wrigley) ja palju muudki. Päris palju, nii kümnekonnal korral, sai käidud ka töötubades, kus kirjanikud oma loomingut, enamasti uut veel ilmumata kraami, lugesid. Neile sattusin alguses tegelikult täitsa juhuslikult. Kuna esimestel päevadel loengutesse, kuhu minna tahtsin, eriti ei jõudnud, siis oli aega ringi vaadata ja otsida paneele, kus vähem rahvast. Need kirjanike lugemised polnud paaril esimesel päeval just kõige populaarsemad ja sinna tuli vähe rahvast, aga tegelikult osutusid küllaltki huvitavateks. Kahjuks leidsid rahvamassid hiljem ka need lugemised üles ja läks jälle trügimiseks.

4. Milliseid ettekandeid tahaks parema meelega unustada?

Kristjan: Ei olnud selliseid.

Makke: Unustada pole midagi vaja, iga asi pakkus mingil määral huvi. Ettekandeid, mida oleks tahtnud tõenäoliselt veel kuulata või vaadata, oli palju rohkem, aga ilmnesid igasugused erinevad takistused. Näiteks kui üks ettekanne lõppes, siis ei lubatud kohe minna teise saali vaid tuli minna järjekorra lõppu ja kui seda järjekorda vaatasid, siis said üsna selgelt aru, et pole mõtet sinnagi minna - nagunii ei mahu sa kuhugi.

Oja: Kuna ettekandeid oli tohutult palju, sai välja valida need, mis teemalt või esinejate poolest kõige rohkem huvitasid. Pigem oli probleem sellega, et paljud huvitavad loengud, ettelugemised või paneelid toimusid samal ajal.

Taavi: Selliseid ettekandeid õnneks polnud.

5. Mis mulje jäi Worldconist üldiselt? Kas soovitaksite ka teistel ulmikutel seda külastada?

Kristjan: Natuke liiga suuremastaabiline, üleorganiseeritud ja siginat-saginat täis üritus. Teistel ulmikutel soovitaksin pigem külastada EuroCone – need on väiksema osavõtjate arvuga ja hubasemad üritused, mille regulaarsetel külastajatel on iga-aastane võimalus taas vanu tuttavaid trehvata. Erinevalt näiteks Estconidest küll linnatingimustes (Belfastis toimus EuroCon näiteks Hiltoni hotellis) ja üle-euroopalise osavõtjate mastaabiga.

Makke: Üldmulje oli nagu Soomeski: jube palju rahvast, jookse ja lippa ühest saalist teise ja muidugi suht-koht mitte midagi ei saa aru. Miks ei võiks kõik, nagu iga normaalne inimene, rääkida eesti keelt, saaksid ise ka aru. :)

Oja: Kindlasti soovitan. Mulle oli see teine Worldcon. Kolmas, neljas ja viies tulevad kindlasti ka.

Taavi: Muljed on igati positiivsed. Olles kaks korda Worldconil käinud, soovin ma tulevikus neid veelgi külastada, eriti kui nad kuskil meie lähedal (Euroopas) toimuvad. Kindlasti soovitaks ka teistel ulmikutel Worldconi külastada. Näeb kuulsaid kirjanikke, saab suhelda teiste riikide ulmefännidega ning saab üleüldiselt laiendada silmaringi, et mis mujal maailmas toimub, mis on popp ja mis aktuaalne, mida loetakse ja mida vaadatakse.

6. Küsimus seoses hiljutiste auhinnaskandaalidega. Kuidas jäi kohapeal mulje poliitilisest õhustikust? Kas tekkis tunne, nagu upuks Worldcon poliitilisse korrektsusse?

Kristjan: Hugode tseremooniast ja ühest kuuldud paneelist (Hopepunkiks kutsutud uue ulme alamžanri kohta) jäi selline mulje küll. Auhinnatseremoonial kuulis rohkelt ideoloogilisi loosungeid ja näis, et ühe konkreetse maailmavaatega seltskond on ürituse „kaaperdanud”.

Makke: Ei täheldanud erilist pinget Hugode jagamisel, inimesed kes võitsid, läksid kenasti auhinnale järgi ja keegi seda maha ka ei jätnud. Võimalik, et midagi räägiti, aga nojah see keelebarjäär mul.

Oja: Kas keegi peab JeanetteNg’i kõnet poliitkorrektseks? Ma arvan, et tema teised valikud - pidada tänulik tühi kõne või auhinnast üldse loobuda - oleksid olnud poliitiliselt korrektsed sammud.

Taavi: Eks seda poliitkorrektsust natuke oli, aga mitte häirivalt. Vahest kõige rohkem oligi seda tunda Hugode jagamise tseremoonial, kus peale Jeannette Ng’i laineid löönud kõne ka nii mõnegi muu auhinnasaaja kõnes seda teemat üsnagi teravalt puudutati.

7. Mis mulje jäi teiste maade ulmikutest?

Kristjan: Pigem positiivne. Näiteks kohalikud iiri ulmefännid olid väga lõbusad ja sõbralikud.

Makke: Ulmikud nagu ulmikud ikka või mistahes muud tegelased, kõik olid inimesed.

Oja: Worldconil kahjuks väga palju suhelda ei jõudnud, aga kõik, kellega sai juttu puhutud, olid meeldivad. Üks soomlanna kirus, et pidi oma Ameerika sõpradele Kalevi komme tooma, nagu soome maiustused ei kõlbaks. Ma sain ainult tõdeda, et soomlased söövad ise rõvedust nimega salmiakki.

Taavi: Nagu karta oli, olid nad toredad. Sai suheldud ameeriklaste, inglaste, iirlaste, sakslaste, lätlaste, soomlaste ja jumal teab kellega veel. Kuna on ju olemas ühine huvi ehk ulme, siis leiab nendega kiiresti ühise keele. Ning saada teada teiste maade connidest, kokkutulekutest ja muidu elust-olust on huvitav ja hariv. Samuti ise neile rääkida, mis Eestis toimub. Muuseas üllatas, kui paljud inimesed tegelikult teavad, kus Eesti asub ja on Eestis isegi käinud. Ma arvan, et peaaegu kolmveerand välismaa ulmikutest, kellega ma suhtlesin, olid Eestis käinud ning neil oli Eestist positiivne mälestus.

8. Worldconil võib teatavasti kohata tuntud autoreid kõikjalt maailmast. Keda teil näha õnnestus?

Kristjan: Näiteks George R. R. Martinit. Ja Charles Strossi, kes Worldconi pubis meie kõrvallauas istus.

Makke: Eks neid nägin kenasti, kelle lugemisi käisin kuulamas ja kelle ettekandeid jälgimas: Bruce Sterling, Joe Haldeman, Charles Stross, Sylvia Spruck Wrigley. Tahtsin ka Silverbergi autogrammi saada, aga paraku turu-osas ei müüdud ühtegi tema teost.

Oja: Näha õnnestus väga paljusid, juttu puhuda eriti mitte. Pikemad vestlused kui kaks lauset olid Scalzi, Abercrombie ja Strossiga.

Taavi: Oeh, lihtsam on vast öelda, keda ei näinud. George R. R. Martinit õnnestus Worldconil vältida. Hiljem Belfastis kahjuks nii õnnelikult ei läinud. Aga muidu Reaktori erinumbrid sai antud Mary Robinette Kowal’ile ja Zen Cho’le, kes mõlemad ka hiljem Hugo võitsid, Paolo Bacigalupi’le, Simon Green’ile, Karl Schroeder’ile, Aliette de Bodard’ile, Yoon Ha Lee’le, Sarah Pinsker’ile ja Ian Whates’ile. Lisaks nägin Joe Abercrombie’t ja John Scalzi’t, kes said ka Reaktori erinumbri, aga Andrease käest, Charles Stross istus kaks õhtut meie kõrvallauas Worldconi ametlikus pubis ja jõi õlut, ning temagi on nüüd Reaktori erinumbri võrra rikkam. Lisaks Robert Silverberg, Joe Haldeman, Scott Lynch, Elizabeth Bear, Becky Chambers, Naomi Novik, Carrie Vaughn, Ian Watson, Ian McDonald, Michael Swanwick, Nancy Kress, jne, kõiki ei jõuagi ette lugeda. Neile kõigile oleks ka tahtnud Reaktori erinumbrit anda, aga kahjuks ei leidnud sobivat momenti.

9. Mis oli kõige meeldejäävam seik või kogemus väljaspool ettekandeid?

Kristjan: Kahtlemata Skellig Michaeli saare külastus.

Makke: Meelde jäävaid asju oli päris mitmeid: enamus pubisid olid mõnusad kohad (alati pandi kann ääreni õlut täis, nii et raskusi oli ilma enne pealt rüüpamata oma laua juurde minna), Skelligi saared oli mõnus kant (kuigi paadisõidud pole mulle meeldivad asjad), erinevad ööbimiskohad, mis oma seinast seina olemusega olid huvitavad, inimesed on väga avatud ja lahked (nii palju "paluneid" ja "aitähhisid" pole Eestis kohanud ja kui sa tundud või oledki eksinud siis küsitakse "Kas kõik on hästi?) ja muidugi liiklus on täielik kaos ( vähe sellest, et nad sõidavad valel pool teed, pole neil bussiaegadest mingeid arusaamasid ning foorides on jalakäiate roheline tuli ainult turistidele)

Oja: Dublini liiklus on kergelt-öeldes kaootiline. Foorituled näitavad põhiliselt aega: kui töötavad, on päev, kui ei, öö.

Seisin Coni majutava messikeskuse kõrval suht suurel ristmikul ja ootasin rohelist. Kõhklesin ja kahtlesin, kas julgen punasega üle minna ja otsustasin oodata. Mingi hetk tuhises must mööda 84-aastane John Silverberg, kes ei vaadanud ei paremale ega vasakule ja lõppkokkuvõttes jõudis conile enne, kui mina ristmikule.

Taavi: Eks ikka Iiri pubid. Samuti kahe kõige kuulsama Iirimaa vaatamisväärsuse, Skelligi saarte ja Newgrange külastamine. Samuti oli Derry (Londonderry) väga ilus linn. Ning iirlaste rahvussport hurling. Pärast kahe põhirivaali kohtumist selles imelikus spordialas oli Dublini kesklinn spordifännidest nii ummistunud, et isegi vilkuritega politseiauto ei suutnud sellest läbi murda.

10. Käisite pärast Worldcon’i teiselgi üritusel, Belfastis. Rääkige sellest paari sõnaga.

Kristjan: Belfastis traditsiooniliselt toimuv TitanCon oli sel aastal ka EuroConiks. EuroConil kogunevad ulmefännid erinevatest Euroopa riikidest, jagatakse Euroopa Ulmeühingu (ESFS) Auhindu.

Makke: Belfastis toimus Eurocon ehk Titancon, mis oli Worldconi väike vend. Nimelt kõik oli enam-vähem sama, aga palju väiksemas mastaabis.

Oja: Eurocon, erinevalt Worldconist, on eksisteeriv con, mis saab üheks aastaks lisaks Euroconi tiitli. Sel aastal oli selleks Belfasti Titancon, mis on väga noor con. Tekkis kümmekond aastat tagasi seoses sellega, et Game of Thrones’i sealkandis põhiliselt filmiti.

Aga oli ikka huvitavaid paneele. Hiina ulme oma jäi eriti meelde. Samas oli ka kehvemaid (näiteks haavatava mehe kui kangelase paneel), kus räägiti põhiliselt Tony Starkist ja Peter Parkerist MCU filmidest. Seal otsustasin peale kümmet minutit, et baaris õlut on kindlasti huvitavam juua ja lahkusin.

Õhkkond oli aga samas palju vabam ja see, et parima kirjastuse auhinna võitja tuli pärast suitsu pommima ja rääkis paarkümmend minutit niisama juttu, meenutas Estconi.

Taavi: Belfastis toimus Eurocon, ehk Euroopa ulmehuviliste kokkutulek, mida korraldab European Science Fiction Society (ESFS). Erinevalt Worldconist, mis korraldatakse teistest üritustest eraldi, toimub Eurocon mõne teise Euroopa kokkutuleku raames. Seekord oli Eurocon ennast külge pookinud Belfastis toimuvale TitanConile, mis on peamiselt Game of Thrones’i fännide kokkutulek. Teine erinevus on mastaap, kui Worldconi Dublinis külastas rohkem kui 8000 inimest, siis Euroconi natuke vähem kui 800. Aga sellevõrra lahedam oligi, ei olnud tunglemist ja ka teiste inimestega suhelda oli lihtsam. Järgmine Eurocon toimub oktoobris 2020 Rijekas, Horvaatias Rikoni raames ja ülejärgmine Eurocon toimub Fiuggis, Itaalias DeepConi raames. Sinna viimasele on kutsutud ka Eesti esindaja pidamaks paneeli Eesti ulme ja fännid.

11. Mida võtsite con’idelt mälestuseks kaasa?

Kristjan: Konkreetselt conidelt vist ainult kavad paberkujul.

Makke: Conidelt mälestuseks sai kaasa ostetud t-särgid ja Worldconilt ka nokatsi, lisaks sai võetud paberikraami (minu paberikraam läheb kõik Jüri Kallasele, kes eeldatavasti tunneb selle vastu suuremat huvi kui mina).

Oja: Autogrammidega raamatuid Scalzilt, Rothfussilt, Abercrombielt, Kuangilt. T-särke ja mõned meened.Taavi: Head mälestused. Ja natuke ka raamatuid ja muud nänni, mida seal päris palju tasuta või väikese raha eest jagati.

12. Mida oleks teie arvates maailmacon’idel meie fändomilt ja Estconilt õppida?

Kristjan: Mõttetu ulmeteemasse mittepuutuva ideoloogilise lõhestamise vältimist. Ka Estconidel käib erineva maailmavaate, soo ja seksuaalse sättumusega autoreid ning fänne (nahavärvispekter on meil küll vähemalt esialgu üsna kitsas), ent sellised asjaolud ei mõjuta fändomi toimimist tervikuna ega ka näiteks Stalkerite jagamist.

Ehk ka lihtsalt oskust asju vabamalt võtta ja ülerahvastatud ning –organiseeritud conidele vahelduseks suvisel ajal kuskil metsas jõmiseda.

Makke: Meie Estconilt oleks kindlasti õppida looduslähedust ja üldisemat üksteisega läbisaamist, mitte ainult ühest saalist teise jooksmist. Meie fändom laias plaanis siiski on enamvähem sama mis mujalgi, võimalik, et meie pole nii nn poliitkorrektsed.

Oja: Ei oska seda niimoodi öelda, aga viskaks õhku soovituse Ulmeühingule astuda European Science Fiction Society liikmeks, et millalgi toimuks Eurocon ka Eestis.Taavi: Ega ei oskagi õelda. Estconi ja Worldconi minu arvates võrrelda ei saa. Mastaabid on juba sedavõrd erinevad. 8000 kuni 10 000 inimest ikka kuskile metsa ei kutsu, mets saab otsa. Kui Estcon on minu jaoks selline suvine pigem sõpruskonna kokkutulek, kus ka ulmest räägitakse, siis Worldcon on pigem rohkem akadeemilise suunaga globaalne üritus. Aga mulle meeldivad nad mõlemad.

Päeva materjal Wikipedias, septembris 2019 (Taivo Rist)

1909. aasta kunstniku nägemus edmontosaurusest on võluvalt naiivne.

KUU ULMEFILM: "Muumia" (1. september)

"Muumia" on USA 1999. aasta õudusseiklusfilm, mis lõdvalt põhineb 1932. aasta samanimelisel filmil Boris Karloffiga peaosas. Filmi tegemine algas 1992, kui Universal Pictures tegi pakkumise Clive Barkerile, keda Kalver Tamm "Reaktoriski" on tutvustanud. Barkeri stsenaarium oli tume, seksuaalne ja täis müstitsismi. Tegevus pidi toimuma kunstimuuseumis, mille sekt üle võtab ja muudab muumiate elustamise keskuseks. Teise versiooni kirjutasid Alan Ormsby ja John Sayles, režissöör pidi olema Joe Dante ja peaosas Daniel Day-Lewis. Sellest stsenaariumist jõudsid lõpp-produkti lihasööjad sitasitikad, kuid nad ei mahtunud filmistuudio pandud 15 miljoni dollari suurusse eelarvesse. Kolmanda versiooni kirjutas George Romero (tedagi Tamm siin tutvustas) ja see oli sombi-stiilis film nagu "Elavate surnute öö". Stuudio lükkas selle tagasi, pidades seda liiga vägivaldseks, nad tahtsid rohkem Indiana Jonesi stiilis filmi. Stephen Sommers oli alles kuues, kellele filmi tegemist pakuti, aga tema oli juba poisikesest peale unistanud "Muumia" uusversiooni tegemisest. Universalile meeldis tema nägemus sedavõrd, et suurendas filmi eelarvet 80 miljonini. Tagasi tuli üle 5 korra rohkem ning järgnes suur hulk eel- ja järellugusid.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Mummy_(1999_film)

KUU ARVUTIMÄNG: "Wipeout 3" (8. september, 20. aastapäev)

"Wipeouti" seeriasse kuulub 10 mängu. Järjenumbrit 3, mis on neist väikseim, kannab neist neljas. See on futuristlik võidusõidumäng, kus võistlejatel on antigravitatsioonilaevad koos kahjustusi vähendavate energiaväljadega. Laevadel on nii kaitse- kui ründerelvi, et sõidu ajal kaasvõistlejatega sõdida. Kriitika oli positiivne, kuid märkis, et uuenduslikkust oli seal võrreldes eelmiste "Wipeoutidega" vähe. Äriliselt jäi mäng edutuks, ometigi tehti talle veel mitu järge.

https://en.wikipedia.org/wiki/Wipeout_3

ESIMENE VÄLJASURNUD ELUKAS: Ambondro mahabo (9. september)

Ambondro elas juura ajastul 167 miljonit aastat tagasi Madagaskaril. Ta oli ürgimetaja ja kuulus ainupiluliste hulka (küllap mäletate põhikooli bioloogiast – emastel on paaritumise ja sittumise jaoks sama auk). Kirjeldatud on ta alalõualuu põhjal, millel oli isegi 3 hammast küljes. Hammastel on kolm köbrukest ja selle põhjal arvati elukas esialgu kukruliste hulka, aga hiljem arvati, et kolme köbrukesega hambad on Ambondrol arenenud kukrulistest sõltumatult.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ambondro_mahabo

KUU ASTRONOOMIA: Herbig-Haro objektid (21. september)

1940-ndatel avastasid ameeriklane George Herbig ja mehhiklane Guillermo Haro udukogudes eredad vöödid. Ilmnes, et need koosnesid väga noortest tähtedest, millest mõni polnud veel õieti süttinudki. Nad pole ka oma ümbrust kosmilisest tolmust puhastada jõudnud ja sellepärast on neid vahel raske nähtavas valguses pildistada, infrapunases lainepikkuses tuleb see paremini välja. Tähetekkeuurijad on HH-objektide järele hullud. Peale selle muutuvad nad vahel inimese eluea jooksul märgatavalt, mitte nagu Päikese-sarnased normaalsed tähed, mis miljoneid aastaid ühesugused on.

https://en.wikipedia.org/wiki/Herbig%E2%80%93Haro_object

TEINE VÄLJASURNUD ELUKAS: edmontosauruse muumia (24. september)

Tegu on erakordselt hästi säilinud saurusefossiiliga, mis avastati 1908 USA-st Wyomingi osariigist ja mida säilitatakse Ameerika Loodusajaloomuuseumis. See on pardinokaline saurus (hadrosaurus). Sihukesed kasvasid kuni 12 m pikaks ja 10 t raskeks. Nad võisid liikuda nii kahel kui neljal jalal, nii vees kui maismaal. Kuid ujumises olid nad arvatavasti erakordselt viletsad. Sõid taimi. Edmontosaurused elasid 69–66 miljonit aastat tagasi ja lõppesid suures sauruste väljasuremise sündmuses.

https://en.wikipedia.org/wiki/Edmontosaurus_mummy_AMNH_5060

KUU KOSMOSEVIDIN: SOLRAD 2 (25. september)

Mõne kuu eest (päeva artikkel 22. juunil 2019) kirjutasin USA satelliidist SOLRAD 1, mis töötas edukalt. Tema järglasel nii hästi ei läinud. 30. novembril 1960 lasti välja SOLRAD 2, mis kaalus 18 kg ja pidi üle NSV Liidu lennates spioneerima. Stardiga läks midagi nihu ja SOLRAD kukkus Kuubas tükkidena alla. Kuuba ajaleht "Revolución" kirus "jänkide provokatsiooni", aga tegelikult uurisid kuubalased leitud juppe hoolikalt ja jagasid nähtut venelastega. See jäi viimaseks USA kosmoseseadmeks, mis üle Kuuba startis. 1988 müüs Kuuba need tükid Hiinale, kes samuti kosmosevõidujooksus osaleda tahtis.

https://en.wikipedia.org/wiki/SOLRAD_2

ESIMENE KOSMOSEPILT: 2017. aasta orkaanihooaeg (8. september)

2017. aasta orkaanihooaeg oli erakordselt aktiivne. Tervelt 4 orkaaninime (Harvey, Irma, Maria ja Nate) saadeti pensionile ning neid enam orkaanidele ei anta. Sellel pildil on rivis kolm naksitralli: orkaanid Katia (siseneb Mehhikosse), Irma (läheneb Kuubale) ja Jose (läheneb Tuulepealsetele saartele). Globaalne soojenemine muudab orkaanid järjest sagedasemateks ja tugevamateks, nii et olge valmis.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Katia,_Irma,_Jose_2017-09-08_1745Z%E2%80%931935Z.jpg

KUU ÕUDUSSEIKLUS: Maailma Kaubanduskeskuse kokkuvarisemine (11. september)

11. septembril 18 aastat tagasi rünnati lennukitega Maailma Kaubanduskeskuse kaksiktorne. See pilt on tehtud 15. septembril 2001. Näha saate rusuhunnikut, varemeid ja päästjat, kes endale 10 abilist tellib.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:WTC-Fireman_requests_10_more_colleagesa.jpg

KUU PROMINENT: Mae Jemison (12. september)

Tänavusel Estconi mälumängul küsisin head neegerkirjanikku (Nora Jemisin) ja mainisin, et esimene kosmoses käinud neegrinaine kannab peaaegu sama nime. Siin saategi teda näha.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mae_Carol_Jemison.jpg

TEINE KOSMOSEPILT: Neptuun (23. september)

Neptuun on Päikesesüsteeni kõige kaugem, 8. planeet. Ta asub Päikesest 30 korda kaugemal kui Maa ja Neptuuni aasta kestab 165 maist aastat. Neptuuni ööpäeva pikkus sõltub asukohast, sest planeedil pole kindlat pinda: ekvaatoril kestab päev 18 tundi ja poolusel 12 tundi (poolteisekordne vahe on Päikesesüsteemi suurim), planeedi magnetvälja jaoks 16 tundi. Neptuunil on Päikesesüsteemi kõige kiiremad tuuled ja tohutu antitsüklon Suur Tume Laik, mis arvatakse iga kümmekonna aasta järel kaduvat ja varsti uuesti moodustuvat. Neptuuni silmas esimest korda Galileo Galilei 1612. ja 1613. aastal, kuid teda ei loeta avastajaks, sest pidas Neptuuni kinnistäheks. Avastati ta alles 1846. Hiina, vietnami, jaapani ja korea keeles nimetatakse Neptuuni Merejumala Täheks (vanarooma Neptunus oli merejumal), maoorid kutsuvad teda oma merejumala järgi Tangaroaks ja juudid piibli merekoletise järgi Rahabiks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Neptune_Full.jpg

KUU KAANEPILT: "Marvel Science Stories"

"Marvel Science Stories" oli esimene ajakiri, mille pealkirjas oli sõna "Marvel", aga ilmus seda ainult 15 numbrit aastail 1938–1952. Vahepeal läbis ajakiri edukalt ajarännu, sest ilmumisse jäi 9½ aasta pikkune paus, ilma et omanik ja toimetaja oleksid muutunud. Autoritest ilmusid seal Kuttner, Asimov, Clarke, Vance, de Camp jne. Teiste pulpajakirjadega võrreldes olid "Marvel Science Storiesi" jutud seksuaalsema sisuga. Seksuaalvägivald ja naiste alandamine olid igas numbris. Kriitika oli negatiivne, isegi ajakirjas ilmunud autorite oma. William Hamling võttis just siit eesmärgi hakata ulmeajakirja toimetajaks ja teha parem ajakiri. See Norman Saundersi joonistus ilmus 1939. aasta aprilli-mainumbri kaanel. Selline pidi välja nägema tuleviku (21. sajandi?) ilusalong. Kas meil on siis sellised ilusalongid? Ma ei tea, pole käinud. Vaadake ise!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Norman_Saunders_-_cover_of_Marvel_Science_Stories_for_April-May_1939.jpg

KUU KIRJANDUSLOEND: parima lühijutu "Nebula" (2. september)

"Nebulat" annavad välja ameerika ulmekirjanikud. Lühijutu pikkus ei tohi ületada 7500 sõna. Harlan Ellison on saanud kõige rohkem nominatsioone (8) ja kõige rohkem võite (3), ta on ka selle auhinna esimene laureaat (1966). 1971. aastal võitjat 7 nominendi seast ei valitud ja 1982. aasta võitja Lisa Tuttle keeldus auhinnast. Viimati võitis selle auhinna Phenderson Djèlí Clark jutuga "George Washingtoni üheksa neegrihamba salaelud".

https://en.wikipedia.org/wiki/Nebula_Award_for_Best_Short_Story

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU BIOLOOGIAVIDEO: kormorani suplus (5. september)

Võib-olla olete näinud, kuidas kormoran supleb. Aga aeglustatult? Video kestab poolteist minutit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Phalacrocorax_carbo_handae_bathing_HighSpeedPhoto.webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: Linnutee suumimine (13. september)

Mandelbroti fraktalisse suumimist olete vist juba vaadanud ... Linnuteesse suumimine on pisut sarnane. Tšiilis asuv ja Euroopa Lõunaobservatooriumile kuuluv Väga Suur Teleskoop (see ongi teleskoobi ametlik nimi) võimaldab avastada 4 miljardit korda tuhmimaid objekte kui inimsilm. See tekitab võimaluse suumimisvideoteks. Ette võeti Kentauri tähtkuju ja lõpuks jõuti Maast 200 miljoni valgusaasta kaugusel oleva galaktikani. Sellel on iseäralik kuju: 360 miljoni aasta eest toimunud kokkupõrke jäänus. Video kestab alla minuti.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Zooming_in_on_the_interacting_galaxy_system_NGC_5291_(video).webm

KUU ARHITEKTUURIVIDEO: Bonn-Centeri lammutamine (16. september)

Enne Saksamaade taasühinemist oli Lääne-Saksamaa pealinnaks Bonn. Pärast ühinemist kolis pealinn Berliini ja Bonni jäi palju tühje büroohooneid. 60 meetri kõrgusele ja 18-korruselisele Bonn-Centerile ei leitud rakendust ja 19. märtsil 2017 see lammutati. Vaadake vähem kui minuti pikkust videot lammutamisest.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sprengung_Bonn-Center.webm

KUU MATEMAATIKAVIDEO: mandelboks (23. september)

Mandelbroti fraktalit olen siin juba näidanud. 2010. aastal leiutas Tom Lowe sellise fraktali, mis ei pikene lõpmatusse nagu Mandelbroti oma, vaid võtab kuubi kuju. Kui Mandelbroti fraktal on definitsiooni põhjal kahemõõtmeline, siis mandelboks ükskõik kui paljude mõõtmetega, aga visualiseerimise huvides kujutatakse seda üldjuhul kolmemõõtmelisena. Selles 23 minuti pikkuses videos läheb kaamera mandelboksi sisse seiklema (kui seda ikka saab seikluseks nimetada). Lõpp on õnnelik: kaamera pääseb jälle mandelboksist välja.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Box_of_infinities_%E2%80%93_A_Mandelbox_film_4K_UHD_20190907.webm

Segavereline koomiksimaailm: Skullkickers (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Seekord heidame pilgu värvikirevale madinakoomiksile Skullkickers (“kolbakolkijad”).

Skullkickers ilmus 2011-2015 paberil ning aasta pärast alustamist hakkasid autorid seda lehekülg-haaval ka veebi riputama. Tänaseks on lugu läbi ja kõik osad netis lugemiseks üleval.

Kunagine reklaamplakat väidab, et Skullkickers on “madalalaubaline  kõrgfantaasia-möllukoomusk kahest palgasõdur-kollikütist, kes satuvad üle pea sekeldustesse ja peavad sealt võideldes välja rabelema.” Seiklus koosneb kuuest pikemast loost, mille pealkirjad seda väidet igati toetavad - “Tuhat rahatükki ja surnukeha”, “Viis matust ja vitsik verd”, “Kuuelasuline seitsmel merel seilamas”, “Kaheksakümmend silma kurjuse saarel”, “Kaksteist kaimu ja käkras kroon”, “Lõputu lugulaulu kustumatud kangelased”. Iga põhilugu on viis peatükki/numbrit pikk, v.a. viimane, kus suurejooneline lõpumadin mahutatakse nelja numbrisse.

Kogu möllu ohjas täiskoosseisus loometiim: Jim Zub (käsikiri), Edwin Huang (kontuur), Misty Coats (värv), Marshall Dillon (ilukiri), Chris Stevens (kaaned), lisaks mitmeid abilisi, assistente, vabatahtlikke, väljaandjaid…

Lisalugemisvaramust leiab muuhulgas koomiksilehekülje valmimisetappide ülevaate - käsikirjast ja storyboard’ist tindikontuuride ja värvikihtideni.

Süüdimatult sõjaka koomiksi peategelasteks on kaks palgavõitlejat - suur kiilakas ja väike karvane. Nende iseloomustamiseks sobib hästi rollimängu-aruteludes kasutatav mõiste “mõrtsukhulgused” (murder hobos). Ehk siis, seiklus kulgeb peadpööritava kiirusega paigast paika, kohtutakse paljude huvitavate kohalikega ja sõidetakse neile täiskäigul pasunasse. Sihtmärke seejuures ei diskrimineerita. Vastu kuppu saavad linnavalvurid ja libasurnud, zombiamatsoonid ja vaenuline floora, pätid-kaabakad, goblinid, sarvikgorillad, hullunud rahvamassid, mõrtsukoravad ja tigedad pisihaldjad, kollid, põrgusigidikud, päkapikud, joodikud, lohed…

Mitmed neist jäävadki surnuks, aga mitte kõik. Peakangelased ei jaga kolakaid siiski päris valimatult - peksa saab tingimusel, et selle eest makstakse.

Loo arenedes muutuvad asjad muidugi keerukamaks ja mitmekihilisemaks. Mõlemale  peategelasele sigineb külge maagilisi mõõteid - kiilakas kolakas saab kogemata selgeks loomade keele, karvikpäkapiku vasakus varbas aga seab end sisse deemonlik jõud.

Ühes tagasivaate-episoodis näeme ka lõpuks, kuidas endisest Väga Metsiku Lääne püstolikeerutajast sai interdimensiooniline kollitapja, kust on pärit tema kuldne kuuelasuline ja kuidas ta laskemoona hangib. (Päkapikk on samal ajal väga uppunud ja külastab põrgut.)

Kolmanda loo keskpaigaks liitub madinaga omade leeris eelmiste väljaannete vastaspool ja seikluse lõpupoole hakkavad peategelaste teed omaenda teisikutega ristuma.

Viimased neli numbrit on täielikult pühendatud suurejoonelisele kõrtsikaklusele, kus muuhulgas löövad sekka ajuparasiitidest kombitstulnukad, kõigi väravate ja läbikäikude jumalus, peategelas-duo paljudes eri väljalasetes ja kõrgema kategooria loodusjõu kehastus, kellele annan siinkohal meelevaldselt maakeelse koodnime Murueit.

Madinate vahele mahub vandenõusid, prohvetlikke narkonägemusi, joominguid, vahemadinaid, tunnelites kondamist, lisamadinaid, öö varjus hiilimist, hullunud põgenemist, veel madinaid, hirmus sahvrirööv piraadilaeval Merineitsi Perse, sekka madinaid kombitsatega, madinaid tormisel merel, madinaid üksiku saare rannal, madinaid džunglis, madinaid paduvihmas, madinaid katakombides, madinaid suure rohelise tatikolliga, madinaid lumistes mägedes ja madinaid interdimensioonilises joomamajas.

Põhinumbritele lisaks leiab koomiksi arhiivist ohtralt külalisautorite lisa-lühilugusid, mis žongleerivad erinevate žanride, kunstistiilide ja jutustustonaalsusega.

Lisamaterjalide kokkupanekul on meeles peetud mudilasi (pisikesed õlle- ja mõrvasõbrad saavad kätt harjutada paberist peategelaste riietamisel, kooliealised sõnadeotsimismängus ja labürintmõistatuse lahendamisel) ning kokkamishuvilisi (Kolbakolkijate retseptikogu abiga saab täiesti maistest komponentidest temaatilisi roogi valmistada). Visuaal-gurmaanidel on aga sellel lehel võimalus imetleda trükiväljaannete kaanepilte ja mitmesuguseid koomiksist inspireeritud kunstipalasid.

Skullkickers ei ole kindlasti mitte mõeldud õrna südame ja lüürilise meelelaadiga lugejale; ka ei soovitaks ma seda neile, kes otsivad tõsitraagilist lugemiselamust. See-eest sobib see vahvasti rämenalja-sõpradele, seiklejatele, rollika-rahvale, kaanekunstnikele (aitäh soovituse eest, Meelis!) ja ninatarga metahuumori austajatele.

Kui seni puistatud linkidest väheks jäi, siis koomiksi pealehelt leiab neid veel - sealhulgas

tegijate kontaktid ja teised tööd (nende seas omakorda lood suuremates ja tuntumates maailmades, mis minu kitsamast huviorbiidist väljapoole jäävad).

Neil, kes soovivad koomikseid paberilt lugeda, on võimalus soetada kogu lugu nii üksikute vihkudena kui kõvakaaneliste kogumikena - trükiväljaannete ostujuhised leiab siit ja siit.

Lõpetuseks pilt, mis minu arvates Kolbakolkijate olemuse väga kaunilt kokku võtab.

Reportaaž Eesti rollimängijate kokkutulekult (Martin Kirotar)

On vihmane sügispäev. Keset Lahemaa metsa Koolimäel seisab endine koolimaja, puitpits ja avarad aknad sombuses männikus. Puude vahelt keerab maja ette üksteise järel hulk autosid, kust valgub välja inimesi igas vanuses, erinevatest Eesti nurkadest. Neid kõiki ühendab üks, mis on nad täna siia toonud.

Eesti rollimängijate iga-aastane kokkutulek on alanud.

Rollimängijate kogukond on laiali valgunud üle erinevate elualade ning moodustab rohkem või vähem sidusaid sõpruskondi, mis suhtlevad omavahel tihedalt. Kuid terve kogukonnana käiakse koos harva – mõnel larbiüritusel on kohal ehk üsna suur hulk, kuid muidu käib suhtlus interneti vahendusel. Ent vahel tuleb ette, et keegi kogukonnast võtab enda peale aastakokkutuleku korraldamise - nii ka seekord, 2019. aasta 4. - 6. oktoobril.

Esimesed osalejad saabusid reede õhtul. Keset niisket metsa tervitas neid soe avar maja ja hubaselt praksuv tuli kaminas. See esimene õhtu mööduski üsna koduses atmosfääris, kus polnud veel tunda suurema ürituse melu. Programm pakkus aja veetmiseks mitut võimalust. Avalöögiks lavavõitluse töötuba, kus sai harjutada käsitsivõitluse efektset kokkumängu - see kuluks ära nii mõneski larbis. Osalejad jagunesid paaridesse, tegid instruktori käe all läbi mõned tavalisemad manöövrid ning vaatasid pealt, kuidas sooritati mõni keerulisem kombinatsioon. Töötuba pani mõtte liikuma, kuidas näidelda võitlemist nii, et see oleks efektne, aga samas ohutu. Kes soovib, saab seda vast omal käel edasi harjutada – harjutamist on kindlasti vaja, et kõik välja tuleks.

Lisaks said mõned soovijad osaleda paaritunnisel eksperimentaalsel lühilarbil Algus, mis avastab just rollimängu tajulist poolt - mängijate silmad jäävad suletuks ja kasutada tuleb teisi meeli nagu kuulmine, haistmine ja kompamine. Siinkirjutaja mängima ei jõudnud, kuid osalejad jäid väga rahule. Paralleelselt larbiga võisid ülejäänud lõbutseda lauataguse rollimängu lainel või lihtsalt teistega muljeid vahetada.

Kokkutuleku põhiosa jäi laupäevale. Hommikul saabus lõviosa ülejäänud osalejatest ja maja sai korraga rahvast täis. Rollimängijate kogukond on aja jooksul kasvanud üsna mitmekesiseks - on algusaegade veterane ja uuemaid tulijaid, mõni lapsevanem võis juba tulla koos rollimängijast lapsega ning kohal olid ka mõned, kelle jaoks kogu teema oli üsna uus. Pärast värskendavat jalutuskäiku Lahemaa metsa all ja mere ääres võis alustada tihedat programmi. Toimus veel mitu erinevat lauataguse rollimängu sessiooni ja rollidesse kehastumisest pidas loengu Rakvere teatri teenekas näitleja Toomas Suuman. Ka kogukonna liikmed olid ette valmistanud töötubasid ja loenguid: nii võis kuulata suhete ja intiimsuse kujutamisest rollimängus, müsteeriumi formaadist jutumängudes ning veel mitmest teemast.

Laupäeva õhtu poole kogunesid kõik rollimängijad saali vaatama retrospektiivi Eesti larbi ajaloost – nimelt täitus 20 aastat päris esimesest larbist Eestis. Ekraanilt käisid läbi fotod vanadest mängudest, mida neil osalejad lühikeste sõnavõttudega meenutasid ja kommenteerisid. Samuti oli presentatsiooni kogutud mitu videoklippi vanadelt mängukorraldajatelt, kes seekord ise kokkutulekule ei jõudnud. See kõik pakkus kindlasti ohtralt nostalgiat neile, kes tollal ise kohal viibisid. Neile, kes on skeenel suhteliselt uued (nagu siinkirjutaja), pakkus see aga põhjalikku pilku Eesti rollimängude telgitagustesse ja ajalukku. See aitab mõista ja hinnata, kui kaugele oleme tänaseks tulnud ja millised sammud aitasid selleni jõuda, ning mõtiskleda selle üle, millised olid tänaste ja toonaste mängude erinevused. Ühest küljest tundub, et nüüd oleme kõik kogenumad ja teeme mänge paremini kui varem, ent samas võis näha, kuidas esimesed larbid olid teistsuguse ajastu ja noore innuka koolkonna nägu. Samuti tekitas üheskoos retrospektiivi vaatamine, arutamine ja meenutamine sooja tunde, et olemegi üks kogukond - isegi minul, kes ma olen suhteliselt uus liige. Seda küünarnukitunnet on muidu raske saavutada, kuna rollimängijad kohtuvad (väljaspool väiksemaid sõpruskondi) ainult mänguürituste raames, kus laiema plaani tajumiseks ei jää palju aega. See oli minu jaoks ehk kokkutuleku tähtsaim osa.

Laupäeva õhtupoolik jätkus “Suveöö unenäo” stiilis maskipeoga, mille puhuks saal mõne rekvisiidi abiga võlumetsaks muudeti. Seal sai torti süüa ja tantsida. Õhtu lõpus viidi maja lähedal ööpimeduses läbi veel üks kiire rituaali töötuba - see on osalt rollimängijate omavaheline nali, sest paljud larbid kipuvad kulmineeruma mingisuguse riituse või rituaaliga. Ühest küljest omamoodi tehniline kark, aga samas mulle tundub, et sellest on saanud traditsioon, larbižanri stamp, mida võetakse heatahtliku huumoriga.

Lisaks tavalisele rollimängudega seonduvale oli üritusel veel üks lisasuunitlus: koostöös MTÜ-dega Pepisi Koostöö Keskus ja Valge Karp käsitleti nii laupäeval kui pühapäeval edularpi ehk larpi noorte hariduse ja õppe eesmärgil. Laupäevane loeng ja pühapäevane töötuba keskendusid keskkonnateemalise edularbi loomisele, et panna noored rollimängu kaudu nende probleemide ja väljakutsete peale mõtlema. See on osa larbist, mis jääb hobi korras harrastajatele ehk kaugemaks, kuid on samas väga oluline - nii saab ära kasutada larbi ja rollimängu võimet panna mängija kellegi teise kingadesse ja elada läbi erinevaid tundeid ning seisukohti, et neid paremini mõista. Samuti hõlmab edularp noori, kes pole tihti varem rollimängudega kokku puutunud. Kui see kogemus peaks olema positiivne, võib kogukond nii olulist juurdekasvu saada.

Kui rollimängijate seltskond pühapäeva ennelõunal aegamisi oma autodesse valgus, et alustada koduteed, oli tunne umbes sama, mis pärast head mängu - väsinud rahulolu, meeldivad emotsioonid ja uued ideed. Nii minu kui paljude jaoks, kellega seda arutasin, on tegu väga tänuväärse üritusega. Jääb vaid loota, et see toimub ka edaspidi - kuna rollimängijate kokkutulekut ei korralda ükski kindel organisatsioon, sõltub see puhtalt kogukonnaliikmete initsiatiivist. Ehk võtab keegi järgmisel aastal teatepulga üle.

Raamatuarvustus: Veiko Belialsi kogumik „Raevu päevad” (Joel Jans)

Veiko Belials on liikunud käesoleva antoloogiaga varasemast Strugatskite „Keskpäeva maailma“ üleüldiselt siiski optimistlikust toonist ning „Me armastame maad“-antoloogiatele omastest eneseohverduslikust kangelaslikkusest mõnevõrra teise, lohutumasse äärmusse. Ehk siis koostanud seekord antoloogia kõiges inimestes leiduvast halvast. Eesti ulmes igati uudne idee, millele kõige lähedasema asjana meenub mulle vaid „Kontramorfoos”, mis oli Arvi Nikkarevi poolt kokku pandud vist küll kõige pessimistlikemaist Brian Aldissi juttudest. Võimalik, et vene ulmet avaldades on sedalaadi antoloogia koostamine ka täiesti loogline samm, kuna venelastel on inimkonna olemuse negatiivsematest külgedes ühed vahetumad kogemused. Ida-Euroopas on ilmselt ainus rahvas, kes võiks nendega selles vallas edukalt võistelda ja tõenäoliselt ka edestada, poolakad.

Kuna olen suur vene ulme fänn, siis neelasin kogumiku loetud päevadega alla ning tundsin enamikest lugudest suurt rõõmu. Võin täiesti julgelt öelda, et sellist lugu, mis poleks mulle absoluutselt meeldinud, antud antoloogias ei leidu. Ning kui antoloogia negatiivsetest külgedest rääkida, siis oli mul lugemise ajal kõige suurem probleem pigem selle ebaühtlusega. Raamat algab nimelt mitmete ülimornide juttudega nagu antoloogiale nime andnud Sever Gansovski "Raevu päev", Sergei Lukjanenko "Rong Soojale Maale", Tim Skorenko "Revanš" ning humoorikas-satiirilise Kirill Benediktovi jutuga „Koletis“.

Siis aga pööratakse fookus äkitselt kosmose poole ja kogumiku stiil hakkab näitama tugevaid märke leebumisest. Näiteks Andrei Tepljakovi "Naabrid" tuletab mulle oma kontaktiteemaga meelde Andrei Balabuhha lugu „Hauakaevajad” ning on raske öelda kas sedalaadi käitumist saab pidada ikkagi näiteks inimeste julmusest. Samamoodi leebelt mõjuvad ka Aleksandr Batšilo „Mittevajalikud“, kus inimkond saab küll teada, et kosmilises mastaabis on nad mitteolulised, aga üleüldiselt lõpeb lugu üsnagi positiivselt. Ka Aleksandr Buškovi "Ja nad püüdsid loomi seal" ei tahtnud minu jaoks kogumiku üldise rusuva õhustikuga hästi koos tööle hakata, kuna tulnukad olid seadnud inimestele ette konkreetselt loogikalõksu. Autor üritab küll seletada, et mittehumanoidsetel olenditel on teine loogika, aga sel juhul pole antud rass inimestest kuidagi kõrgemal positsioonil. Kogu olukord oli nende poolt täpselt nii seadistatud, et see lõi suurepärased eeldused, kus mingi inimene võib lolliks minna ja laamendama hakata. Seega mul on raske öelda, et peategelane oleks olnud otseselt koletis ning pigem meenutab nii see kui ka „Naabrid” mulle hoopis Stanislaw Lemi „Luhtunud kontakti”-tsükli jutte, kus võõras on liiga erineva loogikaga, et seal võiks mingile teineteisemõistmisele jõuda.

Andrei Livadnõi "Teine kolonisatsioon" suudab neid kosmilisi lugusid mõnevõrra „päästa” ning toob sisse pisut Strugatskite „Asustatud saart“ meenutavat maailma.  Ning sellele järgnevad Julia Ostapenko "Kuninglik jaht" ja Juri Poguljai "Ökokeskus" pöördavad kogumiku kosmosest antoloogia alguse lugude sünkmorni lohutu stiili juurde tagasi.

Ütlen igaks juhuks veelkord, et need leebemad lood polnud sugugi halvemad ning kohe kindlasti ei ole nende olemasolu põhjuseks, miks peaks kogumikku koondhinnet alandama.  Arvestades, et ka  antoloogia „Me armastame maad 2” kaldus Maa-armastusest korraks kõrvale inimeste omakasupüüdlikusele ja ahnuse teemadele, tehes nii väikest eelpromo „Raevu päevadele”, võib ka nende juttude puhul oletada, et tegemist on koostaja poolse teadliku valikuga, millega ta üritab anda  aimu tulevase „Raevu päevad 2” stiilist. Seega siirdun uuele teemale, milleks mu isiklikud lemmikud.

Naljakal kombel on kõige rohkem muljet avaldada suutnud lood suutnud koguneda raamatu algusesse ehk siis „Raevu päev” ja „Rong Soojale Maale”. Need kaks on tõesti suurepärased tekstid, mis suudavad lugeja valvuse hästi uinutada ja siis antakse rusikaga otse silmade vahele. Näiteks üldiselt igati lahedate lugude nagu „Revanš” ja „Kuninglik jaht” peamiseks puuduseks on sarnase üllatusmomendi puudumine, sa mõistad neid lugema asudes kohe, et midagi head seal tulla ei saa, kahtlustad kõige halvemat ja nii seal ka läheb. Seega asetaksin kolmandale kohale ilmselt jutu „Koletis”, mis meeldis mulle oma tugeva musta huumori ja julge ühiskonnakriitikaga. Hea tehnokirjelduse eripreemia saab aga „Teine kolonisatsioon”, kus ma vana itimehena suutsin täiega samastuda inseneriga, kes roboteid testis ja neid mitte läbinud komponente lihtsalt välja lülitas. Viimasest loost on pärit ka järjekordne Meelise suurepärane kaanepilt. Ning ega ka „Ja nad püüdsid loomi seal” ju halb polnud, meenutades üht mu absoluutset lemmikut „Raske on olla jumal”.

Lõpetuseks tuleb tunnistada, et huvitaval kombel ei tekitanud nende lugemine minu peas niiväga küsimusi inimkonna või inimese enda, vaid hoopis vene ulme enda kohta. Peamiselt, kas vene ulme pole mitte liikunud nõukogudeaegsest totaalsest optimismist mingitpidi hoopis teise äärmusse…? Vähemalt Veiko koostatud antoloogiaid lugedes jääb mulje, et kunagise kõhklematu optimismi asemele on tulnud äärmiselt nihilistlik ja rõlge postapokalüptika ning düstoopia. Isegi Strugatskid jätsid oma süngemais lugudes lõppu mingi helge joone (õnne kõigile ja, et kellelegi ei tehtaks liiga!) või „Raske on olla jumalas” jäi Rumata isikliku tragöödia kõrval ülejäänud keskpäeva maailm samasuguseks rõõmsaks ning muutumatuks. Küsisin seda raamatuesitlusel ja Veikolt endalt, kes väitis, et päris nii hull pole, kuna ta valis spetsiaalselt selliseid lugusid ja leidub ka tänapäevaseid autoreid, kes kirjutavad Suur-Venemaast ja Nõukogude Liidust nostalgiavõtmes.

Kuid sellest hoolimata ei saa ma lõpuni lahti tundest, et vene noorem ulmeautorite põlvkond on saanud perestroika-aegadest trauma ning on võrreldes oma eelkäijatega kaotanud illusioonid olles muutunud hulga küünilisemateks ja nihilistlikumateks.

Raamatuarvustus: „Torm“ ehk Filmilik kergemeelsus (Ander Skarp)

„USA meteoroloog Scott Stevens leiab, et augusti lõpul üle tuhande inimelu nõudnud orkaan Katrina oli inimeste loodud ilmarelv.

Stevensi ütleb intervjuus ajalehele Postregister, et NSV Liit töötas 1960.-1970. aastatel välja salajase ilmarelva ning jõudis seda ka mitu korda USA vastu kasutada.

Kuigi Venemaa pole säärase vahendi olemasolu kunagi tunnistanud, väidab Stevens, et Moskva jõudis ilmarelva müüa vähemalt 10 riigile ja organisatsioonile. Katrina taga on ilmatarga meelest Jaapani maffia: orkaan kutsuti esile ja saadeti USA rannikule kättemaksuks 60 aastat tagasi korraldatud tuumarünnaku eest Hiroshimale.

Stevens ei välista samas ka võimalust, et Katrina oli hoopis USA võimueliidi korraldatud, et muuta Ameerika ühiskonda.”

Kõlab justkui poolfantastiline segu reaalselt eksisteerinud kliimamõjutusprogrammidest ja teadmise valgete laikude meelevaldsest täitmisest vandenõuliste oletuste läbi. See eespool tsiteeritu võtab suurepäraselt kokku ka Uwe Laubi kliimapõneviku „Torm”. Ainult et, see pärineb 2005. Aasta Delfi uudisterubriigist.

„Torm” vahetab USA välja Saksamaaga, Katrina välja Emilyga, Jaapani maffia välja Hiina kommunistidega ning Moskva asemel on meil Saksamaal asetsev teadusuuringutele pühendunud erafirma. Kõiges muus, ehk siis idee olemuses ja välja käimises, on loetud põnevik justkui koopia Stevensi ja ka paljude teiste vandenõuteoreetikute oletustel põhinevatest teooriatest.

Üritades leida internetist veidi lisamaterjali erinevate kliimamõjutuste ja kliimamõjutusrelvade kohta, tundsin ennast kui Mel Gibson filmis „Vandenõuteooria” – materjali on lademetes, erinevaid juhtumeid on sadu ja tuhandeid, ent nagu vandenõuteooriatele kohane – eriti miski neist pole tõestatav, põhineb valeväidetel või on väga hägusalt tuletatud. HAARP-i ja teiste projektide abil olevat kõrvaldatud soovimatuid poliitikuid ja riigipeasid, liiga iseseisvaks muutunud teadlasi ning loomulikult suurkatastroofide abil mõjutatud erinevate regioonide geopoliitilisi tegureid.

Olgu nende teooriatega kuidas on, ent erinevad ühised jooned, mida nii „Tormis” kui ka lugematutes internetifoorumites mainitakse, on hiiglaslikud paraboolantennid, ionosfääri modelleerimised kas siis rõhkudega mängimiseks või sidekanali loomiseks. HAARP projekti esialgne staap Alaskal on ka viimane ühispunkt ja sealt edasi alustavad internetifoorumid „oletuste mängu”. Näiteks jagab üks teoreetik informatsiooni kliima mõjutamise ja erinevate mõjutusvahendite kohta, tuues näitlikustamiseks fotod väga kummalisest ehitisest Venemaa sügavustest. Ja ta naudib oma loodud salapära kuni hetkeni, mil üks kommenteerijaist objekti tuvastab ning kirjutab, et tegemist on „objektiga ISTRA-2, mis paikneb Moskvast 50 km kaugusel väikelinnas Istras. Samas linnas asub Ülevenemaalise Elektrotehnika Instituudi filiaal - Kõrgepinge Teaduslik Uurimiskeskus. Objekt rajati 1980-1990, Objekti „naelaks“ on ГИН-9МВ 9000000 voldine kõrgepinge impulssgeneraator mida kasutatakse välgu modelleerimiseks. Katsete ampluaa oli ja on väga lai, alates lendavate objektide (lennukid, rakettrelvad) tehniliste sõlmede ja konstruktsioonide katsetamisest välgutabamuste korral kuni eri maanduste ja varjestuste püsivuskontrollideni.”

Ma ei teagi, kas peaksin olema kurb, et salapära ei säilu või olema rõõmus, et ehk siiski pole meil veel säärast võimekust nagu kliimarelvad võiksid pakkuda?

Uwe Laub on ette võtnud suure töö. Väidetavalt mitmeid aastaid materjali kogunud ja sellega tutvunud, on ta oma põnevikku suutnud teaduslikku teooriat (ja ka praktikat!) väga oskuslikult sisse valada, tehes erinevate klimaatiliste nähtuste tekkemehhanismid ja käitumismustrid ka sellisele lugejale arusaadavaks, kelle jaoks kogu kliima ja meteoroloogia piirdub arusaamaga - kui päike särab, siis on arvatavasti soe.

Autor suudab väga oskuslikult luua tõepärase pildi võimalikest ilmastiku manipuleerimise stsenaariumitest. Kuidas luua orkaane, teades orkaanide looduslikke tekkepõhjuseid (temperatuurimuutused). Kuidas võidelda orkaanidega, muutes õhurõhku? Mis moodi tekitada kunstlikult rahesadu ja esile kutsuda või hoopis eemale ajada tormipilvi? Laub kirjeldab kogu kliimaga seonduvat väga oskuslikult ja nauditavalt, nii et lugejal tekib tahtmine selle temaatika kohta rohkem teada saada. Ning see on väga hea, et üks raamat seda suudab, sest kui „Tormist” eemaldada klimaatiliste nähtuste tekkemehhanismide kirjeldused, siis jääb meile alles küllaltki keskpärane ja kližeedest kubisev üllitis, mida ei viitsiks usutavasti üldse lõpunigi lugeda.

Raamatu tegelased on kahemõõtmelised. Mitte midagi ei juhtuks, kui nad kõik teose lõpuks oleks surma saanud. Oli näha, et autor üritas mõnes kohas luua osadele tegelastele sügavust aga välja kukkus see punnitatult ning kohatult. Minu pärast oleks võinud kogu loo sündmus aset leida Luure Keskagentuuri konverentsipunkris ja mitte midagi poleks muutunud. Erinevate tähtsate osavõtjate skaibivestlust oli kordades huvitavam jälgida kui peategelaste ringi jooksmist ja elukutselise palgamõrvariga kaklemist.

Mingi hetk raamatut lugedes tabasin ennast mõttelt, et kuidas on ometi võimalik üht inimest kirjeldada nii vääralt ja nii õigesti üheaegselt. Meil on peategelane – naine, ema – ja tema laps langeb palgamõrvari vangistusse. Pool raamatu tegevusest möödub aga justkui naist ei huvitakski tema laps. Rahulikult istub ta konverentsil, aitab kaasa ajutrusti tööle ning õpib uusi asju kliima kohta. Kui aga suurem jama möödas ja näiliselt kliima olukord kontrolli all, siis tärkab naises alles emainstinkt ning sekretärineiu võitleb lõpus elukutselise sõjardiga nagu emalõvi. Kahtlemata on emainstinkt üks aspekt, mida ei tasuks kunagi alahinnata, aga ikkagi – terve Delta Force eriüksus kustutati palgamõrvari poolt paari minutiga, et siis kaks tsivilisti saaks pika-pika võitlusega pinget üleval hoida. No ei olnud eriti pingeline. Natuke on need olukorrakirjeldused paigast ära ja vägisi jääb mulje, et inimrööviga tegelemiseks tuli eelnev tegevustik kokku sõlmida – jättes seega mulje moodulkirjutamisest või nagu teatritükkide vaatustest – enne järgmise vaatuse kallale asuda ei saa, kui eelmine on läbi mängitud.

Kergemat sorti puritaanina pani mind kukalt kratsima ka täiesti mõttetu erootikakatsetus, mida Jüri Kallas oma arvustuses hellitavalt „lembestseeniks” kutsus. Mis paganama lembestseen – täiesti tavaline handjob, et saaks raamatusse kirja sõna „peenis”. Mingit muud eesmärki see ühelõiguline tegevuskirjeldus raamatu seisukohast ei omanud. Ma arvan, et see on nagu Veskimehe paljad naised tema raamatute kaantel – nui neljaks aga genitaalid peavad välkuma.

Kokkuvõtvalt võiks öelda, et „Torm” on kerge lugemine, millel puudub eriline kirjanduslik väärtus. Paljud arvustajad on juba kirjeldanud raamatu ülesehitust kui filmistsenaariumit ja mul jääb üle vaid nendega nõustuda. Sellest saaks ühe mõnusa põneviku. Seda enam, et loo pahalased on nagu ühest tüüpilisest Bondi-filmist välja hüpanud megalomaanid ja nende mustatöö tegijaks mõni eriliselt vastupidav musklimees, kellega peategelas(t)el tuleb natuke rohkem vaeva näha, kui lihtsalt kerge käsikähmlus. Bondi-pahalasele omaselt on nende megalomaanide ambitsioonid suured, olgu selleks siis supersatelliidi loomine ja relvaks muutmine, inimkonna hävitamine ja supertsivilisatsiooni loomine või siis globaalne kliimakontroll.

„Tõendeid? Just selles ongi ilmamanipuleerimisega sõjapidamise tuum – tõendeid ei ole olemas! Riik ei taipagi, et teda rünnatakse. Ja hoopiski mitte seda, kes ründab.”

Filmiliku kergemeelse narratiivi teeb õnneks tummisemaks teaduslik taust ja huvitavad mõttekäigud kliima manipuleerimise osas. See on tõesti see osa raamatust, mille lugemist ma nautisin ja kui ma peaksin „Tormi” kunagi uuesti üle lugema, siis just selle tõttu. Kriipsutaksin jooned huvitavate kohtade ümber ja eiraksin kõike muud selles raamatus. Kasutades äramärgitut kui kliimateatmikku või äärmisel juhul vahendit vandenõuteoreetilistes sõnasõdades oponentide paika panemiseks.

„Kõige hullem, minuga juhtuda võib, on see, et mind kuulutatakse napakaks ja vandenõuteoreetikuks. Seda on varemgi juhtunud.”

Raamatuarvustus: „Kosmose pikk vari” (Heinrich Weinberg)

Juhtus nii, et Postimehe kultuurilisa AK avaldas minu kirjutatud arvustuse Jans & Tänav ühistööna valminud romaanile „Kosmose pikk vari“. Sellega saab tutvuda siin: https://leht.postimees.ee/6799394/eesti-ulme-koige-kosmilisem-teos. Postimees on lubanud lahkelt maksumüüri maha võtta, et huvilistel oleks lahedam ligipääs. Neil siis, kes ei soovi minna kas Raul Sulbi juurde või lähimasse hästi varustatud raamatukokku 12.oktoobri Postimeest sirvima.

Ja siis laekus mulle e-kiri Eva Lutsult: „Niimoodi, ja miks Sa pole kunagi ühestki Fantaasia raamatust Postimehes kirjutanud?“

Mina: „Eee... sest ma pole üldse kunagi varem Postimehes ühestki raamatust kirjutanud…?”

Point selles, et ega ma pole ühtegi raamatuesitlust ka varem vedama pidanud. Ja veel niivõrd prominentsel sündmusel nagu on terve uue üritustesarja avalöök. Õhtud eesti ulmega avaüritus toimus Tartus 13. septembril ja selle ülesvõetud videosalvestust näeb siit: https://www.youtube.com/watch?v=ZGhsHGjov14. Veiko Belials tutvustab seal alustuseks Pühaste õlut, sest Pühaste pruulikoda on Ulmeühingu koostööpartner ja üritustesarja tugitala. Aga kui õllejutud räägitud, siis kuskil 12:39 juurest algab raamatuesitlus.

Asi sai tegelikult alguse sellest, et Joel andis mulle käsikirja koos karmi korraldusega lugeda ja midagi asjast arvata. Noh, teadagi – ega me siin mingid sõbrad ole, eksole. Lugesin, arvasin. Ja nagu ikka elus juhtub olema – ükski heategu ei jää karistuseta. Ilmus raamat, kekkasin mina, et mõtlen esitluseks mõned „õelad küsimused“ ja tasuks andis Joel siis kohustuse arvustada ja esitlust veda ja ülejäänu on nö ajalugu.

Niisiis: „Kosmose pikk vari“ on kirjastuse Lummur OÜ teine raamat sarjast „Teaduse kaardivärgi – eesti ulmeromaan“. Jüri Kallas on selle kohta öelnud, et tegemist on ilmselt eesti ulme kõige kosmilisema teosega[i], mida tegelikult kuulutab ka uhkes kuues (siiski pehmekaanelisena sündinud) romaani tagakaanetekst. Usaldan siinkohal Ulmeguru, kelle lugemus on minu omast suurusjärkude võrra ulatuslikum ja kinnitan, et tõsi ta on – peategelane Kalle Moskar on koos oma kaaslaste ja vaenlastega pandud seiklema valdavalt ulgukosmosesse.

Loe lähemalt: https://leht.postimees.ee/6799394/eesti-ulme-koige-kosmilisem-teos

[i] Jüri Kallas „Lugemissoovitus: Joel Jans - Maniakkide Tänav. Kosmose pikk vari“ (Meie maa; 16.09.2019; https://www.meiemaa.ee/index.php?content=artiklid&sub=72&artid=88645&fbclid=IwAR0F77zCiDWjc8gWw6rWJjKt2Jv7wFLvm9WbVmfhfAnVimJPJMAdCHj27aI)

Mänguarvustus: Dusk (Jaagup Mahkra)

90ndad olid maagiline aeg, vähemalt mis FPSidesse puutub. Keegi ei ajanud veel realismi taga, vaid enamjaolt tegeleti action-filmidest inspireeritud süüdimatu kõmmutamisega. Žanri laiemaid võimalusi nähti kindlasti juba toona, aga tempokas märul oli siiski esmajärguline. Tänapäeval on meil loendamatu hulk "realistlikke” sõduri-FPSe või rolli/seiklusmängu elementidega FPSe, või midagi kolmandat, aga algne lihtsakoeline tulistamine on välja surnud. Ainult, et hui ta on. Praegusel nostalgia ja early access’i ajastul ei ole ükski žanr liiga vana, liiga ammendunud, liiga perspektiivitu, vähemalt mitte New Blood Interactive’i jaoks, kel retro-FPSe hõlma all juba mitu, ja vähemalt arvustuste järgi on nad kõik nostalgitsevate mängurite mõnupunkti vibreerima pannud. Mina ostsin omale alustuseks neist kõige paljutõotavama, DUSK-i. Häbitut, tasustamata promo tehes mainin, et selle kasutajahinnang Steam’i lehel on “Overwhelmingly positive” ja et sellise hinde saavutavad vähesed mängud.

Esimestest hetkedest on selge, et DUSK on tõepoolest puhas nostalgialaks, austusavaldus Doom’ile, Blood’ile, Quake’ile ja teistele omaaegsetele okultistliku kallakuga shooter-saurustele. Tegevus algab maakolkas, kus sinu vaenlaseks on kultus, mille prioriteetide hulka sinu ja inimkonna heaolu ilmselt ei kuulu. Sa alustad kahe sirbiga (igas sellises mängus peab olema originaalne külmrelv!) ja sind ründavad mootorsaega maniakid. Pärastpoole omandad sa mitutsugu traditsioonilisi tulitukke ja annad tina kaheraudseid viibutavate hernehirmutiste, deemonlike koerkitsede ning sind uskmatuks hüüdvate kultistide pihta. Hiljem satud sa süngetesse tehastesse ja salajastesse laboritesse, kus sind varitsevad seestunud sõdurid, ning nimetutesse linnadesse ja Doom’ilikesse verejõgede ja nahkseintega paikadesse, kus vastaste bestiaarium muutub juba üsna sürreaalseks ja pehmelt öeldes loominguliseks. Kogu mängu vältel lastakse sinu pihta võrdse innuga nii tina kui musta maagiat.

Mängu graafika on, vabandage väljendust, situ püksi kui kole, ehk siis väga Quake’ilik. Minu jaoks on visuaalse külje osas Quake’ist isegi liiga palju šnitti võetud ja kõik on lisaks hingematvale inetusele ka hirmus tuhmides toonides. Muidugi näeb DUSK seetõttu välja väga ajastutruu, aga ega esimene Quake mulle ka omal ajal ei meeldinud, suuresti just tänu selle välimusele. Too kohmakas algeline 3D tundus Doom’i ja Blood’i viimase pikslini viimistletud sprite’ide kõrval hirmus tahumatu. Pühendunud nostalgikuna kannatan ma siiski kõik ära, eriti kuna DUSKi taotluslikult rohmaka kesta all peitub hea ja hingega tehtud mäng.

DUSK on žanri parimate tavade järgi jagatud kümnetasemelisteks episoodideks. Kaardid on Blood’iliku ülesehituse ja atmosfääriga ja enamuses päris hästi disainitud – mitte sama geniaalsed kui oma suurel eeskujul, aga seda latti puutuda on nagunii peaaegu võimatu. Kõik nurgatagused tasub läbi nuuskida, kuna igal pool võib leida vana kooli salakohti (otsige nihkes seinatekstuure, katkitulistatavaid seinapragusid ja muud säärast). Veidi vähem vana kooli järele kisendavad erinevad platvorm-mõistatused, kus peab õige tee leidma kas seinal kõndimise power-up’i, batuutide või lihtlabase kastide kuhjamise abil. Minu jaoks on need mängu nõrgimaks osaks, kuna nad pigem segavad inimese kombel kõmmutamist, aga õnneks pole sääraseid kohti nii palju, et see mängu ära rikuks. Kõige rohkem on neid kolmandas episoodis, kus tegevus liigub Maalt teistesse dimensioonidesse ja kus tundub, et tootjad otsustasid oma mootori proovile panna. Noh, mootor töötab, aga ma oleks sellegipoolest eelistanud vähem hüppamist ja rohkem traditsioonilisi tapatalguid.

Peale mõnusa märuli ja nostalgiliste tunnete tekitamise on DUSKi tugevaimateks külgedeks muusika ja okultne atmosfäär. Muusika on segi Blood’ilikest õõvasümfooniatest ja Doom’ilikust in-your-face-hevist. Kui ikka karvased mehed pillide kallale lastakse, on selge, et kohe läheb suuremaks madinaks. Aga vaiksematel momentidel tuleb tunnistada, et DUSK oskab ka päris kõhe olla. Kultuse maakolgas on sobivalt kõle ja lohutu ning kahtlast masinavärki täis tehased on nii räpased ja eemaletõukavad, et panevad sind mõtlema, kas läbi arvutiekraani on ka võimalik teetanust saada. Aga kõige rohkem ajavad junni jahedaks nähtamatud kollid, kelle lähenemise märkamiseks tuleb kõrvad kikki ajada ja kellega ootamatult kohtudes on jump-scare garanteeritud.

Lühidalt kokku võttes on DUSK tugevalt soovitatav neile, kel olemas head mälestused 90ndate FPSidest. Teistele ei paku see ilmselt midagi, aga mine tea, äkki tekitab hoopis huvi žanri algusaegade vastu. Mis minusse puutub, siis lähitulevik saab olema sisustatud: samalt stuudiolt ootab proovimist ka Heretic’u/Hexen’i võtmes AMID EVIL ja Hong Kongi kinost inspireeritud MAXIMUM Action. Ega DUSKki end ammendanud pole – kuuldavasti ilmub sellele varsti oma kaartide ja modide loomise programm, mida ma kindlasti näppida tahan. Mängijate loodud kaardid on näiteks vana Doom’i aidanud põhimõtteliselt tänase päevani pildil hoida ja kui DUSK midagi sellelähedast suudaks, oleks ju lahe. Võimalused, võimalused…

8/10

Ulmkonnakroonika 10/11

Ulmestaar: Toomas Krips

Vanus 31, ametilt postdokk, paiknen hetkel  teist kuud Saksamaal. Praegu on selline sisseelamisaeg, katsun fritsudega elama õppida. Erialaks on arvutiteadus, täpsemini krüptograafia.

Ulme juurde sattusin tänu oma isale, kes loeb ka väga palju ulmet, kust see laps ikka oma laulud võtab. Ma olen ulmet ikka üsna päris maast-madalast lugenud, täpset alguspunkti ei mäletagi, aga päris palju raamatuid söötis isa ette.

1. Mida praegu loed?

Ausalt ütelda praegu käsilolevad asjad ei olegi ulme. Pratchett kusagil ütles, et kui tahad fantasyt kirjutada, siis loe igasugu erinevat kraami, vesterne, krimkasid, luulet, klassikat, naistekaid - fantasyt pole enam vaja, seda oled juba niigi palju lugenud. Nii et hetkel sai just läbi Chinua Achebe "Things Fall Apart", mis kohati ausalt ütelda natuke meenutas mingit ulmekat, sest kohati tundub, et kus tüüp on ikka mõtelnud välja väga põhjaliku, omanäolise ja loogilise kultuuri, aga muidugi on tegemist päriselt eksisteerivate inimestega. Sihuke fantasy-efekt tuleb vist lihtsalt sellest, et igbodest ei tea mitte midagi ja nii nad on sama võõrad kui planeedi Blortax elanikud. Raamat, mis praegu käsil, on Hunter S. Thompsoni "Fear and Loathing on The Campaign Trail of '72", mis on hea tempokas lugemine, Rolling Stone saatis Thompsoni 72 aasta USA presidendivalimisi kajastama, ja me saame siis jooksvat ülevaadet. Poliitiline raamat, enesestmõistetavalt, ja paralleele tänapäevaga on lihtne tõmmata. Aga Thompson on väga mõnusa sulega, igav teda lugedes ei hakka.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Keeruline küsimus, eksole, katsu sa siin kuidagi originaalitseda. Siin on see oht, et lõpuks vastad ikkagi, et  head raamatut on parem lugeda kui halba, kes oleks osanud arvata.

Aga mis parata. Head raamatut on parem lugeda kui halba. Tahaks, et oleks olemas tegelased, maailm, süžee areng, kompositsioon, midagi uut. Tahaks, et ma tegelastest hooliks. Tahaks, et oleks konkreetseid aistilisi detaile, hea, kui need detailid oleks ka sellised, millega ma kokku puutunud olen, et oleks pidepunkt. Et “jook maitses kardemoni ja mädanenud õunte järgi” on parem, kui “jook maitses huvitavalt”.

Mida veel? Ma olen tähele pannud, et asjad, mis mulle meeldivad, töötavad hästi atmosfääripõhiselt. Õhustik on hea. Seepärast on lemmikute seas ka palju sellist kõheteksti, mitte päris õudust, aga sellist kergemakoelist õudust. Sest katsu sa õudust teha, kui su atmosfäär paigast on. Õuduse jaoks on atmosfäär asendamatu. Ja nii vist on lemmikute seas mitmeid selliseid, mis formaalselt õuduse alla lähevad.

Rohkem on rohkem on ka hea printsiip. Ma tean, et on koolkond, mis ütleb, et ulmeteosesse peaks panema parasjagu ühe uudse asja ja selle kõiki aspekte ja mõjusid täpselt uurima.  Ei mingit liiasust, range ökonoomsus. Vähem on rohkem.

Ma saan sellest koolkonnast põhimõtteliselt aru, aga mulle ikka meeldib, kui autoril on tunne, et oh, see asi on ka äge ja läheb üldise atmosfääri ja selle loogikaga kokku, paneme selle ka sisse, sest see on äge. Muidugi, see, mis autori meelest on äge, pole alati see, mis minu meelest on äge, ikka juhtub. Aga kõiksugu kellad ja viled ja kilisev ja kiiskav on mulle ikka meeldinud. Võib-olla on asi lihtsalt minu halvas maitses, kallad kõik glitteri ja võltsteemantidega  üle, ja näe, loll juba vahib.

Millest on mõnevõrra rohkem ükskõik, on selline teaduslik-tehniline korrektsus. Eks siingi ole omad erandid, aga ma kahtlustan, et kui mingi asi käib närvidele, sest seal näiteks räägitakse tähtede  arengust valesti, siis ilmselt a)teos ei meeldinud mulle mingil muul põhjusel juba niikuinii või b) ma tahtsin ennast lihtsalt targana tunda, et näe, mina tundsin selle vea ära. Aga enamjaolt siiski a). On üks Hodža Nasreddini laast, kus Hodža kuuleb, et šahh on luuletaja peale vihane, sest tema luuletus algas kenasti, aga lõpupoole on kehv riim. Hodža ei usu seda ja ütleb, et siis pidi luuletus algusest saati logisema. Indiana Jonesi esimeses osas on suur tehniline viga - Indy peaks pool Atlandi ookeani läbima allveelaevast kinni hoides ja hinge kinni pidades. Kas kedagi huvitab? Kedagi ei huvita! Sest “Raiders of the Lost Ark” on hea film!

3.Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejale.

Lemmikute kohta ma olen juba aru saanud, et siin ülemist limiiti pole, kirjuta või terve internet täis.

Praegu on mul muist oma raamatuid Saksamaale saatmata tüütute logistiliste nüansside tõttu, mis kedagi ei huvita. Kaasas on vaid paarkümmend tükki, enamjaolt lugemata asjad ja saksakeelsed raamatud oma keeleoskuse harjutamiseks. Aga üks lemmik on nende seas juba olemas. Otfried Preussleri "Krabat".

Mul tekib igal aastal umbes kolmekuningapäeval “Krabati” lugemise tuju. Ta on väga aastaringipõhine raamat, sihuke, kus on oluline, millal on kolmekuningapäev ja millal tuhkapäev, (rahva)kalender on nagu omaette tegelane, kelle najal kõik seisab. Selline tsükliline aeg, iga aasta käib sama mustri järgi, ainult et Krabat on igal aastal uues rollis. Tema muutub, teised veskipoisid ka. Aga aasta karm rütm aina kordub ja kordub. Kolmekuningapäeval tuleb uus veskipoiss. Esimesel  jõulupühal - teadagi.

Preussler uuris selle raamatu kirjutamiseks väga palju materjali läbi, ja seda on näha. Palju sellist veskiolmet, folki. Head igapäevaelu, selline, kus käib veskitöö, kus öösel õpitakse musta maagiat, kus Meister räägib lugusid oma noorusajast. Kus veskipoisid käivad soos ja üks näitab teisele nõiasõnu, millega saab seeni maa seest välja võluda, ainult et nad on kibedad ja ei kõlba süüa. Sellised lood.

Nägin "Krabatist" üht filmindust kunagi ja see oli üsna nõrk, ma usun seepärast, et sealt oli see nii-ütelda liigliha välja lõigatud. See aeglane kulgemine, igapäevaelu, veskitöö, tavaline must maagia. Kõik peab süžeed edasi arendama, hopp-hopp, pole siin aega midagi vahtida.  Kolmest aastast tehti  kaks, Krabatile ei antud kasvuaega. Ja oligi mokas. Molutamine lõigati välja, ja midagi väga olulist läks kaotsi.

Üks teine lemmiku filmindus, kus minu arust molutamise väljalõikamisega palju kaotsi läks, on Scott Pilgrim. Eks ta polnud veel valmis ka veel siis, kui filmi tehti, nii et mõneti arusaadav. Esimesele koomiksiraamatule vastav osa filmis oli ebaproportsionaalselt pikk ja ühtlasi ka teistest tugevam. Sest seal oli jäetud ruumi sellisele mittemidagitegemisele, kus tegelastel pole nagu midagi asjalikku teha. Täiesti võluv. Aga hiljem vist vaadati, et kurat, takso tiksub, ja laoti ruttu üksteise järel nood seitse kurja eksi letti, süžee on vaja ära teha, eluga, poisid! No eks filmi puhul ole arusaadav ka, ei saa seda lõpmata pikaks jätta, ja tegelikult oli too Scott Pilgrimi film ise ka täitsa hea. Aga koomiksit ma tõesti armastan. Üks täpsemaid tänapäevase noore inimese elu kujutamisi, hoolimata sellest, et tegelased elavad arvutimänguloogika järgi, näiteks saavad vahepeal lisaelusid ja kurdavad, et miks kurat nad viiendas klassis rulakasutamisoskust ei valinud.

(Ma tahaks veidi rääkida ühest teisest oma lemmikust, mis teeb sarnast asja - hirmus realistlik tulemus saavutatakse mõneti  mitterealistlike vahenditega - aga ma ei tea, kas puristid selle ulmeks loevad. Arvutimäng “Night in the Woods”. Võib-olla mõni teine kord.)

Selle rohkem-on-rohkem printsiibi heaks näiteks on anime “Baccano!”, mis toimub põhiliselt  keeluseaduse aegses USAs. Sisaldab: maffiaperekondi ja nende omavahelist sõdimist, surematuseliksiiri ja alkeemikuid, kes üritavad selle valedesse kätesse sattumist takistada, transkontinentaalset rongi, selle röövijaid, ja koletist, kes noid röövijaid tapab, homunkulusi, pomme, ja palju, palju segadust.

Teine näide: Jasper Fforde’i “Shades of Grey” (ei, mitte too). Ma saan aru, et tänapäeva düstoopiates on üsna levinud, et inimesed on mingi omaduse X järgi klassidesse jaotatud. Noh, siin siis ka, inimesed näevad ainult mingit põhitooni ja siis selle järgi jaotatakse. Lisaks sellele veel hunnik värvidega mängimist, näiteks värvid, mis mõjuvad narkootikumidena või värvid, mis tapavad. Aga peale selle on üheks levinumaks surmapõhjuseks luigerünnak, kõikidel olevustel on kusagil keha peal triipkoodid, lusikate tegemine on keelatud, kohtab isesõitvaid teid ja inimsööjaid taimi, ja tagatipuks meenutab see toonilt hoopiski Wodehouse’i. Ja see kõik töötab.

Ma olen natuke selle teksti tootmisega ajahädas, nii et tulistan veel järgijäänud lemmikuid siia lõppu:

Lemmikud, kes/mis ilmselt ei vaja seletust: Bradbury, Zelazny,Gaiman, Strugatskid, Pratchett, “Meister ja Margarita”

“Avatar: The Last Airbender” on multikas, mida ma armastan. Põhjalik ja detailne maailm,  eri kultuuridega täidetud, äge maagiasüsteem, tegelased, kellest ma hoolin. (Kui te peaksite kunagi filmi peale sattuma, siis ärge jumala eest vaadake, see on väga halb.)

“Locke and Key”. Joe Hilli (pärisnimega King) koomiks, ja mu arust on poeg siin oma isa ületanud. Maja, kus leidub igasuguseid veidraid võtmeid, selline, millega saad kehast väljuda, selline, millega inimeste päid lahti teha ja sinna asju sisse panna või välja võtta,  ja muud sarnased. Perekond, mis on just oma isa kaotanud ja kes on sinna majja just kolinud ja mille alaealised liikmed neid võtmeid leiavad ja kasutada üritavad. Ja pahatahtlik olevus, kes tahab kätte saada just üht kindlat võtit, et lahti teha üks teatav uks...

“Jonathan Strange ja Mr. Norrell” Napoleoni sõdade aegu on  Inglismaal palju maagiateoreetikuid, aga kõik teavad, et praktika aeg on ammu läbi, seni, kuni kaks meest mõlemad oma maagiaoskusi demonstreerivad. Kas džentelmen võib olla võlur? Selline maagiline 19nda sajandi pastišš mõneti.

“Yiddish Policemens Union” Alternatiivajalugu - juudiriik ei tehtud 40ndatel mitte Lähis-Idasse, vaid hoopis Alaskasse, aga ajutiselt, viiekümneks aastaks. Nüüd on see aeg lõppemas ja on ebaselge, mis selle elanikest saab. Peategelaseks on alkohoolikust detektiiv (klassika!), kes uurib mõrva, mille ohvriks on mees, kes on võib-olla läbikukkunud messias.

“Les Cités obscures” - koomiksisari. Lood fantasmagooriliste arhitektuuriga linnadest. Ühte linna hakkab pärast külalise saabumist tekkima järjest enam ja enam liiva ja toimuma järjest enam kummalisi juhtumisi.  Mees läheb uurima legendaarse kuulsusega linna ja naastes avastab, et keegi enam teda ei tea. Lugeda tasub juba puhta visuaali pärast.

“Püha ja õudne lõhn” Võõras maailm, mille reaalsust me aimame läbi tuttavate sõnade - sa juba aimad, mis rahva moodi on kojkod, või mis riiki meenutab sotsiaaldemokraatlik Vaasa - maailm on tuttav, aga teisalt võõras ja kokkuvõttes väga, väga äge.

“Sunless Sea”. Arvutimäng. 19ndal sajandil vajus London maa alla päikeseta ookeani kõrvale. Sina oled kapten, ja võid sattuda näiteks nelipühilastest ahvide saarele, kellel endal ei ole hinge ja seepärast tahavad sinu oma ära osta (või ehk on sul juhtumisi trümmis kast hingi?), saarele, kus sa võid sattuda malet mängida ühe väga vana olevusega, kes tahab lõppu leida, põrgu saatkonda, kohta, kus tahetakse ehitada uut, mehhaanilist päikest, jne jne jne. Jällegi, rohkem on rohkem mäng. Detaile võiks edasi rääkima jäädagi.

Õhtud eesti ulmega: Veiko Belialsi tõlkekogumik "Raevu päevad"

11. oktoobril toimus Tartu Kirjanduse Majas (Vanemuise 19) teine üritus sarjast “Õhtud eesti ulmega”, korraldajaks Eesti Ulmeühing. Seekord tutvustas Veiko Belials enda koostatud vene ulme tõlkeantoloogiat “Raevu päevad”.Ürituse lõppedes jätkub seltskondlik osa “Õlleministeeriumis”.

Õhtud eesti ulmega arja üritused toimuvad iga kuu teisel reedel algusega kl 19.00. Järgmine ehk järjekorras kolmas üritus toimub 8. novembril. Seekord tutvustab Raul Sulbi kirjastusest Viiking inglise ulmeklassiku H. G. Wellsi esmakordselt eesti keeles ilmuvat mahukat teost “Tulevase maailma pale” ning räägib Wellsi mõjust hilisemale ulmekirjandusele ja tulevikuajalugudest ulmes.

Üritusel pildistas Jaana Muna, Õlleministeeriumis Joel Jans

Loovkirjutamise jutuvõistlus

On aasta 2053. Suur kliimasõda on möödas ning riigipiirid kinni. Sõjaaegne laastamistöö, kevadised üleujutused ning suvised külmalained on hävitanud suurema osa Eesti talunike saagist. Toidupuudus hakkab tunda andma...

MTÜ Eesti Roheline Liikumine ootab 7.‒12. klassi õpilasi osalema jutuvõistlusel, mille teemaks on tulevikunägemused kliimakatastroofijärgsest Eestist.

Kuidas elada muutunud maailmas? Kas armastus päästab inimkonna hukust? Mis on saanud katsetest kolida Marsile? Kas ellu jäävad vaid mutandid? Kui fantaasia hakkas tööle, haara kohe pastapliiatsi või klaviatuuri järele ning saada meile oma lugu! Parimad jutud avaldatakse keskkonnasõbraliku eluviisi portaalis Bioneer.ee.

Võistlusele ootame lugusid pikkusega kuni kaks A4 lehekülge (3600 tähemärki) aadressil marilin(at)roheline.ee hiljemalt 1. jaanuaril 2020.

E-kirja teemaks märkida jutuvõistlus, kirjutised lisada eraldi failina ning töö ülemisele paremale nurgale kirjutada autori nimi, kool ja klass.

Võistlus toimub kahes vanuseastmes: 7.‒9. klass ning 10.‒12. klass.

Žüriisse kuuluvad MTÜ Eesti Rohelise Liikumise juhatuse liige Madis Vasser, ajakirja Värske Rõhk toimetaja Tõnis Vilu ning 2019. aasta ulmejutuvõistluse võitja Miikael Jekimov.

Parimatele kirjutajatele ja nutikamatele tulevikuvisioonidele auhinnad!

Rohkem infot:

Marilin Eessalu

MTÜ Eesti Roheline Liikumine

tegevjuht

marilin(at)roheline.ee

Jutuvõistlus toimub projekti “Growing together” raames, mida toetavad Erasmus+ programm ning SA Keskkonnainvesteeringute Keskus.

Indrek Hargla ''Kodukäijad''

“Kodukäijad” – on kaks lugu kummitustest kahes erinevas ajas ja ruumis, 19. sajandi Saksamaal ja tänapäeva Eestis. Neid ühendab see, et mis on surnud, on tulnud tagasi elavate maailma, sest kõige tugevamad tunded ei sure iialgi päriselt. Armastus ja vihkamine ei lase surnutel püsida rahus ja “Kellerteatri” laval hakkavad sündima jubedad asjad, mida Eesti teatris ei ole varem olnud.

Meisterliku põnevuskirjaniku Indrek Hargla spetsiaalselt Kellerteatrile kirjutatud kaks lühinäidendit “Phosphorus” ja “Nõia tütar”, toovad vägeva energiaga Püssirohuaida saalis lavale tuntud gootiliku teatrikeelega lavastusrühm ja neli karismaatilist näitlejat - Rahel Ollisaar, Margus Prangel, Riho Rosberg ja Andrus Eelmäe.

autor: Indrek Hargla

lavastaja: Vahur Keller

kunstnik: Britt Urbla Keller

helilooja: Liina Sumera

videokunstnik: Kristin Pärn

valguskunstnik: Rene Topolev

koreograaf: Kristina Paškevicius

näitlejad: Rahel Ollisaar / Margus Prangel / Riho Rosberg / Andrus Eelmäe

Etenduse kestus koos vaheajaga 2h 30min

Hilinejad saali ei pääse!

Vanusepiirang 14+

Teatri uksed avatakse pool tundi enne etenduse algust,

avatud on Kellerteatri baar

Õuduste õhtu kummitustornis jutu ja filmiga

14. novembril leiab Kiek in de Köki kindlustustemuuseumi Lühikese jala väravatornis aset sündmus, mille käigus tutvustatakse Tallinna linna kummitustekantsi lugusid, tutvustatakse värsket näitust “Metapsüühiline Tallinn” ja vaadatakse õudusfilmi. Näitamisele tuleb 1959. aasta Ameerika õudusklassik mängufilm „Maja kummituste künkal“ (House on Haunted Hill).

Osalemine muuseumipiletiga 6 & 4 €.

Korraldajad paluvad end eelnevalt registreerida nende kodulehel. https://linnamuuseum.ee/cat-kiek-in-de-kok/ouduste-ohtu-kummitustornis-jutu-ja-filmiga-14-novembril-kell-19/

Tallinna ulmikute kolmas reede

Pildistas Riho Välk

Uudiskirjandus 10/11

Tulevase maailma pale

H. G. Wells

Inglise ulmeklassiku ja ühiskondliku mõtleja ning visionääri Herbert George Wellsi (1866–1946) nimi ei vaja tutvustamist, eesti keeles on ilmunud tema olulisemad ulmeraamatud nagu «Ajamasin», «Maailmade sõda», «Nähtamatu» ja «Doktor Moreau’ saar» ning mitmeid ajaloo- ja poliitikaalaseid ülevaateid ja esseekogumikke, viimati Loomingu Raamatukogus 2017. aastal noore Nõukogude Venemaa olulsid analüüsiv «Venemaa pimeduses».

H. G. Wellsi mahukas teos «Tulevase maailma pale» (1933) on kummaline raamat, mitte niivõrd ilukirjanduslik ulmeromaan, kuivõrd dokumentalistlik tulevikuajalugu, mis kirjeldab maailmas aset leidvaid poliitilisi, sotsiaalseid ja teaduslik-tehnilisi arenguid perioodil 1933–2106. Raamat kirjeldab sügavasse majanduskriisi langenud maailma, mida 20. sajandil räsivad laastavad sõjad, pandeemiad ja diktatuurirežiimid, kuid mis 21. sajandil kujuneb siiski rahumeelseks, rahvustevahelisi konflikte vältivaks ja teaduslikku ilmavaadet hindavaks tsivilisatsiooniks.

Wells ennustab ette Teise maailmasõja puhkemist Saksamaa ja Poola vahel piiritüli tõttu, paigutades selle 1940. aasta jaanuari, kirjeldab Austria Anschlussi, näeb ette linnade lauspommitamist, allveelaevadelt väljatulistatavate rakettide kasutuselevõttu, mis kannavad massihävitusrelvi, aga ka laastavaid ülemaailmseid epideemiaid, totalitaarseid diktatuurirežiime, inglise keele võidukäiku ülemaailmse ühiskeelena jmt. Wellsi teos inspireeris omakorda Isaac Asimovi, Robert A. Heinleini ja Poul Andersoni sotsioloogilise kallakuga tulevikuajalugusid.

Kirjastus Viiking

Tõlkinud Karl-Kristjan Koit ja Jay Skaidrins

Järelsõna Raul Sulbi

432 lk

Kolme keha probleem

Liu Cixin

Maalt saadetakse kosmosesse raadiosignaale maavälise eluga kontakti saamiseks. Üks signaal jõuab väljasuremisohus tsivilisatsioonini, kes alustab ettevalmistusi Maa koloniseerimiseks. Samal ajal tekib Maal kaks koolkonda: need, kes usuvad, et maaväline elu muudab maapealse paremaks, ning need, kes arvavad, et peatselt saabuvad võõrad tähendavad inimkonna hukku.

Osa teose tegevusest leiab aset kultuurirevolutsiooni aegses Hiinas ja teine osa olevikus. Raamatu kaks peategelast on Ye Wenjie ‒ insener, kes töötab salajases sõjaväebaasis 1970ndatel, ja Wang Miao ‒ nanotehnoloog, kes töötab tänapäeva Hiinas. Kui Wang Miao lugu kulgeb olevikus ja kronoloogiliselt, siis Ye Wenjie lugu tuleb lugejani kildude kaupa.

Hiinas ja mujal maailmas tunnustatud kirjanik Liu Cixin seob osavalt kokku Hiina ajaloo ja ulme, põimides teaduse, sotsioloogia ja ajaloo omavahel ühtseks tervikuks. Tegemist on hariva ja huvitava teadusulmeteosega, mis paneb mõtlema tõsistel ja aktuaalsetel teemadel. Cixin on mitmekordne Kehuan Shijie Yinhe (Hiina Galaktika) auhinna võitja, raamatu „Kolme keha probleem“ eest pälvis ta maineka Hugo auhinna romaanikategoorias.

„Kolme keha probleem“ on Hiina tuntuima ulmekirjaniku Liu Cixini triloogia „Mälestusi Maa minevikust“ esimene osa.

Kirjastus Eesti Raamat

Tõlkinud Raivo Hool

438 lk

Euroopa kevad

Kaspar Nielsen Colling

Lähitulevikus on kogu maailmas rahutud ajad. Taanis rajab rühm tunnustatud uurijaid ja ettevõtjaid uue ühiskonna, mis ühendab vana maailma hõllandusliku harmoonia ja kõige uuemad tehnoloogilised saavutused. Sellesse kõrgtehnoloogilisse maaidülli kolivad galerist Stig, tema naine, aju-uurijast Elisabeth, nende idealistist tütar Emma ja kunstnik Christian.

Elisabeth värvatakse Lollandi kõrgetasemelisse ja rahvusvahelisse uurimisrühma. Tulemused on murrangulised, ent naise eriline suhe katsealuse ahvi Felixiga tekitab ärevust.

Anorektikust Emma kolib pärast Kopenhaagenis toimunud terrorirünnakuid Mosambiiki, konteineritest rajatud põgenikelinna, kuhu on saadetud kõik ebasoovitavad muslimi põgenikud.

Christian maalib alaarenenud inimesi, kes sulavad loodusega ühte. Inspiratsiooni saab ta kooselust verinoore Miaga.

Galerist Stig on kaotanud illusioonid ja usu kunstniku rolli ühiskonnas. Ootamatu õnnetus annab talle aga võimaluse luua kunstiteos, mis looks kunsti ja ühiskonna vahele hoopis uue seose.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Eva Velsker

344 lk

Kellata torn

Paul Raud

Unustatud sõbra salapärane kadumine viib noore Nicolase unenäolisele rännakule läbi veidrate paikade ja muutlike tundemaastike. Sinisilmsed väikekodanlased kõrvuti deemonlike moosekantide ja ülbe kõrgaadliga; suitsused jazz’i-klubid läbisegi kummituslike metsade ning maagiliste raamatukogudega. See on lugu kuninglikest kõrvaltänavatest ja lärmakast üksildusest.

Ühtaegu ebamaiselt kummastav ja kibedalt inimlik, Paul Raua mosaiikromaan “Kellata torn” on stilistiline tour de force.

Raamatu käsikiri pälvis Kirjanike Liidu romaanivõistlusel EKI ja Emakeele Sihtasutuse keeleauhinna.

Paul Johannes Raud (sünd. 1999) õpib Tallinna Ülikoolis itaalia keelt ja kultuuri ning filosoofiat. „Kellata torn“ on tema esimene raamat.

Kirjastus Tänapäev

212 lk

Kesköö palee

Carlos Ruiz Zafon

Kalkuta, 1932: pimeduse süda. Läbi linna kihutab leekides rong. Öö varjudesse külvab hirmu tuleviirastus. Ja see on alles algus. Oma senise elu pikimal ööl tuleb Benil, Sheere’il ja nende sõpradel Chowbari salaseltsist seista silmitsi kuulsa paleede linna ühe hirmsama mõistatusega. Aastatetaguste saatuslike sündmuste jäljed viivad noored mahavaikitud needuseni, mis vajutab oma pitseri ka nende elule.

Carlos Ruiz Zafón on tuntust kogunud oma müstiliste Barcelona- romaanidega („Tuule vari”, „Ingli mäng”, „Taeva vang” ja „Vaimude labürint”). Autori noorteraamatutest on eesti keeles varem ilmunud „Marina” ja „Uduprints”.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Kai Aareleid

232 lk

Seiklused Muumiorus

Amanda Li

Tere tulemast Muumiorgu, kus elu on alati täis üllatusi! Muumid ja nende sõbrad satuvad tihtipeale põnevatesse seiklustesse: kunagi ei või teada, mis juhtub järgmiseks, kas kohtutakse lohega või hakkavad aias hoopistükkis kasvama hatifnatid.

Kaunilt ja rikkalikult illustreeritud raamatus on 9 põnevat lugu, kus kohtud armastatud Muumioru tegelastega. Saad teada, kuidas väike My muumimajja sisse kolib, seikled koos Nuuskmõmmikuga ja kohtud salapärase Urriga.

Tove Janssoni raamatul põhinev „Seiklused muumiorus“ viib meid muumioru imelisse maailma ja rõõmustab nii suuri kui väikeseid muumide sõpru.

Raamatu kõik lood on inspireeritud 2019. aastal valminud armastatud animasarja „Muumiorulood“ uutel osadel.

Kirjastus Sinisukk

Tõlkinud Anna-Liisa Tiisma

126 lk,

Tanita Tasane: Seitse pahalast

Derek Landy

Tanita Tasane. Ta oli piisavalt hirmuäratav juba siis, kui võitles heade poolel. Aga nüüd, kus tema hinge külge on köitnud end üks Jäänus? Nüüd on ta midagi hoopis muud. Ja ta tahab anda oma panuse maailma lõpu esilekutsumisse.

On hea päev olla paha …

„Tanita Tasane: Seitse pahalast“ on supernaljakas eraldiseisev lugu lugejale juba tuttavast „Detektiiv Luuker Leebesurma“ maailmast.

Kirjastus Pikoprint

Tõlkinud Mario Pulver

276 lk

Sööklaplokk

Aleksei Ivanov

1980. aasta kuumal suvel, kui Moskva hingab olümpiamängude rütmis, on elu Volga-äärses pioneerilaagris Tormilind vaikne ja rahulik. Pioneerid peavad koondusi, mängivad jalgpalli ja räägivad öösiti õudusjutte. Noored kasvatajad armuvad üksteisesse, jõetramm toob sööklaplokki söögikraami, männimets õhkab suvist kuumust. Kuid suveidüllil on ka varjupool – laagris toimub midagi ebamaist ja verdtarretavat. Pioneeride seas peidavad end vampiirid.

„Sööklaplokk“ on väga mitmekülgse ja populaarse Vene kirjaniku Aleksei Ivanovi uusim teos, mille kohta ta ise ütleb: lihtne ja lõbus lugu keerulistest ja tõsistest asjadest.

Pioneerilaagri eluolu ja nõukogudeaegne lastefolkloor on selles raamatus väga tähtsal kohal, kuid see on ka lugu hääbuva impeeriumi sisutute rituaalide ja peatselt saabuva uue ajastu kohtumisest.

Kirjastus Hea Lugu

Tõlkinud Tarmo Rajamets

357 lk

Harry Potter ja tarkade kivi. Illustreeritud väljaanne

J. K. Rowling

Kõige esimene illustreeritud väljaanne J.K. Rowlingi maagilisest klassikateosest on täis imelisi värvipilte, mille autor on Jim Kay, Kate Greenaway medali võitja. See on jäägitult hurmav raamat, mis sobib nii andunud fännidele kui ka uutele lugejatele. Harry Potteri elu muutub igaveseks tema üheteistkümnendal sünnipäeval, kui sitiksilmne hiiglane Rubeus Hagrid toob talle kirja ja jahmatava uudise. Harry ei tea veel, et ta on võlur ning et võlurid olid ka tema surnud ema ja isa. Ta ei oska loitse, pole kunagi olnud lohe munast koorumise juures ega kandnud nähtamatuks tegevat mantlit. Ta on kogenud üksnes õnnetut elu koos oma hirmsa tädi, onu ja nende jõhkardist poja Dudleyga, kes ei taha võlukunstist midagi teada. Harry elab tillukeses panipaigas trepi all ning üheteistkümne aasta jooksul pole kordagi tähistatud tema sünnipäeva. See kõik aga muutub, kui öökull toob talle mõistatusliku kirja, milles Harryt kutsutakse imelisse paika, Sigatüüka Nõiduse ja Võlukunsti Kooli, kus Harry leiab endale sõbrad, õpib võlukunsti kõigis selle ilmingutes, kuid peab ka astuma vastu oma kõige hirmsamale vaenlasele. Sellest kohtumisest sõltub rohkem kui Harry enda saatus… „Jim Kay illustratsioonide nägemine liigutas mind sügavalt. Mulle meeldib see, kuidas ta Harry Potteri maailma tõlgendab, ma olen tänulik, et ta on sellele oma andega kaasa aidanud ja ma pean seda endale suureks auks.”

MEREMAA II. Tehanu. Teine tuul

Ursula K. Le Guin

Ursula K. Le Guini „Teine tuul” on mõeldud lõpetama tema Meremaa sarja, mille valmimine võttis autoril aega kolmekümne aasta ringis. Kui esialgne Meremaa triloogia („Meremaa võlur”, „Atuani hauad” ja „Kaugeim kallas”) on veel liigitatav laste- või noortekirjanduseks, liigub neljas romaan „Tehanu” juba kindlalt täiskasvanutele mõeldud kirjanduse valda. Seda suunda jätkab ka „Teine tuul”.

„Tehanus” toob Le Guin väga mehelikku võlurite maailma naise vaatepunkti ja igapäevase vägivalla, millega naised peavad toime tulema, „Teine tuul” lõhub kogu senise ettekujutuse Meremaa maailmakorrast ning elu ja surma tasakaalust. See tasakaal lõi kõikuma juba „Kaugeimas kaldas”, kuid sarja peategelane Ged taastas selle oma maagiliste võimete hinnaga. „Teises tuules” ähvardab surmavald lõhkuda müüri elavate ja surnute vahel ning kõigil tuleb põhjalikult järele mõelda, kus on tehtud saatuslik viga.

Ursula K. Le Guin on üks maailma vägevatest kirjanikest. Ta on saanud viis Hugo ja viis Nebula auhinda, National Book Awardi ja Kafka kirjanduspreemia. „Teine tuul” ilmub ühes köites „Tehanuga” ja tulekul on veel ka köide, milles on kõik Le Guini Meremaaga seotud lühijutud.

Tõlkinud Krista Kaer

Korrektuuri lugenud Eha Kõrge

Kujundanud Liis Karu

397 lk, kõva köide

Reaktori juttudest 09/19 (Tõnis Hallaste)

Kelle kehas

Meelis Looveer

Lugu, mis jaotatud mitmeks lühikeseks "peatükiks", igal "peatükil" inimese nimi. Lugu algab Taaniel Kase nahas, kes ärkab seotuna voodi külge. Tema juures on keegi doktor Magnus Anderson. Ent Taaniel mäletab oma nime olevat Jakob Danhammer. Neid kehavahetusi tuleb veel, mille kestel algselt Jakob püüab sotti saada sellest, miks ta kehasid vahetab.

Siinkohal võiks pikalt hakata pomisema sarjast "Quantum Leap" ja selliste kehavahetuslugude elutervest potentsiaalist. See ei puutu aga asjasse, nii et piirdugem esialgu kommentaariga, et sel sarjal on ikka ülitore alguslaul. Panin praegugi käima, lihtsalt mingi nostalgia ja eluterve soojus. Oh, seda võikski kuulama jääda...

Novell "Kelle kehas" minus nii sooje tundeid ei tekita. Ärgu võetagu seda ülestunnistusena, nagu ma lugenuks täiesti valede ootustega - "Quantum Leapi" seos tekkis alles hilisemal muljetamisel, teksti ennast ei lugenud ma läbi selliste filtrite. Üks põhjusi, miks "Kelle kehas" mulle ei istunud, on see, et õigupoolest ei jõuta lõpuks mingite vastusteni selle osas, miks ta kehasid vahetab. Lõpuks selgub, et (hoiatan, teen teatavaks pöörde) ta läheb nendesse kehadesse, mille ta lõpuks tapab. See tundub mulle suhteliselt asjassepuutumatu avastusena mingis mõttes. Küsimus pole vaid selles, et see ei paljasta kuigivõrd kehavahetuste mehhanismi - häda on pigem selles, et neid kehasid ei tapagi ju tema ise.

Oletame näiteks, et ta on kehas A, mille tapab keegi kehas B. Kui ma õigesti aru sain, sattus ta seejärel kehasse B, mille tapab keegi kehas C. Seega ei tapa mitte tema neid, kelle kehasse ta läheb, vaid pigemini tapab need rotatsioonis järgmine teadvus. Tema satub kehasse, mille käte läbi hukkus tema eelmine keha, aga tema ei juhtinud neid käsi, mis eelmise keha tapsid. Nii et tekib küsimus: kes tegelikult tappis need kehad? Loo lõpus käitub ta, nagu see olnuks siiski tema ... Kas ma sain millestki valesti aru või ongi siin midagi mööda kirjutatud?

Tahakski jõuda selle juurde, et peategelase tapahimu loo lõpus ei mõju kuigi põhjendatult. Õigupoolest mõjub see kuidagi ebaloogiliselt - Jakob saab uue keha (nt tüdruku keha) ja ta saab teada, et ta seestus sellesse tüdrukusse, sest selle järel peab ta tüdruku tapma? Oleks, et miski sunnib teda. Ta isegi ei mäleta neid tapmisi. Tapmine võiks olla miski, milleks teda sunnitakse, kas väliste tingimuste või sisemise instinkti ajel. Siin ta aga lihtsalt taipab, et kuna ta seni on tapnud, sest ta on nõnda teinud ka eelmiste kehadega? Nagu Taanieli kehasse saamine tähendaks, et nüüd on tal voli tappa, aga selle volituse otsimist oleks näiteks tahtnud. Või selgitusi, et tapahimu kui selline on Jakobile omane, mistahes kehas ta ka poleks. Viimaks küsiks seda, kas ta tahab neid kehasid vahetada. Kas siis, kui ta lõpus taipab surma ja kehavahetuse seose, otsustab ta verehimuliselt läheneda Taaniel Kasele, sest ta tahab jätkata oma keharännakuid?

Või kui olen millestki valesti aru saanud, siis... ei, ma ei saa kogu seda kommunikatsioonihäire vastutust endale võtta. Siin on kas olnud millegi väljendamise soov, aga teostus on jäänud poolikuks, või on lihtsalt lähtutud stseeni või kaadri emotsioonist (nüüd on šokk, nüüd on üllatus, nüüd on põnevus), mitte aga kuigivõrd teksti enese loogikast.

Tekst pole aga halvasti kirjutatud. Tegelt läks täitsa lobedalt, ei tundnud piinlikkust lugemisest. Ei uppunud kirjeldustesse, ei tormanud meeleheitliku hooga neurootilisse tegutsemisvajadusse ega märulisse. Mis ei tähenda, et autor oleks ka stiilimeister. Minu poolt vastuoluline jutt, kas pole? Tahan öelda, et kirjutustase ei muutu küll omaette väärtuseks, aga see on täiesti rahuldav. Eelkõige häiris mind selle lugemisel teksti sisuline pool või selle pooliklik läbimõeldus.

Lugusid Tulipunaselt Maalt. Esimesel Väraval

Diana Ostrat

Glendower oli üks vardjatest Esimesel Väraval, enam-vähem tema kukla tagant jutustatakse lugu sellest, kuidas võetakse vastu vardjaid, kes peavad jääma valvama Esimest Väravat.  Selle käigus peavad noored üleminekuriituse käigus kaotama oma süütuse vanale Esimesele Aneirinile. Loos kirjeldatakse päeva, mil ilmub viis noort - aga üks neist on eriline.

Minu peamine küsimus: mis läheks kaotsi, kui tekst algaks esimesest stseenist? Sest teksti tegevus hakkab tegelikult pihta lausest: "Ceri liigutas end natuke, ning Glendower kummardus ja paitas ta juukseid ning suudles neid korraks. Sellest piisas – Ceri ärkas." Kõik, mis sellele eelneb, on nagu Zweigi sõnul Balzaci kirjeldused - loed ära 4 lk ühe mehe süvitsi kirjeldust ja siis asutakse tegevuse juurde ja kogu see kirjeldus - vupsti - heidetud üle õla. (Selle vastupidiseks näiteks tõi Zweig Dostojevski - õigupoolest ei kirjeldatagi inimesi, antakse mingid põhilised kontuurid - kogukas kere, kallid riided, mõni ammune plekk käisel - ja pannakse tegutsema. Ja lugedes sa kuuled teda, tajud tema neurootilist higilõhna ja...). Kõik, mis siinses jutus tegevusele eelnes, oli ebamäärane tekstimassiiv, mida polnud kahjuks huvitav lugeda ja mis küllap seetõttu läks lihtsalt kaduma.

See võib ka olla lugeja maitse, võib-olla mõnele meeldib selline ... võeh, ma just hakkasin kirjutama pooleldi iroonilisena näiva lause "mõnele võiks ehk meeldida fiktiivse ajalooõpiku lugemine", aga pidasin kinni, sest tundsin, et mina, just mina olen keegi, kellele säärased asjad meeldivad! Stiili-, vormi-, žanrimängud ju, miks ei peaks see huvitav olema. Ja oleks siis tehtud sellist ajalooõpiku trikki, aga ei, siin on lihtsalt ehitatud maailma kivihaaval, samas tegemata sellest seiklust. Mulle aga meeldib maailma avastada koos tegelasega või üle tegelase õla.

Algus (7000-sõnalise teksti esimesed umbes 1300 sõna) pani mõtlema seepeale, mis on teksti juures vajalik (või konkreetse loo juures vajalikuks tehtud), mis aga üksnes loetelu, mida lugeja käesolevas jutus õigupoolest ei kasuta. Alles siinset tagasiside-teksti kirjutades sain aru, milleks on mõeldud pikk kirjeldav massiiv loo alguses - Reaktoris ilmunud jutu näol oli tegemist "Looga Tulipunaselt Maalt", ühega (potentsiaalsete) paljude seast, vaja on maailma ehitada järgmiste ja ülejärgmiste juttude jaoks. Siin on vaid see aga, et kui maailm on mõeldud olema suur teekond, siis pole vaja selliseid teetõkkeid raja algusesse. Me ei saa teekonnast aimust selle järgi, et kaardilugeja loetleb raja alguses, et kollase maja juurest keera paremale - me asume teele ja keerame paremale alles siis, kui kaardilugeja käratab, et seal see kollane maja ongi.

Lähen tagasi selle juurde, et "võib-olla mõnele meeldibki selline" jutustav taustainfo ja et äkki mõne silmis annab see maailmaehitamine just kaalukust juurde. Mingi lähenemine on ka see, et konkreetsete tegelaste pisijuhtumid on vaid kaduv sündmusebemeke fiktiivse maailma suures reaalsuses ja autori soov oligi eelkõige konstrueerida seda suurt ja kaalukat. Ehk siis - kui ma loobun mõttest, et tekst peaks algama tegevusest ja keskenduma sellele, siis kuidas võiks see algus mõjuda? Ja kui ma endalt niimoodi küsin, siis tajun, et teksti alguse häda ongi vist lihtsalt see, et infot loetletakse natuke palju ja mõneti seosetult.

"Sest täna pidid viis uut Väravale saabuma, ning tema noorem kinnar, Grigori laps ja Sawylist sündinu Trev nende hulgas. Nad siis näevad teda. Glendower teadis, et tal on kinnar, aga ta ei olnud teda kunagi näinud. Väraval olid vaid vardjad. See siin oli nende ainus elu. Lihaliku elu hülgamist neilt ei nõutud, nagu rahvasuu lobises. Ega ka paljut muud kahtlast, millest räägiti. Aneirin ise oli elav tõestus – ta oli ise siin sündinud, ja endale armsama vardjate seast võtnud, ning kaks last üles kasvatanud ning ühe kaotanud, aga ta järeltulija Madoc oli endale Cledwyni võtnud ning neil oli samuti laps. Ceri pühitseti aasta tagasi, kui ta viisteist vihma täis sai. Ceri oli Glendoweri jagu. Ja Glendower tema."

Mida siit teada saame tegelastevahelistest suhetest - peategelasel Glendoweril on kinnar Trev. Trev on Grigori ja Sawyli laps. Lisaks on Aneirin, kellel on järeltulija Cledwyn. Ja neil on laps Ceri, kes on peategelase Glendoweri jagu. Mis on siin kõige tähtsam info - et peategelase kinnar saabub väravale? Mis on kinnar? Ilmselt mitte midagi romantilist, sest selleks on Glendoweril Ceri. Ja võibki olla sidemeid, mis pole ei perekondlikud ega romantilised, vaid midagi kolmandat-neljandat. Fantaasiamaailma inimestevahelised suhted, mis ei ole üks-ühele võrreldavad tavamaailma-suhetega. Ja see võiks olla huvitav, aga kõik muu teeb selle hägusaks mu meelest.

Olgu, ma ütlesin, et algusest võiks ära võtta üle tuhande sõna. Ja sellega võinuks oma kriitikaga piirduda. Ülejäänu osas läksin hoogu, aga mitte seepärast, et oleks mingi jõhker patt või midagi oleks hullusti. Pigemini vastupidi - kui asi üldse ei toimi, siis ei viitsi sellest rääkida, aga kui asi on peaaegu väga hea, siis võibki selle piiri üle arutlemisega hoogu minna. Millega tahan öelda, et ma olen liiale läinud teksti alguse kritiseerimisega - nüüd jääb mulje, nagu ma teeks kogu täiega maha. Pigemini on mul kahju, et kohmakavõitu algus paneb teksti liiga vara kinni panema, sest mu arust on ülejäänu ehk siis lugu ise päris hea.

Nii et asugem hea juurde - mulle meeldib, et tekst on parajalt poeetiline. Tegelased puutuvad kokku maailma võimsamate jõududega, sellistel maagilistel ja müstilistel elementidel on Suurtähega Nimetused juures ja need sobivad sinna küll. Tekst ei hälbi kergelt suurejoonelisest stiilist, vaadeldav sündmusel on mingi rituaalne mekk man. Millega tahan öelda, et teksti keeletasandil on mingi poeetilisuse määr, mis mõjub ka kergelt nakatavalt - ahmid teksti korraga sisse, siis oled mingi aja vältel veidi vastuvõtlik sellisele... Ei teagi, millele.

Mulle meeldisid ka keldipärased nimed. Gwynedd, Iorweth ja teised - nagu kuningas Arthuri lugude vaarlood, mil nimede tänapäevane kuju polnud veel paika loksunud. Küllap andis seegi mingi ajatuse elamuse. Valjusti ette lugedes oleks siiski, et tegelastel on suht tavalised nimed Gwyneth ja Järvet, nii et see on eelkõige nimede tekstipildi nauding.

Ma ei teagi, kuidas suhtuda sellesse, et tegelaste sugu on alguses küllaltki ebamäärane, kuni saad aru, et tekstis tehakse juttu nende kõigi "madudest" - seega on tegemist vägagi gei tekstiga. Ühelt poolt vahva ju, et sooline ambivalentsus. Ma tean, et mõni tunneb ennast reedetuna, kui ta on tegelast tajunud ühtmoodi ja pärast öeldakse, et näedsa, hoopis neeger. Või et naisena tajutu selgub olevat mees, nagu siin. Mõni näeb selles jutustamise kohmakust. Aga mind pigem lõbustab selline "reetmine". Mitte mingis "oh, kui kaval, ma eeldasin ühtmoodi ja sa paljastasid minu eelarvamused"-mõttes. Vaid lihtsalt, senitajutu asendub millegi uuega.

Kujutan ette, et lugejad võiks langeda kahte leeri. Mõni ütleks, et no kõik on mehed ja enam-vähem kõik satuvad loo kestel suguühtesse, seega on vastikult gei tekst ja mulle ei meeldi. Kui seda juttu arvustataks aga ulmeajakirjas tor.com, siis kirjeldataks seda kui kümnendi parimat Eesti novelli - sest geiseks pole erandlik ega eksootiline, vaid enesestmõistetav. Ma jään siis nende kahe leeri vahele - mu meelest ei mõjuta see teksti kvaliteeti, ei riku ega kaunista. Sellises maailmast eraldunud kontekstis on ehk mõistetav, et leitakse seda armastust, mis on kättesaadav, nii et ei ole ka ebaloogiline. See lihtsalt on.

Lõpus tekkis mul küsimus, mille Aneirin üldse võtab sinna saadetud kandidaatidelt (või tulevastelt vardjatelt või midagi) nendega seksides. Kas süütuse? Kas saab aga juttu teha süütuse võtmisest, kui näiteks Iorwethit on pilastatud? Siinkohal saab muidugi öelda, et pilastades võidi küll röövida tema süütus, aga kuna see oli ühepoolne, siis tema mingis mõttes ei kaotanud oma süütust. Pilastamine ei tee süütust süüdlast, samas kui Väraval otsustas Iorweth loobuda oma süütusest vabatahtlikult. Tjah, selline mõte.

Weinberg arvab – septembrikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Sel korral jääb minust lugemata ja arvustamata Diana Ostrati „Lugusid Tulipunaselt Maalt. Esimesel Väraval“. Ma püüdsin. Niipalju kui ma sellest loost hooman, on tegemist fantasy-tekstiga, milles on püütud maailma luua, tegelaste tausta kirjeldada, aga selleks hetkeks kui seal midagi toimuma hakkas, olin mina lootusetult välja lülitatud. Midagi on selle loo üldises toonis – stiilis, kui soovite - ja sisus sellist, et ma lihtsalt ei ole suuteline seda lugema, see on mu ees kinni esimestest ridadest alates. Fantasy pole minu tugevam külg, veelgi vähem selline natuke unelevat sorti (eepilise püüdlusega?) fantasy. Mul on võimatu seda hinnata või midagi arvata.

Meelis Looveer: Kelle kehas

Ehk siis nagu näha, jagub jutuvõistlust veel pool aastat hiljemgi, mis võimaldab minul mugavalt juba varem tehtud töö najal liugu lasta.

„Kelle kehas“ on krimiõudukas. See oli üks esimesi lugusid, mida jutuvõistluse töödest lugesin ja esimesi, mille juures tekkis tunne, et sooh – võibolla ei olegi see lugemine nii lootusetult jube töö kui ma kartsin? (Hirmud olid suured ja seejärel positiivne emotsioon suur ja üldse palju suuri tundeid ja palju sõnu jne.) Minu meelest on see päris nutikas jutt, kus võibolla õige veidi-veidi jääb vajaka keskse idee nö töömehhanismi selgitustest. Kõik on lihtsalt nii seepärast, et autorile tundus nii õige ja hea. Seda võib ka nii vaadelda, et vähe ulmet, rohkelt sürrealismi.

Hästi teravalt tahaks kritiseerida kaht nüanssi tekstis – esiteks 4-promillise joobega ei kakle keegi enam niiväga. Olgu, ulmeloos pole võimatu, et see kuulub mingi X-faktori hulka, psiivõime kui soovite. Aga siis tuleks sellele tegurile mingi kaalukeel anda. Kui see tähistab lihtsalt „maani täis“ seisundit, siis on autor lubanud endale kahetsusväärse libastumise. Teine teema on puhtalt keeleline, mis õnneks on Reaktori keeletoimetuse kangelasliku töö tulemusel likvideeritud. Originaalis oli siin tekstis ’seeriamõrvar’ mitte ’sarimõrvar’. Samuti oli tundmatu naise asemel kasutatud väljendit Jane Doe. See, et ma need konkreetsed näited keelekasutusest välja otsin, ei ole mitte autori hurjutamiseks (minupoolest vt lõpust punktiskoori tekstile kui tunned, et ma vajan rehabiliteerimist), vaid on õppekoht. Need kaks terminit on näited eestikeelsest lugemispeetusest koosmõjus Hollywoodi toodangu üledoosiga. Ja keeletoimetajad on kusjuures mulle öelnud, et ma puistan uljalt anglitsisme (ma ise enamasti ei saa sellest aru, sest eesti keeles sõnade järjekord ju tähtis pole eriti, eksole) ja teistes kohtades olen pidanud võtma teadmiseks kriitika, et mu jutt on nagu filmistsenaarium või väga filmilik. Selle välja toomise mõte on illustreerida asjaolu, et ma pole ise midagi „puhas poiss“ selles samas keelereostamises, mida siin kritiseerin; tegemist on meie kultuurmaastikku rängalt laastava epideemiaga, mis – väikerahva staatust arvestades – on ajalooline paratamatus, millega võitlemiseks võibolla väga palju vahendeid polegi...

Vaatan oma märkmeid kevadise lugemise ajast ja sealt leian: lõpus oleks ikkagi veidi tahtnud mingitki selgitust, kuidas see kõik toimida võiks – olgu või mingit demonoloogiat või kvantvärki või tont-teab-mis-parateadust. Hetkel on jutt täitsa hea, meeleolukas, ilma liigse ballastita, kuid kõik on lihtsalt nii nagu on, sest autor arvab sedasi hea olevat. Sürreaalne on see lugu pigemini, mitte ulme.

Nüüd on siis ära avaldatud ja mul on hea meel. (9/10)

Ene Kallas ja (Krošetskini) pildilood

Laastusid on raske kirjutada, nii et need tööle hakkaksid. Ene Kallase (Krafinna) jutud – niipalju kui ma neid olen lugenud/kuulnud – on täiesti iseomase, minu jaoks natuke tabamatu stiiliga. Ei oska seda defineerida. Pähe turgatab väljend tabamatu ilu. Natuke sellised poeetilised, veits sihukesed heas mõttes udused. Unenäolised. Nagu pastelsetes toonides pildid. Mistap on eriti kohane, et kolm septembrikuu Reaktoris ilmunud lugu on juuripidi nendes Krošetskini piltides.

Võibolla põhiline etteheide oleks see, et need pole niivõrd lood, kuivõrd meeleolupildikesed. Mis on rohkem tõsi „Lendame reaalsusesse“ ja „Suvine meri“ puhul. „Vihane merineitsi“ evib ühiseid jooni muinasjuttudega ja seda mitte üksnes paari lõpulause tõttu, vaid tegelikult kogu oma ülesehituselt, mis annab justkui paari laia pintslitõmbega suure maailma ja siis selles suures maailmas ühe isikliku konflikti, millel on samuti mõningaid suuremaid mõjusid.

Teine mure, mis mul nende juttudega on, seisneb sürrealismi ohtruses ja ulme vähesuses. Asjad nendes juttudes lihtsalt on nii nagu on, ei mingit loogikat, ei mingit selgitust; võta või jäta. Ja „Lendame reaalsusesse“ on eeskätt püüe tabada unenägu. Aga „oh – see kõik oli üksnes uni“ on minu jaoks lihtsalt nii-ii halb ulmejutu lahendus. Selle loo puhul muidugi ei pakuta seda toimunu lahenduseks – kõik on algusest peale aus ja selge.

Ma arvan, et tegelikult ei sobi need jutud minu isikliku subjektiivse hindamisskaala peale üldse. Umbes nagu, et minu skaala on kahemõõtmeline, aga need jutud paiknevad hoopis kolmandal tasapinnal, millel on minu omaga kahetsusväärselt väike ühisosa. Aga mingi järjepidevuse hoidmise mõttes ütleks siis, et ma olen lugemise järel pigem rahul. (7/10)

Jutt: Nõidsepp ja tähekuningas (Margus Lamm)

Sepavasar kõmises sünges koopas, kajades avaratelt seintelt vastu ja lauldes meistri kõrvadele tumedat laulu. Ääsi valgus loitles lühikese ja jässaka mehe pingul musklitel. Ta käsi tõusis ja langes ühtlases rütmis, sidudes iga löögiga aina enam energiat kuuma metalli hingesügavustesse. Tema ümber siblisid ringi väikesed, maani kätega ja punnkõhtudega pilusilmsed abilised, kes kärutasid juurde sütt ja tõmbasid lõõtsa, täitsid karastusanumat musta õliga ja seadsid meistrile valmis järgmisi tööriistu. Harva eksis siia, Suitsumäe südamesse, võõraid.

Kuid täna oli üks neist harvadest päevadest.

Kuigi seljaga, mõistis meister kohe, et võõrad on saabunud. Sellest andsid märku abiliste närvilisemaks muutunud liigutused ja pidevad pilgud tema selja taha. Kuid meister ei katkestanud käsilolevat tööd, ega hakanud ka kiirustama. Loits tahtis pühendumist, sest poolikuna oleks ta vaid pelk vari sellest, mis peaks olema.

Viimaks lõpetas meister kuumutamise ja vormimise, surus tera õlitõrde ja vaatas kuidas leek lahvatas metallilt kõrgele ning sumbus siis. Võtnud mõõga karastusanumast välja, proovis meister selle tugevust viiliga. Ta jäi rahule, tera oli sirge ja tugev. Ta ulatas tera sõnatult abilisele ja see sibas jalamaid eemale, teades, et meister on tänaseks lõpetanud. Alles nüüd pöördus meister võõraste poole. Ta keha pärlendas higipiiskadest ja see oli ainus peale punakalt hõõguvate silmade, mida külalised vastu ääsivalgust temast nägid. See ja tõdemus, et meister töötas kuumuses ja haamri tekitatud sädemepilves alasti.

Võõraid oli kaks, pikk ja kiitsakas mees ning lühike ja sale naine. Nad olid rõivastatud mägilaste kombel, soojalt ja mugavalt ja relvastatudki olid nad mägilaste moodi, vibude ja lühikeste mõõkadega. Kiitsakas mees astus ette, laskus ühele põlvele ja langetas rääkima hakates pea. Naine tema selja taga seisis uhkelt ja sirgelt.

„Meister, oleme tulnud paluma sinult midagi, mida vaid sina võid valmistada.“

Meistri silmade punane hõõgus kompas naist, kes seda tajudes end veelgi enam sirgu ajas ja lõua uhkelt ette sirutas. Kiitsakas mees jätkas.

„Minuga on Mägikassi klanni emand-pealik, tal on mure ja see on suur. Kas lubad meil oma lugu rääkida?“

Meistri kuumav pilk puhkas emand-pealikul pikalt, talle meeldis mida ta nägi. Naiselt pilku pööramata noogutas ta viimaks ja lausus: „Oodake mind söögikoopas, kinnitame keha ja siis kõnelete oma asjust.“

Meister pöördus ja lahkus, külaliste juurde tuli aga üks väikestest abilistest, kes kutsus võõraid oma pika käe viipega endale järgnema.

Meister läks väsinud sammul mööda pikka pimedat käiku. Siia mäe sügavusse ei ulatunud valgust, kuid ta ka ei vajanud seda, tema silmad nägid viisil, mis sobis pimeduse-elanikele. Meistri jalg astus kordagi komistamata mööda kitsast rada, millest kahel pool koopaseinte ääres lebasid liikumatud kehad. Kehad olid vanad ja kokku kuivanud ning juba ammu oli meister unustanud, mis oli põhjus, et nad olid oma teekonna selles ilmas lõpetanud. Ta võttis muumiaid kui raidkujusid, mis pakkusid nappi vaheldust mäe sisemuse ühetoonilisele arhitektuurile. Õrn naisekuju ikka veel silme ees, astus meister ülalt langeva tormleva, kohiseva ja vahutava, tumedat karva oja alla. Tema jalad püsisid libedatel, sajanditega siledaks uhutud kividel kindlalt. Mõnuledes lasi ta kargel veel higi ja töömustuse maha uhtuda ning astus siis, pikki juukseid looma kombel kuivaks raputades, edasi puhkekambrisse. Siingi oli pime, kuid mitte kauaks. Meister laskus magamisnahkadele ristijalu istuma ja manas käeviipega enda ette pildi Suitsumäest. Ümber mäe tipu tiirles kotkas ja läbi linnu teravate silmade vaatles meister tähelepanelikult ümbrust. Ta nägi ärevil olekuga sõdalaste laagrit koopasuu ees käratsemas ja see laager oli suur. Emand-pealik oli oma rahvale oluline, kui ta oli kaasa toonud säärase maleva. Kuid see polnud kõik, mida kotkas nägi. Ta nägi ka võõrast luuresalka, kes oli end peitnud üle kuru, siinsamas kõrval kerkiva Tormimäe kurdudesse ja lõhangutesse, jälgimas Mägikasside klanni sõdalaste laagrit. Meister vangutas pead ja rahutus hiilis ta südamesse.

Ta tõusis ja suundus söögikambrisse. Kiitsakas mees istus seina ääres ja emand-pealik istus laua ääres. Koopanurkade varjatud käikudest sööstsid välja väikesed abilised ja katsid meistri ja emand-pealiku vahel laua küllusliku roavalikuga.

„Kõnele nüüd, emand-pealik.“

„Meister, meie mure on suur. Minu jahisalk märkas kümme päevaloojakut tagasi Lumekuru juures võõraid. Nad hiilisid lähemale ja vaatlesid ja kuulasid nagu kästud. Nende sõnum on kindel – teie hoiatus ja ennustus on täitunud - Tähekuningas on leidnud tee meie mägedesse. Temaga on kaasas meister, maag ja nägija ja palju sõdalasi. Nad otsivad teid ja teie sepiste kambrit ja ihaldavad selle sisu.“

Meister kuulas, sõi, kiitis noogutusega pikakäelist kokka, kes seisis kaugemas nurgas kööki viiva käigu ees ja kui suu oli tühi, tõdes: „Tähekuningas on ammu mu loodut ihanud ja minu uut kodu otsinud. Ma ei oodanud, et ta nii ruttu mind leiab, lootsin veel paar sajandit rahus töötada. Kuid lootus on lootus ja vaenumees lävel on vaenumees lävel.“

Meister viipas ja laud koristati.

„Emand-pealik, sinu aeg on tulnud. Sa kogud oma väed ja peatad Tähekuninga.“

„Mu väed on juba kogutud ja sinu koopasuu ees, meister.“

„Need ongi kõik? Kui jahiliste jutt on õige ja Tähekuningal on kaasas meister, maag ja nägija, siis jääb neist sõdalastest väheks.“

Naine langetas pea.

„Rohkem ei ole. Ma teen nendega, mida suudan.“

Meister kortsutas kulmu ja ajas end laua taga püsti. Ta nipsutas sõrmi ja kiiresti ilmusid abilised, kes kandsid madala söögilaua emanda ja meistri vahelt minema ja katsid põranda nende vahel pehmete nahkadega.

„Oma salgaga suudad sa võidelda Tähekuninga sõjameestega, kuid ei saa kuidagi tema õukondlaste vastu. Sa vajad sangareid, kel oleks vägi õukondlaste maagiaga rinda pista.“

Meister osutas käega nahkadele.

„Võta endalt riided ja heida siia. Ma panen sinusse lapsed, kellest kasvavad vägilased ja kes suudavad vaenlasele vastu astuda ja neid võita.“

Emand-pealik kuuletus. Ta riietus lahti ja seadis, nii noor ja värske, end selili meistri ette nahkadele. Meister kummardus tema kohale ja paitas oma suurte karedate kätega emand-pealiku pehmet kõhtu. Naise kõht avanes. Siseelundite asemel oli kõhukoopas sinakalt kiirgav metalne kamber. Meistri märguande peale tõid abilised talle kuus väikest kanistrikest ja meister asetas need hoolikalt ja tihedalt üksteise vastu kambrisse naise kõhus.

„Siin on kolm poega ja kolm tütart. Sa saad ise valida, millal on aeg nad ilmale tuua. Kuid pane tähele, et see paik oleks maagirikas. Paljastel kividel või lauskmaa rohus kasvades jäävad su lapsed kängu. Maagialal aga kasuvad neist võimsad sõdalased. Nad on kõik osavad ja kärmed tapma, kuid kaks neist on teistest tugevamad, kaks on teistest kiiremad ja kaks on teistest targemad. Vali ise, keda ja millal sa enda kõrvale vajad.“

Meister ühendas sisemised kinnitused emand-pealiku seesmise hoiukambri ja sinna asetatud kanistrite vahel ning sulges emand-pealiku kõhu taas siledaks ja inimlikuks.

„Tormimäe küljel on vaenlaste luuresalk. Tapke nad enne kui lahkute.“

Emand tõusis.

„Hästi meister.“

Meister ajas end püsti ja lahkus Suitsumäe sügavusse. Ta viipas abilistele ja nipsutas nende suunas sõrmi. Abilised tormasid talle karjana järele.

„Tööle, pikk-käed! Me kolime taas.“

Emand riietus ja lahkus oma kiitsaka kaaslase saatel. Meister istus ohates puhkamiskambri nahkadele. Ta manas käeviipega enda ette taas holoekraani, et veel viimast korda vaadata maailma, mis oli talle juba nii armsaks muutunud. Kui ta saabus, siis oli siin vaid algeline, primitiivne elu, mis tema loodud isand- ja emand-pealike abiga end peagi tsivilisatsiooniks kergitas ja hakkas elama täisväärtuslikku, mõistusega liigile kohast elu. Linnad kosusid, põllumaad laienesid, arenes käsitöö ja levisid kaunid kunstid. Puudusid sõjad ja häving. Meister kahtlustas, et vastse tsivilisatsiooni tärkamise kiirus oligi see, mis juhatas Tähekuninga otsingusalgad tema jälgedele.

„Mulle meeldis see maailm,“ lausus meister endale. „Kui kahju, et see peab suures turmatules hävima.“

Kuid midagi ei olnud teha. Meister austas Elu selle igas ilmingus ja just seepärast oli ta loonud Surematuse Kivi. Kuid ta ei soovinud, et selle saaks endale suurim türannidest – Siiriuse Tähekuningas. Seepärast pidi see maailm siin hukkuma. Emand-pealiku lapsed ei suuda Tähekuningat tappa, kuid nad suudavad teda aeglustada ja segada, et meister jõuaks lahkuda.

„See ei kordu,“ lubas meister endale. „Järgmisel planeedil suunan tsivilisatsiooni elama sügavale maapõue, siis ei leia meid keegi.“

Holoekraanil tema ees andsid järjest lisanduvad tingmärgid teada, et tähelaev tema ümber seadis end ruumihüppeks valmis. Kuid lahkumiseks vajas ta kattevarju. Meistril tuli oodata vaid mõni päev. Lahing algas ja tema rahvas sai hästi hakkama. Üsna varsti pidi emand-pealik sünnitama endale appi kangelased, võitlus muutus aina vihasemaks ja selles kasutatavad jõud aina võimsamaks, kuni viimaks saabus päev mil kogu silmapiir leegitses tulemöllus, mis ulatus atmosfääri kõrgeimate kihtideni.

„Hüvasti, kaunis maailm,“ lausus meister, tegi vajalikud lülitused ja Suitsumägi sööstis planeedi kaost ja hävimist ära kasutades varjatult aegruumi koekurdudesse. Selleks, et äratada elule uus maailm.

Selleks, et varjata Surematuse Kivi ahnete eest.

Jutt: Külaline (Taivo Rist)

Külaline vaatas üle jääraku serva alla. Nõlv oli järsk, kuid Külaline teadis, et ei tohi kõhelda, sest sellel kohal oli teda näha. Ta ise ei näinud kedagi. Võib-olla pidanuks jooksma täitsa jääraku tippu välja, sealt olnuks lihtsam sisse saada ja ta olnuks rohkem varjatud. Aga nii pidanuks ta suure ringi tegema, külje pealt jäärakusse laskumine hoidis aega kokku.

Ta libistas end alla. Nõlv pakkus jalgadele vähe tuge ja ta sõitis külje peal tüki maad, peaaegu põhja, enne kui pidama jäi. Ta tõusis jalgele, raputas end ja vaatas oma külge. Hea nahk, ei hõõrdu kergesti verele.

Halb võis olla see, et ta lähenes pealttuult. Aga allatuult lähenemine nõudnuks jäärakusse altpoolt sisenemist, karjamaade ja heinamaade poolt. See võis olla ohtlik. Praegu oli teda allatuult vaid haista ja see polnudki paha.

Külaline sörkis allapoole. Jäärak laienes, põhja tekkisid ojanire ja taimestik. Külalist polnud enam ülalt näha ja see julgustas. Mõnel pool jäi ta jalgu räga. Kuid Külaline aeglustas sammu pigem kevadlillede vaatamiseks. Tal oli aega.

Siis haistis ta sõpru. Tema oli pealttuult, järelikult olid sõbrad tema tulekust juba teadlikud. Seal nad olidki. Mustjutt, Koerapoeg, Nunnu ja endastmõistetavalt Kõigevägevam.

Külaline liputas saba ja püüdis naeratada. Kõigevägevam astus talle vastu ja nad nuhutasid teineteist. Külaline pani vorstirõnga suust maha ja astus eemale. Kõigevägevam uuris vorsti teraselt, lõi siis hambad sisse ja õgis suurema osa ära. Ülejäänu said Nunnu ja Mustjutt.

Seedri all oli suure lamba korjus. Külalisele see ei meeldinud. Inimestele samuti ei meeldinud, et nende lambaid varastatakse. Kui see kordub, siis võivad nad tulla kätte maksma. Külaline krimpsutas nina, aga teha polnud midagi.

Külaline tahtnuks sellest Kõigevägevamale ja teistele rääkida, aga hundid ei kõnele. Isegi nimesid pole neil. Nimed oli Külaline sõpradele ise pannud. Koerapoeg oli koera verd. Kõigevägevam – polnud kõikvõimas, kõikteadja ega isegi kõikhea, ta lihtsalt oli kõige vägevam.

Külaline oli karja seltsis näinud mitmesuguseid päevi. Jahipäevi ja rännakupäevi, isegi näguripäevi, aga täna oli leiva luusse laskmise päev ja seegi oli mõnus. Ta lebas Kõigevägevama kõrval ja puudutas teda vahetevahel ninaga. Ta oleks Kõigevägevamal keelega üle nina tõmmanud, aga see ei meeldinud Kõigevägevamale. Muidugi oli kahju, et ei saanud rääkida lilledest ega puudest, ilmast ega Jumalast. Sõbrad on ristimata ja mis neist pärast surma saab, seda ei tea keegi. Kas neil üldse on elu pärast surma? Minagi ei saa neid ristida, aga ma tahaksin tema kõrval igavesti elada.

Ühtäkki käis temast jälle läbi mõte: mis saaks siis, kui tal oleksid kutsikad? Päris oma kutsikad, kellega saaks mürada ja kelle müramist pealt vaadata, kellele ta tooks rotte ja metsalinde, aga mõnikord vorsti ja kalu, võib-olla koguni tallesid ja põrsaid? Selline kujutluspilt meeldis talle. Päris oma Nunnu, võib-olla mitugi. Eriti kui tema kõrval on Kõigevägevam. Ta on nii suur, tugev, osav ja tark. Ja tema pole kunagi Külalist peksnud.

Kõigevägevam nuhutas õhku ja kargas püsti. Tema meeled olid kõige teravamad. Tema karv tõusis turri ja ta haugatas kergelt. Kõik tõusid, Nunnu ajas samuti karva turri ja urises. Siis hakkas Külalinegi tajuma inimeste ja koerte lõhna ja hääli. Need tulid ülaltpoolt, sealt, kust temagi ennist oli tulnud. Kõigevägevam pöördus minekule ja kari järgnes. Aega ju olnuks, aga milleks oodata viimase hetkeni?

Jäärak oli justkui toru, välja sai tulla ainult otstest. Mujal olid nõlvad liiga järsud. Nad sörkisid allapoole ja Külaline mõtles: nad ju võivad meid allapoole ajada, aga kui me jääraku suudmest välja jõuame, siis hajume ükskõik millises suunas, eks püüdku tuult väljal!

Ent kas tagaajajad on siis lollusega löödud? Kas nad ei tea, et kui me jäärakust väljume, pole neil võimalust meid tabada? Nad peavad seda teadma. Mida see siis tähendab? Et jääraku suudmes ootavad meid vibumehed ja mõõgamehed, jahikoerad ja ratsahobused. Ja hobune jookseb pikapeale hundi üle.

Kas Kõigevägevam on meid siis lõksu mänginud? Nii tark juht ei või ju ometi sellist viga teha! Ja Külaline rahunes. Viga ei ole tehtud. Me ei tohi jäärakusuudmest väljuda, aga teele jääb mitu kõrvalharu. Valime neist ükskõik millise ja põgeneme seda mööda ülespoole. Peale selle ei pruugi jäärak olla igal pool nii järskude seintega, et sealt üles ei saa, ja Kõigevägevam võiks neid kohti teada.

Esimene kõrvalharu oli takistatud punaste lintide ja lippude ning naftas immutatud nööridega. Aga alumised kõrvalharud? Samasugused? Külaline haugatas ja kari peatus.

Me pääseme, mõtles Külaline ja puges haisvate nööride vahelt läbi. Need jätsid kehale jälgi ja lõhna. Külaline vaatas karja ja kutsus, Kõigevägevam vaatas, pea viltu. Nunnu hüppas paar sammu Külalise poole, siis peatus ja vaatas Kõigevägevama suunas tagasi. Tagaajajate hääled lähenesid. Külaline kutsus veel kord. Kõigevägevam keeras talle selja ja hakkas allapoole jooksma. Külaline ei tahtnud talle järgneda, juba ühekordne sellisest takistusest läbironimine oli olnud vastik. Ja ta jooksis ülesvoolu.

Ta ronis jäärakust välja üsna kaugel ja pidi tohutu ringi tegema. Ta püüdis vahepeal kaks hiirt ja ühe sisaliku, kugistas need alla ning leidis siis rästiku. Külaline teadis küll, mida rästikuga teha tuleb. Ta tuleb kahe käpaga väga pea lähedalt vastu maad suruda, siis saab teda saba poolt sööma hakata ja kui teda on piisavalt söödud, sureb rästik ära. Kuid tal polnud selleks lusti ja ta halastas rästikule.

Külaline mõtles kogu aeg sõpradest. Kõigevägevam muidugi pääseb. See pole lihtsalt võimalik, et nii kaval ja osav hunt hukkub. Nõnda armsa looma kui Nunnu vastu ei suuda keegi kätt tõsta. Aga Koerapojal võib halvasti minna. Ja Mustjutt ... Ei tea.

Koju jõudis ta pimedas.

«Ah nüüd sa alles tuled, hulkur! Majapidamine võib sinu pärast koost laguneda, sina pead väljal lilli nuusutama! Ma ütlesin meestele: vaadake, et te minu naist maha ei lase! Nad naersid ja tegid sinu kohta jõledaid nalju. Ma keelan sul edaspidi sedamoodi kodust kaduda. Kui ma poleks praegu heas tujus, siis karistaksin sind karmilt. Jaht läks hästi, neli hunti saime kätte. Üks oli erakordselt suur, niisugust pole mina oma elus veel näinud. Külavanem võttis selle endale, aga eks tema sai ka esimesena pihta. Võiks ju loota, et nüüd oleme selle kandi huntidest puhastanud, aga ega umbrohi ei kao. Siinkandis olevat ka täiskasvanud emast nähtud.»

Külaline jooksis oma tuppa, heitis end asemele ja hakkas tihkuma. Surnud! Kuidas siis nii? Kuidas ta ometi võis surma saada?

Külalisel ei tulnud poole ööni und. Ja polnud kusagilt abi saada, kellelegi rääkida, ei oma mehele, sõbrataridele, naabritele ega külavanemale. Lõpuks nuttis ta end magama. Hea veel, et mees ei tulnud teda vaatama. Seda oli juhtunud ennegi, et ta öösel nuttis, kui mees teda peksnud oli. Külaline mõtles, et hundi nahk on paksem ja küllap peaks paremini peksule vastu.

Külaline ärkas iseäraliku tundega. Viimasel ajal oli ta paaritunud Kõigevägevamaga igal päeval, kui temaga kokku sai.

Kõigevägevamat enam ei ole, aga ta elab edasi minu Nunnus, kui see sünnib. Ent nüüd ei saa ta kutsikat metsas kasvatada, nagu oli kavatsenud. Ta ei saa võib-olla enam kunagi vaba olla ja hundina ringi joosta, tema Nunnu peab elama ja kasvama inimeste juures.

Tule taevas appi, mis saab siis, kui kutsikas sünnib? Teised inimesed ei kiida seda ju heaks, nad löövad ta maha! Aga äkki sünnib ikkagi inimesena?

Külaline luges meieisapalve ja lisas lõppu: «Armas Jahve! Palun tee nii, et minu Nunnu sünniks inimesena ja mitte hundina. Ma luban, et nüüdsest saab minust tõeline Külaline, mitte poolenisti Külaline nagu varem. Kui ta ainult sünniks inimesena, hakkaksin ma igavesti Külaliseks. Jah, ma hakkaksin igavesti Külaelanikuks!»

Mul ei ole enam kellelegi toetuda, ma pean olema tugev. Minu Nunnu vajab mind. Ma pean mehele ära rääkima. Ja parem kohe täna.

«Mida see tähendab – saad lapse? Sa oled abielu rikkunud! Kellega sa abielu rikkusid?»

«Ära löö! Ma pole abielu rikkunud! Ükski mees pole minuga ühte heitnud. Ma olen sama süütu kui siia ilma sündides. Kui sa ei usu, siis sa võid järele vaadata, et ma neitsi olen!»

«Kuidasmoodi sa siis lapse saad? Kes sinu lapse isa on? Vasta mulle, Maarja!»

«Kõigevägevam.»

Armas Jahve, palun tee nii, et ta mind usuks.

27. juuni 2019

Taivo Rist

pärast jutuvõistluse juttude lugemist "Reaktorist

Jutt: Kuniks surm meid lahutab (Ander Skarp)

Kosmose ääretus vaikuses polnud nende hirmukarjeid kuulda. Aga enne veel, kui hirmukarjed üle nende huulte rullusid, polnud kuulda ka lähenevaid rakette – üleüldse ei osanud mitte keegi ega miski ette ennustada lähenevat katastroofi. Need raketid võisid olla välja tulistatud kümnete tuhandete miilide kauguselt ja mitte keegi ei oleks osanud neid näha enne, kui nad visuaalselt vaateulatusse oleks jõudnud. Ja sel juhul oleks olnud juba liiga hilja üldse midagi teha. Suurt laeva nii kergelt ei manööverda. Liiati polnud sel laeval juba kaks päeva mootor tööd tahtnud teha. Tõrkus. Nii jääbki üle vaid tõdeda, et laevnikud, kelle muserdunud meel oli juba lootusetusesse vajumas, leidsid ennast ühel hetkel veelgi suuremas plindris.

Plahvatused. Alarõhk. Painduvad ja krigisevad terastalad. Kuumus ja kõrvulukustav surmakarje vana ja väsinud kosmoselaeva keres. Kapten surnud, esimene vahimadrus kadunud. Aga siin väljas, siin ääretus tühjuses oli kõik vaikne.

Kaks reisijat – mees ja naine, abielupaar – hoidsid teineteisest, olles valmis eelseisvale hukule vastu minema. Üheskoos. Minge Sigma 3-le, seal on praegusel aastaajal ilus ja rahulik, oli neile öeldud. Jätke lapsed koju, nautige oma üürikest vabadust. Ja siin nad nüüd on – plahvatavas ja kohe-kohe tükkideks rebitavas vanarauahunnikus. Elu on ikka imeline.

Aga võib-olla õhku lendamine olekski valutum ja kiirem, kui pikaajaline lämbumine sihitult triiviva laeva keres.

Naine naeris, kui mehele otsa vaatas. „Mitte kunagi enam ei hoia me oma puhkuseplaanides raha kokku!”

Mees naeris vastu ja kinnitas: „Mitte kunagi!” Ta oleks tahtnud poetada pisara, ent viimasel hetkel neelatas. „Ole tugev, ole tugev!“ vasardas ta peas. Ta embas naist veel tugevamalt, soovides, et tema tugevusest jaguks ka armastatu jaoks.

* * *

Ion oli unine ja kippus vahipostil tukkuma. Tema järelvaataja teadis seda ning oli selleks tarbeks piloodikabiini fiibertoika hankinud – iga kord, kui nooruk tukkuma kippus, sai ta kaikaga piki kukalt. Ioni kael oli pikaajalisest peksmisest muutunud sama jämedaks, kui tema pea ning noormees nägi välja nagu oleks tema õlgadele istutatud koonus, mille otsas kössitas piloodi-abilise-abi punase leegitäpiga kiiver.

Järelvaataja luges ajakirja ja pahvis sigarit. Siin, eksperimentaalse patrull-laeva vaakumpeldiku ääretus eraldatuses, sai ta seda teha. Tema üksindushetke katkestas vägivaldselt üks heli, mis ta põlvist nõrgaks võttis – pahh – raketi väljastamise heli. Ja jumal hoidku – pahh - veel üks.

Pükse rebadelt üles tirides ja meeletult lõuates tormas järelvaataja piloodikabiini. Sealt leidis ta eest paanikas kapral Ioni, kes hoidis kahe käega peast kinni ja oigas: „Ma... Ma ei tea, mis juhtus. Ma vist tukastasin ja järsku...”

Järelvaataja hüppas oma tooli ja manas pildi radariekraanile. Väljatulistatud Cobra-tüüpi raketid olid lukustunud sihtmärgile. Liiga kaugel, et nende käsklusi ümber programmeerida.

„Raisk!” karjus vanamees ning äigas Ionile pikki kukalt. Noormees nuttis lahinal – pole teada, kas tõsisest ehmatusest või kartusest oma tärnidest ilma jääda. Võib-olla mõlemat.

Sihtmärk tundus olevat mingi ammu unustatud kaubalaev. Järelvaataja oli sääraseid näinud üksjagu – liiguvad sisuliselt hea sõna peal, punktist A punkti B ja mingit vahepealset keerutamist ei salli. Vaesed hinged selles metallsilindris. Neid ei annaks päästa ka siis, kui õnnestuks kuidagi rakettidest kiiremini kohale jõuda. Võib-olla aga...

Järelvaataja silm lõi särama. „Ion, sa vana tola, mine pane cryo-kamber tööle ja valmista kvantahi ette!”

Vanamees ei näinud imestuspilke enda selja taga, aga ta kujutas elavalt ette noormehe nägu. Kvantahi pole mingi naljaasi ja kui seda vääralt kasutada, võivad tulemused olla... mitte just kõige meeldivamad. Järelvaataja teadis, et keskeltläbi kümne sekundi jooksul pärast inimese tuhastamist on võimalik allesjäänud ruumipositsiooni informatsiooni lugeda ja selle põhjal inimkeha uuesti konstrueerida. Kvantahjus, kvantarvuti poolt... Jäi vaid lootus, et ta jõuab katastroofipaika õigeks ajaks, sest üks asi, mida järelvaataja siinses ilmas kartis, oli korporatiivkohus ja tsiviilaluse õhku laskmine asja eest teist tagant toob selle kohtupidamise kohe päris kindlasti järelvaataja õuele. Mõne õnnetu hinge päästmisega saaks aga korporatsioon vajalikke plusspunkte koguda.

* * *

Mees avas silmad. Tema ümber oli kõik valge. See vist ongi taevas - olen surnud ja jõudnud paradiisi, mõtles mees. „Ära ole rumal,” kuulis ta oma kõrvus oma naise häält.

„Sina siin!” rõõmustas mees ja üritas pöörata pead. Aga ruum oli tühi. Mees ise oli aga keset tuba, hõljumas. Jõuväli, millel ta lebas, oli juba tükimat aega eliithospidalide standardvarustuses. Mees oli kord näinud üht sellist, miski, mis tavahaiglate jaoks kättesaamatuks unistuseks jäi. Seal kasutati endiselt  reformvoodeid. Mehe mõtetest käis läbi – kas ma olen palatis? Haiglas? Ta kuulis naise vaikset oigamist.

„Mina ikka, sa rumaluke. Minust sa nii kergelt ei pääse.”

Naise hääl oli malbe ja armas, samas oli tunda valu ja kurbust.

Mees naeratas. „Kus sa oled?”

Kusagil lae all pinises kärbes. Ta polnud veel ämblikuvõrku sattunud, muidu oleks tema pininas hoopis teine toon. Kurblik ja valulik. Üldse mitte meeleheitlik nagu inimestel sellises situatsioonis, sest inimene tavaliselt võitleb lõpuni, kärbes aga lepib oma saatusega. Või võitleb ka tema lõpuni? Mida meie, inimesed, ka kärbse elust teame.

Ühtäkki avanes uks. Hääletult ja kiirustades, ukselinki hoidmas paks ja rasvane käsi. Ümarate vormidega ja kiilaneva pealaega doktor astus ligi ja vuristas „... ja siis... saime päästa...”.

Mees ei kuulanud. Tal tekkis paanika. „Kus mu naine on?”

Doktor võpatas. „Seda ma teile just üritangi selgitada. Laske ma siis lõpetan oma jutu!”

Veendunud, et teda seekord ka reaalselt kuulati, alustas doktorihärra uuesti. „Kahetsusväärse vahejuhtumi läbi sattus teie laev vaenlase miiniväljale ja kõik laevas viibinud isikud hukkusid.” Õnneks oli meie NorTech Corp patrullilaev läheduses ja nad suutsid päästa teid. Ja... Ja ka teie naise.“ Selle viimase lause juures doktorihärra hääl värahtas. Suurkorporatsiooni valede kinni mätsimine oli tema igapäevatöö ja see tuli tal hästi välja. Aga kuidas sa seletad inimesele, et tema naine...

„Ühesõnaga – meie päästeoperatsioon oli igati edukas ja me suutsime lisaks teile päästa ka teie abikaasa elu. Kahjuks aga mitte tema keha.”

On hetki, kus kogu maailma raskus langeb inimese pea peal kokku ja ta ei suuda hingata. On hetki, kus lihtsatena tunduvad lahendused muutuvad väljapääsmatuteks košmaarideks. Ja on hetki, kus lihtsalt paar-kolm kuuldud sõna mõjutab meie hingeseisundit täpselt sarnasel viisil. Mis selle mehe peas küll tol hetkel võis toimuda? Imestus? Kindlasti. Väljapääsmatu hirmutunde ängistus? Mingid alged kohe päris kindlasti! Hirm, eksinud olek ja arusaamatus – see kõik kokku segatuna üks suur emotsioonide virvarr. Ja siis see hääl! See hääl tema peas. „Ära karda kullake, ma usun, et kõik saab veel korda!”

See oli tema naise hääl. Kusagil siinsamas... Tema peas?

„Aga ärge kartke, kõik saab korda!” kinnitas paks mehike ja lahkus ruumist. Hetkeks, ainult ukse avanemise hetkeks, täitus vaikne ja steriilne palat läbisegi kajavate käratsejate, küsijate küsimuste ja sähvivate valguslampide kakofoonilise helidemüüriga. Ja siis oli kõik jälle vaikne.

„Mis siis nüüd?” küsis mees enda mõtetes.

„Nüüd me ootame,” vastas naine sosinal. Tema naine, tema peas.

* * *

„Kus emme on?” küsis kümneaastane plikatirts.

Tema paar aastat vanem vend toksas teda küünarnukiga ja sosistas: „Me ju rääkisime sellest juba. Emme ja issi on nüüd koos.”

Ükski rääkimine ei suuda muuta vahetuid emotsioone ning pisarad, mis olid tüdrukutirtsu sees peidus, paiskusid kosena valla. Mees tundis, kuidas naine temas nende tütart lohutas ja tema juukseid paitas. „Pole hullu, ära nuta! Ma olen endiselt siin, olen endiselt olemas.” Ja jätkas pärast väikest pausi: „Ja ma saan endiselt sind kallistada ja sind paitada ja sulle patse punuda ja aidata sul kodutöid teha. Eks ole, Jeremiah?”

See viimane küsimus oli suunatud mehele. Mehele, kes hetkel käitus lihtsalt anumana teisele hingele, teisele mõistusele.

„Ja teate, mis on kõige toredam?” üritas Jeremiah samuti lapsi lohutada. „Kõige toredam on see, et kui te nüüd oma ema kallistate, siis kallistate ühtlasi ka mind!” Kõik hakkasid ühtäkki naerma – see oli naer läbi pisarate ja hetkeks tundus, justkui värvuks pisikesed, silmanägemist hägustavad pisaratilgad vikerkaarevärvidesse ja helgiks surisevate päevavalguslampide all kõikides spektri värvides.

„Aga ettevaatlikult!” hüüatas naine. Ema. „Pidage meeles, et meie kummagi kehad pole veel päris terved!”

„Päris terved...” pomises mees oma mõtetes ja naine kuulis seda. Mõtted on ühed keerulised asjad ja kumbki oli tundnud, et mõtete loomise protsess valmistab ühistes närviretseptorites valuaistinguid. Proovi vähem mõelda, mõtles naine ning nad mõlemad naersid läbi valuaistingu, kui tundsid mõtete valmimise vilju.

Lapsed aga kallistasid niikuinii ettevaatlikult. Oma käed seadsid nad ümber isa pea, sest see oli ainus osa tema kehast, mis kuidagimoodi normaalsete proportsioonidega inimkeha meenutas. Ja see metall, mis oli orgaanikaga kokku sulatatud... See metall, mis oli miljardeid kilomeetreid kosmoses läbinud ja nüüd oma viimase asukoha kahe õnnetu inimese kehasse sulandatuna leidis, turritas kõikjalt välja, andes niigi grotesksele lihakehale ebamaise metalse varjundi.

* * *

„Ma küsin viimast korda – kes tulistas raketid välja?”

Korporatiivkohus. Järelvaataja neelatas. Pole midagi hullemat korporatiivkohtust. Juba pea sada aastat oli suurkorporatsioonidel, mis annavad tööd vähemalt 2,4 miljonile inimesele, õigus pidada oma töötajate üle kohut. NorTech Corp oli põhjapoolkera suurim korporatsioon, millele kuulus umbes kaks kolmandikku Skandinaavia poolsaarest ning millel ainsana põhjapoolkeral oli oma mehitatud armee. Neil oli uurimisasutusi ja kaevandusi neljas erinevas päikesesüsteemis ning neile kuulus kümnendik asteroididest, mis Jupiteri ja Marsi vahel veel alles oli jäänud. Aga need olid vaid need saavutused, mida meedia vahendusel laiale ilmale jagati. Kõikidest salajastest uurimislaboritest ja salakaevandustest ajalugu vaikib.

Järelvaataja teadis, et see, mis siin temaga etendatakse, on vaid maskeraad, mis vajalik ametlike dokumentide täitmiseks. Tema saatuseraamat oli kirjutatud juba ammu valmis ning laeva logi andis niigi vastused iga liigutuse kohta, mida korporatiivtöötajad laevades teevad.

„Tegelikult – hoia oma sõnad enesele!” Hallipäine vanamees, kelle olemus meenutas pigem sõjaväelast, kui korporatiivprokuröri, viskas sigari nurka, sülitas korra põrandale ja lahkus ruumist ukse paukudes. Järelvaataja pühkis higi otsaesiselt ja märkas, et ta käed värisevad täiesti kontrollimatult.

„Raisk!” jõudis ta mõelda veel enne, kui uks uuesti lahti lendas ja kolm kaetud nägudega meest ta pildituks peksid.

***

Vaevaliselt avanevate laugude vahelt paistis punakas päike. Valgus pimestas ja tegi haiget. Järelvaataja kirus oma saatust ja korporatsiooni ja kõige rohkem kirus ta seda lollakat Ionit, kelle rumalusest kogu see jama pihta hakkas. Kui vaid selle rajaka kätte saaks...

Ennast vaevaliselt küünarnukile ajades avanes tema ees trööstitu pilt – nii kaugele, kui pilk ulatus, oli kõikjal vaid tühi, punaka kiviklibuga kaetud väli, sekka mõned taimenutsakud. Umbes kümnekonna meetri kaugusel nägi ta Ioni laipa. Kohalik fauna oli teinud oma töö, sest noorukist oli järel vaid poolik torso ja üks käsi. Pea oli aga kehast veidi eemal, ühe tühja silmakoopa ja ühe nägemisnärvi küljes tolkneva silmamunaga.

„Vaene koer,” järelvaataja keeras iiveldusega pea kõrvale ning oksendas sappi. Silmapiiril tõusis teine päike ja selle soojus ja valgus oli kordades vägevam kui seniidis oleval.

***

„Isa, ma tänan sind... me mõlemad täname sind selle eest, et sa meid vaatama tulid, aga hetkel tundub, on mõistlikum, kui me mingi aja külalisi vastu ei võta.” Jeremiah üritas oma silmanurgast pisarat pühkida, ent käsi ei paindunud eriti hästi.

„Las ma aitan sind, poeg.”

Korporatiivsenati teise taseme esimehe abi. See positsioon oli piisavalt mõjuvõimas ja piisavalt arvestatav, et päästa oma poja elu. Et päästa oma minia elu. Aga mis elu see on? Kui Jeremiahi isa saaks aja kulgu muuta ja vastuvõetud otsuseid tagasi keerata, siis teeks ta seda kõhklemata. Ta oleks jätnud oma mõjuvõimu kasutamata ja lasknud arstidel hingamisaparaadid välja lülitada. Ta oli sellest isegi lapse ja miniaga rääkinud, kuid koos oldi otsustatud, et õige hetk on möödas – nüüd oli elujanu suurem, kui varem. Ja korporatsioon ju lubas, et nad leiavad lahenduse, eriti veel nüüd, kui sellest fiaskost oli korporatsioonile tulu tõusnud...

„Maria,” pöördus vanamees minia poole: „lapsed kosuvad jõudsasti. Jess läheb varsti oma esimesele kohtingule. Ta on väga elevil ja keelas mul kategooriliselt sulle midagi öelda. Tead ju küll neid teismeliste asju...”

Maria naeratas. Jeremiah aitas oma suuga kaasa ning kokku tuli poolenisti lahti vajunud suuga grimass.

„Ma arvan endiselt, et on parem, kui nad sinu ja Nana juures elavad. Meil poleks võimalik neid niikuinii kuidagi toetada.”

Vanamees noogutas. „Ma toon nad varsti teie juurde külla. Enne kooli algust kindlasti.”

Oli, mille nimel elada ja järgmist päeva oodata.

Epiloog

Järgneva kümne aasta jooksul arendas NorTech Korporatsioon välja nanotehnoloogia, mille abil täiustati kvantahjude tööpõhimõtet. Nüüd polnud enam tarvidust karta, et kvantarvutuse käigus sulatatakse mitme erineva objekti või subjekti baasmolekulaarühendid kokku – nanobotid suutsid ka pärast kvantarvutuste tegemist algset käsundikoodi muuta ning eristada erineva orgaanika informatsiooni piirdeid. Tõuke selleks revolutsiooniliseks sammuks teaduses andis vahejuhtum Sigma-Sol kaubateel, kus kvantahju ebakorrektsel kasutamisel toimus sulatuse asemel kokkusulatus. NorTech teadlaste väitel oli põhjuseks tausta-radiatsioonist tulenevad arvutusvead ning sulatatavate kehade liigne lähedus teineteisele. Metallobjektide sulandumist päästetute luustiku vahele NorTechi teadlased kommenteerima ei nõustunud.

Avalikkusele teadaolevalt elavad õnnetuse ohvrid senimaani ühes kehas, oma kodus Hispaania Sevillas. Anonüümseks jääda soovinud mees, 47-aastane X, on aheldatud ratastooli koos oma naisega ning vajab igapäevast abi ka kõige lihtsamate toimingute teostamiseks. Arstid on tema kehast eemaldanud aja jooksul umbes 50 kilo metallitükke, ent teadlaste sõnul on deformeerunud luude ümber terast ja erinevaid sulameid kordades rohkem. NorTech alustab järgneva aasta jooksul suuremat kampaaniat kvantahjude tsiviilkasutusse lansseerimiseks. Erinevate analüütikute poolt on seda sammu juba kutsutud viimase sajandi suurimaks tööstusrevolutsiooniks.

Autori illustratsioon.

Jutt: Juudas (Tarmo Teder)

„Tänane öö on viimane. Hommikul lakkan ma olemast. Ühel viisil või teisel, see ei omagi tähtsust. Oluline saab siia kirja pandud. Teie, kes te need read leiate – kõik, mis siin kirjas, on tõsi ja kui te midagi ette ei võta, saab see olema teie tulevik.” Kõhn, harvade pulstunud juuste ja rinnuni ulatuva habemega mees ajas oma küürus ja pikast istumisest kange selja sirgu. Hubisev küünlaleek valgustas paberilehte ta ees kulunud laual. Mees ohkas ja haaras sule kõvemini pihku. „Minu nimi... Minu nimi ei oma tähtsust. Tähtsust ei ole ka mu sool, eal ja rahvusel. Oluline on see, mida mul öelda on. Mulle pole palju aega jäänud. Kõik algas 2011 aastal. Elasin ühe põhjamaise väikeriigi pealinnas – see oli mu sünnikodu. Juba kolmandat talve polnud lund nähtud ja ka õhutemperatuur ei tahtnud alla nulli langeda.

Oli teine jaanuar.

Mäletan seda nii täpselt, sest sel päeval sain valmis oma elutöö. Sellesama, millele olin pühendanud oma viimased kakskümmend aastat. Kinnisidee, mis ajas mu põhjalikult tülli nii keskkooli füüsikaõpetajaga, kui ka õppejõududega ülikoolis. Viimane jäigi mul lõpetamata – need ahvid keeldusid mulle füüsikas positiivset hinnet panemast. Mu idee ja ambitsioonid olid muidugi, jah, hullumeelsed. Olin kindel, tundsin kummalise intuitsiooni ajel, et ajas rändamine on võimalik ja tahtsin seda ka tõestada.

Kakskümmend kuradi aastat... Töö, mida vihkasin, ent kuidagi pidi end elus hoidma. Suhted, mis said rikutud, kui teised mu vaimustust ei jaganud... Iga teenitud sent läks uurimistöö hüvanguks. Muud elu mul polnudki, kui mitte arvestada kuuajalist puhkust kord aastas – esimese nädala jõin, kaks järgmist põdesin, neljanda nädala veetsin aga taas visalt oma eesmärgi poole rühkides.

Ja siis sai kõik valmis. Teine jaanuar, 2011 – päev, mis peaks olema kuldtähtedega loodusteaduste ajalukku raiutud. Hommikul kell seitse lõpetasin viimase kontrolli – võrrandi pooled olid tasakaalus. Nii lihtne, nii elegantne…

Avasin iseenda auks pudeli õlut - vahuveini ma ei armasta -, jõin ära ja vajusin magama.

Magasin sügavalt, aga mitte väga kaua. Ärkasin kolme paiku päeval. Talvine päev juba hämardus. Sirutasin, ringutasin ja tundsin suitsunälga. Köögis aga vaatas sigaretipakist vastu suur tühjus. Juba siis tundsin, et midagi on valesti, aga ei saanud veel aru, mis. Ega ma sellele siis ka väga mõelnud. Panin hoopis kingad jalga, et sammud poe poole seada.

Trepikoda oli pime. Kui lamp põlema ei läinud, kirusin mõttes majahoidjat ja koperdasin vaevaliselt allapoole. Jälle tundsin, et midagi on väga valesti. Ning siis korraga taipasin – vaikus. Ümberringi valitses haudvaikus, veel sügavam kui öösiti kolme-nelja vahel. Kuid ka siis ei juurelnud ma pikemalt, sest viibisin ikka veel suure avastuse eufoorias, ümbritsev maailm jäi kaugeks ja ebamääraseks.

Astusin välisuksest õhtuhämarasse.

Polnud veel päris pime, aga tänavalaternad oleksid pidanud põlema. Nojah, mõtlesin, elektrikatkestus. Neid tuli viimastel aegadel ikka ette – kui energiaturg avanes ja naaberriigid energiatootmisega tõsiselt jänni jäid, sõlmisid meie energiahiiu majandusgeeniused kibekiiresti soodsatel tingimustel müügilepingud ja panid tootmise viimase piiri peal tööle. Kuid vananenud seadmed kippusid kõpitsemisest hoolimata rivist välja minema ning kuna müügitegevus oli püha, siis kannatasid ikka kohalikud tavakodanikud. Neist elektriasjadest teadsin ma rohkem sellepärast, et olin ise selle sama elektrikeetja teenistuses.

Poe poole sammudes imestasin omaette, et jätkuvalt on nii vaikne. Vähemal kortermajade taguse linnamagistraali müra oleks pidanud paarisaja meetri pealt ära kostma. Kuid ikka veel leidsin mõttes põhjenduse – pühapäev ja äsjane aastavahetus. Küllap alustasid inimesed tähistamist aastalõpu-reedel, jätkasid laupäeval ja nüüd magavad end välja, et esmaspäeval mingitki töötegemise-nägu teha.

Kui olin sadakond meetrit astunud, märkasin maas tumedat pampu. Lähemale minnes taipasin – see oli inimene. Mitte mõni prükkar, vaid korralikult riides inimene. Naine. Kummardasin ja otsisin kaelalt pulssi. Seda ei olnud.

Haarasin taskust mobiili ja avastasin, et sellel pole pilti ees. Viimatist laadimist ei olnud meeles, mistõttu polnud midagi halba karta ikka veel põhjust. Peale selle, et minu ees lebas surnud naine.

Just selle maja ees, kus parajasti seisin, oli telefoniautomaat – vististi üks linna viimaseid. Tormasin selle juurde ja haarasin toru. Toon oli. Valisin hädaabi numbri – see kutsus ühe, kaks, kolm korda... Muudkui kutsus ja kutsus. Lõpuks võeti teisel pool toru.

Tegin just suu lahti, kui torust kostis naishääl: „Ei, ärge helistage siia, kõik on surnud, kõik... Mina olen ka surnud, ma ei räägi enam. Kõik on surnud, kõik.“ Siis kõne katkes.

Püüdsin uuesti valida, kuid enam ei vastanud keegi. Proovisin veelkord. Ja veelkord. Lõpuks loobusin.

Ülejäänud tee poeni kulges nagu läbi udu. Aju jahvatas palavikuliselt ja püüdis seletusi leida. Nägin vedelemas veel mitmeid inimesi; kas kontrollisin ka nende elumärke, ei mäleta. Tänav oli nüüd täis autosid, mis olid teineteisele ja postidele otsa sõitnud. Mõned olid kihutanud ka üle kõnnitee ja seisid nüüd lömastatud esiosaga vastu seina.

Pood oli samuti pime. Marssisin ühte kassasse ja haarasin suitsupaki. Alles nüüd jõudis kohale, kuivõrd liimist lahti ma tegelikult olin – oli tükk tegu, enne kui suitsule värisevate kätega tule otsa sain ja siis kukkusin läkastama: sigaret oli valepidi hambus. Teisega läks paremini. Tõmbasin sügava mahvi. Issand, milline rämps, kindlasti mitte minu mark, mäletan mõtet läbi pea tuiskamas.

Korraga kuulsin summutatud häält. Kuulatasin tähelepanelikumalt. Jah, uuesti - kellegi oigamine.

Oigamine! Tähendab, poes oli veel keegi.

Õnneks ei olnud tegu hiigelmarketiga ja mõne aja pärast leidsin heli allika. Üks külmkapp, milles peitusid arvatavasti õlled, oli poolviltu maha langenud ning selle alt kostiski too hale inimhääl. Arvatavasti kuulis lõksusolija minu lähenemist, sest nüüd eristasin sõnu: „Aidake ometigi keegi... Miks keegi appi ei tule?!“

„Kohe, ma kohe, oodake,“ pomisesin olukorda uurides.

Põrandalt, külmkapi serva alt, paistsid kellegi sõrmed. Kui kappi liigutada püüdsin, kutsusid mu asjatud pingutused esile veel valulisema oigamise. Vaja oli kangi, et seda kolakat pealt ära pöörata. Asja raskendas ka see, et kapp oleks maandunud justnimelt hädalise näppudel. Muud lahendust aga ei suutnud ma välja mõelda.

„Ma keeran selle kapi su pealt ära. Aga see tähendab, et korraks hakkab sul veel valusam.“

Kapi all olija pomises midagi, millest sain vaid nii palju aru, et ta mõistab ja kiidab selle heaks. Tagaruumist leidsin, uskuge või mitte, korraliku raudkangi, umbes pooleteise meetri pikkuse. Toetasin selle kapi nurga alla, õla kangi teise otsa alla ning tõstsin. Algul ei tundunud metallist kast isegi mitte seda nägu olevat nagu ta liikuda tahaks, kuid siis tundsin, kuidas ta sentimeeter sentimeetrilt ülespoole nihkus. Algul vaikselt, vaevu tuntavalt, siis üha lihtsamalt. Lõpuks jõudis ta tasakaaluasendisse, siis jäi hetkeks seisma. Inimene kapi all karjatas ebainimliku häälega ja jäi vakka – vist minestas. Raske kapp kukkus prahvatusega teisele küljele. Hädalist ja tema kätt välja saada oli nüüd juba lapsemäng.

See oli naine, väikest kasvu ja noorepoolne. Võtsin ta sülle ja kandsin akna alla, kus oli veel pisut valgust. Uurisin vigasaanud kätt –õnneks olid luud terved, ainult sõrmed hullusti muljuda saanud. Puruks luud oleksid halvemal juhul tähendanud käe kaotust, parimal – värdjalikult kõverakskasvanud –”

Mees võpatas, kuulatades akna taga kõmisevaid kellalööke.

„Kell lõi just kolm. Jätkan kokkuvõtlikumalt. Hommikul, seitsmenda kellalöögi ajal tulevad nad mulle järele. Niisiis, meile tuttav maailmakord oli hävitatud. Suurem osa inimestest oli surnud, ükski vähegi keerulisem elektroonikaseade ei töötanud.

Linnast leidsime ajapikku sadakond inimest. Neist paarkümmend olid omadega täiesti segi – teiste hulgas häirekeskuses toru tõstnud tütarlaps. Võite meid hukka mõista, kuid me ei näinud muud võimalust – me tapsime need hullumeelsed. Jah, hukkasime nagu loomad ja ajasime nad suurde ühishauda. Ent mis meil üle jäi?

Seadsime end linnast väljas kuidagimoodi sisse –üsna pea hakkasid linna vahel surnukehad mädanema ja ega seal muus osaski teab mis kiita polnud. Ometigi saime end hästi varustatud – meilõnnestus poodidest ära vedada selliseid konserve, mis ei läinud pahaks isegi nädalate viisi päikese käes seismise järel.

Küll aga kerkis silmapiirile hoopis uus ja ootamatu oht. Mida teevad koduloomad, kui inimesed kaovad? Lehmad, lambad, kanad... Kõik abitumad lojused on ju hukule määratud. Ent koerad – need kogunesid karjadesse ja murdsid kõike, kellest jõud üle käis. Ning karjana käis neil jõud üle praktiliselt kõigest. Eriti suur vimm tundus neil olevat meie, endiste peremeeste vastu. Pidasime mitmeid lahinguid –ühel pool kiirus, verejanu ja vihkamine, teisel surmahirm, intellekt ja tulejõud.

Lõpuks said nad aru, et otse rünnates meist võitu ei saa. Koerad kadusid silmapiirilt ja meie hingasime kergendatult. Vara, liiga vara. Paari nädala pärast hakkasid inimesed kaduma – kes aga üksi uitama läks, see enam tagasi ei tulnud. Nii kaotasime viisteist inimest, ka selle naise, kelle poes kapi alt päästsin.

Pärast seda õppisime kokku hoidma. Käisime kõikjal ainult kambakesi. Tegime kambakesi muudki. Meile tuttava maailma lõppemine tähendas ju ka senikehtinud moraali ja kommete kadumist. Ja mida muud meil teha oligi? Söögiga olime varustatud üsna mitmeks ajaks, elamise olime suutnud üles lüüa. Nii veetsimegi aega prassides ja meeleheitlikult elu nautides.

Mees sulges veidikeseks silmad, et neid värelevast küünlavalgusest puhata. Ohkas ja vaatas tagasi paberile, mida poolenisti täitis väike tihe kiri.

„Niisugune elu kestis natuke üle poole aasta. Siis aga leidis meie kogukond järsu ja õudse lõpu. Meile tungiti kallale. See juhtus suvel, oletan et juuli keskel. Rünnak toimus keset ööd, kui kõik magasid, ilmselt ka koeravahid. Suurem osa tapeti, ülejäänud seoti kinni. Meid visati üksteise otsa hunnikusse kõvale platvormile. Algas sõit.

Kui kaua see kestis, on võimatu öelda. Meil tuli üle elada kohutavaid tingimusi. Süüa anti parasjagu nii palju, et nälga me ei surnud, kuid siiski liiga vähe selleks, et vastuhakkamiseks jõudu koguda.

Lõpuks jõudsime välja Rooma. Iidne linn elas hoolimata elektri ja kaasaegsete mugavuste puudumisest - võiks isegi öelda, et õilmitses. Seal lahutati meid üksteisest ja endiseid kaaslasi ei näinud ma enam kunagi.

Mind küsitleti, kontrolliti mu teadmisi ja langtati otsus: mind taheti tööle panna. Ametikirjeldust kuuldes küsisin kontrolliks mitu-mitu korda üle; kahtlesin nii nende kui enda inglise keele oskuses. Ometigi jäi vastus samaks – süsteemiadministraator.

Arvutid? Jah, arvutid – arvutivõrk. Kahtlustan, et üks võimsamaid, mis inimeste ja masinate lühikese kooseksistentsi ajal üldse loodud on. Kõik see paiknes peidus maa all ja muidugi oli seejuures osavalt ära kasutatud Rooma-aluseid katakombe.

Töötasin selles maa-aluses kuningriigis mitu kuud. Lõpuks hakati mind usaldama ja mulle anti küllalt liikumisvabadust ja puhkeaega.

Kord süsteemis juhuslikke hooldustöid tehes sattusin kaustale, mille sisu nähes tõusid mul juuksed püsti. Nimelt oli viiekümnendate keskel segastel asjaoludel sattunud Vatikani uurimistöö, milles kirjeldati üksikasjalikult Egiptuse Kuuenda Häda – Siberi katku – edasiaretamist. Kirjeldati ka vastumürki. See koosnes kahest komponendist, mida pidi manustama regulaarselt, seitsme-kaheksapäevaste vahedega.

Edasi lugedes aga avanes mu ees suurim vandenõu inimkonna vastu: kõik kirjeldatud võtted olid ellu rakendatud – kiriku varjus, inimarmastuse sildi all. Sain kinnitust ka oma kahtlustele elektririistade laiaulatusliku hävingu osas – muidugi EMP. Elektro-magnetilise impulsi olid tekitanud sajad kosmoses ühekorraga lõhatud tuumapommid. Seda lugedes kujutasin ette, kuidas just sel saatuslikul teisel jaanuaril, siis kui mina äsjase avastuse rõõmus uinusin, valgustas kiiritusloit hetkeks taevast, et siis taas talvisele hallusele teed anda. Ning kuidas hetk hiljem lakkas töötamast kõik, millele veidigi elektroonilist tarkust sisse peidetud – autod ja arvutid, lennukid ja laevad, kellad, telefonid...

Samal ajal aga langesid juba kõikjal läbi atmosfääri hiigelkonteinerid. Maapinnast mõne kilomeetri kaugusel avanesid nende luugid ja kogu maailm külvati üle surmatoova pisikuga. Nagu kõigi haiguste puhul, leidus muidugi ka nüüd inimesi, kes olid resistentsed. Kuid puutumata ei jäänud nemadki – nakkus muutis nad steriilseks.

Salajase vastumürgi jagamise lahendas Püha Tool, muide, geniaalselt. Seda manustati pühapäeviti armulaual – oblaadi ja veiniga. Mis oleks lihtsale usklikule mõjusam, kui oma silmaga näha, kuidas palvuse vahele jätnud inimesed mõne päevaga surevad? Sa näed, kuidas teised sinu ümber kärvavad nagu kärbsed, sina aga jääd ellu, kui ehk põed vaid läbi pisikese libakülmetuse – kas ei kasvata see su usku kõigevägevamasse ja su enda väljavalitusse?

Nii oligi peagi kogu maailm – või siis see, mis maailmast järel – jesuiitide raudse kanna all. Jah, lugesite õigesti. Jesuiitide ordu ei ole nimelt kunagi eksisteerimast lakanud. Silmakirjateenrid, kes oma eesmärkide nimel võisid valet vanduda ja teisi usutunnistusi vastu võtta; kes saatsid keskajal inimesi tuhandete kaupa tuleriidale – nemad olidki kõige taga. Neil jagus raha, teadmisi ja külmaverelisust.

Ka mulle said nad jälile. Kuidas täpselt, ei tea. Küllap on neil terve armee ustavaid süsadminne, kes teineteise järel nuhivad. Igatahes varsti pärast mu õudset avastust tuldi minu juurde, väänati ühegi küsimuseta käed selja taha ja visati siia haisvasse kongi.

Teie, kes te seda kirja loete, pange tähele!

Tegin vandenõu dokumentidest koopiad ja saatsin need ajas tagasi. Jaa – tööst, mis röövis kakskümmend aastat mu elust, on lõppude-lõpuks kasu. Eksiteel olid kõik need, kes püüdsid ehitada ajamasinat – vajalik on peidus hoopis inimeses endas. Inimene on suuteline ajas liigutama infot ja elutut mateeriat. Kas ka elusat, kahtlen väga, mina igatahes selleks sobivat viisi ei ole leidnud. Samuti ei oska ma midagi tulevikku liigutada – vastasel juhul ei oleks ma nii lohutus seisus.

Kast paberitega on peidetud Rooma suurima katakombi vasakusse seina, kolmesaja sammu kaugusele sissekäigust, umbes põlve kõrgusele.

Teie, kes te selle leiate -hoolitsege, et materjal jõuaks õigete inimeste kätte. Hoolitsege, et üks pisike võimuhull kildkond ei haaraks kontrolli igavesest ajast igavesti, et inimkonnale jääks mingigi lootus.

Praegusest tupikseisust ei ole enam väljapääsu. Juba hakkabki unustusse vajuma kõik, mis inimvaim on suutnud luua. Ma ei räägi isegi allesjäänud tehnikast, ehkki ka sellega on nii, et kui miski parandamatult rikki läheb, siis uut ei tehta ja üks sõlm on jällegi kadunud. Ei taha mõeldagi, mis juhtub siis, kui ükskord ütlevad üles seadmed, mis vastumürki toodavad.

See siin on minu testament ja tunnistus kogu inimkonnale. See on teile, kes te ei tunnustanud mind ja minu tööd, kuid ometigi olen nüüd teie ainus lootus. Võimalik, et kui keegi selle kirja leiab, lakkan ma olemast. Et lakkab olemast kogu see maailm, kus praegu asun. See osa on mulle veel pisut segane, aga hetkel ei lähe see ka korda. Ma ei armasta eriti inimesi, kuid kirikut armastan veel vähem. Nad on mulle küllalt halba teinud. Sellega lõpetan. Kui tahate, pidage mind hullumeelseks. Usun, et kui leiate märkmed sealt, kus kirjeldasin, hakkate kirjapandud sõnadesse tõsisemalt suhtuma.

Hüvasti, minu aeg hakkab otsa saama.“

Mees ringutas ja vaatas äärest ääreni täis kirjutatud paberilehte. Küünal peaaegu lõpuni põlenud.

„Jah, rohkem ei saa ma tõesti midagi teha,“ pomises ta ja voltis paberi kokku. Pitseeris kirjaküünlavahaga ning asetas enda ette lauale. Seejärel jäi seda pingsalt, keskendunud ilmel põrnitsema. Korraga hakkasid kirja piirjooned värelema, siis näis nagu oleks paber süttinud ja järgmisel hetkel oli laud tühi.

Väljast kõlasid tornikella löögid: üks, kaks, kolm, neli, viis, kuus.

Mees tõusis ja kõndis mööda väikest kongi edasi-tagasi ning jäi siis seisma väikese trellitatud akna ees. Seal vaatas ta, kuidas taevakaar idas heledamaks tõmbus. Kõigepealt ilmus kerge puna. Siis see tugevnes ja kogu taevas muutus mustast sügavsiniseks. Seejärel ilmus taevakummile ultramariin ja veertel võis aimata suvise keskpäeva sinist.

Kell lõi seitsmendat täistundi ja kongi lukus ragises võti.

Mees pööras näoga ukse poole - et näidata trotsi ning anda märku, et ta ei karda seda, mis on tulemas.

Sisse astus kuivetu, mustas rüüs vaimulik, keda saatsid neli tursket, Šveitsi kaardiväe mundris valvurit, kõik piikidega relvastatud.

„Mu poeg, kas oled sa oma pattude üle järele mõelnud?” küsis vaimulik poollaulval häälel. „Kas kahetsed, et tõstsid mässu Looja vastu, kes oma suures armus on sind nõnda eriliseks muutnud? Kas kahetsed, et toppisid nina sinna, kuhu tohivad vaadata ainult kõige pühendunumad?“

„Ma ei kahetse midagi. Kui, siis ainult seda, et hoolimata teadmistest ei ole mul nendega midagi peale hakata. Suren rõõmuga, sest teiesuguse kõntsaga ühte maakamarat tallata on selge vaev,“ kostis mees kibedalt.

„Mu poeg, kas mõistad, et nii saadad sa end hukatusse?” Vaimuliku näol valitses teesklematu kurbus. „Ent – olgu siis nii. Kui selline on sinu soov, saagu su tahtmine. Sulle antakse veel üks võimalus oma patte kahetseda. Neid on rohkem, kui suudan üles lugeda. Ja üht pea meeles – Issanda teed on imelised ja keegi ei tea, kus nad algavad, kus lõppevad või milliseid kummalisi käänakuid võivad teha! Hakkame nüüd minema.“

Valvurid võtsid mehe enda vahele ja juhtisid ta treppidest alla, läbi uste ja käikude. Lõpuks jõuti Püha Peetruse katedraali esisele väljakule, kus purskkaevu kõrvale oli kuhjatud tuleriit.

„Nojah, nagu keskaegne ketser,“ vilksas mehel mõte peast läbi.

Kaua tal mõelda ei lastud. Väljak oli inimesi täis. Kõik olid tulnud vaatama, kuidas hukatakse ketserit, peaaegu kurivaimu, nagu kõik kirikud pasundasid. Ketserit, kes püsis elus, kuigi korralikult missal ei käinud. Selline asi sai ometigi vaid saatana trikk olla. Nii oligi lihtrahvas uudistama tulnud, kas see mees üldse põleb ja kui, siis mis värvi leegiga.

Mees talutati tuleriida keskel asuva postini ja seoti sinna külge.

„Ma ei karju, ükskõik, mis ka ei juhtuks või kui valus poleks, ma ei tee piuksugi. Seda rõõmu ma neile ei paku,“ mõtles ta.

Nüüd astus mehe juurde kuivetu vaimulik, kes hoidis käes väikest kastikest. „Mu poeg, ma lubasin, et anname sulle veel ühe võimaluse kahetseda. See hetk on nüüd käes. Näed, juba läheneb timukas tõrvikuga. On aeg näidata sulle üht meie pühimat reliikviat, sama püha, kui Õnnistegija surilina. Seda on näinud vaid loetud silmapaarid. Ehk suudab see sinu meelt muuta, olgugi su patukoorem raske ja ülbus mõõtmatu. Anname sulle võimaluse näha, kui imelised võivad olla Issanda teed.“ Nende sõnadega avas vaimulik laeka.

Mees vaatas laeka sisu ja tema silmist kadus igasugune elu.

Püha isa sulges laeka, huulil mänglemas vaevumärgatav kaval naeratus. „Kas sa nüüd kahetsed?“

„Jah,“ sosistas mees vaevukuuldavalt. „Jah, kahetsen, sügavalt kahetsen...“

„Näed, mu poeg. Eks öelnud ma ju, et Issanda teed on imelised.“Aeglaselt astus preester riida otsast alla ning eemaldus. Siis andis ta timukale peanoogutusega märku. Tõrvik langes okstesse, mis võtsid raginal tuld.

Mees ajas pea kuklasse ja kisendas – ent mitte valust. Tema häälest kostus hoopis sõnulseletamatu õud ja meeleheide, nõnda, et mõnedki platsil viibijaist katsid kõrvad ja paar naist langes minestusse.

Mees tõepoolest kahetses. Kahetses, et oli sündinud, et oli elanud, et oli kulutanud kakskümmend aastat oma elust. Kustuva teadvuse viimsetel hetkedel kangastus ta silme ette laeka sisu – sajanditega koltunud paber, millel seisid tuttava käekirjaga read: „Tänane öö on viimane...“

Jutt: Kassilausuja (Maniakkide Tänav)

„Oi, kui armas!“ heldis Ats ja võttis kiisupoja sülle. „Kudi-kudi-kudi!“ Ta kõditas karvakera lõua alt. Loomake piiksus õnnetult näuguda ja ronis kribinal-krabinal noormehe õlale. Helina ja Ats naersid.

„Näe, võttis su juba omaks! Mul on nii hea meel, et ta endale kodu leidis.“

„Kohe õlale, nagu papagoi... Ossa, no kus on alles küüned!“

„Aga ma pean nüüd lippama.” Neiu ruttas verandatrepist alla. “Nunnuta teda siis hästi. Homme näeme!“

„Ikka! Homseni.“

Päevitunud sääred suvekleidi alt välkumas, lippas Helina mööda jalgrada; värav kolksatas ja läinud ta oligi.

Ats saatis neiut pika pilguga ja silitas õlal turnivat kassipoega. Kui neiu oli kadunud, langes Atsi näolt sõbralikkuse mask. Helina oli liiga tuulepäine ja hipine, et Atsile sügavamat muljet jätta. Noormehel oli teda tegelikult vaja vaid kassikullerina ja sellisena töötas see suhe suurepäraselt.

Siiani oli Helina olnud väga kasulik, sest suuremat kassisõpra, kui see neiu, ei leidunud terve Jõgeva peal. Ühtepuhku otsis ta hüljatud loomakestele uusi armastavaid kodusid ja lahket pererahvast. Ats oligi talle end seesugusena esitlenud ja kassisõbra-maskeraad tasus end igati ära - järjekordne saak turniski õla peal. Pärast tänast pole tal enam kasse juurde vaja ja siis võib ka tüdruku unustada.

„Noh, nunnuke, mis me sulle siis nimeks paneme – kas Kuti sobib?“

Tundus, et sobis, sest hallivöödiline karvakera keeras end ringi ja lasi sabal üle noormehe näo käia. Mida muud kui nõustumist see tähendada sai. Kuti oli nii väga selle pisikese kassipoja moodi, kes oli aidanud Atsil tabada tema esimese deemoni – siis kui Ats polnudki veel päris deemonikütt. Selle esimese deemoni nimi oli noormehele sügavalt mällu sööbinud – Pasdefi. Siinsel kassipojal seisis ees vähemalt sama oluline ülesanne ja korraks oli Atsil loomakesest isegi kahju.

„Piima tahad, Kutikene?“ küsis Ats ja läks kassi silitades tuppa. Laual, muu kola vahel, oli piimakann ja suur kruus. Kuti näugus.

„Tahad küll, miks sa ei taha, aga – ei saa.“

Noormees võttis kassipoja ja pistis ta kingakarpi, mis laual piimakannu kõrval ootas. „Tere tulemast paastulaagrisse.“ Ta pani karbile kaane peale. „Ma tean, et kassidele meeldib karpidesse pugeda, loodan, et oled rahul.“

Ats läks koos karbiga koridori, kust sai alla keldrisse. Niipea, kui ta keldriukse avas, lõi ninna liigagi tuttavalt vänge kassikuse hais, kuid Ats oli sellega juba nii harjunud, et ei krimpsutanud isegi nina. Möödaminnes vajutas ta lülitit ja keldris süttis üksik säästupirn, mis suutis vaid hädavaevalt keldripimedust tõrjuda. Ka see ei seganud noormeest, sest Atsile ei olnudki kuigi palju valgust vaja.

Suur kelder oli korras ja puhas, liigse kolata. Oli vaid laud, mõned toolid ja nurgas suur kapp. Hais, mis lähemale jõudes Atsil silmad vett jooksma pani, immitseski kapist, mille poole ta kingakarbiga suundus. Polnud hullu, see oli vaid üürimaja ja peagi jätab Ats haisuprobleemi majaomaniku või järgmise üürniku lahendada.

Niipea, kui ta kapiukse avas, tahtis hais ta päris enda alla matta. Kappi täitsid maast laeni kingakarbid. Mõnest kostis krabinat, mõnest susinat, aga suuremast osast ei kostnud eriti midagi. Nende karpide asukad olid pikast seesistumisest apaatseks muutunud. See siin oligi paastuliste laager, kuhu Ats nüüd uue asuka tõi.

Kõik Helina tuttavad, kellele tuulepäine neiu oma kodutuid murjaneid kaela määris, olid varem või hiljem valmis neist ühel või teisel viisil lahti saama. Ats aga kogus soovimatud neljajalgsed kokku, kas ise või siis sõprade abiga.

Pappkarpide müüri oli jäänud üksainus vaba auk. Ats lükkas karbi sinna, koukis pükste taskust paksu vildika ning kriipseldas karbile suurelt: Kuti.

„Mida sa teed?!“

Ats pöördus võpatades ümber.

Keldriuksel seisis Helina. Ühe käega pigistas ta nina kinni, teises kõlkus kotike kassitoiduga.Hetke pärast jättis neiu oma nina ja tormas kapi juurde, õudusest pärani silmad kassinimedega karbivirnadel. „Sa oled nad kõik siia toppinud? Siia karpidesse? Sa... Sa oled koletis!“

Ats toibus ehmatusest, kuid kogus end ja võttis Helinal õlgadest. Neiut kapist eemale manööverdades lükkas ta kapiukse jalaga kinni. „Rahu-rahu, asi ei ole üldse nii hull.“

Neiu silmades läikisid pisarad ja ta puikles vastu, kui Ats ta laua taha istuma surus.

„Mis mõttes ei ole hull? Mida sa ometi räägid? Lase nad kohe välja!“

„Ma ei saa.“

Niipea kui Ats käed Helina õlgadelt võttis, kargas neiu püsti ja püüdis kapi juurde tormata, kuid Ats haaras tal küünarnukist ja surus toolile tagasi. Neiu rabeles vastu, kuid Atsi liigutustest kadus ärrituse kasvades igasugune hellus ning võimust võttis toores jõud.

Kullerina oli tüdruk ju kasulik, kuid nüüd muutus ta tüütuks.

"Lase mind lahti!" nõudis Helina.

Atsi silmad tõmbusid pilukile. Ta liigutustesse ja ilmesse tekkis midagi kiskjalikku. "Istu ja ära rabele!"

Helina vakatas ja vaatas Atsi, kes oli järsku nagu ümber vahetatud. Ta tõmbus tagasi. „Miks sa nendega niimoodi teed?“ küsis ta vaiksemalt.

Ats sundis end rahulikuks. Kuigi tal neidu enam otseselt vaja ei läinud, ei tahtnud asju ka liiga keeruliseks ajada. Praegu oli veel võimalus, et nad räägivad ja lähevad laiali - vaenlastena, kuid siiski rahumeeles.

„Kohe räägin. Enne aga – rahune!“

„Rahunen? Kuidas ma peaksin siin rahunema?" küsis Helina kapile osutades.

Ats sai ka ise aru, et rahunemine võis sellises ümbruses raskeks osutuda. Tundus, nagu oleksid kassidki päästeingli lähedust tundnud ja tavaliselt nii vaikne kapitäis lõi lahtitõelise kontserdi. Helina kattis kõrvad kätega. Ats astus kapi juurde ja tõi kuuldavale kähina, milles inimhäälega segunesid põrgusse aheldatute piinad. Jalamaid saabus kappi vaikus. Helina võttis käed kõrvadelt ja silmitses Atsi õudusega. Ta paistnud sugugi rahulikum, kuid istus nüüd vaikselt ja valvsalt nagu kohkunud hiirepoeg.

Ats võttis teise tooli ja istus tema vastu.

Mitu korda võttis ta hoogu, et rääkima hakata, kuid pani suu jälle kinni. Kuidas sa ikka tavakodanikule seletad, et sul on vaja lahendada hunnik varjumaailmaga seotud mõrvasid.

"Tead, ma ei oska sulle seda korralikult seletada. Kogu jutt tunduks liiga veider ja ma ei oska praegu mingit head valet ka välja mõelda... Las ta jääb. Niikuinii saab mu töö varsti tehtud, siis ma kaon siit linnast ja sel kõigel pole enam tähtsust."

„Hästi, ma tahaksin siis koju minna,“ ütles Helina vaguralt.

Ats noogutas, kuigi ei uskunud teda. Vihase Helina tasaseks üleminek toimus liiga järsku, eriti arvestades, kui emotsionaalselt neiu tavaliselt käitus.

Ats naeratas talle julgustavalt. „Jah, muidugi. Kohe, kui ma olen ühe asja ära teinud.“

„Mis asja?“

„Mida sa ei tea, see ei saa sulle ka haiget teha,“ ütles Ats ja võttis lauasahtlist nööripusa. Ta astus sellega Helina selja taha, pomises mõned sõnad ja nöör ärkas ellu.

Mängeldes harutas nöör end lahti ja silmale tabamatu kiirusega köitis neiu jalgadest õlgadeni nii kõvasti kinni, et Helina kaotas tasakaalu, pudenes toolilt ja oleks võinud viga saada, kui Ats teda sülle poleks püüdnud.

Noormees asetas ta ettevaatlikult toolile tagasi.

"Mis see oli, kuidas sa..." ahhetas Helina.

"Ei midagi erilist, väike mustkunst, käteosavus," muigas Ats. „Ära muretse, see asi ei võta väga kaua, mõne tunni pärast oled vaba.“

Helina, küllap sündmuste kiirest arengust segaduses, ei vastanud. Ta uuris nööri enda ümber ja pööras siis tähelepanu taas Atsile.

Ats naeratas veelkord julgustavalt ja läks kapi juurde. "Pagan," pomises ta, kui oli esimesed karbid välja võtnud.

Karp kirjaga “Kurri” oli tühi – Kurri oli läbi närinud oma karbi põhjast, närinud läbi ka oma panipaiga all oleva karbi ja maandunud Kitu juures kellele ta enne jõu raugemist pojad oli teinud.

„Vahi liiderdajat!“

Pojad olid nüüdseks nahka pandud ja vaid üksikud alles jäänud räbalad rääkisid Atsile nende kurva loo. Ta uuris karbivirna edasi ja tema ärritus aina kasvas.

Tondu, kes oli üritanud Kurri mehetegusid korrata, näris oma augu liiga pisikese, nii et suutis sellest suurivaevu pea läbi toppida. Sinna jäi ta kinni, ei pääsenud enam edasi ega tagasi ning jäi ilma sellestki pisikesest paastupalast mida Ats aeg-ajalt karpidesse toppis, et loomakesed enne õiget aega käppi sirgu ei ajaks. Nupsukene, kelle juurde Tondu oli pugeda üritanud, oli aga väga rahul. Poegi ta küll ei saanud,kuid see-eest oli ta suure näljaga Tondu pea küljest viimase kui liharäbala sisse õginud.

"Põrgusigidikud," pomises Ats ja hakkas karpe üles kööki vedama. Koos karpidega levis ka üleval kirbe kassikuse- ja laibahais. Ats avas akna.

Pikk valge suvepäev jõudis lõpule ja aknast voogas sisse ritsikate laulu. Ats tõstis mööbli seina äärde, võttis trelli ja kruvis lakke konksud. Konksude alla joonistas Ats väeringid jumaliku korra ja harmoonia väljenduseks ning viimaks kõige keskele märgi, mis pööras kõigi teiste sümbolite tähenduse vastupidiseks. Seejärel oli aeg kassid välja võtta.

Ükshaaval pani Ats nälginud kassirojudele silmused kaela ja riputas väeringide kohale konksu otsa. Kasse üles riputades pidi olema osav nagu kobrataltsutaja, et nende teravad küüned teda ei veristaks. Õnneks oli tal pikk kogemustepagas, kuidas pööraseks läinud kasse käidelda.

Sellal, kui Ats viimaseid kasse üles riputas, jälgis ta tähelepanelikult esimesi – kas need on veel elus. Olid küll, kassid on vintsked elukad ja ta jättis meelega silmused veidi lõdvemaks, et loomad need ise ajapikku rabeledes koomale tõmbaksid.

Siis istus ta ristijalu pea kohal käiva kassitantsu alla, otse pöördmärgile, ja sulges silmad.

Põrandale joonistatud väeratas abistas teda mediteerimisel - ta pidi ületama eraldatuse ja saavutama üks-olemise loodusega, samuti saama tervikuks iseenda kõigi teadvuslike aspektidega. See oli kosmose universaalne kujutis; jumalikkuse väljendus kunstis, abivahend sisemise rahu leidmiseks.

Väeringidel mediteerimine avas Atsi teadvuses uinunud alad. Teekond mööda pahempidi pühamärkide pöörist viis ta sammhaaval seisundist seisundisse, läbistas järgemööda teadvuse kihte; ta rändas maisest sfäärist vaimsesse, et sel ebapühal teekonnal Maa-alune ja Taevane enese sees tervikuks ühendada.

Viimaks tundis Ats rahu saabumas - ta suutis end nüüd kontrollida mitmel teadvuse tasandil korraga. Ta tõstis käed. Mitte ihulikud inimkäed - need lebasid rahulikult põlvedel - vaid käed,mis olid olemas vaid teises maailmas ja paistsid astraalses maailmas tumedatena kui põrgu.

Astraalkäte küüniselistesse käppadesse haaras ta surevate kasside elulõngad.

Ta hakkas kuduma kassikangast. Käed liikusid kiiresti, järjest kiiremini, kuni muutusid peaaegu nähtamatuks. Hingeniidid koos nendes peituvateja metsikute elutuksetega voolasid kassidest temani. Üksteise järel vajusid kassid lõplikku tardumusse ja niidid nende seest lõppesid. Kui päike näitas linnaäärse metsa tagant oma esimest kiirt ja pimedus hakkas pagema, oli kassikangas valmis.

Ats ahendas taas oma meeled ning avas inimsilmad. Ta oli väsinud, kuid rahul. Aega oli küll läinud veidi rohkem, kui ta plaanis, ent see ei lugenud midagi. Siis meenus talle Helina ja Ats ehmus. Neiu oli veetnud terve öö keldris kinniseotult.

Murelikult ajas ta end püsti, korjas kassikanga kokku ja kiirustas keldritrepist alla. Tal polnud plaaniski neiule midagi halba teha ja niiviisi tundide kaupa kinni nööritult istumine ei teinud kindlasti head. Kuid Helinat ei olnud, ainult tooli ümber vingerdas sihi kaotanud köidik.

Kiiresti otsis Ats kogu maja läbi ja veendus, et vang oli tõepoolest kadunud. Kuidas võis Helina pitsitava nööri lahti saada? Kas oli loits sellal nõrgenenud, kui Ats kassikanga punumisega ametis oli? See oli ainus mõistlik selgitus.

Ats haaras ühe niidi kassikangast ja keerutas seda näppude vahel. Tema pupillid tõmbusid kitsaks, kõrvad kasvasid ja lõhnataju teravnes. Ats laskus neljakäpakile ja nuuskis Helina jälge toolil ning järgnes lõhnale kuni välisukseni. Tundus, et neiu oli pakku pääsenud nüüdsama, vaid loetud minutid tagasi.

Tähendab, ta oli otse Atsi selja tagant mööda läinud - ja oli näinud kõike, mida Ats tegi.

Noormees jäi mõttesse. Pärast pikka väsitavat ööd nõudis ta keha süüa ja und, kuid puhkust ei saanud ta endale praegu kuidagi lubada. Helina võis kutsuda loomakaitse või politsei. Juhul kui need peaksid siia tulema, leiavad nad köögitäie poodud kasse ja siinsamas vedeleb kapitäis kasside järele haisevaid karpe. Vangi teda ehk ei panda, nüüdsel ajal pandi üldse väheseid vangi, kuid eeluurimise ajaks võivad nad ta ikkagi kongi toppida. Lõppeks oli ta ju Helina kinni sidunud ja küllap on nööri soonimisjäljedtolle ihul veel selgesti näha…

Midagi ei olnud parata, uni pidi jääma pärastiseks ja süüa võis ka tee peal. Praegu tuli Helinakinni püüda ja talle selgeks teha, et suu tuleb hinna eest kinni hoida või muidu ootavad neid kõiki kohutavad tagajärjed.

Kiiruga mähkis Ats end kootud kassikasse. See käis kergelt – kassikangas soovis ise end ümber sooja ja elava ihu seada ning mõne hetkega kattis Atsi astraalkeha pea üleni karvakasukas ja tema käppadeks muutunud sõrmedest kasvasid välja konksus küünised.

Ats nuhutas veelkord õhku ja hüppas läbi avatud akna välja. Ta tegi õuemurul kukerpalli, tõusis jalgele ja ronis kribinal-krabinal õues kasvava kase jämedat tüve mööda üles. Ladvast kargas ta naabermaja katusele.

Pärast pehmet maandumist võttis libaloom suuna Helina kodu poole. Ta jooksis mööda katuseid, vajadusel kargas mööda puid ja laternaposte. Ta vältis maapinda, tänavaid ja käiguradasid, sest seal all liikus see, kelle pärast ta üleüldse oli kassidega jamama hakanud.

Helina elas Rohu tänaval, ühe viiekordse maja neljandal korrusel. Sealsamas, otse paneelmajade rajooni kõrval oli suur park. Sinna parki, kõige kõrgema laialehise puu võrasse jäigi Ats peatuma. Siit oli hea vaade üle kogu linnaosa. Kuigi libalooma kujul ei olnud teda inimsilmale kuigi hästi näha, joonistus tema hall vari hommikukarguses liigagi hästi välja.

Ats oleks eelistanud öist aega, siis poleks hirmugi, et keegi teda näeks või aru saaks, mida nähakse. Praegu ei saanud ta lõpuni kindel olla, et teda ei märgata - ega selles, milleks see keegi võib võimeline olla. Praegu tundus siiski kõik rahulik. Kellaaeg oli piisavalt varajane ja uduhämuses, veel jahedate päikesekiirte ringmängus ei liikunud hingelistki. Ats lootis näha mõnd pulmaretkelt koju kooserdavat kassiroju, kelle saaks möödaminnes õnneks võtta. Kuid kassid olid ajapikku aru saanud, et Ats ei ole nende sõber, ja tal oli üha raskem neid karvaseid raipeid leida ja kinni püüda. Just seepärast oli Helina omakasupüüdmatu abi talle väga kasulik olnud. Päris tükk aega oli ta sellist inimest otsinud ja lõpuks leidnult, end talle sõbraks moosinud...

Veendunud veelkord, et ümbrus on puhas, hüppas Ats nõtkelt puult puule. Pargi piirile jõudnud, sööstis ta välguna üle tänava ning rõdusid mööda üles, Helina korteri poole. Mõne sekundi pärast maandus ta Helina rõdul ja tõmbus piirde varju. Nii ettevaatlik, kui ta ka püüdis olla, astus ta pesu täis kuivatusresti alt läbi pugedes kogemata konisid täis tuhatoosile. Kolinal paiskus toos ümber ja puistas kõikjale oma mitmest peost jäänud sisu. Ats lingutas pahaselt kõrvu ja tõmbas teravad hambad irevile. Ta oleks pidanud teadma, et toos seal on ja seda vältima, oli ta ju isegi nii mõnelgi olengul seda täita aidanud. Ta surus näo vastu rõduakent ja piilus sisse. Elutuba oli tühi ja sassis nagu alati. Tuppa tõid kaks ust, üks koridorist ja teine… Just see teine uks köitis Atsi tähelepanu. Alati kui ta Helinal külas käis, oli see uks lukus olnud, nüüd aga seisis ristpärani lahti. Helina väitis, et see viib tema vanaema korterisse. Kas tüdruk oli vanaema juurde kitule lipanud?

Ühe ettevaatliku hüppega oli Ats naaberrõdul. Seal pidi ta pettuma – rõduaknale olid ette tõmmatud paksud kardinad. Kuid siis tabas ta kõrv mitmehäälset nurrumist ja jalamaid tungis talle ninna ka mitme kassiroju vängelt kokkusegunenud lehk.

Ats astus kuuldamatult edasi ja seal see oligi – paokil rõduuks, ainut tuulutusriiviga kinni. Ats seadis end prao juurde ja puhus – õrnvaikselt, kuid jõuliselt. Kardin ukse taga lõi lainetama ja korraks vilksatas tuba ukse taga - liiga lühidalt, et midagi näha. Ats jätkas puhumist ja kardin hakkas tõmbetuules tantsisklema, lainetades aina enam ja enam, kuni paljastas toa saladused. Atsi turjakarvad tõusid turri ja ta huulilt pääses kerge urin.

Tema ees avanev ruum oli täis kasse. Toa kõik seinad olid jaotatud riiuliteks ja need omakorda väikesteks kassipesadeks. Pea igas pesas lebaskles mõni paks ja endaga rahul olev rajakas. Need, kes pesadest puudusid, olid kogunenud toa keskele, kus istusid ristijalu maas üks vana ja üks noor naine. Naiste inimlikud silmad olid kinni ja kummalgi kilas otsa ees kolmas, kassilik silm. Naiste ümber sebivad karvapallid muudkui hõõrusid end nende vastu. Lisaks kolmandale silmale kasvasid naistel õlgadest kolm paari astraalseid käsi, mis paitasid nende ümber sebivaid loomakesi, sellal kui nende inimkäed rahulikult põlvedel püsisid.

Kogu ruum on tiinelt täis kassienergiat, mida mõlemad naised endasse ammutasid. Seda olipalju rohkem, kui Ats oli kogu senise karjääri jooksul suutnud kassidest välja kägistada. Osa energiast immitses siitsamast rõdupraost välja ja järele mõtlemata ahmis Ats seda aplalt endasse. Hetk hiljem taipas ta oma viga, sest kahe naise kassisilmad pöördusid sähvatades kardinapraole ja Atsile ei jäänud mingitki kahtlust, et nad olid teda näinud. Ehmunult kräunudes põgenesid kassid naiste ümbert laiali ja sööstsid küünte krabinal mööda ronimisposte oma kohtadele seinaboksides. Naistele aga kasvas selga kassikarvastik ja kõrvad lidus, selg küürus, ajasid mõlemad end neljale jalale.

Ats pööras ringi ja põgenes. Tal ei olnud siin enam midagi teha – selgeks sai, et Helina ei jooksnud kuhugi loomakaitsesse ega politseisse, vaid oma vanaema juurde, kes oli samasugune kassilausuja nagu Ats isegi. Kassilausuja oli ka Helina, ning see seletas, kuidas ta oli köidikutest pääsenud. Küllap oli ta Atsi rituaali ajal mõne niidiotsa püüdnud ja sellest loitsu nõrgestamiseks jõudu saanud.

Mürtsatades maandus Ats ühe maja ette pargitud auto katusele. Ta maandus küll neljale käpale, kuid oli piisavalt raske, et auto katus vajus kaeveldes lömmi. Siin ei olnud enam aega luurata ja hiilida. Neist naistest tuli kiiremas korras eemalduda. Helina oli olnud ta peale tulivihane ja nüüd oli tal niipalju kassilikku väge, et isegi üksi kisub ta Atsi tükkideks, saati siis veel koos vanaemaga. Ats kargas autolt maha ja kõhkles hetke, kuhu poole põgeneda. Koju polnud põhjust minna - kui nad ta seal kätte saavad, siis pole tal kindlasti halastust loota. Midagi, mis teda seal kaitseks, Atsil ei olnud. Kuid see kõhklushetk läks Atsile kalliks maksma. Hetk hiljem mürtsatasid temast kahel pool veel kahe masina katused sisse ja juba järgmisel hetkel kees masinate vahel kolme hiigelkassi verine heitlus elu ja surma peale.

Küüned välkusid ning liha, metall, üksikud puud ja maapind – kõik, mis neile ette jäi, paisati räbalatena ja tükkidena laiali. Ats püüdis end tagasi hoida – ta ei olnud pärast oma õpetaja surma sattunud enam kunagi kokku mõne kassilausujaga ja ta oleks väga tahtnud võitlust lõpetada ning nende kahega liituda. Kuid naised vaid susisesid tema kräunatustele vastuseks ja surmatants muutus aina ägedamaks. Fuuriad sabas sööstis Ats, kolmanda korruse rõduni ja kargas sealt taas alla, otsides pääseteed puude otsast ja litsus end masinate alla. Kuid rõdud pilbastati, puud rebiti okstest puhtaks, autod kisti tema pealt ja loobiti pleki- ja plastiräbalatena laiali. Ja just seal, ühe auto all, pooleldi kinni kiilununa, jäi Ats neile viimaks korralikult küüniste ette.

Helina hästi sihitud käpalöök rebis Atsil silma peast. Valu oli kohutav, kuid ka kainestav. Ats taipas, et kui ta nüüd vastu ei hakka, siis eluga ta siit ei pääse. Põgenemisest siin tulu ei olnud. Samal hetkel lõi vanaema oma nõelteravad hambad talle esikäppa. Ats kräunatas meeleheitlikult ja lasi end viimaks vabaks. Kõik kümme aastat täis tänavavõitlusi deemonite ja kõiksugu muude varjuelajatega leidis nüüd tee tema käppadesse, kihvadesse ja keha igasse lihasesse kuni sabaotsani. Hetk, ja vanaema kassinägu oli verine mask, teine, ja Helina üks kõrv oli lipendas räbalatena, kolmas - ja Atsi tagajalad käisid nagu veskitiivad, küüned õieli, rebides naiste kõhualuseid kurgu alt kuni tagajalgadeni. Siis oli ta vaba, seistes neljal käpal verisena, ühesilmsena, saba püsti, kõrvad lidus ja tema suust tuli säärane hääl, et inimesed, kes olid kogunenud ümberkaudsete majade rõdudele, põgenesid hirmunult tubadesse, kui ta kõrgetooniline inin mööda majaseinu ringi põrkas.

Naised ei taganenud, kuigi ka ise vigastatud ja verd tilkuvad, tiirutasid nad ümber Atsi, varitsedes sobivat võimalust teda tükkideks kiskuda. Atsi iga lihas oli pingul ja oma kolmel tervel käpal ja ühe terve silmaga liikus ta nendega kaasa, laskmata kumbagi oma selja taha.

„Sa jõletu elukas,“ sisistas Helina. „Kui me su leidsime, siis lootsime sinust abi, aga sina… Sa oled hullem kui Sooru!“

Ats tõmbas kõrvad veel rohkem lidusse ja kalkuleeris, kas ta jõuaks hambad Helina kuklasse lüüa ja kaelalülid läbi hammustada, enne kui vanaema talle selga kargab ja temaga sama teeb.

„Mis sa sellega mõtled, et teie mind leidsite,“ küsis Ats, et tema tähelepanu kõrvale juhtida.

Helina ainult sisises.

„Kas sa, poisike, arvasid, et sina leidsid meid?” sai Ats vastuse hoopis vanaemalt. “Kui sind linnas nägin, tajusin kohe, et oled kassilausuja. Kõutsi kusehais käib sinust kaugel ees. Ütlesin Helinale, et otsi see poiss üles ja säti end tema teele. Meil on Sooruga abi vaja ja temast saab ehk asja.“

"Sooruga?"

Vanaema peatus ja tõmbas keelega üle oma verd tilkuva silmnäo. "Jah, Sooruga. Tead ju küll, kui palju julmi mõrvu on Jõgeval viimase poole aasta jooksul toimunud. Veel rohkem inimesi on hulluks läinud või salapäraselt kadunud.“

„Tean.“ Ats noogutas. „Sellepärast ma siin olengi. Nii et teie kätetöö?“

Vanaema ja Helinakräunatasid. „Meie? Muidugi mitte. Selle taga on üks hulkuv deemon!“

Ats lasi end veidi lõdvemaks. Tundus, et suurem võitlus oli läbi. „Milline deemon?“ küsis ta.

„Iidne olevus, kes on võtnud poolmateriaalse, hiiglasliku hundi kuju,“ vastas vanaema. „Aasta tagasi rüvetati siin lähedal üks vana hiiekoht. Metsafirma võttis puud maha ja lükkas platsi siledaks. Nüüd kerkib sinna uusasula. Kuid need puud ei olnud sinna istutatud niisama. Nende juured toitsid üht iidset jumalust. Tema nimi oli Sooru ja paljud kohalikud ja kaugemgi rahvas käis tema juures abi ja juhatust saamas. Talle viidi ande ja vastutasuks ravis ta tõbesid ja parandas meeli. Ma isegi käisin tema juures ja sain abi. Nüüd aga jäi see jumalus nälga – polnud enam puid, kes toitnuks teda päikese ja ilma andidega ja ka inimesed ei leidnud enam tema juurde teed, et talle kosti viia. Nii ronis ta välja ja tee linna. Nüüd ongi ta siin Jõgeval, hulgub öösiti tänavatel ja õgib inimesi, nende hingi ja meeli.“

„Midagi olen ma kuulnud,“ vastas Ats. „Üks mu maausuline sõber oli hirmsasti leilis, kui see vana metsatukk maha võeti. Ma ei mäleta, et ta midagi Soorust oleks rääkinud.“

„Sellisest asjast ei räägitagi igaühele!” kräunatas Helina.“Keda huvitab, saavad varem või hiljem teadlikuks. Tõeline teadmine liigub vajadust, mitte kõmulehti mööda!“

Kui vanaema tundus juba üsna rahulik, siis Helina sabaots võnkles ikka veel ähvardavalt. Tundus, et ta ei olnud kinni sidumist ja haisvasse keldrisse jätmist sugugi unustanud ega andestanud.

„Aga mis on sellel seost minuga?“ kähises Ats.Ta juba aimas vastust, kuid tahtis, et vanaema selle ise välja ütleks.

Vanaema istus ja hakkas jutu vahele käpaga oma näolt verd maha pesema. Ta näis majesteetlik ja rahulik, samal ajal kui Helina käis närviliselt edasi-tagasi ja tundus aina ootavat võimalust Atsile uuesti kallale tungida.

„Sa oled deemonikütt," nurrus vanaema. "Sinu tööks on tappa kurje vaime ja meie püüamepraegu peatada Soorut ennast.“

Ats laskus samuti ettevaatlikult istuma. Käpp, mida vanaema oli purenud, andis endast valusasti märku ja pea lõhkus väljakraabitud silma kohalt. Kassikangas summutas suurema valu, kuid ta oli kindel, et kui ta ükskord inimkujule tagasi läheb, ootab ees väga karm paranemine.

„Sa ju rääkisid, et ta on hea,“ ütles Ats valu alla surudes.

„Oli hea. Aga nälg on ta tapatööle sundinud.“

„Äkki prooviks teda lihtsalt toita?“

Vanaema katkestas pesemise, keeras pea viltu ja vaatas Atsi nagu lollikest. „Selleks oleks vaja istutada uus hiis, kasvatada see saja-aastaseks ja aheldada Sooru selle juurte vahele. Kuid meil ei ole nii kaua aega. Need tapmised on vaja peatada nüüd ja praegu.“

„Ja selleks sobib teile kassilausuja?“

„Jah! Kassides on jõudu, palju ja erilist, sellist mis saab jagu Sooru koeraliku loomuse väest.“

„Miks te mulle siis turja kargasite, kui teil mu abi nii kangesti vaja on?“ vihastas Ats.

Sel hetkel tegi Helina uue rünnakukatse. Ats kargas viimasel hetkel tagajalgadele ja tema käpp sähvis silmale tabamatu kiirusega. Helina hüppas tagasi.

Vanaema kräunatas Helina peale ja rahu kaotades tõmbles temagi saba paar korda. "Jäta plika!"

„Ei jäta! Ta on hullem, kui Sooru! Sooru rapib ainult inimesi, tema aga piinab ja tapab meie elu ja energia lätteid!“ kriiskas Helina. Tema silmad pildusid välke ja terava sisinaga paljastas ta oma valged, nõelteravad kihvad.

Ats laskus aeglaselt ja rünnakuks valmis olles tagasi kolmele käpale. Ta madaldas oma hääletooni, et Helinat rahustada. „Sest ma ei teadnud, et ka teistviisi saab! Ega ma seda lõbu pärast ei teinud. Ma tulin linna nende mõrvade pärast! Liiga palju ja liiga kummalised olid nad isegi vaid ajaleheartiklite põhjal. Nad tundusid varjuilmaga seotud olevat ja tulin seepärast lähemalt uurima. Just selleks ma kassienergiat vajasingi.“

„Ikkagi!“ kriiskas Helina ja taas vahetasid nad käpalööke.

Alla jäädes põrkas Helina Atsist eemale ja mõne hetke ajas Ats teda taga, kuid siis põgenes Helina paar korrust kõrgemale rõdule ja Ats oma haige käpaga jäi alla talle kimedalt järgi kräunuma. Äkki kuulsid nad urinat. See ei olnud kõrgetooniline ja kriipivvihane, nagu nemad kolm oleksid kuuldavale toonud. See oli tume, nagu maa sügavusest kerkiv tõusulaine, ja pani kolme libalooma rinnakorvid vibreerima.

„Sooru!“ kähistas vanema hirmunult.

Vigasest käpast hoolimata põgenes Ats näugudes Helina kannul rõdule, mille piirded nad võitluses pilbastanud olid. Hetke pärast jõudis sinna ka vanaema, karvad üle kogu keha turris. Laastatud platsile kahe maja vahel astus suur tume kogu. Iidse elaja sünge aura tuhmistas isegi tõusva päikese.

Sooru oli tohutu, lõõmavate silmade, vereva keele ja surnuluu-valgete hammastega monstrum, kelle käppade all lömastusid viimased terveks jäänud sõidukid. Kuid suurusest hoolimata oli ta kõhn ja hatune, üdini tige, silmnähtavalt näljas ja jõuetuks jäämas. Oli näha, et Sooru otsib midagi enamat, kui inimeste lahjat verd. Ta vajas elujõust pulbitsevaid saakloomi. Täpselt selliseid nagu need kolm siin.

„Oled ikka kindel, et mina olen hullem kui tema?“ sisistas Ats.

Helina ainult kähises vastuseks.

„Nii lapsed,“ näugus vanema. „Unustame vanad tülid ja ühendame jõud. Meil Helinaga on palju väge, kuid me pole võitlejad. Sina oled tapja - isegi oma armetult vähese väega said meist mõlemast jagu.“

„Aga vanema!“ kaebles Helina kimedalt ja tema kõrvaräbalast tilkus verd.

Näis, et Sooru haistis seda. Tema saba vajus maadligi ja hundikujuline deemon hiilis lähemale. Ta oli nii suur, et tagajalgadele ajades ulatunuks ta vabalt nende asukohani.

Kräunudes põgenesid kassid katusele.

„Selle eluka vastu me eraldi ei saa, me peame koonduma,“ susises vanaema. Ta vaatas kordamööda teineteist kõõritavaid noori ning ligihiilivat Soorut, valmis kasvahele hüppama või enesekaitseks küüned käiku laskma. „Helina, sinu pätipeikale anname andeks. Pärast õpetame talle, kuidas õigel viisil jõudu ammutada - kui ta praegu tõestab, et on väärt õppima.“

„Kas ma üldse tahan teid aidata?“ kähises Ats. Sooru lähedus pani ta üle keha värisema ning ta küüned tõmbusid kord peitu, siis sirutusid jälle ärevalt välja.

„Küll sa tahad,“ urises vanaema. „Tuleb kevad ja siis ei saa sind Soorugagi meie majast eemale. Parem ühineme selle tõpra vastu kohe.“

Ats sihtis kilava silmaga kiiresti Helinat. Selle kihvad olid küll veel irevil, kuid vastuväiteid ei tulnud.

„Olgu,“ lausus Ats madalal urinal. „Teie jagate mulle jõudu kassi kujul kauem vastu pidada ja mina näitan sellele kodutule kondajale, kus ta kodu on.“

„Hästi, ma aitan,“ näugus Helina.

„Ja mina annan teile jõudu,“ ütles vanaema. Ainsa hüppega oli Sooru järsku paneelmaja katusel ja kräunudes pagesid kassid igaüks ise ilmakaarde laiali. Sooru lõuad laksatasid tühjalt seal kus kolm libakassi veel hetk tagasi seisnud olid.Algas võitlus, millega võrreldes möödunud kolme kassi keeristorm oli olnud vaid eelmäng. Vanemal oli õigus olnud – kuigi mitu korda väiksem, oli Ats kiirem, vihasem ja jõulisem kui näljast vaevatud Sooru. Kunagi ei olnud Ats ja Helina seal, kuhu poole Sooru lõuad haarasid, kuid alati olid nad ründamas, kui peletis teise järgi haaras. Juba olid Sooru küljed ja kõrvad räbalateks kistud.

Suutmata mõlemat korraga eemale peletada, hakkas elukas esimest korda elus taganema.

Ats ja Helina aga said jõudu aina juurde, sest vanaema oli tagasi korterisse roninud ja hirmust ogarana kogunesid tema ümber kihisevasse kobarasse kõik korteri karvased asukad. Vanaemal ei jätkunud käsi, et neid kõiki silitada, kuid sellest hoolimata voogasid kahe kassilausuja poole kanganiidid, mis järjest tugevdasid nende kassirüüd, reflekse ja lihaseid. Taganedes jõudis Sooru viimaks katuse äärele ja kukkus üle serva alla. Tema raske kehamaandudes kontide raginal.

Kui Ats ja Helina alla piilusid, ajas Sooru end jalule ja näitas katuseservale jäänud kassidele oma veriseid kihvu. Nüüd viimaks märkas ta vanaema korterist levivaid jõuniite. Urisedes sööstis Sooru sinna, kust niidid alguse said.

„Vanaema!“ kriiskas Helina ja sööstis rõdusid mööda alla, deemonile järele.

Atsil läks oma kolme käpaga katuselt alla saamine vaevalisemalt ja ta jäi maha. Kuid ka Helina jäi hiljaks. Sooru tõusis tagumistele käppadele ja ühe raevuka rapsakuga surid tema kihvade vahel kümned kassid. Nende vahel litsuti hiiglaslike lõugade haardesse ka vanaema.

Kriisates maandus Helina Sooru turjal ja lõi hambad talle kuklasse. Kuid Sooru takune karv oli nii tihe ja paks, et Helina hambad ei suutnud sellest läbi hammustada. Ta vaid kriipis Sooru nahka ja elukas, püüdes ründajast vabaneda, hakkas hullumeelselt mööda õue ringi keerutama, vanaema suus ja Helina turjal.

Ats varitses sobivat hetke ja kui Sooru järjekordsel ringil temast möödus, kargas hammastega deemonile kõrri. Temagi ei suutnud paksust kasukast läbi hammustada, kuid seda polnud vajagi. Ats pani tööle oma tagumised käpad ja lõugupidi vastase kõri küljes rippudes, kraapis nõelteravate küünistega läbi Sooru paksu karva, mis tortidena õuele laiali lendas. Siis rebis ta lahti vastase kõri. Vereojad voolamas, andis Sooru lõplikult alla ja püüdis põgeneda.

Kuid oli juba hilja. Kaks raevukat kassi ei lasknud temast enam lahti ja rippusid ta küljes kuni naaberhoovini, kus Sooru jõud lõppes ja ta lõplikult nõrkenuna maha vajus, otse liivakasti kõrval kasvava kahe suure tammepuu vahele. Aeglaselt ja vastumeelselt lahkus tema hing. Kuni Ats endiselt Sooru kõri küljes rippus ja teda jalgadega rappis, ajas Helina sisistades ja silmade kilades Sooru hinge vanade tammepuude poole, mille juured ahnelt viirastushundi verd jõid. Puud ragisesid ja rappusid, kui Sooru hing end neisse sisse pressis ja nende lehed kuivasid, kui iidne jumalus nad oma põhjatus näljas elujõust tühjaks imes.

Siis oli kõik läbi ja suur must keha hajus. Hajus ka tema tume aura ja päike pääses taas võimule.

Niipea, kui nad olid kindlad, et Sooru on taas puudesse vangistatud, lonkasid Ats ja Helina vanaema vigastatud keha juurde. Tema ümber lebasid surnud kassid, kes olid elaja hammaste vahele kiilutuna kaasa tulnud.

Vaid tänu sellele, et ta oli surevate kasside elujõu endale püüdnud, ega lubanud sellel Sooruni jõuda, püsis vanaema elus, kuigi kohutavates haavades ja murtud luudega. Kuidas iidne elajas ka oli püüdnud,ei olnud temani jõudnud kübetki kasside elustavast väest.

„Te olete tublid lapsed,“ ütles vanaema habiseval häälel. „Teist saab hea paar.“

„Viime ta minu juurde,“ näugus Ats. „Teie korterid on puru ja varsti on inimesed kohal, et neid läbi otsida. Minu juurde ei oska keegi tulla.“

„Sul on õigus,“ ütles Helina.

Nad haarasid vanaema koos lõugade vahele, nii hellalt kui said, ja kiirustasid mööda nurgataguseid ja võsaääri Atsi maja poole. Kolmel jalal longates piilus Ats oma ainsa silmaga Helina poole. Kassi kujul pole tüdrukul ju häda midagi, mõtles Ats. Kui vanaema õpetab mulle nende moodi kassiväge püüdma, siis saame me soovi korral suurema osa ajast libaloomadena veeta. Väljavaade tundus paljutõotav.Nüüd polnud muud, kui haavu lakkuda ja kevadet oodata.

Ats märkas, et ka Helina heitis tema poole uurivaid pilke ning Ats pilgutas talle silma. Elu oli teinud ootamatu jõnksu neile mõlemale.

Jutt: Kõik armastuse nimel, ainult mitte seda (Xavier Yzz)

Vihma kallas. Oktoobrikuu rõskes pimeduses joonistasid tänavalaternad häguseid laike süsimustal, lehepurusel asfaldil, kumasid aiapostidelt ja juba peaaegu raagus puude kohrutanud koorel, vilkusid lompidel ja tekitasid vaevumärgatavaid, hootises tuules mänglevaid varje nukralt maadligi kössitavate eramute seintel. See vihm ei olnud raske veekardin, see ei olnud mitte ülalt alla, vaid pigem piki maapinda vihisev kuri purustav kuulipildujavalang. See ei olnud isegi mitte tormiraksatuste saatel klaase purustav rahetükiline stiihia märatsushoog. See oli midagi hulga vähemat ja samas hulga lootusetumat – see oli oktoobrivihm 60. laiuskraadil. See oli selline külmlootusetu ligane niiskus, mis ajab joodikud deliiriumi, krokodillid nutma, nukrameelsed end üles pooma ja kuu ahastusest laperguseks. See on nii lootusetu vihm, et joodikud ahastavad deliiriumikuradikestega kaelakuti, krokodillid muutuvad ängist kohvriteks ja poodud lihtsalt ripuvad ja tilguvad, kuni nöör läbi vettib ja nad haisva raipelasuna maha hunnikusse kukuvad. Et niiskena ja tohletanuna lõpmatuseni sellises vihmas edasi vedeleda.

„Ja see ei ole isegi mitte kuu.” Naine kissitas oma lühinägelikke silmi tänavalaterna poole ja toetus käega vastu kõnniteeäärset puitplanku. Nii nagu ilm oli tema silme läbi nähtud, laskem teda näha mehel, kes õhtusel koerapissitamisringil temast mööda põikas. Nagu mehed ikka, oli pilk naisekuju tabanud enne, kui teadvus reageeris. Pikk, kõhn, pikad juuksed... ja siis milline pettumus! Naine ei olnud ei noor ega ilus. Pikad juuksed olid sorakil, nägu kortsus ja ta oli ilmselt purjus. Ootamatult taipas mees, ta tunneb seda naist. Talle meenus tüdruk, kes kunagi oli selles majas elanud... Jah, sellest oli kõigest paarkümmend aastat, naine ei saanud olla palju üle neljakümne. „Jumal,“ mõtles mees, „niimoodi ennast ära juua!“ Kunagi oli ta sale ja kena tüdruk, kunagi olid ta juuksed tumedamat linakarva, mitte selline hallikas vettinud mopp. Kunagi oli ta sire, mitte kuhtunud, kunagi oli ta... Jumal! Ja mis ta siin purjuspäi tolgendab? Aga mis see minu asi on... Mees kiirustas edasi, ära sellest vihmast, eemale sellest naisest ja sellest loost.

Naine vaatas maja, kus ta kunagi elanud oli, ja see ilma vääriline lootusetus, mis ta kohale oli toonud. Ei, mitte vettinud nöör... niikaugel ta oma mõtetega ei olnud. Lihtsalt see tänav – siin oli koht, kuhu keerata, et saada linna, mida kõik ei näinud. Igaühel neist, kes sinna üldse sattusid, olid selleks omad viisid. Naisele oli puu, mille vastu ta toetus, ja vaevumärgatav muster asfaldil sealt edasi. Ta lihtsalt läks.

Vihm ei jäänud hõredamaks ega läinud soojemaks. Midagi ei muutunud, või kui, siis veel kõledamaks. Isegi valgus ei tahtnud seal olla. Naine läks. Ta teadis, mida otsib. Ta teadis, et kui ta suudab kõik muu mõtetest eemal hoida, leiab ta otsitu.

Esimeseks nägi ta metallivälgatust, sellist vaevumärgatavat valgustäpikest. Valguskiire peegeldust poleeritud roostevabal terasel. Siis teist, kuni neid sai palju. Kui ta veel lähemale läks, hakkas silm eristama kõrgele tõusvaid käepidemeid, kodarate võret ja summutajate torusid. Alles siis, kui ta päris lähedale jõudis, nägi ta istmete musta nahka.

„Koletis.”

Mina, vastas tuul ohkega puuvõras. Naine sirutas käe ja silitas lenkstangi terast. Sõrmed mängisid korraks otsatuttidel, siis, juba julgemalt, otsisid paagile vermitud draakonipead, lugesid silindriribide raamatulehti, kobasid hoiderõngastes puhkavaid relvi ja jäid hellitama istmeneete.

Sa ei pidanud enam tulema, keerutas valing kusagilt kogutud piiskadest naisele märja kõrvakiilu.

Istmenahka näperdanud käsi tõmbus rusikasse ja andis sellele hoobi. „Ei tahtnud tulla! Te ei võtnud mind omaks! See, kes sinuga sõidab, ütles, et ta teeb kõik armastuse nimel, aga seda ei tee! Te ei lasknud mind siia. Te...” Naine nuuksatas. „Et see kroomterasest igavik ei ole minu jaoks. Et mul on elu elada. Et ma olen elus ja mul on kõik veel ees. Vaata mind nüüd. On sul hea meel? Kui julm...”

Sul on kolm täiskasvanud last, sa oled abielus, sa magasid armukesega vähem kui tund aega tagasi ja sa oled päris heast brändist maani täis. Mõned arvaksid, et see on kordaläinud elu. Tulede põhjas võnkus kuratlik hõõgus, kauge kõuekõmin kõlas kui naer.

„Kus ta ise on?”

Kerge võbelus amortisaatorites – õlakehitus.

Naine turtsatas. „Sina olid alati rohkem päris. Sina olid see, kes sõitis läbi seinte. Kes tappis, kui vaja, kes... Ta ainult tekkis ja kadus. Suutis mu õhku tõsta ja... isegi see pross, mille ta kinkis, haihtus hommikutuules. Kas ta kaotas oma kuju ainult minu pärast? Proovis inimene olla? Milline ta päriselt oli? Sina... tohin ma istuda?”

Masin naaldus ta poole. Naine haaras tugevamalt käepidemest, tõstis jala üle, tiris mantlihõlmad reite vahelt ja naaldus ettepoole. Liibus vastu nahka ja kumerat poleeritud terast. „Sa oled soe... Tead, sa tulid mulle meelde. Siis, kui too tänaõhtune kutt mind keppis.” Ta pani põse vastu kellas katvat lamedat klaasi. „Neil oli midagi ühist – eks ma otsi suuri ja tugevaid. Inimese tugevus, ära ole kade. Ma mõtlesin alati, et...”

Ta tõstis korraks segaduses pea. „Et olid ainult sina. Et olete üks sellega, kes sinuga sõitis. Et kui ta minuga oli, siis oli see tegelikult sinu jõud, sinu tugevus, sinu energia... See oli nii hea, kui ma tundsin endas, jalgevahel, su vaevuohjeldatud tukset. See oli peaaegu parem, kui miski muu.” Ta lasi uuesti põse vastu masinat. „Nii et võib-olla olid see sina, keda ma igatsesin. Kui palju kordi olen sind vihanud, sest sina olid see, kes tema minu juurest ära viis. Ma ei suuda õieti ta nägugi meenutada, ent ma mäletan täpselt sind peopesades ja... kogu kehaga.”

Miks sa tulid?

„Sest ma ei taha enam. Sest see elu, mille te mulle määrasite – armastusest, sest te olite nõus tegema kõike muud, aga mitte seda mult võtma – see elu on läbi. Minu jaoks. Ma ei kahetse seda elu, aga see on läbi. Edasi ei ole enam midagi. Sa ei saa enam öelda, et sa teed kõike, aga mitte seda. Sest siis ei ole see armastus. See on lihtsalt rumal julmus.”

Naine ajas end sirgu ja pigistas käed ümber käepidemete. „Ma ei lase sind enam lahti. Kui sa mind ikka veel armastad...”

Mootor käivitus piksemürinal ja pimedust lõhestas võimas valgusvihk.

„Jah...” sosistas naine, õnnelikult. „Sõidame!”

Taeva hall kangas rebenes tükkideks, pöörleva tagaratta alt tõusis kirbet suitsu, esiratas kerkis korraks õhku ja siis ei olnud maailm enam endine. Naine pigistas käepidemeid, nii et sõrmed valged, kindlas otsustavuses mitte lahti lasta, korraks ei olnud ta kindel, kas suudab masinat valitseda, kuid see kuuletus talle ise. Kuld nõrises tänavakivide vahele ja kaugel eespool lahvatas selginevas taevas koidukiir. Masin kihutas mööda tühja teed järjest kiiremini sinnapoole ja tulelõhnaline tuul, mis naise juukseid sasis, värvis neisse pisut vallatut linakollast.

See lugu võiks lõppeda hästi. See võiks lõppeda siin.

See võib lõppeda ka nii, et mees koeraga oli viimane, kes naist nägi.

See võib lõppeda kurva ajalehestiilis järelehüüdega, et naine, niipalju aastaid vana, kolme lapse ema ja nii edasi, tungis raskes joobes vanemate kuuri, ärandas aastakümneid seisnud mootorratta – kes oleks võinud ilmas arvata, et see üldse enam käima läheb! – ja sõitis suurel kiirusel teelt välja, saades kohapeal surma.

See võib lõppeda nii, et mootorratas küll oli, kuid vanemad leidsid ta hommikul selle kõrval end välja magamas. Et tegelikult pole asi üldse nii hull, kunagised noorusrumalused meenuvadki vaid siis, kui liiga palju juua, ja elu läheb edasi, varsti tulevad lapselapsed...

See võib lõppeda veel tuhandet moodi, aga parem las see lõppeb siin – müstiline koletis, kes viib kaunitari läbi koiduvalguse ära uude ellu.

Liisile, lahkunud sõbrale.

Tõlkejutt: Nad nägid mu tulekut (Russell Hemmell)

Ent sel saatuslikul päeval ei kuulutanud jumala pasunad taevast saabuvat maailmalõppu. Päike ei muutunud süsimustaks tumedaid päikesepurskeid tegevaks täheks ning polnud ka mingeid orkaane ega tsunamisid Briti Kolumbia külmunud kallastele laksumas. See oli hommik nagu iga teine sellel rõõmsal maal nimega Ameerika. Miski oli selle pildiga siiski valesti: väike mina, koperdamas välja tagasihoidlikust Marsilt Maale tulnud kosmosesondist. Õndsas teadmatuses kandis see kosmoselaev koos hunniku andmetega koju olendi, kel poleks kunagi tohtinud olla luba elada, rääkimata Maal maabumisest: kosmoses aretatud tehnomuundatud põrnikas, kelle ülivõimed on pärit otse Marveli filmidest.Mul on isegi nimi - Marseeba - ja kui inimesed hakkavad prussakatele nimesid andma nagu nad oleks lemmikloomad või sõpsid, võib öelda, et nad ise otsivad jamasid.

Muidugi ei olnud ma ei esimene ega viimane:venelased eksperimenteerisid minulaadsetega aastakümneid, et uurida kosmose mõju paaritumisele, kasutades liiki, mille kohta oli teada, et see ei ole tingimuste osas nõudlik. Et mitte maha jääda, otsustasid Ameriklased minna sammu võrra edasi: nad leiutasid bioonilise eksemplari ja saatsid selle kosmosesse. Mida kõike selline super-tarakanide liin võiks saavutada, kui neid veidi aega Marsil hoida,oli lahtine küsimus.Ja palju olulisem, kas nad suudavad mõningaid bio-parandusi järglastele edasi anda? Kõik võimalused olid avatud.

Marsi Alpha jaamas tehti head tööd: nende abiga ma sain endale valgusjõul käiva eksoskeleti ja väiksed bioonilised jalad. Nad läksid isegi veel kaugemale - nad jamasid (suurepäraselt) mu DNA-ga, saades üllatavalt häid tulemusi.

Ja nüüd? Nüüd on möödunud 398 päeva ja 5 tundi, mille jooksul Marseeba on maa pinnal kõndinud, paljunedes 11-kordsel põrnikate tavakiirusel ja efektid on kuhjunud - nagu lõpmata väikeste vigade geomeetriline summa, mis lõpuks põhjustab katastroofilisi õnnetusi. Matemaatika imed, nad ütleksid selle kohta. Looduse imed samuti.

Alustuseks me sülemlesime läbi kosmosejaama ja koloniseerisime nende sõidukid.

Mõned nädalad hiljem me vallutasime ümbruskonna linnad, tungides kanalisatsioonisüsteemidesse, hoidlatesseja kasvuhoonetesse. Tänu vastikutele bakteritele, mis elavad meie sisikonnas, me suutsime taluda pestitsiide ja kemikaale, mis oleksid pidanud meid maha tapma. Ha!

Me marssisime edasi, püsides liikumas, seda kõike minu juhtimisel.

Ja kuidagi selle käigus see tabamatu õrn asi, mida kutsutakse teadvuseks - südametunnistuse tunnetus,mis ei pea ennast identiteediga samastama, aga siiski suudab eraldada oma võõrast - kerkis lõpuks pinnale. Me nägime, kuidas me välja näeme. Me vaatasime endid ronimas üle nende taevakõrguse hoone läikiva pinna, jahtides päikeseloojangu kiiri, mis toidaksid meid ööpäevaringselt aktiivseks tegevaid päikesepaneele. Ei mingit puhkust armeele, mis hakkab planeeti üle võtma. Meil ei olnud nimesid, sest - ma nüüd tean seda - see oli nime andmise protsess, mis määras inimesed hukkumisele, tehes nad pehmeteks ning nõrkadeks. Kui sa ei hooli sellest, kes sa oled, siis sa ei hooli kui sa sured, mis on oluline selleks, et võita veriseim sõda - totaalne sõda, kus vange ei võeta.

Jah, nad nägid meid tulemas - mind ja mu vendi - aga nad ei suutnud selle vastu midagi ette võtta, isegi mitte meid väikeselaenguliste tuumarelvadega ära kõrvetada. Kas nad ei teadnud, et me olime ette nähtud üle elama mitu korda tugevamat radiatsiooni kui nende keskkond - rääkimata siis nende kaaskodanikest - taluda suudaksid? Iga järgmine põlvkond on vastupidavam kui eelmine tänu bio-muundatud geenidele, mis annavad parendusi üsna täpselt edasi.Hea töö - me ei vajanud seda, aga meile meeldis see tähelepanu detailidele.

Täna on suur õhtu ja ma olen showks valmis. Ma vaatan oma parendatud nägemisega ringi, valmis edasi tegutsema. On hea, et ma olen siia tulnud. Ülivõimed või mitte - nad suudavad siiski hävingut külvata, eriti kui nad evakueerivad piirkonna, mille me oleme koloniseerinud ja laus-pommitavad selle tapva TBK rünnakuga meteoriiditabamuse-järgse kriidiajastu laadseks keskkonnaks. Isegi meie ei elaks seda üle, vähemalt mitte enne mõnda järgmist põlvkonda.

Seepärast ongi Marseeba täna öösel tööl - peastaabi taga-aias, ja meie õnneks on meil veel aega. Kõhklevad ja aeglased nagu dinosaurused, kellele nad varsti ajaloo surnuaeda järgnevad, arutavad inimesed ikka veel nende relvade kasutamist - kartes poliitilisi reaktsioone, võimetud ohverdama väheseid, et päästa kõik ülejäänud. Räägivad, samas kus tegutsemine on kõik, mida nad vajavad. Nähtamatu, märkamatu isegi elektroonilistele valvuritele, mis seda kindluselaadset kohta valvavad, kasutan ma oma grafeeniga tugevdatud sõrgu, et lõigata sissepääs keskse peaarvuti juurde. Nad ei ole valmis seda tunnistama, aga kui nad ei ründa täna, siis nad ei ründa enam iialgi. Miljon muna on paigutatud strateegilistesse kohtadesse, valmis selleks, et need saadetakse üle maa ja mere prussakate hiilgava paraadina.

Ma trambin üle meetripikkuste kaablite, närin tee süsteemi südamikuni ja hakkan läbi hammustama ühendusi, mis kogu masinavärki koos hoiavad.

Suurarvutite valvsad AI-d lülitavad oma kaamerad ümber, püüdes mind fookusesse ja tuhat mitmekihilist ekraani näitavad pilti minust, jagades seda koheselt ülemaailmse võrguga.Nüüd nad näevad Marseebat kogu tema ilus, võimsuses ja uhkuses ning see päev jääks alatiseks ajalooannaalidesse, kui eksisteeriks veel inimesi, kes neid kirjutaksid. Sel ajal, kui mu kihvad närivad aeglaselt ja vääramatult läbi tillukeste juhtmete, vaatan ma imestunult oma hõbedast peegeldust, märgates kattetiibade detaile metallpaneelidelt peegeldumas ja ma olen üllatunud, et need on säravad ja elegantsed, kaetud joonte ja varjundite sümmeetriaga, mida ma kunagi varem pole tähele pannud.

Ma tõenäoliselt annan oma järgmisele järglasele nime. Nad on selle ära teeninud. Lõppude lõpuks, nad pärivad maailma.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 10/11 (Triin Loide)

Jää hüvasti, Liisi Ojamaa (Ats Miller)

Intervjuu: Meie mehed Dublinis ehk 2019. aasta kollektiivne Worldconi-külastus (Joel Jans)

Päeva materjal Wikipedias, septembris 2019 (Taivo Rist)

Segavereline koomiksimaailm: Skullkickers (Laura Loolaid)

Reportaaž Eesti rollimängijate kokkutulekult (Martin Kirotar)

Raamatuarvustus: Veiko Belialsi kogumik „Raevu päevad” (Joel Jans)

Raamatuarvustus: „Torm“ ehk Filmilik kergemeelsus (Ander Skarp)

Raamatuarvustus: „Kosmose pikk vari” (Heinrich Weinberg)

Mänguarvustus: Dusk (Jaagup Mahkra)

Ulmkonnakroonika 10/11

Uudiskirjandus 10/11

Reaktori juttudest 09/19 (Tõnis Hallaste)

Weinberg arvab – septembrikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Jutt: Nõidsepp ja tähekuningas (Margus Lamm)

Jutt: Külaline (Taivo Rist)

Jutt: Kuniks surm meid lahutab (Ander Skarp)

Jutt: Juudas (Tarmo Teder)

Jutt: Kassilausuja (Maniakkide Tänav)

Jutt: Kõik armastuse nimel, ainult mitte seda (Xavier Yzz)

Tõlkejutt: Nad nägid mu tulekut (Russell Hemmell)