Peatoimetaja veerg 10/21 (Riho Välk)

Kümme aastat Reaktorit!

Viimasest korrast, kui ma olin peatoimetaja, on möödas täpselt neli aastat. See on 4/10 kogu Reaktori elueast. Mida oskan ma öelda? Peatoimetaja saapad, mida edasi antakse, on muutunud suuremaks ja raskemaks. Kui eelmisel korral pääsesin ma kiire sisukokkuvõttega, siis nüüd on ju lugeja ees esimene tõeline juubelinumber.

Kümme aastat Reaktorit!

Seda võib ju julgelt mitu korda öelda. Kes oleks võinud arvata, et pungi vaimus ja peaagu protestina alustatud võrgukiri elab nii kaua ja hoogu tuleb aina juurde. Ei, see ei ole niisama aasimine, mis oleks kohane, kui me tähistaksime esimest täitunud aastat morsipeoga. Investoritele ja oma äri alustajatele näidatakse tihti karmi statistikat: 10 aasta perspektiivis hävib 70% uutest ettevõtetest, idufirmadest 90%. Eraldi on välja toodud ükssarvikud – need hävivad 99% tõenäosusega. Kas Reaktor on ükssarvik? Äridefinitsioonist ehk 1 miljardist dollarist on puudu ainult 1 miljard, aga kultuuriliselt väärtust ongi raske hinnata. Julgen arvata, et 10 aastat kestnud fännidelt fännidele veebiajakiri on meie maastikul küll üks vägev ükssarvik.

Mida seekord lugeda saab? Kindlasti tasuks alustada artiklist „10 aastat Reaktorit!“. Juttusid on seekord lausa viis tükki, lisaks ka üks tõlkejutt. Samuti peaks varsti ilmuma Ulmeühingu pikaajalise presidendi Veiko Belialsi jutukogu „Surnud mehe käsi“, millest avaldame isutekitajana jutu „Maailmalõpuvalgus“. Veikole oleme tänulikud ka juubelinumbrile kaanekunstniku Liis Rodeni leidmise eest, kes on ka käesoleva numbri ulmestaariks.

Reidar Andreson kuulutab välja ka Bioreaktori: juttusid, aga ka teemaga haakuvaid arvustusi, tutvustusi ja joonistusi saab saata kuni 1. augustini.

Loodame, et Minimorsk jääb rahule.

Reaktori nimel

Riho Välk

10 aastat Reaktorit! (Reaktor)

Usutlused vahepalade ja tordiga

Oktoobri teine reede kuulus Reaktorile. Tähistasime kümmet aastakäiku, mil igal kuul on õnnestunud ulmeajakiri lugejateni tuua, vestlesime sellest, mida me siis teeme, kui me Reaktorit teeme, meenutasime tehtud töid ja mitmesuguseid juhtumisi sisu kokkupanekul. Õhtu lõpetuseks sai torti ka!

Kohapeal vastasid küsimustele esimesed Reaktoristid Joel Jans ja Agur ehk Maniakkide Tänav, meenutamisel lõid kaasa Anne-Mai Ilumäe ja Tõnis Hallaste; asjaosalisi usutles Laura Loolaid. Küsimused valmistasid ette Jüri Kallas, Riho Välk, Laura Loolaid; toimetuse liikmetelt kogus meenutusi Joel Jans, pilti tegi Ragnar Vutt, filmis Jana Raidma. Ulmeõhtu korraldusliku poole eest hoolitses Veiko Belials.

Ulmeõhtu salvestus on vaatamiseks üleval siin: https://youtu.be/9POCrqTCrJQ

Muidugi valmistasime materjali ette tunduvalt rohkem, kui tunni aja sees esitada jõuab, niisiis kutsume lugema ka! Teie ees on kirjalikud vastused Joel Jansilt ja toimetuse liikmetelt kogutud meenutused.

Alustame arvudest. Kümne aastaga on Reaktorisse kogunenud 384 autorit, 2284 postitust, 8890 pilti; sõnu kokku 3 889 082 (kui võtta aluseks Stalkeri statuudis romaani miinimummaht 40 000 sõna, siis piltlikult 97 romaani). Reaktori arhiiv mahutab praegu 20 GB ja sisaldab 13 000 faili. Ilmunud on mitmeid erinumbreid: 2 Erektorit, Malenumber, Kreator, Eesti sada; välja antud 5 Tuumahiiu kogumikku.

Need numbrid näitavad, kuhu me tänaseks oleme jõudnud. Aga jutusta päris esimeste Reaktorite kokkupanekust – kuidas tookord tekkisid tekstid, kust tulid pildid, miks tulid pildid ja kuidas sisu üles pandi.

Joel: Esimesed numbrid said suuresti kokku pandud Aguri ja minu poolt, kasutades kirjutamistoa materjali ja sealsete inimeste abi. Alguses andsid ka jutulabori inimesed panust. Jutte kirjutasid peamiselt Mahkra, Kirotar, mina ja Agur; Ove saime ka juba esimese numbriga oma paati. Eks toona sai pidevalt paljudel tuttavatel aktiivselt hõlmast haaratud ja küsitud, kas midagi on jagada, saatku meile. Piltidega tegeles Anne-Mai, seega see külg läks minust suuresti mööda. [Sel teemal vt. videos 12:29 - LL.]  Veebileht tahtis samuti pidevat kohendamist – kuna sedasorti veebilehe loomine oli kõigile uus kogemus siis sai pidevalt läbi proovitud, et mis töötab ja mis ei tööta. Mingeid asju ei osanud kohe ka tahta nagu näiteks nimekirjas autorite nime näitamine. Mõned alguses planeeritud asjad ei hakanud aga üldse tööle, nagu näiteks automaatne PDF-failide genereerimine ja Ove võttis selle enda peale, muutudes ajapikku üsna osavaks küljendajaks. Sisu ülespanek käis toona ja veel hulk aastaid puhtalt html-koodis. Editor mingeid lisavidinaid nagu fontide ja suuruste muutmist ei toetanud ja kõik tuli käsitsi juurde lisada, mis muutis kõik Reaktori toimetajad üsna asjatundjateks html-i kirjutamise alal.

Reaktori algatamise üks eesmärk oli kunagi, et oleks koht, kus oma tekste avaldada. Kui palju sinult on kümne aasta jooksul tekste ilmunud? Millise avaldatud teksti üle oled ise eriti uhke või rõõmus?

Joel: Kokku on mul ilmunud 173 erinevat teksti. Aga peatoimetaja veerud kasvatavad kindlasti statistikat, ma olen nimelt peatoimetaja olnud 37 korda. Minu kirjutatud jutte on Reaktoris ilmunud umbes 25-26. Lugemine läks ausalt öeldes sassi. Alguses sai jutte avaldatud Reaktoris rohkem, aga hiljem tekkis üha enam tellimuste peale kirjutamist: jutuvõistlused, Indrek Hargla juhitud kogumikud jne. See on lõppkokkuvõtteks üha enam vähendanud Reaktorisse antud panust. Aga eks see on normaalne elutsükkel kõigile autoritele ja nad peaksidki lõpuks algsest platvormist välja kasvama. Reaktori oluline mõte oli ja on olla ikkagi algajatele autoritele toeks.

Kõige rohkem olen oma paljudest tekstidest rahul ilmselt enda läbi viidud intervjuudega, mida on kokku kahekümne ringis. Küsitletud on palju ulmemaailmale olulisi inimesi nagu Arvi Nikkarev, Urmas Alas, Juhan Habicht, Mario Kivistik. Ma arvan, et ulmestaar [ehk püsiküsimustega mini-intervjuu meie kirju ulmikkonna asukatega tutvumiseks - LL.]  on oluline rubriik, toob inimesi lähemale ja seob Reaktoriga. Intervjuu ei pea alati olema vaid väga tähtsa ja suure autoriga vaid lahe on ka teada, mida ulmikud sinu ümber loevad ja kuidas keegi on ulmeni jõudnud.

Anne-Mai meenutab, kuida toimus esimeste numbrite kunstitoimetamine

Sa oled üks väheseid toimetuse liikmeid, kes on olnud iga numbri kokkupaneku juures. Mis on numbri kokku ja üles saamisel sinu jaoks kõige keerukam asi olnud?

Joel: Keeletoimetus osutus millegipärast üheks raskemaks asjaks. Täpsemalt siis keeletoimetajate leidmine ja nende motiveerimine. Kirjandusmaailmas on staarid ikkagi autorid, illustraatorid ja koostajad. Isegi küljendajad saavad sageli rohkem tähelepanu. Keeletoimetaja amet on aga üsna ebaseksikas ja ka raske, nõudes suurt tähelepanu, kannatlikkust ja head keeletaju, mistõttu on sellele alale raske inimesi leida. Eriti veel kui raha ka maksta pole. Aja planeerimine oli samuti esialgu raske ja asjad kippusid kuhjuma viimastele tundidele. Eks neid väikesi ootamatuid takistusi tuli pidevalt ette, sest meie kambas polnud kedagi, kes oleks kunagi ajakirja teinud ja kõike tuli nullist õppida.

Kui nüüd tänane Joel läheks kümne aasta tagusele JJ Metsavanale omamehelikult õlale patsutama, siis mida soovitaks temal kohe algusest peale teistmoodi teha? Ja mida soovitaksid üldse tegemata jätta?

Joel: Soovitaks suuremat kannatlikust, võibolla üritasin paljusid asju liialt kontrollida. Kriitikale sai ka kohati ülemäära vihaselt reageeritud. Ehk soovitaks võimaluse korral mitte kohe igale provotseerivale või üleolevale kirjale vastata :)

Ilmselt pole saladus, et Reaktori tekkimine ja püsimajäämine tekitas paljudes paksu verd. Aja jooksul on paljud vist siiski leppinud, et Reaktor on ja jääb. Oskad sa öelda, mitu aastat läks, kuniks sallimatud reaalsusega leppisid? Kas märgib suhtumise  muutust mõni konkreetne hetk või avaldatud materjal?

Joel: Ma ei oska täpselt aastale näppu peale panna, kuna see juhtus. Ilmselt see ei tulnudki ühekorraga, vaid aegamööda, ehk tegemist oli aeglase protsessiga, kus ka kõige suurimad kriitikud leidsid, et tegelikult pole see Reaktor üldse nii paha kui esmalt tundus. Kui aga mingit konkreetset sündmust otsida, siis mul on endal kõige rohkem meeles, kuidas Ats Miller, kes oli alguses Reaktori osas vägagi kriitiline, astus ühel Reaktori sünnipäeval viimaks üles isegi seda kiitva lühikese kõnega. Kuid kindlasti aitasid suhtumist pehmendada ka esimesed Reaktoris alustanud autorite tekstide trükki jõudmised.

Reaktor on kümne tegevusaasta jooksul pidevalt muutunud: autorid tulevad-lähevad, rubriigid algavad ja lõppevad. On mõni autor või rubriik, kelle-mille kadumisest iseäranis puudust tunned?

Arvustusi võiks alati rohkem olla. Isiklikult sooviksin, et igast eesti keeles avaldatud raamatust ilmuks ka Reaktoris arvustus, kuid seda pole me suutnud veel kõigist pingutustest hoolimata saavutada. Igal aastal trükitakse alati piisavalt raamatuid, mida ei  õnnestu ühelegi arvustajale pähe määrida. Veel on mul kahju, et Jürka jättis pooleli enda Reaktori algusaegadel alustatud ulmeajakirjade rubriigi. Ja nii nagu korralik ajakiri algab kaanepildiga, võiks see ju lõppeda koomiksi või mõistatuse-ristsõnaga, aga ka siinosas napib tegijaid, kuna töömaht on päris suur. Samuti väga oluline asi, millest tunnen puudust, on juttude igakuised arvustused. Vahepeal arvustanud Jüri ja Weinberg on sellest ametist tagasi tõmbunud ning jätnud kogu raskuse vaid Tõnise õlgadele, aga tegelikult oleks arvustusi kindlasti rohkem vaja.

Tõnis jutuarvustuste koorma all

* * *

Vahepeal veel arvusid. Kümne aasta jooksul on toimetuses olnud 19 inimest, 7 peatoimetajat, lisaks 2 külalis-peatoimetajat erinumbritele.  Kõige rohkem postitusi kirjutanud autorite top 10 näeb septembri lõpu seisuga välja nii: Joel Jans - 173 (erinevad autorinimed kokku), Ove Hillep - 148, Jüri Kallas - 117, Agur Karukäpp - 113 (erinevad autorinimed kokku), Tõnis Hallaste - 78, Kalver Tamm - 62, Leila Liivak - 59 (erinevad autorinimed kokku), Taivo Rist - 56, Triin Loide - 54, Laura Loolaid - 53, Rauno Pärnits - 52, Riho Välk - 52.

Jürka ütleb, et Reaktori toimetus on kogu aeg olnud kui hulkpäine lohe ja nimetab seda kaosedemokraatiaks. Kuidas selline asi sinu hinnangul üldse töötab?

Ma arvan, et kaosedemokraatia hoiabki Reaktorit tugevamalt töös. Igal toimetajal peab olema tunne, et Reaktor kuulub talle, ta saab asjades sõna võtta, öelda mida peaksime tegema. Et pole ainult nii, et peatoimetaja ja veel paar inimest otsustavad. Loomulikult peatoimetaja sõnal peab olema kaalu ning iga Reaktor on peatoimetaja nägu, aga see ametipost ei tohi muutuda diktaatorlikuks. Olen selle vastu ise ka eksinud ning vahel liiga palju kaastoimetajatele vastu vaielnud.

Mida meenutad enda peatoimetaja-päevilt suuremate õnnestumistena?

Ma arvan, et suurimaks õnnestumiseks on see, et suutsin Reaktorit kõige kiuste käigus hoida, sinna ümber uusi inimesi koondada - ja et see kõik kestab ühtegi numbrit vahele jätmata seniajani edasi.

Oma poole peatoimetaja-aasta jooksul püüdsin järgida õppustel väliköögis ülesnopitud tarkust - “pane kõik kirja!” Mida sina soovitad kolleegile, kes end järsku peatoimetaja ametipostilt leiab?

Võta vabalt, aga ära enne uue numbri ülespanekut õllega liiale mine :)

Räägi inimestega, ära kahma kõike tööd endale, vaid jaga ülesandeid ja küsi nõu kui ei oska midagi teha.

Palusime teistelgi Reaktori tegijatel oma tegemiste peale tagasi mõelda, toeks kolm abiküsimust:

1. Kuidas ma Reaktorisse sattusin? (Vt. ka: sajanda numbri ulmestaari-vastused.)

2. Miks ma siin ikka olen ja mis endistviisi meeldib?

3. Meenuta mõnd Reaktori tegemisel meelde jäänud olukorda või huvitavat juhtumist (mõni artikkel, mis õnnestus kurja saatuse kiuste avaldada, autor, kellega õnnestus jutule saada, värvikamad untsuminekud ja lorilood töökatla ümbert jne)!

Kristjan-Jaak Rätsep

1. Tulin Triinu kaudu novembris 2019. Oli palju vaba aega ja mõtlesin keeletoimetamise osas kätt proovida.

2. Tore seltskond, lisaks see, et kuna keeletoimetamine käib kergelt ja kiirelt, ei nõua Reaktoriga tegelemine mult väga palju aega ja ajumahtu.

3. Ehk see lugu, kuidas ma koroonatalvel kirjandusmajas toimunud ulmeüritustel käisin fotosid tegemas... Nutitelefon tegi halvasti valgustatud ruumis viletsa kvaliteediga pilte ja ma lõõpisin, et õhk on koroonat nii paksult täis, et see halvendab fotode kvaliteeti - umbes nagu radiatsioon Tšernobõlis tehtud piltide oma.

Tarmo Raudsep

1. Ma polnud aegade alguses üldsegi Reaktori korrapärane lugeja, sattusin aeg-ajalt lugema Facebookist ja mujalt viidatud-lingitud jutte. Sellest, mis ma lugesin, kriipisid kirjavead hullumoodi silma, ilmselt ei jõudnud keelerahva keelekesed kõiki lugusid üle silitada. Mõtlesin siis alati, et "oi, oleks ma vaid kambas". Siis ühel Estconil taipasin, et ka Reaktori rahvas käib ju selsamal üritusel. Kraapisin siis nende "ukse taga" mitu Estconni järgemööda, enne kui näkkas. Ja siin ma nüüd olen.

2. Mul on Reaktoriga olles endiselt tunne, et maailm on killukese võrra parem.

3. See kord, kui oli vaja üle käia 5 ühikut lugusid. Siis avastasime, et üks neist on 50+ lehekülge pikk oopus. Üks Mandi kosmosekaevurite lugu oli vist. Siis läks kalendri planeerimiseks. Lisan veel ühe random episoodi, kus peale maeitea kui pikka arutelu mingi päris tähtsa eksistentsiaalse küsimuse kohta jõudsime otsusele, et "sitta kah, ega me mingi päris ajakiri ei ole, me oleme lihtsalt seltskond hälvikuid. Miks me selle juraga üldse võimlema peaks!"

Ene Koppelmann

1. Reaktor otsis FB kaudu kunstitoimetajat, sealt algas mu elu Reaktoris. Õige pea selgus, et keeletoimetajat on oluliselt rohkem vaja kui kunstitoimetajat ja sai ümber asutud komasid jahtima.

2. Ma ei tea, miks ma siin ikka olen :D Muu elu on hirmsasti peale surunud, toimetada enam ei jõua, sebin võimaluse ja jõu korral muude asjadega, peamiselt on olnud need asjad seotud raamatutega. [Näiteks Reaktori esindamine ja  raamatumüük hiljuti Mängudeööl!  LL.]

3. Meenub üks hirmus fail, kus mina ja kaks keeletoimetajat veel käisime teksti üle, igaüks lisas komasid ja kui asi üles sai, leidsid lugejad sealt veel puuduvaid komasid.

Artur Räpp

1. Nagu hiljem välja tuli, jäin ma Reaktori toimetusele Sirje ulmejutulaborist silma, et motti on, kutsume Reaktorisse. Kui toimetuses olin, avastasin dropi sügavusest strateegilise plaani Artur üle meelitada.

2-3. lööge maha, ei mäleta mis number, kuid ühe tegime Metsavanaga sisuliselt kahekesi. See oli minu aja põhi.

Ma arvan, et toimetajate vahetamine on tõesti see, mis Reaktorit elus hoiab, peale algsete fännide. Hoiab vaimu värske ja toob uusi tuuli. Mulle algselt Laura Discordi-arutelud ei meeldinud, kõik üheskoos rääkimine võtab rohkem aega ja rohkem sobitamist, kuid toimetus tundub reaalsem, see-eest. Mulle tundub, et uusi ideid tuleb ka rohkem, kui reaalajas rääkida. (Pole just koomiline või pingeline, mõtlesin aga, mida ma päris kõrvalseisjale räägiks.)

Ma arvan, et Reaktorist on mulle tulnud tunne, et see on asi, mida keegi üksi ei teeks, selleks on mitut inimest vaja. Et maailmas ongi asju, mida ei saa üksi teha. Pingelistest kohtadest jäävad ilmselt rohkem meelde need viis viimast tundi enne ilmumist, mida me varem harrastasime. Töökorralduse poolest väga halb, kuid kisa-käraga ja higi pühkides saime ikka tehtud.  Vahel läksid jutud toimetuse chatis ehk suitsunurgas väga pikaks ja filosoofiliseks. Kes aga mõnda teemat või näidet nüüd mäletab...

Ma arvan, et vestlus Gorge R.R. Martiniga oli Reaktori ajaloo üsna suur kurioosum. Nii kuulus kirjanik, päris füüsiliselt kokku saadud ja vesteldud ja vestlejaks oli meie poolt keegi täiesti suvaline tibi, kes võttis vaevaks mõni kuu Reaktori heaks tööd teha. Samas - tulge Reaktorisse, võib-olla naeratab ka õnn teile ja kohtute kellegagi, kellega isegi ei unistanud kohtuda!

Riho Välk

1. Esimene kirjutis, Knights of Sidonia arvustus tuli sellest, et ma hullult fännasin seda sarja ning sain endale ka ühe tegelase figuriini. Ove võttis nööbist kinni ja nõudis, et kirjuta arvustus. Ove ei saanud pilte kuidagi paika. Sama häda oli järgmiste arvustustega, mingi aeg sai mind operatiivsuse nimel toimetusse tõstetud ja torgitud, et "näe, toimeta ka siis juba".

2. Ei tea. Pigem olen multifunktsionaal-tugiisik, kui mingi kindla ametiga toimetaja. Annan tehnilist või muud nõu, aitan tulekahjusid kustutada, teen lõppkontrolli, kui kõigil teistel juba silmad pahupidi. Ja no endal on ka kultuurilisem olla.

3. Reaktori mälestusi. Kuidas ma värbasin uue keeletoimetaja: kodanik kurtis FBs, et meie õigekiri lonkab, selle peale sai väljakutse esitatud: tule ja tee paremini siis. Siis kui lõpuks tekst toimetamiseks kätte anti, oli ökkmökk, läbi häda suutis paar asja komatada ja siis lahkus vaikselt. Reaktori serveriajalugu: kuidas üksvahe see katel lihtsalt Metsavana laua all käis. Logokonkurss: iga kandidaat oli jubedam kui eelmine, seega kõigepealt sai võetud Metsavana salvrätikule joonistatud visand, sellele tegin fotoshopis puhasversiooni, millest sai lõpuks päris ja kunstiline versioon. Tähtajapaanika: ei ole meie need, kes saadetud kirjutiste otsas istuvad nagu lohed kullakuhja otsas. Ikka kaasautorid on need, kes saadavad alles siis, kui Reaktor juba otsast üles on pandud.

Helina Ravasoo tegi minu ja Arturiga ükskord intervjuu, mis vist läks ta lõputöösse, kus võrreldi erinevaid fänniõhinapõhiseid ajakirjasid. Lõpptulemusest võis lugeda, et tegelikult läheb meil ikka kõvasti üle keskmise hästi.

Ove Hillep

Et kõik ausalt ära rääkida, algas minu karjäär Reaktoris septembris 2011 - Metsavana ning Maniakkide Tänav olid koostamas Reaktori esimest numbrit ning sinna sobis artikkel ulmelistest lauamängudest suurepäraselt. Olin sel ajal samal teemal tubli blogija ning võimalus mujal oma mõtteid avaldada tundus sobiv. Pärast esimese numbri läbilugemist aga oli selge, et ajakirja on ka toimetajat vaja ning kuna ma juba oskasin lugeda-kirjutada ja olin natukene nuusutanud ka ilukirjanduse tõlkimist, krabati mind ka kampa. Aktiivne toimetuse liige olin 2019 aasta sügiseni, kuid peale seda jooksis ilmselt kusagilt rihm maha ning kahjuks ei ole juba 2 aastat ilmunud Reaktoris ühtki minu nime kandvat kirjatükki. Aga nagu klassikud ütlesid: "V***u küll, elu on seiklus!" ning mul on siiralt hea meel, et Reaktor on oma fantastiliselt tubli toimetuse kiuste püsinud ning arenenud selleks, mis ta praegu on - Eesti ulmeajakirjanduse lipulaev (jah, olen teadlik, et konkurents on nõrk, kuid kõik ehk ei tea).

Laura Loolaid

1. Kontakt algas kaastöö saatmisest 2017 sügisel. Kontakti eellugu on see, et olin koos inglise sõber Dave’iga valmis saanud lühiromaani “Seeker”ja seda oli vaja igal pool tasahilju promoda. Juhtus siis nii, et sõitsin ühelt Naiskodukaitse sügiseselt patrullvõistluselt koju (oli päikeseline soe sügis, nagu praegu) Maret ja Annika Tamme seltsis. Tegin neile ka promo, nemad vastu: aga saada Reaktorile. Mina jällegi: kesse, misse? Aga nemad: saada saada, seal on entusiastid, on tore, hingega tehakse, küll saad jutu peale. Sain jutu peale, saatsin kaastöö, hakkasin pärast seda Reaktorit süstemaatilisemalt lugema, sealtpidi hakkasin ka muid ulmerahva teatekanaleid jälgima ja nii jõudsin 2018 Estconile. Estconilt jõudsin Tartu ulmekirjutamise töötuppa, töötoast Räpina ühiskirjutamisele ja sealt edasi on teenistuskäik juba fikseeritud.

2. See tundub oluline. Ja muidugi, endal peab ikka lõbus ka olema.

3. Enda kirjutatud asjad on ikka kõige rohkem meeles. (Ja muidugi maadlemine teksti-editoriga, et soovitud sisu soovitud vormistuses üles saaks.) Päris hea meel on nii mõnegi veebikoomiksi- ja -sarjaülevaate valmimisest. Neid on tegelikult veel kavas teha, lihtsalt ei ole vahepeal jõudnud. Ja siis Tagala-järjejutu kirjutamine on meeles kui üks paras avantüür – paljud ilmselt ei tea, et kuigi mustandipuhver oli pikemalt ees, valmis uute osade tekst käigu pealt, üks kuu korraga, käesoleva numbri jaoks. See ehk selgitab jutu küpsusastet ja mõningaid hm, eripärasid. (Ja valikut just selle koha peal vahefiniš vormistada, ning loo jätku juba kiirustamata lahti kirjutada.)

Lõpetuseks

Kui septembrinumber üles sai, ütlesid sa nii: “Ma ikka üllatun, kuidas kõik viitsivad selle 10a tagasi tehtud asjaga endiselt nii palju tegeleda ja oma aega sinna panna :)”. Kuidas sa ise viitsid, mis sind käivitab?

Joel: Ma olen ulmefänn, mulle meeldib ulmega tegeleda ning ulmekogukonnale ka midagi vastu anda.  Kirjastamine ja ajakirja välja andmine on ka omamoodi väljund või looming, mis pakub rahuldust. Pealegi kui sa lõpuks suudad peatoimetajana Reaktori kõige kiuste üles saada, on pärast väga hea tunne. Selline suur kõikehõlmav rahulolu. Endistviisi käigus hoiab aga kõikide inimeste entusiasm, kes Reaktorit ümbritsevad. On kuid olnud, kus tunneb, et ei viitsi ning tekib kahtlus, kas üldse materjal kokku saab, aga siis viimasel nädalal saadetakse ilma küsimata autorite poolt nii palju artikleid ja jutte, et tuleb vaat et rekordnumber.

Ja mille üle sa Reaktoris ja Reaktoriga seonduvalt kõige enam uhkust tunned?

Ikka selle, et me pole ühtegi kuud kümne aasta jooksul vahele jätnud ja ükski seniajani avaldatud Reaktori number pole ka kunagi olnud päris viie postitusega kohatäitenumber. Ja väga tore on ka see, et endiselt leidub uusi inimesi, kes Reaktorit avastavad ning viitsivad materjali saata!

Bioreaktor: august 2022 (Reidar Andreson)

Plaanis on 2022. aasta augustinumbriks panna kokku Reaktori erinumber Bioreaktor. Sellega seoses soovime jutte ja kaastöid, mis on seotud bioloogia, biopungiga ja/või eelnevaga seotud moraalsete dilemmadega. Ootme jutte kõigist ulme peamistest suundadest - õdus, fantaasia, teaduslik fantastika – kuid loo peamisteks või läbivateks komponentideks võiksid olla: manipulatsioonid inimkehade või muude organismidega, bioloogilised veidrad kooslused/keskkonnad, biohäkerlus ja -augmenteerimine, biosüntees või geneetiline muundamine, biotehnoloogiat ära kasutavad organisatsioonid, disainitud inimesed, bioloogilised koletised (Maalt, kosmosest, teistest dimensioonidest), bioolendite võitlused kõrgfantaasia rindel jms. Kaastöödena ootame arvustusi biopunk žanris olevatele raamatutele, koomiksitele, (arvuti)mängudele, üritustele, kunstile, näitustele jne. Materjalid, jutud ja/või soovitused palume saata: toimetus@ulmeajakiri.ee

Tööde laekumise viimane tähtaeg on 1. august 2022.

Loe ka: Reidar Andreson: Molekulaarbioloogia teadusulmes meil ja mujal

Biopunk Reaktori kaantel läbi aegade:

Arvustus: Mõned romaani „Laevakaitsjad“ lugemisjärgsed mõtted (Jüri Kallas)

Maniakkide Tänava romaanist „Laevakaitsjad“ on siin-seal juba üht ja teist arvatud. Samas, eesti ulmest ei kirjutata kunagi liiga palju ning kuna ma olen viimastel kuudel üsna palju Maniakkide Tänava uuemat ja vanemat loomingut lugenud, siis tekkis tahtmine romaani „Laevakaitsjad“ lugemise järel omi muljeid ka teistega jagada.

Ausaltöelda olin ma juba enne lugemise alustamist romaanist eravestlustes ühte ja teist kuulnud – kirjastaja oli midagi rääkinud, mitu korrektorit samuti. Lühidalt: teadsin, et tegu on militaarulmega, kus seda militaarsust ehk siis sõduriks kasvamist on vast pisut palju. Teadsin ka tulnukatest ja madinast Päikesesüsteemi äärealadel. Olin kuulnud, et kui algusest üle saad, siis on üks äge-ühtlane märul. Lugemisjärgselt võin öelda, et nii oligi ja samas ei olnud kah.

Mõnikord Maniakkide Tänava loomingust mõeldes, kangastub mulle pilt pikast koridorist, kus hulk uksi ning kirjanik Tänav üksi seal koridoris ekslemas ja uksi avamas. Koridor oleks otsekui ulmekirjandus ja uksed selle teemad. Kui selle uste-teemaga jätkata, siis laias laastus on kolme-nelja tüüpi autoreid. Ühed avavad ukse ja siis lävepakust suurt kaugemale ei astu, kas ei julge või lihtsalt ei oska, aga mõnikord leiavad nad endas julgust ja astuvad tagasi koridori ja avavad ehk mõne uue uksegi, et siis taas lävepakule koperdama jääda. Teised tormavad ummisjalu uksest sisse ja jäävad siis avanenud maailma kaootiliselt ekslema, mõnikord õnnestub neil uks taas üles leida, taas koridori tagasi saada ja siis uue ukse avades taas uksest raginal läbi joosta jne. Kolmandad astuvad uksest sisse ja hakkavad usinalt uksetagust kaardistama ning nende jaoks enam teisi uksi ei eksisteeri. Maniakkide Tänav esindab neljandat autoritüüpi, kes avab neid uksi päris usinalt, vaatab sisse, jätab ukse lahti ja astub edasi, avab järgmise ukse, vaatab jälle sisse, jätab ukse pärani, astub edasi ja kõik kordub taas... meenutades niimoodi otsekui teadmisjanust noorukit. Maniakkide Tänav on lugejatele ja kaasautoritele palju uksi avanud, iseküsimus, kas me alati vaevume vaatama, mis on seal ukse taga. Märksa olulisem oleks aga, et ka teised autorid selle koridori üles leiaks ja kasvõi juba avatud ustest sisse kiigata taipaks-vaevuks.

Romaan „Laevakaitsjad“ on kindlasti militaarulme, on märuliulme, aga on ka sotsiaalne ulme, esineb isegi kerget satiiri.

Lugu algab Uraani orbiidil tiirlevas Heimi kosmosejaamas, kus Paul Möldri saab kahekümneseks, istudes samal ajal oma elumoodulis koduarestis. Pauli sotsiaalkrediidi tase oli langenud miinus sajast allapoole, mis äraseletatult tähendab, et ühiskonna jaoks pole Pauli enam olemas, aga kuna tulevikuühiskond on humaanne, siis elumoodulis luku taga olev kodanik saab elementaarset sööki ja uudiseid näeb samuti. Minu arvamisel on autor romaani kenasti alustanud: kohe on konflikt, ja kuna peategelane Paul on jõude, siis tekib noormehe peas kõikvõimalikke mõtteid. Kurb, aga nii on – enamus inimesi mõtleb ümbritsevale maailmale vaid siis, kui neil pole tõesti midagi muud teha. Õnneks saab Paul ühe krediidipunkti juurde, uks läheb lukust lahti ja Paulist on taas saanud ühiskonna liige ehk madala sotsiaalkrediidiga kodanik.

Lugeja astub Pauliga elumoodulist välja, külastab Pauli vanemaid, osaleb Pauli ja ta isa vestluses ning niimoodi saab lugeja osa Pauli ümbritsevast ja ka sellest, mida Paul isegi väga hästi ei tea. Päikesesüsteem on tulevikus rahulik, aga vägagi reguleeritud koht, ehk isegi ülereguleeritud. Lugedes tekkis küll mulje pigem sotsiaalselt kohitsetud ühiskonnast, kus meie aja (pseudo)hirmud on lihaks saanud. Samas, ega lugeja ja ka Paul ju täit tõde ei tea ning võib-olla on selline ühiskond ainuvõimalik? Noh, kui võtta arvesse inimeste üldarvu, kasutada olevaid ressursse jne. Niimoodi lihtsalt on optimaalne ja kes oleme meie, et seda kõike hukka mõista.

Paulil oli koduarestis aega mõelda ning ta jõudis järeldusele, et ainus võimalus oma sotsiaalset krediiti plussi viia on liitumine värskelt loodud Laevakaitsega, mis peaks võitlema Kuiperi vöös end sisse seadnud kosmosepiraatidega. Vestlus isaga annab Paulile lisakinnitust, et ta on õigel teel. Isa nimelt tunnistab, et Paul ei sobitu ühiskonda ja lohutab Pauli, et alati on selliseid, kes ei sobitu...

Eelräägitu oli kõik vaid romaani algus ning edasi tuleb siis muretu loru kasvamine sõjameheks, kes tahab midagi teha, julgeb võtta vastutust ja mis peamine, suudab hinnata ka oma tegemiste tagajärgi. Eks neid kujunemislugusid ole omajagu kirja pandud ning seetõttu Maniakkide Tänav siin suurt midagi uut ei loo, aga õnneks saab autor treeningute kirjeldamisega kiirelt ühele poole ja meie värskeltvärvatud kohtuvad esimeste piraatidega. Kirjanik Tänav on siin asjad päris osavalt lahendanud – lugeja saab linnulennulise ülevaate treeningutest ja värvatuist ning kuna kokkupõrge piraatidega tuleb oodatust varem, siis saab lugeja kaks paralleelset liini. Sõduriks arenemine ja samas ka maailma avardumine, sest pisitasa selgub, et Heimi elanikel pole kuigi pädevat ettekujutust sellest, mis toimub väljaspoole nende kodujaama. Kuid ega autor ei peatu ja mängu tulevad Päikesesüsteemi ründavad tulnukad...

Ilmselt ei maksa mul siin kogu romaani ümber jutustada. Mainiks vaid, et ma pole isegi veel poole peale jõudnud.

Raamatul on plusse ja miinuseid. Alustan nn miinustest. Enamus tegelasi jääbki vaid nimedeks, kel üks või paar funktsiooni. Tegelased tulevad ja lähevad, saavad surma ja jälle... Tegelased tegutsevad ja ega nad selle juures eriti oma tegude tagajärgedele ei mõtle. Kuigi, antud situatsioonis on niimoodi vist ka ainuvõimalik. Kindlasti pole romaan eriline stiili- ja sõnailu pillerkaar – iseküsimus, kas autoril üldse oligi taolist eesmärki. Võiks mainida, et ka lõpp oli pisut kiirustav, aga samas poleks vist sada või poolsada lisalehekülge midagi muutnud. (Pealegi, mul on tunne, et autor võib-olla kirjutab Paulist veel mõne romaani... noh, et mingid varemilmunud jutud justkui lubaks?)

Kui aga rääkida plussidest, siis veelkord mainiks õnnestunud looesitust, kuidas pilt kogu aeg täieneb, kuidas lugeja koos tegelastega üha rohkem ümbritsevast maailmast teada saab. Ka meeldib mulle see, kuidas autor ei vali n-ö pooli, kuidas tegelased pole jagatud headeks ja halbadeks – mölakad käituvad teinekord normaalselt ja mõistlikud tegelased nõmedalt. Isegi tulnukaid ei näidata vaid verejanulise hordina. Meeldib maailm, õigemini see, kuidas lugejale infot jagatakse – piisavalt, et tekiks kombatav pilt... kuid mitte nii palju, et saaks hakata otsima vigu. Meeldib, kuidas autor pisut omaloodud tulevikumaailma togib ja tögab, selline kerge satiir, mis samas ei muutu plakatlikuks ärapanemiseks. Romaan, kust pea iga lugeja leiab midagi endale sobivat ja kus mittesobiv on esitatud nõnda, et see väga vastu ei hakkaks.

Minu isikliku Maniakkide Tänava romaanide esikolmiku moodustasid seni (ilmumise järjekorras): „Surmakarva“ (2009), „Mehitamata inimesed“ (2013) ja „Newtoni esimene seadus“ (2019). Nüüd kukkus Newtoni-romaan sealt välja ja romaan „Laevakaitsjad“ asus asemele.

Maniakkide Tänav

Laevakaitsjad

Lummur

2021

336 lk

Raamatuarvustus: Täheaeg 20 „Juhtumised Pahura Jumala baaris” (Elar Haljas)

Kogumikus nägi trükivalgust kirjastus Fantaasia ja Eesti Ulmeühingu 2021. aasta jutuvõistluse 11 parimat juttu. Üldiselt on kogumikus midagi igale maitsele, kuid hetkel ühiskonnas toimuva peegeldust oli tunda praktiliselt igas loos. Minu maitsega otseselt ühtivaid lugusid oli vähe, aga seda lihtsam oli oma arvamust avaldada ning heast meelelahutusest ei jäänud ilma ka mina. Järgmiseks korraks aga jätan meelde, et jutuvõistluse kogumikku peaks alustama pigem tagantpoolt, et nautida parimaid lugusid viimasena ja lõpetada raamat suurema positiivse emotsioonilaenguga.

“Juhtumised Pahura Jumala baaris”

Maailma ülesehituselt väga elegantne ja meisterlik lahendus: igal sammul antakse lugejale aina uusi infokilde ja detaile. Mulle meenus juttu lugedes kohe evolutsiooni ning jumalaks olemist simuleerivad arvutimängud “Spore” ja “Black and White”. Kui loole midagi ette heita, siis loo enda tegelased liigitati millegipärast kohati liiga binaarselt, oleks võinud kasutada abstraktsemat lähenemist. Kui planetaarsete eluvormidega suudeti väga mitmekesiselt opereerida, siis lugu ise oli ikkagi suhteliselt inimestekeskne.

“Moskva hääl”

Huvitavaid elemente täis aurupungilik alternatiivajalooline jutustus. Kuna kogu lugu jutustati lapse vaatepunktist, siis kohati lihtne ja kodukootud, samas siiski hõlmates endas ka palju detailset tehnilist sisu, mis takistas jutu ladusat lugemist. Kogu taustasüsteemi ja tehnilise poole ülesehitus on kiiduväärselt hästi läbi mõeldud. Kuigi loo sovetlikkus ei pruugi just kõikidele sobida, siis tehnilised detailid ja loo sündmustik suudavad koos süžeepööretega loo pidevalt huvitavana hoida.

“Raha ei tunne maailmavaadet”

Väga realistlikult üles ehitatud lähitulevikus toimuv triller, mis ei võta kordagi jalga gaasipedaalilt ning kus väikesed sisupöörded koos taustamaailma avastamisega hoiavad lugeja kogu lühiloo vältel erksana. Tõeline pärl märulite nautijatele. Tegelased on sümpaatsed ning nende probleemide ja muredega samastumine on lihtne. Lugejana on väga kerge ette kujutada ka loodud morbiidset ja kurvameelset maailma kui ühte varianti meie tulevikust. Väga osavalt oli jutustusse põimitud ning ka edasiarendatud hetke päevakajalisi probleeme ja ühiskonna kitsaskohti.

“Q-ketas”

Loos oli justkui kõik olemas - nii maailmaehitus, seikluslikkus kui ka lõpupuänt, aga seda kõike jäi kuidagi väheks või oli esitatud liiga abstraktselt. Sisuvihjed sundisid tahes-tahtmata juba algusest saati spekuleerima jutustuse võimaliku lõpplahenduse üle. Ning ega seal mingit suurt üllatust ei tulnudki: loo teises pooles oli maandumise suund juba väga täpselt teada. Kuigi kirjeldused suutsid detailselt kogu loo toimumispaiga silme ette manada, siis parema lugemiselamuse nimel oleks olnud vaja veidi üleliigset uimasust välja jätta, maailmakirjeldust sujuvamalt tegevuste käigus jagada ning ka peategelane veidi huvitavamaks kirjutada, et lugejal temaga ka emotsionaalselt parem side tekiks. Eriti imelik oli see, kuidas peategelane suunati “teele” suvalise isiku poolt ilma mingi kindla lõppeesmärgita peale avastamisvajaduse. Autori esimese avaldatud ulmeloo kohta igati korralik tulemus.

“Ood inimlikkusele seitsmes vaatuses”

Väga korralik keelekasutus ja ilmselgelt ka tugevad eeldused põhjalikuks maailma ülesehituseks – sisaldab külluslikult detailseid olustikukirjeldusi. Aga siin loos on kõik head asjad kaetud abstraktse virr-varriga, kus peategelane – peamiselt sisemonoloogi pidades – ühest joovastavast nägemusest teise satub. Väga raskesti jälgitav tegevustik viib ka jutu ladususe alla. Sõnakasutus on üldiselt väga temaatiline ja sobib hästi loo tegevuspaika, aga on kohati ebavajalikult vulgaarne ning sisaldab tänapäevaseid väljendeid.

“Doktor Hartley orjad”

Autori sulest on ilmunud väga häid õuduslugusid. Sellest tulenevalt lootsin ka seekord saada detailse verise meisterlikult üles ehitatud lugemiselamuse. Seda kõike oli ja lisaks ka sümpaatne peategelane ning täiesti korralikud sisupöörded. Puudu jäi aga üllatusmomendist, kuna sisudetailid andsid juba kaugelt teada, mis loos järgmisena juhtuma hakkab. Kahjuks olid kõik loo ehitusplokid juba väga palju kasutatud, seega selline veidi uudsem kooslus pakkus vaid marginaalselt avastamisrõõmu ning tulemuseks oli tehnoloogiliselt kaasaegsemas kuues Allan Quatermaini seiklus. Kui kogu lugu paigutada eksootilisemasse taustasüsteemi, millest lugejatel nii palju teadmisi ei ole – nagu näiteks autori loos “Riisirahvas” –, oleks lugemiselamus kindlasti palju parem.

“Teist teed”

Antud kogumiku kõige lühema vinjeti tugevuseks on emotsiooni tekitamine ja keeleliselt meisterlike kirjelduste edastamine. Lugu ise on jällegi selline abstraktsem ja lugeja peab ise ära arvama, mida autor täpselt mõelnud on. Üldise suuna saab kätte, aga jäi veidi liiga palju ainult emotsioonide najale pidama ning see näis kasin.

“Terminal Borealis”

Tehniliste detailide poolest kindlasti kõige parem lugu antud kogumikus: füüsika termineid ja fakte tuli nagu luuavarrest pea igas lõigus. Enne lõppu tundus oodatav kulminatsioon väga lahja, aga väike puänt päästis loo siiski ära. Väga nauditavad olid autori sarkastilised torked “lumehelbekeste” kultuuri suunas. Jutustus oli selline 20. sajandi alguse detektiivijuhtum, mis oli lihtsalt päikesesüsteemis asuvasse uurimisjaama toimuma paigutatud. Natukene jäi elust ja seiklustest puudu ning jutt ise meenutas futuristliku siseaudiitori töönädala kirjeldust. Oleks tahtnud rohkem avastamisrõõmu ja sisupöördeid: hetkel ei tekkinud krimkale omast tunnet, et nüüd peab kindlasti proovima ära arvata loo lõppu, süüdlast ning sündmuste käiku.

“Läbi musta kivi”

Tehnilised detailid ja loo ülesehitus olid väga kenasti paigas, aga ka siin jäi veidi puudu üllatusmomentidest ja sisupööretest. See-eest kompenseerisid seda puudujääki detailsed kirjeldused ja huvitavad probleemilahendused. Kahjuks ei tekkinud tegelaste vastu väga suurt sümpaatiat ja lahendused olid võrdlemisi lineaarsed. Antud jutus oli täitsa olemas Jaagup Mahkra eelnevas loos otsitud eksootilisem tegevuspaik, mis lisas loole omajagu vürtsi.

“Noa teritamine”

Filosoofilisem ja mõtlemapanev lugu eneseleidmisest, mille maailm oli ehituselt küllalt minimalistlik (kuna tegevus toimus tänapäeva Eestis) ja midagi rohkem ulmelist kui müstilised terariistad otseselt loos ei olnudki. Seda viimast detaili oli aga autor väga oskuslikult kasutanud ja jagas lugejale jupikaupa infot, hoides lugu muutumast igapäevase peredraama päevakirjaks. Mind kõnetas antud juhul just pereisa enesemääratlemine ja eesmärk saada paremaks; ning see kõik on alati kergem, kui meil on mõõdik, mille alusel edusammudes veenduda. Lühiloole omaselt oli lõpus ka väike pööre, mis justkui raputas taaga peategelase õlult ega lasknud jutul morbiidseks draamaks muutuda.

“Maha müüdud hinged”

Viktoriaanlik alternatiivajalooline fantaasiajutt oli korraga nii õrn ja tundeline, kui ka lihtne ja maalähedane. Ülesehitatud maailmas oli tunda väga tugevaid alustalasid, aga kahjuks vundamendile veel korralikku kirjanduslikku meistriteost ei püstitatud. Antud loo sihtgrupiks on ilmselt suures jaos noored neiud, seega oli tunda just teismelistele suunatud temaatikaid. Lühilugu võiks kirjeldada kui kerge ulmelise mekiga noorte suhtedraama. Ilmselt autori kogenematuse tõttu oli keeleline kasutus kohati nõrk ja ka palju jutuliine jäid justkui poolikuks, näidates neid kõigest sisutäidetena. Kui kogu loost peamine tegevusliin välja destilleerida, lisada natuke huvitavam lõpplahendus ja veidi maailmaloomet – kas või tegevusliine paremini lahti kirjutades –, saaks ka täiskasvanutele loetavama materjali.

Raamatuarvustus: Tuuli Tolmov „Põhja nõid” (Elar Haljas)

Soovides heitliku sügisilma kõrvale veidi lihtsamat aga kvaliteetset meelelahutust, valisin lugemist ootavate raamatute seast välja romaani „Põhja nõid“, mis on Tuuli Tolmovi peamiselt noortele mõeldud fantaasiaromaani „Taevakivi“ järg. Sarja esimeses raamatus oli küll mõningaid puuduseid, kui üldiselt meeldis see mulle väga: ei saa ju tihti elada kaasa muinasaja seiklustele, mis ühtpidi meenutavad nii väga kodust Eestit, kuid teisalt sisaldavad hulka mööda maailma kolavaid üleloomulikke rasse. Loodud maailm oli korraga väga karm ja düstoopiline – kunagi ei tea, millise nurga taga varitseb oht –, kuid samas jäi oma salapärasusega ka lummavalt ligitõmbavaks. Seega ootused järjele olid päris kõrgeks kruvitud: tegelased juba tuttavad ning ka maailma ülesehitusele korralik vundament laotud.

“Põhja nõid” jätkab oma eelkäija jälgedes. Maailmaloome-veski jahvatab täistuuridel edasi ning loob seiklusele väga korraliku taustamaailma. Loosse on põimitud erinevad sündmuskohad nii lähiümbruse müütidest kui ka kaugemalt; ma julgeks isegi väita, et päris korralikke mõjutusi on tunda Tolkieni juttudest. Aga eks suurmeistergi ammutas oma inspiratsiooni just Euroopa eri paigu müütidest ja legendidest. Samas oli nii mõnigi koht ja situatsioon väga sarnane “Kääbikus” kirjeldatud seiklustele. Kahjuks tekib raamatut lugedes paradoks, et kogu müstiline ja uudne maailm on taustaks lõputule rännakule, kus üldiselt justkui eksisteeriks eesmärk, kuid selleni jõudmine läbi vähe mõtestatud tegevuse kurnab lugejat.

Teisalt on väga hästi edasi antud kogu maailma raskust ja vaenulikkust: jutu põhjal võib järeldada, et see on kogu aeg nii olnud, kuna meteoriidi saabumisega lihtsalt läksid asjad veelgi rohkem paigast ära. Iga elatud hetk on võitlus järgmise hingetõmbe nimel ja pigem jäädakse ellu läbi ohverduste või raske ennasthävitava töö. Lootust, heatahtlikkust ning ka mõistmist on erinevate rasside ja maagiliste olendite vahel võrdlemisi vähe.

Jutustamisstiil on väga ladus ning raamatu tegevust on üldiselt hea jälgida. Samas häiris paaris kohas väga kaasaegne sõnakasutus. Kuigi raamat on suunatud noortele, siis tänapäeva slängi kasutamine ei ole kuidagi õigustatud ning rebib lugeja väga jõhkralt välja muidu nii temaatiliselt ühtlasest maailmast.

Juba jutu algusest liituvad eelmistest seiklustest ellujääjatega mõned uued huvitavad omanäolised liikmed ning üldine tegelaste kooslus toimib väga hästi. Väheks jäi aga just vanemate olijate arengust, kuna omavahelises suhtluses ei tekkinud lisa-dünaamikat ega edasiminekut. Mõruks tabletiks jäi aga peategelase käitumise kardinaalne muutus loo lõpus, kus muidu nii julge ja ennast tõestada üritav tegelane ei suutnud õigel ajal suud lahti teha, et oma arvamust avaldada. Lõpplahendus on kehv, aga selleni jõudmine on veel halvem. Kui tegelase arvamus oleks lastud põhja diskuteerimise ja argumenteerimisega, oleks ka lugejal olnud sellega palju lihtsam leppida. Antud juhul aga tundus, et autor sekkus liiga palju tegelaste otsuste kujundamisse ega lasknud neil oma tavapäraseid käitumismalle järgida.

Üldiselt oli raamatu põhiidee mulle juba eelmisest osast saati vastukarva. Sest otsitakse kuulsat Põhja nõida ainult selleks, et teada saada, kuidas Maaema mättasse lüüa, ehk kuidas maailma hing ära hävitada. Natukene ebareaalne, aga siinkohal tuleks ilmselt meelde tuletada, et kes on raamatu sihtgrupiks ja sellest tulenevalt on ka autor ilmselt proovinud lugu veidi lihtsama ja kontrastsemana hoida. Sama mustri läbi saab kannatada ka seikluste üldine narratiiv ning lõpplahendus saabub väga kiiresti ja lohakalt. Tunne oli, justkui oleks paar tundi tikkudest maja ehitatud, et sellele siis tuli otsa panna ja paarkümmend sekundit leeki nautida.

Raamat kahjuks minu silmis talle pandud ootuseid täielikult ei täitnud: mulle jäi natuke väheks ainult maailmaloome täiustamisest. Oleks tahtnud ka tegelastes näha edasiminekuid. Samas pimedatesse sügisõhtutesse suudab see ugriduumilik muinasaja fantaasiaseiklus tuua paariks õhtuks sobiva meeleolu, saamaks aru, et kuigi ka meid kummitavad kurjad väed, läheb meil hetkel tegelikult veel väga hästi.

Video: Futuroloogiline kongress Tartus (Reaktor)

Teateid ja ülesvõtteid 25. septembril Tartu Kirjanduse majas toimunud Futuroloogilisest kongressist saab lugeda Reaktori eelmise numbri futuroloogilisest raportist ja Ulmkonnakroonikast.

Nüüd on vaatamiseks valmis saanud kohapeal salvestatud videomaterjal. (Filmis ja lõikus Jana Raidma.)

IX Futuroloogiline Kongress: Stanisław Lem 100

Avamängu halvaa, martsipani ja kuradiga viib läbi Paavo Matsin. Tervitussõna Poola Vabariigi saatkonna kultuurieksperdilt Sławomira Borowska-Petersonilt. Stanisław Lemi loomingust räägivad Jüri Kallas ja Joel Jans.

Paweł Frelik and Lem-media (inglise keeles)

Stanisław Lemi loomingust räägib Paweł Frelik (Varssavi Ülikool)

Raamatuesitlus - Stanisław Lem, „Robotite muinasjutud”

Kunstiteadlase Andrus Laansaluga räägivad Rauno Allikaar ja Siim Lill.

IX Futuroloogiline Kongress: Mairi Laurik

Tulevikuteemalist teksti esitleb Mairi Laurik.

Reaktori juttudest 09/21 (Tõnis Hallaste)

Karistus

Getter-Agnes Aareleid

25. sajandil näevad kõik inimesed välja ligikaudu 23 aastat vanad, ühiskond on rangete seadustega aheldatud kitsastesse heaoluraamidesse, töid teevad kas robotid või inimesetaolised androidid. Sellises näilises utoopias otsustab Ena Mari oma kapteni vastu mässata. Ta saadakse kätte enam-vähem kohe. Lugu räägibki eelkõige sellest, kuidas toimub sellises maailmas inimeste karistamine.

Lugesin seda teksti häälega. Püüdes jalutades titte äiutada, otsustasin mitte niisama sussutada, vaid lugesin talle seda teksti ette. Ta jäi magama, aga see pole märkimisväärne – ta oleks magama jäänud isegi siis, kui ma oleks ette lugenud [pärast kirjutan siia mingi hästi põneva autori nime, praegu ei tule pähe]. Valjusti ette lugemine võimaldab teksti põhjalikumalt kogeda kui lihtsalt silmadega üle käies, peesitad ju teksti sees kauem. Nii õnnestub tajuda teisigi tasandeid peale pindmisemate.

Esimene reaktsioon oli, et tekst on stiili poolest päris hääl määral teadusulmeline. „Kuid kogu selle efektiivsuse pööras pea peale asjaolu, et ta tõstis relva kapteni vastu ja kuulutas laeva ülevõetuks. Õigustades seda absurdse väitega, et kapten on loonud olukorra, kus laeva madruskond oli deisikustatud tasemeni, et neid võis vastupanuta juhtida ka otse musta auku.” Ulmelisus pole dekoratiivne. Minu jaoks oli teadusulmelisus piisavalt veenev.

Ent mingi hetk ette lugedes tundsin, kuidas mu hääletoon jäi lugedes täiesti monotoonseks. Ma ei lugenud, vaid teadustasin. Ehk andestate, et ma ei näe süüd endas ja oma laisas lugemises, vaid omistan selle vea autorile – nimelt väidan, et tekstist puudus teatav vahelduvus jutustaja hääles. Isegi tegelaste emotsionaalsed väljapursked olid üksnes karjatuste nentimine, nende tõdemine ja mitte nende läbielamine. Ei saanud arugi, millest see tingitud oli. Selle teadmatuse väljendamise ja leppimisega lõpetangi.

Kel jõud...

Karmo Talts

Mingi vampiirijutt. Peategelane on mingi Jaan Pahmas, kes näeb tühermaal mingit märulit. Tema peas kommenteerivad sündmust kolm häält – vaikne hääl, mis soovitab vältida; ajakirjanikulik „uurime seda asja!” ning sõjaväelaslik „päästame ära selle naise!”. Teine ja kolmas hääl on hüüumärgiga, seega need jäävad peale. Naine päästetud, seejärel üks asi viib teiseni ning Pahmas asub vampiire tapma. Ja siis ta mingi muutub ise vampiiriks. Aa, lõpus on mingi dramaatiline enesetapp kah.

Kuidagi kokkulaenatud siit ja sealt. Natuke detektiivikas, aga teisiti. On tunne, et taotles noir’i, aga ainult süžeetasandil. Jah, tegevus toimus öösiti. Jah, peategelane oli oskuslik luuraja, kes vaikselt selgitab välja salapäraseid asjaolusid. Jah, enam-vähem kõik tegelased olid kõvatajad, ei olnud koomilisi kõrvaltegelasi ega kirevat tegelaskonda, vaid lihtsalt mingi maffiavärk. Kõik see tuletas meelde noir’i.

Puudus aga stiilitasand, mis oleks seda žanrivalikut õigustanud või õieti aidanud luua mingitki õhustikku. Puudusid näiteks rorschachilikud jälestusküllased tiraadid sellise ühiskonna kohta, mis teeb võimalikuks sellise tegelaskonna või sündmustiku. Puudus tõeline lootusetus, mis aitab seda maailma mustvalgeks teha (noir tähendab ju musta). Puudusid arutlused, puudus poeetika. Olid vaid sündmused. Nii mõjus tekst noir’ilike sündmuste jäljendusena kõige selleta, mis aitaks asjale õiget värvi anda.

Samas pole ma suurem asi noir’i-žanri austaja – Gaimani kodukalt sattusin näiteks loo peale, mis algas selliste žanritruude tiraadidega ja ma vist jätsin selle lõpuni lugemata, sest lõpuks on ikkagi tüütu värk. Noir ei meeldi mulle isegi Gaimani sulest. See on ehk kõige tüütum žanr, mida jäljendada žanritruult. Ei ole välistatud, et autor võib sellise žanrivalikuga hea idee ära lörtsitada. Ehk töötaks dekonstruktsioonid (noh, et peategelane on ainus, kes arvab, et on noir’is, tegelt viibib aga muinasjutulossis ja kõik on rõõmsad – ta teeb rorschachilikke monolooge selle kohta, kuidas maailm on täis jõletuid roimareid, näiteks neid, kes võtavad komme teistelt luba küsimata või ükssarvikuid, kelle kaka lõhnab roosivee järele, aga talle meeldib hoopis tulbilõhn, oh, the horror...).

Nii et noir niikuinii ei meeldi mulle ja see tekst tegi seda kohmakalt. Samas, ehk olen ma täiesti ülekohtuselt vaadanud teksti läbi kitsa žanri filtri. Võib-olla pole sel üldse mingit stiilitaotlust, on lihtsalt lugu, ilma taotluseta teha mingitki poeetikat. Pigem on aga tunne, et kui autor saanuks ise paremini aru, millisele žanrile ta teksti süžee vastab, oleks sellest lähtuvalt teadnud paremini opereerida neis soovituslikes raamides, mille annab talle noir’ilikkus. Selleta on lugu lihtsalt üks tühi sündmuste jada. Ja tühja sündmuste jada hästitegemiseks läheb vaja omaette andekust – näiteks Peeter Sauter teeb midagi taolist oma juttude ja raamatutega ja see mõjub andekalt. See on aga libe tee – see eeldab päris suurt kirjaoskust. Poeetiline tasand on alati olemas, arvestagem sellega, mõelgem selle peale.

Koolivaheaeg Mägrakihval

Tormi Ariva

Väga-väga argine kirjeldus perest, kes on läinud maale Mägrakihva tallu. Isa, laps Hel, peretuttav Herbert, proua ja vanamemm Ida, vist keegi veel. Esiti näib, et on lihtsalt rahulik puhkus maal, mootorsaega langetatakse puid ja koristatakse-korrastatakse elamut. Kuidagi ääri-veeri aga ilmneb, et midagi on valesti – näiteks siis, kui vanamemm näeb keldris kastitäit tühjasid rohelisi pudeleid ja jääb mõtlema, ehk annab neist teha Molotovi kokteile. Neid elemente lisandub veelgi, aga pigem taustapingena, mis ei plahvata. Kas sobib siinseks žanrimääratluseks paradoksaalne sõnapaar „närviline loodusidüll”?

Iga stseeniga on rahulikult võetud aega, kõik on välja kirjutatud üleni malbe tempoga. Samas ei muutu lugu kuskilt otsast igavaks – need näilised tühisused on vähemalt selle loo vältel huvitavad küll. Võib-olla tekitaks trotsi terve romaani jagu sellist sündmusetut maailmaloomet, aga see novell oli just sellisena väga hea (teisalt, mine tea – võib-olla oleks selline cozy catastrophe romaan just omal kohal...). Mõjus enesekindlalt ja veenvalt. Kujutan ette, et jutuvõistlusel (sest tegemist oli ühe jutuvõistlusele saadetuga) võis kirstunaelaks saada see, et polnud pealtnäha kuigi silmapaistvaid ulmeelemente – üksnes ühiskonna varisemine, postapokalüpsise esimesed tibusammud, kus häving pole veel ilmne.

Lugesin teksti kuu alguses ehk tükk aega tagasi ja ma ei mäleta, mis oli selle kaose põhjuseks. Panin sõnaotsingusse „zombi”, „viirus”, „koroona”, aga need ei andnud midagi kätte, ses jutus pole neid märksõnu. Mäletan tunnet, et koroonateemast on veidi kõrini ja mingil määral aimub see meeleolu või teema siinsest tekstist, aga mitte eksplitsiitselt. 3 aastat tagasi olnuks see tekst oma vihjelisuse tõttu lummavamgi, hetkel kaotavad vihjed mingi osa salapärast, sest novell peegeldab väga aktuaalseid emotsioone. Isegi kui ta öelnuks, et selle taga on tulnukad, oleks ikkagi kuidagi tunne, et tegemist on koroonatekstiga. Võib-olla oleks „näe, tulnukad!” oma meeleheitlikus koroonaeituses just ebameeldiv olnud.

Ent koroonaaegne argise-katastroofilise vaheline emotsioon on minu meelest väga hästi tabatud. Ja tõepoolest – see, kuidas lugu oma närvilise rahulikkusega kulgeb täielikus enesestmõistetavuses, on hea. See tekst toimis, oli tüüne, aga samas ajas mingi pingelisus huviga edasi lugema. Kiiduväärt värk, ootan põnevusega, mis autor edasi kirjutab! Areng on olnud silmapaistev!

Mul on ilus nägu (II)

Taivo Rist

Lugesin läbi küll, aga mulle see ei meeldinud, nii et ma ei viitsi sellest kirjutada.

Või noh, niipaljukest ütlen, et oli ehk veidi vähem nõme kui eelmise kuu tekst – selles oli mingi androidide õiguste eest võitlemise värk ehk siis sel oli konkreetsem süžee kui esimesel osal, mille peaeesmärk oli ehitada tüütut maailma. Sellegipoolest, see lihtsalt polnud minu teetassike.

Või noh, see androidide asi, androidide armastus ja kas see on ikka ehe ja kas seda saab võtta tõsiselt... noh, ei, siiski, konkreetsema muljetuse tegemiseks peaksin seda uuesti üle lugema ja vaadake, tahaks juba minna edasi järgmise teksti juurde.

Ütleks siiski, et mingil mikrotasandil – lausetasandil või dialoogide tasandil – on see kõik siiski igati okei. Nagu eelmine kuu kirjutasin: autor pole andetu ega lootusetu, lihtsalt mulle see tekst(imaailm) üldse ei istu.

Tõemasin

Maarja Kruusmets

Lõbustuspargi tagumises otsas on tagasihoidliku välimusega putka, mille ukse kohal on kirjas "TÕEMASIN". Algul läheb sinna Robert, enesega rahulolev firmajuht, ja saab teada kogu tõe. Hiljem läheb sinna Roosi, kes saab teada kogu tõe. Lõpuks läheb sinna Marek, kes saab teada kogu tõe. Roberti ja Roosi elud lähevad paremaks, sest nad lihtsalt polnud märganud, kuidas nad on kas kehvasti või ebaasjalikult tegutsenud. Marek läheb masinalt kuuldud tõe peale nii vihaseks, et lõhub masina ära. Vot selline lugu.

Ma hakkasin seda praegust kirjutama pärast seda, kui lugesin põnevatest kosmilise horrori näidetest tuntud lasteraamatutest ja -juttudest (loetagu näiteks Beatrix Potteri lühilugu „The Tale of Squirrel Nutkin” või Dr Seussi „Clarki” selle vaat et tarbetu illustratsiooniga). Nii et kui hakkasin kirjutama Kruusmetsa „Tõemasina” sisukokkuvõtet ja et inimesed puutuvad selle masina vahendusel kokku tõega, siis hakkas endalgi kujutlusvõime jooksma palju lovecraftilikumatel radadel. Kujutlus sellest, kuidas inimesed lähevad kabiini ja, saades teada kogu tõe, tulevad välja. Kes meeleheitel, kes lootusetult, kes fatalistliku irvega – kõik maailmatõe selgumise järel hullunult. Sellises novellis, arvan ma, võiks masin olla lihtsalt üks jõletu õudne kabiin, kuhu minnes ei saa miski endiseks.

Hüva, see oli nüüd minu konkreetne hetkevaib ja võrrelda minu olematuga Kruusmetsa olemasolevat teksti oleks maru ülekohtune. Tegelased lähevad kabiini ja seal on masin, mis teab ja tunneb kõiki Su asju. Roosi küsimise peale asub nähvajalik tõemasin ironiseerima, et oo jaa, maagia, mille järel annab mõista, et äkki on ta lihtsalt üks tehnikaime. Ütleb, et siis oleks võimalik, et saab oma info internetist. Seal on ju kõik üleval, mitte miski pole varjatud. See võimaldaks mingeid mõtteid ja heietusi teemal „inimkond on kaotanud igasuguse lootuse privaatsusele” – Tõemasin kasutab ära avalikult kättesaadavat informatsiooni, et sind üksipulgi lahti võtta. Jube ju.

Sellisele loole oleks ühesõnaga mitmeti võimalik läheneda. Kruusmets otsustas kahjuks kõige argisemate lahenduste kasuks. Tegelased on stereotüübid – Robert on ennasttäis firmajuht, Roosi on tagasihoidlik romantik, Marek on libe sell – ja masin mitte ei ava nende isiksuste hingepeensusi, vaid näitab lihtsalt, et nende põhilisim omadus on veits problemaatiline. Järgmine tegelane, kes sisse läheb, võiks olla tervisehull, kellele masin ütleb, et tema liialdamine viib ebatervislike eluviisideni – sedavõrd ebaüllatavad on need lahendused.

Veidra karnevalimasina idee on üsna leierdatud (vähemalt mõjub leierdatuna) ja sellega pole siin midagi väga huvitavat tehtud. See on jutt, mille kirjutamise eel võinuks ehk kinni pidada ja küsida eneselt, kas seda saaks millegagi vürtsitada. See on kahjuks nii vanilline jutt, vist eelkõige mõeldud hõlpsaks žanritutvustuseks Naistelehe jutunurka, mitte niivõrd põlisele ulmelugejale. Väga pehme sci-fi, minu jaoks liiga pehme. Mulle tegelikult istuvad Kruusmetsa jutud, aga see on kirjutatud liiga mugavalt, liiga turvalisi radu pidi, liiga harjumuspäraseid voogusid mööda. See kõik vajaks rohkem vürtsi. Autor pangu hullu, proovigu liialdada – hetkel on kõik veidi steriilselt maitsekas.

LitCon (Maniakkide Tänav, Agur Tänav)

Teab ju iga Estconil käinud Eesti ulmefänn, et ei ole midagi paremat nädalavahetusest täis raamatuid, lobisemist inimestega ulme üle ja vestluspaneele, kus autorid räägivad vaimustusega sinu lemmikžanrist ja oma raamatutest. Täiesti ootamatult sain ma kogeda sedasama keset kuldset sügist, kuigi kahjuks mitte keset õitsvat loodust ja kahjuks inglise keeles.

Olles paar viimast aastat sisse võetud sellisest küberpungi väiksest sugulasest nagu LitRPG, mis on üllatuslikult üsna kiiresti visanud oma suurele sugulasele pikkuses kiirelt järgi, olin meeldivalt üllatunud, kui nägin keset suurt koroonakriisi, et ameerika ulmefännid korraldavad LitRPG Con-i. Nagu ajale ja žanrile kohane, siis loomulikult online´is ja see tähendas, et ka mul oli võimalus sellel osaleda.

Uudishimust ajendatuna otsustasin siis minagi sellest peost ja pillerkaarist osa saada ja poetasin end Discordi serverisse, mis oli ürituse ametlikuks toimumiskohaks. Esimese asjana lõi muidugi pahviks suur teemadeküllus. Mulle jäigi segaseks, kas väsimatuks uute #siin-räägime-seda-juttu ja #siin-kõrval-ka-suht-sama-juttu lõimi genereerisid juurde fännid või ürituse korraldajad, aga küllap ikka korraldajad, sest eks ka korraldajad olid ju ühtlasi ka needsamad fännid. Ehkki esialgu tõesti kirju, siis hiljem sai neis lõpututes teemalõngades ka juba veidi orienteerutud ja ei olnud hullu midagi.

Ehk peaksin siinkohal igaks juhuks üle kordama, et mis imeloom see LitRPG üldse on? Kui see paari punktiga kokku võtta, siis on see põnev uus  kirjandusžanr, mis põhineb MMORPG mängudel. Tegevus antakse läbi mängija silmade, kui ta seikleb läbi fantastiliste maailmade. Kõige lihtsamalt öeldes eristab teda tavalisest fantasyst see, et sa ei saa seal lihtsalt võlumõõga, vaid Jääkuninga Jäämõõga, mis annab sulle +400 tugevust ja +1 osavuse ning su quest annab sulle kogemuspunkte, mille abil saad omandada uusi tasemeid ja oskusi.

LitRPG kaks peamist põhimõtet on:

1)      See peab hõlmama teatud tüüpi ja väga selgelt numbriliselt väljendatult tegelase arengut

2)      Suurem osa tegevusest peab toimuma mingis mängulaadses maailmas

Aga tagasi nüüd ürituse juurde. Rahvas oli igatahes vaimustuses. Pidevalt lisandus serverisse uusi inimesi ja seda tegelikult kuni ürituse lõpuni ja veel ka päevi pärast selle lõppemist. Juttu jätkus loomulikult palju, kõik need lõputud #teemalõimed räägiti kuhjaga täis ning kui olid vähegi lugenud põhilisi raamatusarju ja autoreid, siis oli päris põnev selles osaleda, sest niiöelda siseringi nalju ja vihjeid jagus igal sammul. Üks mõnus detail, millega korraldajad olid viitsinud vaeva näha, oli RankBot, mis jagas osalejatele leveleid vastavalt sellele, kui aktiivsed kirjalikud suhtlejad oldi või kui kaua häälvestluse grupis viibiti jne. Leveldamine on ju üks LitRPG peamisi komponente, mis selle alamžanri fänne vägagi erutab ning eriti meeldivaks tegi selle asjaolu, et jagati neid leveleid ühest raamatusarjast pärit „kõlliga“:

Paneelid, kus autorid kõnelesid kõikvõimalikel LitRPG teemadel, toimusid Facebookis, LitRPG grupis (https://www.facebook.com/groups/LitRPGGroup), mille on asutanud Aleron Kong, sarja „The Land“ autor, kes tituleerib end Ameerika LitRPG isaks. Enamus autoreid olidki loomulikult Ameerikast, kuid tänu üleilmsele võrgule nägi ja kuulis ka teiste maade kirjanikke. Kohal oli näiteks vene LitRPG üks isadest Vassili Mahanenko ja minu eriliseks heameeleks minu lemmikraamatute autor Shemer Kuznits. Päris vahva kuulata tema saksa aktsendiga inglise keelt, mis meenutas jubedalt Arnold Schwarzenneggeri omapärast stiili.

Millistel teemadel siis kõneldi?

Räägiti craftimisest ehk siis kuidas tegelased raamatutes esemeid valmistavad ja vastavates skillides arenevad. Arutati, kuidas loovad eri autorid mõistuslikke koopaid, mis seiklejaid endasse meelitavad ja tapavad. Eraldi paneel oli naisautoritele. Räägiti filmidest, kus seigeldakse mängumaailmades, audioraamatutest, vene LitRPG-st, sellest kuidas ehitada mängumaailmadesse leveldatavaid linnu ja loomulikult LitRPG lühikesest, kuid kuulsusrikkast ajaloost.

Kõigi paneelide salvestused on FB LitRPG lehel järelkuulatavad ja pärast paneelide lõppu jätkus soovijatele vestlus vastavas Discordi häälkanalis.

Üritus oli vahva ja sain seal nii mõnegi „valvefänniga“ oma inglise keelt harjutada ning ulmest, sealhulgas ka Eesti ulmest ja oma isiklikust loomingust rääkida. Pidin huvilistele kahjuks tõdema, et inglise keeles midagi meie ulmest neile ette sööta just väga palju valikut ei ole ja kuigi nad olid valmis Amazonist kasvõi eestikeelse raamatu ostma ja seda Google translatega lugema, siis pole sealtki midagi võtta. Saatsin mõnedele siis hiljem eestikeelseid e-raamatuid närimiseks, hoiatusega muidugi, et Google Translate… lugeda vaid omal vastutusel.

Ürituse üldine meeleolu meenutas mulle kangesti aastakümnete tagust aega, mil Eestis suure elevusega organiseerusid Tolkieni Keskmaa fännid. Pikad arutelud teemal, kas Balrogil on tiivad ja millisel Ajastul üks sõjapealik teise maha lõi jne. Päris põnev on jälgida uue alamžanri sündi, selle muresid ja rõõme :D Muresid, tõsi küll, oli rahval peamiselt vaid ühte sorti: millal ühel või teisel autoril uus raamat välja tuleb. Samas, kui hakati üksteiselt raamatusoovitusi uurima, siis ilmusid lagedale säärase pikkusega nimekirjad, mida aeglasem lugeja isegi ühe aastaga ei jõua läbi lugeda ning need olid kõigest sarjade nimetused, mis hõlmavad igaüks vähemalt 5-15 raamatut. Ma ise viskasin pikema pilgu peale surnumanajatest rääkivate raamatute nimekirjale ja üllatusega tõdesin, et olin neist tublit veerandit lugenud. Teise üllatusena tõdesin, et neid on ikka jube palju veel lugemata :D

Ühe negatiivse tähelepaneku peab samuti välja tooma. Kõige selle elevil fännide jutu sekka käis minu maitse jaoks veidi liiga palju tühja loba. Ma eelistaksin rohkem tummisemat teksti, sest olemasolev asjalik jutt kaob liiga ruttu loba sisse ja seda on raske leida. Selles mõttes oleks tore näha edaspidi mõnes lõimes veidi tugevamat modereerimist. Kuid eks see ole, ma loodan, alguse asi. Kindlasti mängib selles oma osa ka see, et Con toimus kõigi, välja arvatud mingi väikse, ilmselt korraldajate endi grupi jaoks, virtuaalsena. Nii peab kogu niisama lobajutu, mis muidu õhtul õlle taga aetaks, samuti võrgus ära rääkima.

Kuigi LitCon ise lõppes 26. oktoobril, siis elu selle Discordi serveris ei ole sugugi vaibunud, vaid teeb veel päris tublit järellainetust. Tõenäoliselt veel mõnda aega, sest seal on tublisti mugavam lobiseda kui FB lehel. Juba teatas korraldusgrupp, et uus Con on juba järgmisel aastal ja kui koroona annab, siis vähemalt osaliselt ka reaalse kokkusaamisena, kuid selle virtuaalne osa jääb samuti alles, sest fännid üle maailma ja muidugi ka üle Ameerika, need kes ei saa kohale tulla, tahavad samuti asjast osa saada.

Päeva materjal Wikipedias septembris 2021 (Taivo Rist)

KUU ÕUDUSSEIKLUS: United Airlinesi lend 93 (11. september, 20. aastapäev)

Möödus 20 aastat päevast, mil terroristid sõitsid lennukitega Maailma Kaubanduskeskuse kaksiktornidesse ja Pentagoni. Neljas lennuk ei jõudnud strateegiliselt tähtsasse kohta, sest reisijad hakkasid mässama ja terroristid kukutasid lennuki enne maha. Reisijaid oli koos terroristidega 37, mis tähendas, et lennuk oli täidetud kõigest viiendiku ulatuses. Dick Cheney istus oma punkris Valge maja all ja oli juba jõudnud anda käsu lend 93 alla lasta, kuid kuuldes, et lennuk kukkus alla kõrvalise abita, teatas: «Ma arvan, et sellel lennukil toimus kangelastegu.» Muide, USA lennuvägi ei olnud niisugusteks juhtumiteks üldse valmis ja nad poleks suutnud rünnakut takistada. Lennu 93 sihtkoht jäigi teadmata, Valge Maja ja Kapitoolium on põhilised variandid. Kui teistel lendudel oli kaaperdajaid 5, siis sellel oli 4, mis pani rahva viiendat kaaperdajat otsima – nähtavasti ta lihtsalt ei saanud USA viisat.

https://en.wikipedia.org/wiki/United_Airlines_Flight_93

ESIMENE ARVUTIMÄNG: "Sonic X-treme" (13. september)

Seekord siil Sonic äpardus ega saanudki kurjast doktor Robotnikust jagu. 1994 hakati tegema esimest täielikult 3D Sonicu mängu "Sonic X-treme" ja ühtlasi sama mängu põhist filmi, 1996 mõlemad tühistati. Artikkel on väärtuslik lugemine näitena, miks projektid võivad ebaõnnestuda isegi siis, kui raha otsa ei lõpe. Aga valmis oli palju: nelja sorti ümbrus, 4 peaosatäitjat ja 50 vaenlast ning terve tund muusikat. Sonicule loodi uued rünnakud ja liikumisviisid – surfamist ja bendžihüppeid peeti tollal lahedateks. Tasemed pöörlesid fikseeritud raskuskeskme ümber, mis võimaldas Sonicul joosta mööda seinu ja lagesid. Kui tavaliselt esitatakse vaenlasi spraitidega, siis suurematele bossidele kujundati hulktahukatest keha, mis võimaldas neid õnne korral selja tagantki näha. Mängu peadisainer Chris Senn avaldas 2015 selle, mis mängust valmis oli, koos lähtekoodiga ja fännid lõpetasid projekti õhinapõhiselt.

https://en.wikipedia.org/wiki/Sonic_X-treme

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: akamponektes (18. september)

Akamponektes oli ihtüosauruste seltsi kuulunud mereroomaja. Leitud on kaks luustikku, ühest pea ja kael ning teine polnud täiskasvanud. Sellepärast teda meetrites ja kilodes ei kirjeldata. Isend avastati Inglismaalt 1958 ja kirjeldati omaette liigina 2012. Noorloom kaevati välja Saksamaalt. Nimi tähendab 'jäik ujuja'. Tema keha oligi jäik ja paindus viletsasti, see-eest võimaldas kiiresti ujuda. Loom oli üsna delfiinisarnane. Ühelgi selgroogsete rühmal pole olnud nii suuri silmi kui ihtüosaurustel, kuni 23 cm läbimõõdus, need äratavad lausa hirmu. Seda oli vaja ujumiseks meresügavuses, kus valgust vähe. Oletatavasti võis ta jääda vee alla 20 minutiks ja sukelduda 600 m sügavusele. Toidu suhtes polnud ta vist valiv. Tal oli laienenud aju see osa, mis analüüsib lõhnu ja maitset – vee-elukatel on maitse ja lõhn sageli üks ja sama. Kui mõtlete vahest, kuidas see delfiinisarnane roomaja kaldal munemas käis, siis ei käinudki, sünnitas elusaid järglasi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Acamptonectes

TEINE ARVUTIMÄNG: "Star Control 3" (24. september)

"Star Control 3" on 1996. aasta seiklusmäng, "Star Controli" triloogia viimane mäng. Mäng kavandati üsna omapärasel viisil: kirjade ja meilide põhjal, kus fännid jutustasid, mida tahaksid järjes näha. "Star Control II" ülevalguskiirusega reisimine asendati varbi ehk hetkelise reisimisega. Tegijad tahtsid avastamiseks suurt universumit, aga et reisimine ei võtaks liiga palju aega. Mõeldi välja uued tulnukaliigid ja nende sõjalaevatüübid. Peategelane on kosmoselaeva kapten, kes pärast õnnestunud sõdimist suudab mängu lõpus hävimisest päästa kogu universumi mõistusliku elu. Kahe mängija mood oli juba "Star Control II-s": mängijad istusid sama sõrmistiku taga, üks klõbistas selle paremas ja teine vasakus servas, aga nüüd oli mõistlik võrgutoetus. Äriliselt oli mäng edukas ja sai kriitikuteltki kiita, kuid tagantjärele pole ei fännid ega kriitikud enam nii soosivad. Triloogia keskmist osa kiidavad mõlemad tänapäevani.

https://en.wikipedia.org/wiki/Star_Control_3

KUU TEHNIKA: Briti tuumakatsetused Maralingas (26. september)

Tuumakatsetuste häda on radioaktiivsed jäätmed. Sellepärast tehakse katsetusi kõrvalises kohas, millest valitsusel kahju pole. Kõige kavalamad olid britid, tehes neid välismaal ja jättes sinna kogu saaste. Tuumapolügoon asus Lõuna-Austraalia osariigis Maralingas ja aastail 1953–1963 korraldati seal üle poole tuhande tuumakatsetuse, neist rõhuv enamus oli subkriitilise massiga ja saastunud ala läbimõõt ei ületanud enamasti 12 meetrit. Siiski korraldati 7 suurt plahvatust, neist viimane ja suurim võimsusega 26,6 kilotonni. Pommidel olid vahvad nimed Punahabe, Sinine Doonau, Piksi ja Indigovasar. Katsed ise kandsid selliseid nimesid nagu Kassipojad, Rotid ja Emarebased – tegelikult loomkatseid ei toimunud. Katsed algasid avalikkuse toetusega, 1952. aasta avaliku arvamuse küsitluse järgi pooldas 58% austraallastest brittide tuumakatsetuste korraldamist Austraalias, aga toetus vähenes kiiresti.

https://en.wikipedia.org/wiki/British_nuclear_tests_at_Maralinga

KUU LOEND: kosmoselennud enne 1951. aastat (6. september)

Juri Gagarin tegi esimese mehitatud kosmoselennu. Kuid Wikipedia järgi korraldas esimese mehitamata lennu juba fašistlik Saksamaa 1942. Piiriks on pandud Kármáni joon. Sellest allpool toimuv on inimkonna jaoks nagu taskus ehk karmanis, kõrgemal on vaba kosmos. Selle piiri järgi korraldas USA aastail 1945–50 120 starti, NSV Liit 64 ja Suurbritannia 3, kusjuures õnnestumiste osakaal oli NSV Liidus kõrgem kui USA-s, ei mingit vene värki. Kõik riigid alustasid kosmosevõidujooksu Saksa tehnikaga, 1948 läksid USA ja NSV Liit üle omaloomingule, aga Suurbritannia loobus. 20. juunil 1944 saatis Saksamaa V-2 raketi 174 km kõrgusele. Rekordi ületas USA 18. detsembril 1946 (187 km) ja 24. veebruaril 1949 (393 km). 11. juunil 1948 saatis USA kosmosesse esimese ahvi, aga ebaõnnestunud stardi tõttu tõusis rakett kõigest 63 km kõrgusele ja ahv lämbus. 14. juunil 1949 saatis USA teise kosmoseahvi 134 km kõrgusele – ahv suri maandumisel langevarju rikke tõttu. 16. septembril 1949 hukkus kolmas kosmoseahv juba stardi käigus (rakett tõusis ainult 5 km kõrgusele). 8. detsembril 1949 tõusis neljas ahv 127 km kõrgusele (hukkus maandumisel langevarju rikke tõttu). 31. augustil 1950 lendas esimene kosmosehiir raketiga 137 km kõrgusele. Kõigi nende loomade jaoks kasutati Saksa V-2 raketti.

https://en.wikipedia.org/wiki/Spaceflight_before_1951

KUU MAALISARI: "Impeeriumi kulg"

Raul Sulbi annab ülevaateid impeeriumide kujutamisest kirjanduses, siin on ülevaade impeeriumi käekäigust maalikunstis. Ameeriklane Thomas Cole valmistas 1833–38 maalisarja impeeriumi sünnist, arengust ja surmast, mille pealkirju tõlgiksin mina "Metsik maa", "Pastoraalne maa", "Valmis impeerium", "Hävitamine" ja "Mahajäetus". Maalide mõõtmed on 100×161 cm, välja arvatud keskmine, mille suurus on 130×193 cm. Maalid on detailirikkad ning mõeldud tükiks ajaks uurimiseks ja mõtisklemiseks. Maalisari väljendab Cole'i enese ning suure osa XIX sajandi ja isegi tänapäeva ameeriklaste maailmavaadet, mille järgi maaelu on hea ja riik paha. Tema jaoks oli pastoraalne maa ideaal. Mina aga mõtlen arstiabile. Ise ta elaski maal ja suri 48-aastaselt pleuriiti. Tänapäeva arstiabi oleks teda ravinud ja ta saanuks elada veel aastakümneid. Arstiabi ei arene maal, vaid suurlinnade haiglates ja instituutides.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Course_of_Empire_(paintings)

KUU FÜÜSIKAPILT: täielik sisepeegeldus (13. september)

Täielik sisepeegeldus on valguse peegeldumine kahe läbipaistva keskkonna eralduspinnal, kui valguskiir kulgeb optiliselt tihedamast keskkonnast hõredamasse (näiteks veest või klaasist õhku) ja seejuures on valguskiire langemisnurk suurem kui täieliku peegeldumise piirnurk. Täielikku sisepeegeldust on hästi näha õhu ja vee piiril. Kui rahulikus veekogus ujudes avada vee all silmad, siis on kogu veepind justkui peegel, välja arvatud ujuja pea kohal asuvas niinimetatud Snelli aknas. Teemante lihvitakse tihtipeale nii, et püüda võimalikult palju valgust, et tekiks täielik sisepeegeldus teemandi tagaküljel. Täielik sisepeegeldumine on optiliste kaablite tööpõhimõte. Täielikul sisepeegeldumisel töötavad vihmaandurid, mis kontrollivad sõidukitel kojamehi. Binoklites olevad prismad kasutavad peegeldavate katete asemel just täielikku sisepeegeldust.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Internal_reflection,_Anna.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISM: Goverla pärast loojangut (12. september)

Mis see on? Logo? Kubistlik maal? Mingi matemaatilis-füüsikaline graafik? See on Ukraina kõrgeim mägi Goverla (2061 m), mis asub Karpaatides. Mägi küündib kõrgemale metsapiirist ja nagu näha, mõnikord ka pilvepiirist. Nimi ise on ungari päritolu, Hóvár tähendab lumelossi. Turismisihtkohaks sai Goverla XIX sajandil ja juba 1880 tähistati mäe tippu viiv jalgrada. Tõus Goverlale on jõukohane ka ilma ettevalmistuseta inimesele, kõige keerulisemaks võib osutuda mäe jalamile sõitmine. Goverla idajalamilt algab Prut, mis suubub Doonausse ning suurema osa oma ligi tuhandekilomeetrisest pikkusest voolab Rumeenia ja Moldova piirijõena.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Гора_Говерла_після_заходу_сонця.jpg

KUU MAAL: "Dante ja Vergilius põrgus" (14. september)

Prantsuse maalikunstnik William-Adolphe Bouguereau tahtis võita Rooma auhinda, mida andis Prantsuse valitsus ja võimaldas kunstnikule mitmeks aastaks äraelamise. Kaks esimest katset olid untsu läinud ja see oli kolmas. Ta uuris välja žürii koosseisu ja nende maitse ning maalis säherduse pildi, mis ... jättis žürii täiesti külmaks. Kuid samal aastal maalitud "Karjused leiavad Zenobia Araxese kaldalt", millest ta midagi arvata ei osanud, pälvis järgmisel aastal lohutusauhinna.

Maal kujutab Dante "Jumaliku komöödia" stseeni, kus kaks patust on igaveses kakluses. See, keda hammustatakse, on alkeemik ja ketser Capocchio, kes põletati Sienas 1293. See, kes hammustab, on Firenzes elanud ja umbes 1280 surnud rüütel Gianni Schicchi de' Cavalcanti, pettur ja identiteedivaras. Kuulnud, et rikas Buoso Donati on surnud, hiilis ta selle koju voodisse, kutsus notari ja Donatina esinedes dikteeris uue testamendi. Giacomo Puccini kirjutas 1918 ooperi "Gianni Schicchi", kus petturit paremas valguses näidatakse. Kui korralikult vaadata, on tagaplaanil näha veel kaks kuju. Need on põrgus turismireisil viibiv Dante ja tema teejuht Vergilius.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:William_Bouguereau_-_Dante_and_Virgile_-_Google_Art_Project_2.jpg

KUU ÕUDUSVIDEO: head isu! (8. september, ½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Live_octopus,_ready_for_consumption.webm

ESIMENE VANAFILM: "Sappho" (9. september, 1½ tundi)

1921. aasta saksa tummfilm Pola Negriga peaosas. Ta mängib vampi, meheneelajat, kes võrgutab üksteise järel mehi ja jätab nad siis sinnapaika. Filmis on tal neli meest, sealhulgas kaks venda, kellest üks läks hulluks. Lõpuks hakkab mehi liiga palju saama, nad kohtuvad omavahel ja räägivad üksteisele Sapphost, halb kuulsus hakkab levima. Sappho püüab ennast parandada ja abielluda selle mehe vennaga, kelle ta hulluks ajas, aga kas pole juba hilja ja kas ta ikka abiellumiseks õige mehe valis? Kas Sappho suudab end korralikuna hoida? Lisaks põgeneb hull vend hullumajast ja hakkab Sapphot otsima. Naise olukord muutub kriitiliseks, kas ta ikka tuleb sellest eluga välja? Pola Negri sai kriitikutelt kõrge hinnangu.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sappho_(1921)_.webm

TEINE VANAFILM: "Kummitused" (12. september, 25 minutit)

Harold Lloydi ja Mildred Davise pooletunnine komöödia 1920. aastast. Neiu saab päranduseks maja tingimusel, et elab seal aasta otsa oma mehega. Vastasel juhul läheb maja neiu onule, surnud mehe vennale. Niisuguses olukorras muutub neiu tähtsate meeste mängukanniks. Advokaat, saades teada, et neiul pole meest, otsib talle ühe (Lloyd) ja vaimuliku, kes nad kohe laulatab. Onu seevastu püüab neid majast välja hirmutada, teeseldes, et majas kummitab. Teenridki kardavad olematuid kummitusi. Kohati on film ülinaljakas, rõkkasin täiel häälel. Eriti kiidan auto abil kanade puuripüüdmise meetodit. See stseen on suurepärane, kuidas Lloydil juuksed peas püsti tõusevad ja siis jälle longu vajuvad. Lõpp on muidugi üldjoontes aimatav, viimases stseenis küsib neiu: «Ma unustasin vahepeal ära, mis meie perekonnanimi nüüd ongi.» Suure kummitamise käigus võib seda juhtuda. Filmi näitlejatest viimasena suri väike neegripoiss aastal 1989, aga esimesena paks teener Dee Lampton veel enne esilinastust. See on Fred Newmeyeri režissööridebüüt.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Haunted_Spooks_(1920).webm

KOLMAS VANAFILM: "Ärtuäss" (13. september, 75 minutit)

Aasta oli 1921 ja maailmas tegutses palju salaühinguid, neist mõned anarhistlikud. See film räägib anarhistide terroristlikust rakukesest, mis koosneb 8 mehest ja 1 naisest. Nad valivad välja ühe rikkuri ja otsustavad, et maailm oleks ilma temata parem. Rikkur tuleb pommiga õhku lasta. Kes seda teeb? See, kellele kaardipakist ärtuäss tõmmatakse. See langeb mehele, kes armastab klubi ainsat naist. Naine pakub, et julguse suurendamiseks võib ta mehega abielluda, nagunii kestab see abielu ainult ühe päeva. Kuid mees avastab, et koos rikkuriga hukkuks ka süütuid inimesi, ja loobub plahvatust korraldamast. Terrorirühm on probleemi ees: mida nüüd teha? Film paistab silma operaatoritöö poolest, salaühingu 9 liiget paiknevad ikka sedasi, et kõik on korraga näha ja üleloetavad. Seltskonna daam Leatrice Joy elas kuni 1985. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Ace_of_Hearts_(1921).webm

ESIMENE LOODUSEVIDEO: droonivaade Väinjärvele (14. september, 72 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Lake_V%C3%A4inj%C3%A4rv_in_Estonia,_July_2021.webm

NELJAS VANAFILM: "Kui pilved mööduvad" (15. september, 1½ tundi)

Douglas Fairbanksi 1919. aasta film Kathleen Cliffordiga kestusega 1½ tundi. Mitmel maal linastus see muude pealkirjade all, näiteks "Košmaarid ja ebausk" või "Ebausklik Douglas". Douglas mängib noormeest, kes satub hullu professori Ulrich Metza küüsi. Professor püüab tõestada oma teooriat, et igaüht saab enesetapule viia. See polegi nii keeruline, sest Douglas on ülimalt ebausklik. Professor laseb tema ees musti kasse lahti, paigutab tema lähedusse peegleid nii, et need vähimastki puudutusest puruks kukuvad, ja nii edasi. Professor organiseerib algul armastuse, siis armukadeduse, siis lootusetuse ja meeleheite. Ent mis komöödia see on, kui armastus ei võida ja hull professor karistada ei saa? Kuigi filmis oli naljakaid stseene, näis film tervikuna mulle tobedana. Keegi pidas seda seevastu Fairbanksi kõige naljakamaks filmiks. Kõrvalosas debüteeris Babe London, kes elas 1980. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:When_the_Clouds_Roll_By_(1919).webm

VIIES VANAFILM: "Coney Island öösel" (22. september, 200 sekundit)

Coney Island on New Yorgi linnaosa Brooklyni lõuna- ja edelauts. Esialgu oli see saar, 1824 ühendati mandriga silla abil. Veel 1879. aasta kaardil oli ta saar, aga nähtavasti aeti väin varsti pärast seda mulda täis ja Coney Island ühendati mandriga. 1829 ehitati sinna esimene hotell, peatselt sai Coney Island kõrgklassi turismisihtkohaks, sest polnud New Yorgist ja Brooklynist liiga kaugel ega liiga lähedal. 1897 ehitati saarele esimene ja 1904 juba kolmas lõbustuspark – 1964 suleti neist viimane.

Nüüd sellest 1905. aasta filmist. Kõigi aegade vanimad filmid vändati ainult eredas päikesepaistes. Edwin Porter leiutas võimaluse ööselgi korralikku filmi teha ja siin ta oma leiutist demonstreeris. Seda on peetud Porteri kõige kaunimaks filmiks. Filmitud on kaht lõbustusparki Luna Parki ja Dreamlandi, mis olid öösitigi eredalt valgustatud. Niisiis on filmil ajalooline tähtsus, liiatigi põles Dreamland 1911 maha ja seda ei taastatud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Coney_Island_at_Night_(1905).webm

KUUES VANAFILM: "Nüüd või mitte kunagi" (24. september, 35 minutit)

Harold Lloydi ja Mildred Davise pooletunnine komöödia 1921. aastast. Seekord mängib Mildred rikkuri lapsehoidjat. Lapse isa ja ema ei hooli lapsest üldse ning Mildred on talle ema eest. Ta otsustab Haroldiga puhkusele sõita ja lapse kaasa võtta, sest teda pole kellegi hooleks jätta – nagunii vanemad ei avasta seda või kui avastavad, siis ei hooli. Üllatuslikult osutub see ennustus õigeks, ehkki vahele jääb ta ikkagi. Tegevus toimub rongis, Lloyd oli suur raudteefänn. Mildred jätab lapse Haroldi kantseldada, Harold peab hakkama saama lapse pentsikute tahtmistega ja ühtlasi varjama end piletikontrolli eest, sest tema pilet pole õige. Filmikunsti ajalukku läks stseen, kus Lloyd rongi katusel jookseb – meenutan, et Lloyd tegi kõik oma trikid ise. See on Fred Newmeyeri teine film režissöörina.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Now_or_Never_(1921).webm

TEINE LOODUSEVIDEO: droonivaade Järva-Jaanile (30. september, 41 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Drone_video_of_J%C3%A4rva-Jaani,_July_2021.webm

Tolmunud topeltettur 10: Mustade vägesid juhib Ron Weasley (Rauno Pärnits)

Elu on näidanud, et malemängu filmis kujutamine on üks väga riskantne ettevõtmine, vähemalt maletajate seisukohast vaadatuna. Neid linateoseid, kus kaadrisse jääb mingi suvaline maleseis, mis igale tõsisemale malehuvilisele naerukrambid tekitab, ei jõuagi kokku lugeda. Üsna tavaline on malelaua valesti ülespanek (korrektne on must ruut väljal a1) ning esineb ka neid filme, kus erinevates kaadrites nupud äkki asukohta on muutnud (sest kes see ikka meeles jõuab pidada, mis kus eelmisel võttepäeval täpselt asus). Markantseim näide oleks vast filmis „Ace Ventura“, kus film õnnestus niimoodi kokku lõigata, et ühe stseeni käigus äkki kõik nupud laualt nagu imeväel haihtuvad...

„Harry Potteri“ epopöa esimese filmi „Harry Potter ja tarkade kivi“ tegijad selle reha otsa ei astunud, vaid võtsid endale spetsiaalse malekonsultandi. Valituks osutus USA maletaja Jeremy Silman, kes pole isegi mitte suurmeister, vaid „kõigest“ rahvusvaheline meister, kelle sulest on ilmunud kolm tosinat maleteoreetilist raamatut ja kes on tuntud pigem maleõpetajana.

.

Filmi režissöör Christopher Columbus andis palgale võetud Silmanile üsna udused juhtnöörid: konstrueerida maleülesanne, mida tegelased lahendaksid ja mis algaks löömisega (meeleolu loomiseks) ning Harry ja Hermione peavad terveks jääma. Silman võttis ülesannet tõsiselt, konstrueerides ülesandele ka taustsüsteemi. Paraku... lõigati stseen lõpuks märgatavalt lühemaks, mistõttu hästi mõeldud idee kukkus välja nagu alati – maleliselt arusaamatult. Niisiis, tulemus pidanuks olema selline:

Ähvardab ratsumatt h3-lt, mille oht tuleb kiiresti likvideerida: valge lipp lööb musta etturi d3, võttes kontrolli alla ratsu matiruudu. Järgneb must vanker c3, ähvardusega Oc5 tuli (ja matt mõne käigu pärast). Tegelikult lõigati need kaks esimest käiku filmist välja ja malepartii finaalstseen algab siitkohast:

Lipp on tules, aga ärakäimisele järgneb endiselt ratsumatt h3-lt. Lipp on sunnitud vankri lööma. Aga järgneb ikkagi ...

Rh3+! Ennastsalgav Ron ohverdab end! Lipp on sunnitud ratsut lööma.

Kõik maleoskajad näevad muidugi ka teist võimalust, mis tegelikult paneks mati veelgi kiiremini – Oc5+, lipp lööb oda ja ratsu h3 nüüd juba matiga. Paraku on malelaual aga odaks ju Harry Potter ise, keda ei saa ju surmaohtu saata!

Oda c5 ja tuli! Just tuli ja mitte matt nagu linateoses. Lihtsalt ka kaks viimast käiku lõigati filmist lihtsalt välja. Siinkohal peaks järgnema veel valge lipp e3 ja oda lööb mustade nuppude arvu halastamatult vähendanud lipu lõpuks laualt maha koos matiga.

Silman oli äärmiselt pettunud, et Harry ei saanud kurja valget lippu efektselt hävitada. Oleks ju loogiline olnud, et see va kõige kurja juur saab lõpuks paraja (paugu...) palga, aga et nii labaselt, lihtsalt kukkuv mõõk...

Tagatipuks jäeti Silmani nimi ka filmi tiitritest välja. Eh, raske on maletaja elu Hollywoodis...

Uudiskirjandus 10/21

Kaarnalaul

Manfred Kalmsten

Sünge fantaasialugu, kolmest omavahel tihedalt seotud jutust koosnev kogumik „Kaarnalaul“ on Manfred Kalmsteni teine raamat palju tunnustust kogunud jutukogu „Raske vihm“ (2020) järel. 2012. aastal oma esimesed lühilood avaldanud kirjamees on viimase nelja aasta jooksul võitnud oma juttude ja jutustustega kolm korda Eesti ulmeauhinna Stalker, mis on kindlaim märk lugejate soosingust.

„Kaarnalaulu“ peategelaseks on salakaubavedaja Haldemar ja tema nooruke protežee Gail, tütarlaps, keda kutsutakse Kaarnaks. Nad on põgenikud uhkest ja võimukast, ent üleöö dramaatiliselt hävinenud Aekadionist, ning samas ka viimane lootus selle taastamiseks. Nende omavahelised suhted ja neid kujundanud minevik selles kummaliselt moodsas fantaasiamaailmas, kus suitsetatakse sigarette ja kantakse päikeseprille, on aga enam kui keerulised. „Kaarnalaul“ on traagiline lugu ambitsioonidest, mis viivad ühe maailma hävinguni, ning hinnast, mida selle eest tuleb maksta.

Teekond ridamuseni

Maniakkide Tänav

Käesolev kogumik esitleb ulmekirjanik Maniakkide Tänava hoolsalt valitud ja Kultuurkapitali poolt heaks kiidetud jutuparemikku aastatest 2008–2019. Mida nende kaante vahelt siis leiab?

• metsavennad ja kummitused

• reisid süvakosmoses ja kohtumised võõraste mõistustega

• geenitehnoloogia aurupungimaailmas ja vampiirid

• postapokalüptilised maastikud ja stalkerid

• veidrad koletised ja kollikütid

Iga ulmesõber leiab raamatust huvitavat ja põnevat ning tõenäoliselt ka midagi üllatavat.

Kirjastus Lummur

Toimetanud Kristjan-Jaak Rätsep

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Illustratsioonid Mark Antonius Puhkan

288 lk, pehme köide

Surnud mehe käsi

Veiko Belials

Veiko Belials on nimi, keda eesti ulmelugejatele tutvustama ei pea. Ühe staažikama ja paljude Stalkeri auhindadega pärjatud ulmeautori uus jutukogu tegeleb autori viimase aja loomingule iseloomulikult küsimustega, kes me oleme, mis valikuid me teeme ja milliseks kujuneb meie tulevik.

Raamat on eriline oma ohtrate illustratsioonide poolest – seda illustreerivad 31 Liis Rodeni joonistatud pilti.

Lugejate arvamused:

„Ja aidaku meid jumal“

Lõdva randmega visatakse lugejale korraliku mastaabiga idee ning siis keeratakse veel mõnuga paar vinti peale.

Heinrich Weinberg

„Raske piisk pilvest“

Põnev lugu, väga hea lõpplahendus ja äärmiselt nauditaval tasemel kirjaoskus. Hea oli. Väga hea.

Manfred Kalmsten

Ligi kolmekümne-leheküljelise loo sisse mahub mitu mõistatust ja mitu lahendust ja puändiga lõpp, nii et tunne on, et oleks romaani jagu robotikrimi kätte saanud. Kogu lugu on ühtaegu voolavalt ja hoogsalt kirjutatud. Enamjaolt käib tegevus dialoogide kaudu ja need dialoogid on sujuvad, täpsed, parasjagu mahlakad ja õige koguse infoga.

Tiina Sulg

„Häilitud puu“

Väga põnev tekst – kompositsiooniliselt leidlik, poeetiliselt kirev, sillerdav, meeleliselt küllastava proosakeele ja filosoofilis-eetiliselt huvitavate mõtlemiskohtadega.

Jaak Tomberg

Poeem proosas, kohvikõrvaseks nautlemiseks imeline.

Mairi Laurik

Kirjastus Lummur

Toimetas Silvi Seesmaa

Kaas ja illustratsioonid Liis Roden

264 lk, kõva köide

Zombipalavik

Kristina Ohlsson

Nii sooja suve ei mäleta Eldsala väikelinnas keegi. Rahulikult alanud suvi võtab aga hirmu tekitava pöörde, kui linnaelanikud hakkavad haigestuma. Nii Herbertit kui ka tema sõpra Sallyt haarab kuri eelaimus, et peagi juhtub midagi kohutavat. Üheskoos otsivad nad varjupaika mahajäetud veskis, kus nad on kõigi eest kaitstud, ka herilaste eest, kes on vallutanud väikelinna.

Kristina Ohlsson on sündinud ja üles kasvanud Kristianstadis ning elab praegu Stockholmis. Ta on muu hulgas töötanud Rootsi Kaitsepolitseis ja Välisministeeriumis, kuid alates 2012. aastast peab ta täiskohaga kirjanikuametit. Ta kuulub Rootsi krimikirjanike eliiti ja on oma raamatutega Åhusi sõpradest – „Klaaslapsed“, „Hõbedapoiss“ ning „Kiviinglid“ – ja seiklusjutuga „Hester Hilli mõistatus“ saanud Rootsis ka väga hinnatud lastekirjanikuks.

„Zombipalavik“ on tema uue triloogia esimene osa.

Kirjastus Tiritamm, tõlkinud Allar Sooneste, 220 lk, 20 eurot

Draakoni silmad

Stephen King

„Draakoni silmad“ on õuduskirjanduse kuninga Stephen Kingi (1947) loomingus selgelt eristuv teos, maagiaküllane noortefantaasia, mida ühendab „Tumeda Torni“ saagaga kurja võlur Flaggi tegelaskuju. King kirjutas romaani oma teismelisele tütrele, kes ei soovinud lugeda isa tavapärastest õudustest, vaid hoopis draakonitest, printsidest ja võlukunstist.

Delaini kuningriigis tõuseb võlur Flaggi intriigide tulemusel vana kuninga surma järel troonile tema noorem poeg, 12-aastane Thomas, samal ajal kui seaduslik troonipärija, prints Peter, suletakse ülikõrgesse Nõelatorni, süüdistatuna oma isa mürgitamises. Algab klassikaline hea ja kurja võitlus õigluse taas jaluleseadmiseks.

Tõlkija Eva Luts

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Siseillustratsioonid David Palladini

408 lk

Komtuuri tapmine

Haruki Murakami

Kolmekümnendate eluaastate keskpaigas malbe ja otsusekindlusetu professionaalne portretist lahkub Tōkyōst, kui naine ta maha jätab, ning satub kuulsa kunstniku Amada Tomohiko mägimajja. Kui mees avastab kunstniku pööningule peidetud maali, avab ta tahtmatult salapäraste sündmuste ringi. Selle sulgemiseks peab ta läbi käima teekonna, mida saadab müstiline kellukese helin, miniatuurse inimkuju võtnud Idee, teispool orgu elav elegantne ärimees, varaküps teismeline tüdruk, natsiliidri mõrvakatse Teise maailmasõja aegses Viinis, auk kunstniku maja taga ja allilm, kus kummitavad Topeltmetafoorid.

Armastuse, üksinduse, sõja ja kunsti jõudemonstratsioonina – samuti kummardusena „Alice’ile imedemaal”, „Don Giovannile”, „Sinihabeme lossile” ning omamoodi ka „Suurele Gatsbyle” – on „Komtuuri tapmine” kujutelm, mis imeb endasse.

Originaal: Kishidanchō-goroshi

Jaapani keelest tõlkinud Margit Juurikas

Toimetanud Maret Nukke

Kujundanud Britt Urbla Keller

656 lk, kõva köide

Kummalised sõnumid

C.K. McDonnell

Hannah on otsustanud oma senisele elule selja pöörata. Põletanud – loomulikult täiesti kogemata – maha enda ja oma truudusetu abikaasa maja, asub ta otsima oma elu esimest töökohta. Pärast sündmusterohket tööintervjuud, mis lõpeb sõna otseses mõttes pauguga, alustab ta tööd Kummalistes Sõnumites, ajalehes, mille eesmärgiks on teatada iseäralikust ja imelisest kõikjalt maailmast. Ja kaugemalt.

Nagu oleks veel vähe sellest, et ajalehte juhib masendunud alkohoolik ja selle ajakirjanikud on kas paranoilised või hellitavad esmaspäeviti enesetapumõtteid, hakkab päriselus toimuma sündmusi, mille kõrval ajalehes kajastatud pöörased uudised tunduvad lapsemänguna. Võib-olla on tegelikkus väljamõeldistest veel kummalisem?

„Imeliselt sünge, ülimalt naljakas.“ – Adam Key, menuki „See teeb haiget“ autor

„Filmilik mürgel väga heade tegelaskujudega, üüratult hoogne süžee, võluv tegevuskoht.“ – The Guardian

„Meeldis koledasti. Väga hea tegevuskoht, väga hea lugu, väga head tegelaskujud. Tohutult vahva.“  – Jodi Taylor, Saint Mary kroonika autor

The Times’i sõnul on raamat „algusest lõpuni oivaline meelelahutus.“

Originaal: The Stranger Times

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Toimetanud Krista Kaer

Kujundanud Toomas Niklus

376 lk, kõva köide

NOORTELE

Viivuranna online

Maniakkide Tänav

Martin ja Heleri peavad esitlema Euroopa Liidu haridusfondi komisjonile kooli ajaloosimulatsiooni Viivuranna Online, kuid ei suuda salapärase tehnilise tõrke tõttu end enam virtuaalmaailmast välja logida.

Programmeerija on aga salaja lisanud ajalooprogrammi alla kihi, kus öösiti asuvad tegutsema nii kommunistid, kes püüavad virtuaalses esimeses Eesti vabariigis võimu haarata, kui ka veelgi verehimulisemad ööolendid. Leidmaks tagaust, mille kaudu simulatsioonist lahkuda, peavad õde ja vend panema mängu kõik oma ellujäämisoskused.

Sellega ei kannata viivitada, sest kui nad ei saa kaheksa tunni jooksul virtuaalmaailmast väljuda, ei suuda nende aju enam kunagi täielikult reaalsusega kohaneda.

See raamat on noorteromaanide sarja “Viivuranna gümnaasium”  teine osa. Sari sai alguse Eesti Noortekirjanduse Ühingu ideerünnakul, et rikastada noortekirjanduse teemadevalikut ning tuua meelelahutuslikumat lugemist noortekirjanduse raskevõitu teemade hulka.

144 lk

Toimetaja Kaisa Siimann

Heli kirjastus

Ulmkonnakroonika 10/21

Ulmestaar: Liis Roden

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Hetkel loen hoopiski Elo Seliranna käsikirja kohe varsti ilmuvale raamatule, millele kujundust teen. Pole küll ulme, aga väga vaimukas!

Muidu just lõpetasin Expanse'i  8-nda raamatu. Kellele seriaal meeldib, kindlasti soovitan lugeda, seal on nii palju lisadetaile ja taustalugusid ning lisaks üldse väga ladus lugemine. Ja loomulikult soovitan lugeda kohe-kohe ilmuvat Veiko Belialsi jutukogu "Surnud mehe käsi", Veiko oma tuntud headuses ja ma arvan tal on lugejatele ka päris mitu üllatust varuks.  Lisaks on raamatus igat lugu saatmas kaks-kolm illustratsiooni, mida tänapäeval enam suurt ei juhtu. Visuaalne osa on siis seal minu poolt.  Kusjuures - meil oli Veikoga nii hea klapp - ma juba ootan, et saaks järgmist raamatut temaga tegema hakata!

Filmidest, mida ma viimati vaatasin, oli muidugi Villeneuve'i "Düün" - see on selline film, et kindlasti-kindlasti kellel vähegi võimalust minge kinno vaatama! Muidu võib juhtuda, et pool elamust jääb saamata.  Ülivõimas! Mastaapne! Viimaks ometi filmiversioon, mis seda suurt eepilist raamatut väärt on.

Ulmeseriaalidest vaatasin viimati "Raised by Wolves" mis üllatuseks polnudki väga halb, kuigi hooaja viimane episood valmistas mulle pettumuse. Noh, eks vaatab, mis järgmine hooaeg toob. Aga tervikuna oli täitsa põnev, väga hea näitlejatöö ja üllatusi jagus ka. Tasub vaadata, ma leian, kuigi kindlasti pole mu lemmik topis.

Aga muidu mu lemmikud ulmeseriaalid on kindlasti "Dark", "Counterpart" ja "Expanse". Vanadest "Battlestar Galactica".

Lemmikfilmidest ma parem ei alustagi, jäängi siin jahvatama :D Võin terve pika listi kirjutada! Et siis minu näol on tegu ka väikest viisi sinefiiliga. (...just saying)

Mis (arvuti)mängudesse puutub, siis selleks mul just nagu aega polegi, raamatud, filmid, muusika, foto, graafika ja kõik muud hobid võtavad kõik aja.

Ja ma juba tean ka, kui ma alustaks mängimist, siis ma satuks kohe sõltuvusse ka! Niiet kui midagi üldse viimaste aastate jooksul mänginud olen, siis selliseid väga lühikesi mänge, millega saab paari päevaga ühele poole.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Mis eemale peletab, ma ei teagi. Igas raamatus on ikka vähemalt üks lause või idee, mis seda lugemist väärt oli. Ei ole vist raamatut, mille oleksin pooleli jätnud. Võib-olla on lihtsalt vedanud. Kole kaanekujundus võib küll eemale peletada! :D Tõsiselt! Siis ma ikka mõtlen, kas ma tahan seda värdi endale koju :D Kuna ma loen enamalt jaolt inglise keeles, siis tavaliselt on tegelikult paar-kolm eriversiooni saadaval, niiet tõepoolest - osaliselt ma valin kujunduse järgi, millise neist ma ostan. Võiks ju võtta e-raamatu, aga ma nii old-school, meeldib köidetud paberit käe vahel hoida, kohvi rüübata ja mõnuledes lehitseda, lugeda.

Nii. Mis naelutab? Süžee loomulikult!! Tõmbab rohkem hard sci-fi poole ehk siis nagu teaduslikum fantastika. Fantasy, mitte nii väga. Ehk siis kui küsida kas Star Wars või Star Trek, siis pigem viimane. Kuigi tegelt, kui ma nüüd mõtlen, on see ka üsna mage :DD Eks ma olen pigem selline Strugatskite-tüüp.

Väga naelutab, kui ulme on filosoofiline, eksistentsiaalne. Või siis, kui loed ja oled lihtsalt täiesti pahviks löödud mingitest pisidetailidest või ideedest, mille peale su aju pole eluseeski tulnud. n.ö "vau"-effekt.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Kolm lemmik-kirjanikku Philip K Dick, William Gibson ja Kim Stanley Robinson.

Philip K Dick'ilt ma ei oskagi lemmik raamatut valida, kusjuures kindlasti ei ole see "Mees kõrges lossis", mis on küll hea, aga tal on minu jaoks põnevamaid.

Tunnistan kohe, et olen kogu ta loomingu läbi lugenud (sealt muide õppisingi inglise keele selgeks, kuna tahtmine lugeda oli nii suur. Kui alustasin, siis minu ingliskeelsed teadmised piirdusid Depeche Mode'i laulude tõlkimisega sõnaraamatu abil. Oli ka selline aeg.). Ühesõnaga, Philip'iga on see lugu, et ta oli väga viljakas kirjanik, vähemalt kvantiteedi mõttes (tal oli ka pidev rahahäda, niiet mõistetav). Seepärast osa lugusid on nii ja naa. Või pigem siis lõpplahendus on nii ja naa, aga kogu teekond ise, kogu see reaalsus, mis tavalisest päikselisest argipäevast tasahilju täiesti millekski muuks ja hirmutavaks muundub, need mõtted, filosoofilised küsimused - ja ta läbiv teema "What is real?" - see kõik lihtsalt on nii ütlemata paeluv!

William Gibson - väga stabiilne - kõik teosed väga head. Tal on komme kirjutada triloogiate kaupa ja mis tema puhul mulle tohutult meeldib - on detail ja täiesti innovatiivsed ulmelised käigud. Ta on ju tuntud kui küberpungi isa, aga lisaks kõigele ta põimib oma lugudesse palju pop kunsti, subkultuure, üldse hämmastavaid asju, see kõik on palju mitmekihilisem kui esmapilgul tundub! Sa lihtsalt loed ja avastad!! Lisaks oskab ta olla nii poeetiline... Kes ei teaks "Neuromancer'i" avaridu:  “The sky above the port was the colour of television, tuned to a dead channel”, see on tänapäeval klassika.

*Kõrvalmärkusena - William Gibsoni juurde meeldib mulle alati kuulata Access to Arasaka't - üsna täiuslik kooslus minu jaoks. https://tympanikaudio.bandcamp.com/album/void

Kim Stanley Robinson - Marsi triloogia kindlasti! See on just science fiction - nii nagu mina seda žanrit ette kujutan! Science ja fiction käsikäes. Seal on kõike - ulmet, tuleviku ja kaasaja tehnoloogiat, bioloogiat, klimatoloogiat, ühiskonna toimimisprintsiipe ja probleeme, poliitilisi mahhinatsioone, puhtalt isiklikke inimlikke suhete nüansse – kõike. "Red Mars" on nii põhjalik teos, et ma ei kujuta ette, et üks inimene suutis selle kirjutada ja kokku panna ühe eluea jooksul. Üle elu suurune raamat, võiks öelda.

Neljandat keegi ei küsinud - aga muidugi Frank Herbert'i "Düün".

Lugege, kes pole lugenud. Eepiline teos. Jällegi seal on kõike - ulmet, filosoofiat, teoloogiat, poliitikat, ühiskonna gruppide dünaamikat; ja nii süžee kui detaili mõttes palju üllatavat. See on nii märgiline teos, et selle võiks iga inimene korra elus läbi lugeda. "Düüni" käes hoides on mul alati natuke selline tunne nagu hoiaks Püha Ürikut. Väga eriline raamat.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Kes seda nüüd siis teab öelda. Eks kõik see värk juba maast madalast mind kütkestanud. "Алиса, где мелофон?" Aga täiesti pööranguliselt hulluks läksin, kui Ridley Scott'i "Blade Runner'it" nägin. Sealt see Philip K Dick jne.

5. On sul lemmikloomi?

Aga loomalikult!! Kaks kassi Ruby ja Ronja. Devon Rexid. Neil on isegi instagrami konto @tortifique. Sellised nooblid loomad:

Mu graafilise loomingu konto on instas @_7115_ Tulge ja laikige, laikige, laikige! :D

Kel instagrammi pole, leiab mind ka Facebookist. Kuidas siis muidu.

www.facebook.com/LiisRoden

Tumedad Tunnid: Catheline Tamm, Tippkiskja

Oktoobris kostitavad Reaktor ja Tumedad Tunnid üheskoos post-apokalüptiliste lugude sõpru. Catheline Tamme õõvane lugu Tippkiskja on kuulamiseks üleval siin.

Lugeda saab juttu siitsamast oktoobrinumbrist, jutu illustreerisid Kersti Jaar ja autor ise!

Oktoobris sai kuulamisküpseks teinegi lugu - Al Sarrantonio "Kõrvitspea" kogumikust Hirmu ja õuduse jutud 1.

Haapsalu nukumeistrid

May ja Ursula Aavasalu võluviku- ja õuduküllased nukud ja graafika on vaatamiseks välja pandud Haapsalu kunstikooli galeriis. (Loe lähemalt ERR-ist ja Lääne Elust.) Kohapeal saab näitust vaadata 6. novembrini; virtuaalselt saab näitust vadata siin:

https://www.hkk.edu.ee/may-ja-ursula-aavasalu-nukud-ja-graafika/

Kunstnike tegemisi saab jälgida Tigukassi kodulehel.

Lisaks leidub Ursula Aavasalu kunsti ka Reaktoris –Jutu “Inimlik eksimus” juures ja 2019 märtsinumbri kaanel)

Teised meist: Estcon Locus Magazine’is

Oktoobris ilmus Locuse veergudel Sylvia Spruck Wrigley Estconi-raport.

Leila Liivaku raamat “Silmad” Hooandjas

Reaktori sõber ja kaastöö-veteran Leila kogub oma uue raamatu trükiks hoogu. Kuigi tegu pole otseselt ulmelooga (kirjeldus ütleb “psühholoogiline põnevik”), jagame uudist siin ka, sest esiteks Leila ise palus ja teiseks, lubatakse soolikaid ja silmamune!

Loe lähemalt:

https://www.hooandja.ee/en/projekt/raamat-silmad

Virtuaalintervjuu kirjanik Tuuli Tolmoviga

Vesteldi teostest "Neetud taevakivi" ja "Põhja Nõid" ning kirjutamisest üleüldiselt. Intervjueeris Mirjam Kaun. Vaata lähemalt:

https://www.facebook.com/kirjaniktuulitolmov/videos/273685671287314/

Tondiveri magusaletis

Kommivabrik Kalev on turule toonud päris ulmelise nimega toote: šokolaadi "Tondi veri".

Ulmevärvides Vikerkaar

Oktoobrikuisest kultuuriajakirjast Vikerkaar särab vastu hulk ulmikule tuttavaid märksõnu küber-krüptost kosmoselendudeni. Otseselt ulmest kirjutab Jaak Tomberg.

Vaata lähemalt:

https://www.facebook.com/kultuuriajakiri/posts/544385483276145

Kohtume orbiidil! Mängudeöö loengusaali salvestus Youtube’is

Septembris Mängudeööl ette kantud kiirülevaade kohalikust ulmest ja ulmikutest on nüüd salvestusena järelvaadatav:

https://youtu.be/VUHkY6zKuBU

Tallinna Keskraamatukogu kutsub Kirjutamistuppa Zoomis!

November on kirjutamiskuu! Tallinna Keskraamatukogu isekirjutamisentusiastid jätkavad veebipõhist üritusteseeriat, kus üheskoos tegeleda loovkirjutamisega. Huvilised on teretulnud osalema kirjutamisülesannetes, arutlema protsessi ja tulemuse, tehniliste ja tunnetuslike aspektide üle, sest mitmekesi on kergem! Julged saavad oma tekste ette lugeda ning tagasisidet hankida. Žanripiire ei panda - tule ja sisusta see aeg ulmega!

Kirjutamistuba peetakse üle nädala teisipäeviti kell 18.00-20.00 (lähimad kuupäevad on 2., 16. ja 30. november). Zoomi lingi saamiseks anna endast märku aadressil ls@tln.lib.ee või helista telefonil 683 09 17. Tule ja kirjuta!

Suvised häälingud kuulamiseks üleval

Tartuff »-♡-> Voronja: Kunst, teadus ja ulme

3. augustil Voronja galeriis toimunud vestlusringis osalesid Tartuffi filmiprogrammi juht ja kirjanik Dagmar Raudam, kirjanik ja Eesti Ulme Ühingu president Veiko Belials ja inimesegenoomika professor Tõnu Esko. Vestlusringis otsitakse teaduse, kunsti ning ulme ühisosa - inspiratsioon, vastandumine ja konflikt.

Teadus, kunst ja ulmevaktsiinid

Mis eristab teadlast ulmekirjanikust. Millised on praegused vaktsiinid ja mida ulmelist on tulevikus oodata. Milline on kunsti osa teaduse teadvustamisel. Neil teemadel arutlevad aja- ja ulmekirjanik Rait Piir, molekulaarbioloog ja muusik Ermo Leuska ning Inimgenoomika professor ja kuraator ja kunstihuviline Tõnu Esko.

Ulmerahva osalusel sai suvel veel jutuajamisi salvestatud. Episoodide ilmumist ja põnevaid kunstiampse saab jälgida tARTpood FB-lehelt:

https://www.facebook.com/tARTupood/

Vaata ka:

https://tartupood.ee/podcast-tartu-haal

Noppeid Eesti koomiksi grupist

Jagatakse uudist tumedast planeedist:

https://www.digigiid.ee/naitused/mis-sillutab-teed-uuele-maailmalee/tume-planeet

Samuti antakse teada, et Rehepapile on hoog antud! Ootame põnevusega, mida november toob.

https://www.facebook.com/veiko.tammjarv/posts/10221503681796443

Auringid Räpinas

Enne, kui Räpina loomekodu päriselt uksed kinni pani, õnnestus meil sealt välja meelitada mõned lisalood. Pildil toimub jutu jäävuse seaduse jäädvustamise seaduse jäädvustamise jäädvustamine.

Veel pilte Reaktori 10. sünnipäeva tähistamiselt 8. oktooril

Pildistasid Ragnar Vutt ja Jana Raidma.

10. sünnipäeva ristsõna (Rauno Pärnits)

Nii nagu me tähistasime sajandat numbrit, tähistame ka kümnendat sünnipäeva ristsõnaga. Javaskripti versioon avaneb siin. Lahtrile klõpsates näitab süsteem asjakohast küsimust.

Väljaprintimiseks sobiva PDF-faili leiate siit,

Head lahendamist!

Paremale:

1. K-pop-bänd

4. Ulmes väga harva mainitav pinnamõõt

6. 58 erinevat pseudonüümi kasutanud briti ulmekirjanik (1919-2010)

10. Selline võib olla ülekohus

11. Koomiline tegelane multikas Lumekuninganna ja igavene talv

13. Heimdalli kehastaja Marveli koomiksitel põhinevas Disney-stuudio filmis Thor ja selle järgedes

16. Köiematerjal

18. HÖFFi toimumisruum

19. Esimene NSVLiidus valminud õudusfilm (1967)

20. Ametiisik Venemaal XIV-XVII saj

21. Manowari laul Death ... albumilt Battle Hymns

22. Šveitsi toidukontsern

24. Reaktori püsirubriik

26. Reaktori peatoimetaja

28. Võitluskunst

29. Tegevuspaik Joel Jansi romaanis Tondilatern

30. Surmahoobiks jõuetu löök

32. Ulmežanr

34. Verine värske haav

36. India-Fidži juurtega briti pop/folklauljatar

37. Radoon

38. Ürgjumalanna Marveli koomiksimaailmas

39. Rünnakule!

40. Maailma ulmekants

42. Nu-metalile alusepanija

43. Selle eemaldamine vallandab surematute elujõu the quickening voo

44. Tigeda

47. Valgusaasta

48. 999.

50. Jõgi, mille ääres asub Sarumani torn

51. Reaktori püsiautor

56. Fantaasia algete

58. Galactuse koduplaneet

59. Kangrinboqe vana nimetus (mitme usu jaoks püha mägi ja maailma keskpunkt)

60. Nõrk ja tahtejõuetu mees

61. Eesti ulmekirjanik

62. T'... (vulcani printsess, Syboki ema)

63. Gary Glitteri album

64. Švejki kompanii leitnant

66. Kuu, milles on Tähesõdade (filmi) päev

67. Tuksi

68. Ehtekilbike

69. Päike (sindari keeles)

Alla:

1. Benue-kongo keelerühm

2. Endine Reaktori peatoimetaja

3. Bänd, mille fännklubi kannab nime E.L.F.

4. Šai-... ehk liivatõlv

5. Edasi (it k)

6. Igavene Linn (Michael Moorcocki maailmades)

7. Tulnukate sõiduk

8. Vampiiridele sobimatu maiustus

9. Ulmerelv

10. Hõimlane

11. Preisi peajumal

12. USA ulmekirjanik ... Carter (1930-88)

14. Kõigi võitlus kõikide vastu (ingl k mitmuses)

15. Alam

16. Superkangelaste seriaali Heroes üht peaosalist Peter Petrelli kehastanud näitleja (Ventimiglia) eesnimi

17. Sulgur

19. Vaat nii!

21. Vastupanurühmitus seriaalis Tähevärav SG-1

22. Windowsi verisoon

23. Menusarja Pärand esimene teos (e. k. 2005)

24. Titaan

25. Rohani ratsanike pealinn

27. Vanamees

28. Äraneetud surematu Piiblis

31. Tsaari käsk

33. Üks Thorin Tammiskilbi kaaslastest

35. Tuatha De Dananni jumalate kodu

38. Bauartklasse (lüh)

39. Ivan Jefremovi romaanis "Andromeeda udukogu" tuntuks saanud täht Tuukani tähtkujus

40. Väärikas

41. Tudengikorporatsioon

45. Hollandi jalgpallur (MM III 2014)

46. Aineosake

49. Imelise mineraalilisandi nime all tuntud mürgine lahus

50. Noorendavate õunte omanik Asgardis (vokaaliga lõppev nimekuju)

52. ... Croft

53. Virtuaalne hernekoda

54. Selle ristsõna koostaja eesnimi

55. Ritsikaline

57. Viikingiaja proosa-eepos

65. Bhutani netidomeen

Bibliograafia: Kui ulmejutt pole ulmejutt (Jüri Kallas)

Bibliograafiat koostades kerkib ikka küsimus, kas see või see tekst peab bibliograafias kajastatud saama, või mitte? Eriti kui bibliograafia on selline üldine ja mõneti ka laialivalguv, nagu seda ulmebibliograafia kindlasti on. Hiljuti oli mul taas taoline mõttekoht ja kuna see oli mõneti märgiline juhtum, siis mõtlesin sellest ka kirjutada.

Bibliograafiat kokku pannes olen ma läbi vaadanud kõikvõimalikke nimekirju, sh ka ilmunud artiklite kroonikaid. Viimatimainitud on sellised ametlikud nimekirjad mingi ajaperioodi jooksul perioodikas ilmunud materjalidest: artiklid, retsensioonid, jutud jne. Mul on suur lugemus ja hea mälu ning seega tunnen ma taolisi nimekirju vaadates ulme tihti ära, samuti on mul n-ö ulmevaistu ja kahtluse korral võrdlen teiste allikatega. Õnneks on ulme ka teatav invaliiga, mis tähendab, et päris sageli on ulmepublikatsioonil juures märge „ulme“. Samas, alati jääb teatav eksimisvõimalus, sest eksivad muu maailma bibliograafiad ja andmebaasid ning on tekste, mille kohta mujalt infot ei saa ning siis tuleb ise lugeda ja otsustada. Ja selgubki, et päris kindlalt ulmeks peetud-nimetatud tekst pole üldse bibliograafiakõlbulik.

Ja just nii juhtus tekstiga, mille kohta „Artiklite ja retsensioonide kroonika“ (4/1976) kirjutas: Stass, A. Printsiip. (Ulmejutt.) [Ukr. aut.] Tlk. G. Sepp. Edasi, 1976, 21. apr.

Teadsin, et on olemas ukraina kirjanik Anatoli Stass, kes on kirjutanud mõned ulmeraamatud ja hakkasin seepeale otsima, mis võiks olla Edasis ilmunud jutu originaalpealkiri. Ei leidnud. Tekkis kahtlus, et järsku on tegu katkendiga mõnest pikemast tekstist? Ei olnud. Viskasin maakeelsele tekstile pilgu peale ja selgus, et tegu on humoreskiga, aga kuna sel hetkel lugemiseks aega polnud, siis sinna see jäi. Hiljem tuli meelde ja lugesin läbi ning sai selgeks, et tegu on tekstiga, mida mina küll mingist otsast ulmeks ei oskaks pidada.

Erilist segadust tekitas aga alapealkiri „Ulmejutt“!? Pisut mõelnud, jõudsin ma järeldusele, et ju oli satiiriajakirjas jutul alapealkirjaks „Фантастика“, aga mitte tähenduses „ulme“, vaid hoopis tähendusega „umbluu“ või suisa „jamps“. Humoreski sisu just taolist tõlgendust toetab. Noh, et mingis asutuses inimesed teevad üha usinamalt tööd, saavad selle eest järjest suuremat palka, unustavad looderdamise ja kõrvalised tegevused, ainult töötavad ja suisa naudivad seda. Vaid peategelane pole rahul, sest teda häirib laabuv töö ja suur palk ning lõpuks läheb ta sellest asutusest minema ja hakkab väikesepalgaliseks teadlaseks.

Tõesti, ebarealistlik ja väheveenev jamps, suisa kirjanduslik umbluu, aga kunagises Nõukogude Liidus armastati rääkida-kirjutada taolistest pseudoprobleemidest. Noh, et kui üldlevinud oli riigi tagant varastamine, töökohal looderdamine ja sümboolne palk, siis oli taolistel arutlustel teatav perversne võlu. Tehti ju suisa film sellest, kuidas töökollektiiv keeldus preemiast, sest nad arvasid, et pole seda ära teeninud. Ja pärast selle filmi üle suisa tõsimeeli arutleti. Vaat taolises taustsüsteemis võis tõesti eelpoolkirjeldatud humoreskile panna fantastilise alapealkirja, mis samas jutukest siiski ulmeks ei tee.

Igatahes kustutasin ma teksti 1976. aastal eesti keeles ilmunud ulme koondnimekirjast.

Samas, ma olen korduvalt mõelnud, et järsku peaks tegema bibliograafiasse eraldi lehe, kuhu ma paneks kirja kõik taolised juhtumid ehk siis tekstid-raamatud, mis justkui oleks ulme või mida ekslikult peetakse või võidakse pidada ulmeks?

Eesti ulme bibliograafia

Jutt: Tippkiskja (Catheline Tamm)

I

Oh, see the fire is sweeping me

Down through the streets today

Burning like a bright red carpet

Another fool who lost the way

Kui Jason ärkas, oli juba pime. Muidugi selles keldris, kus ta viimased kuu aega oli elanud, oligi alati pime. Ja jahe. Ja rõske. Kuid kui ta taskulambi valgusjoa kellale suunas, näitas toogi juba öötundi. Korra oli ta ka päeval ärganud selleks, et käia keldri kaugemas nurgas asuvas endises koristajaruumis vett laskmas ja olnud pärast seda veel mõned tunnid üleval, lugedes rasvaküünla valgel „Nõnda kõneles Zarathustrat“, raamatut, mille kaaned olid korduvast lugemisest ammu kadunud ja lehedki kolletunud ja rebenenud, ning tehes oma tavapärase rutiini järgi ka veidi trenni – mõned seeriad kõhulihaseid, kätekõverdusi ja laest rippuvate torude abil – neid leidus vanas boileriruumis külluses – lõuatõmbeid. Olles aga keha vormiga rahule jäänud – see oli küll kuivetunud ja sooniline, kuid siiski lihastes – oli ta vajunud uuesti oma riidekaltsudest ja vanast pehkinud madratsist kokku kuhjatud asemel sügavasse unne.

Ta oli uuesti võpatades ärganud selle peale, et miski oli jooksnud tal pimedas üle jala. Õnneks siiski midagi väikest, kas siis mõni suurem putukas või sajajalgne, keda oli siin ohtralt, mitte hiir või rott, kes  oleksid võinud tähendada hävingut ta kokku kuivanud toiduvarudele ja ka tema kallitele raamatutele, mille pärast ta juba niigi laest tilkuva niiskuse tõttu muretses.

Kui ta end nüüd asemelt üles ajas ja taaskord küünlajupi süütas, nägi ta, et leek, mis vaid vaevaliselt ümbritsevaid koorunud krohviga seinu ja roostetavaid torusid valgustas, oli habras ja vinduv. Ta oli muidugi kohe ärgates tundnud, et õhk on paks ja halb, mitte vaid tema enda higi, uriini ja muudest kehalõhnadest, mis nädalatepikkuse pesematusega kaasnesid – nendega oli ta juba nii harjunud, et peaaegu ei märganudki enam – ega ka mitte boileriruumile omasest kergest kopitus- ja hallituslehast, vaid ka sellest, et õhku oli vähe, nii et iga liigutus teda higistama ajas ja pani pea veidi ringi käima. Oli viimane aeg avada paks rauduks keldri ja ülakorruse vahel, et lasta sisse uut ööõhku.

Kui uks ta õla survele järele andis ja kriginal avanes, tabas teda kuuma õhu laine, leitsak, mis Jasoni kohe üle keha veel hullemini higistama ajas ja ta niigi juba kuivad ja selle tõttu punetavate, kestendavate laugudega silmad kipitama pani. Ta oli kaasa võtnud termomeetri, mille asetas ukse juurde maha ja nägi oma pahameeleks, kuidas selle sammas kohe jõuliselt tõusma hakkas. 20°C, 25°C, 30°C … Näit jäi lõpuks pidama 46°C juurde. Jason tundis, kuidas vastupidiselt näidu tõusuga ta tuju oli langema hakanud. Jälle oli liiga kuum öö ühe korraliku jahi jaoks. Kuid toidu-, nagu ka joogivarusid, pidi ta kiiremas korras täiendama.

Kui ta loiult ja masendunult trepist alla vantsis, kuum ta järel kandu limpsates üle astmete voogamas, meenus talle, et ta pole veel tänast tabletti võtnud. Kohe pidi ta öö muutuma helgemaks. Kuid enne, kui kõik asjad oleksid liiga kauniks moondunud, tahtis ta näha, mis seisukorras on päriselt ta nahk, nii et kui ta tagasi oma eluruumi jõudes võttis puidust kastilt, mis täitis ka söögilaua otstarvet, peeglitüki, ei teinud ta seda sellepärast, et oleks olnud edev ja tahtnuks niivõrd oma kiilalt läikivat pead või  keskealist kirvenägu näha, vaid teda huvitas, kas haavandeid on juurde tulnud ja ega kärnad pole muutnud värvi või laienenud, mis oleks võinud tähendada kasvajaid. Ta alustas metoodiliselt näost, helehallide silmade pilk, mis oli nii elutu, et oleks võinud kuuluda ka surnule, käimas kõigepealt üle laia põlenud lauba, siis hõredate kulmude, kestendava kullinina ja lohku vajunud põskede, kust avastas paar kärna, mis polnud eelmisest vaatluskorrast siiski eriti muutunud. Seejärel libises see üle mitmepäevase habemega kaetud lõua, kust leidis paar vana veritsevat kohta – see, et ta jätkuvalt kangekaelselt habet ajas, ei aidanud just katkistel kohtadel paraneda – ja sealt edasi kaelale, mis viimasel päevasel väljaskäigul ilmselgelt liiga palju päikest oli saanud, millest andsid tunnistust uued vihase olekuga haavandid. Nii vaatas ta sentimeeterhaaval hoolikalt üle kogu oma keha, enne kui rahunenult püksinartsud ja vanad, korduvalt teibiga parandatud saapad jalga tõmbas ning lõpuks ka oodatud meeleoluparandaja suhu pistis.

Illustratsioon: Catheline Tamm

* * *

Ta otsustas, et selle öö esimene käik saab olema vee järele, millega seis oli juba kriitiline. Torganud vöö vahele põleva taskulambi ning sinnasamma kõrvale tuppe noa ja  haaranud kaasa plastikust tühjad veekanistrid, ronis ta keldrist välja ja sealt edasi mööda treppe maja esimesele korrusele. Kui ta mööda tühje, kuu poolt valgustatud koridore, mille seintelt pudenes värvi ja seinapragudest turritasid välja umbrohud, klaasikildude kriginal edasi rühkis, tundis ta, et läbi katkiste akende lõõtsus hooti tuult, mis tolmu ja kerget prügi mööda ruume sahinal edasi kandes muutis kuumuse veidi talutavamaks.

Majast välja jõudnud, seisis ta hetke liikumatult kuulatades, et veenduda ümbruskonna majavaremete ning tänava inimtühjuses ja nautida ka keldris veedetud päeva järel lõpuks värsket õhku, enne kui võttis suuna lähima kanalisatsioonikaevu poole, mille kaane ta oli juba varem eest kangutanud, et laskuda siis jälle alla, linna veevärgi lehkavasse pimedusse. Veekanistrid nööriga üle õla kinnitanud, ronis ta vastikusest nägu krimpsutades mööda ligast metallist redelit ja juba enne, kui ta saapatallad puudutasid märga tunnelipõrandat, oli peale veesolina ka kuulda, kuidas selle kajav hämarus kihises rottidest. Taskulambivihust väljaspool kandus kõikjalt Jasoni kõrvu nende pisikeste jalgade sibamist ja ärritanud piuksumist. Kui ta tule ette eksis mõni hall koon või korraks sähvatav saba, mis küll koheselt varju tõmbus, sai nendest vilksatustest aimu, et loomad olid üllatavalt suured ja Jason ei tahtnud mõelda, mis toidu peal nad nii hiiglaslikeks olid kasvanud. Ilmselgelt ei ütelnud nad ühestki söögipoolisest ära, sest üritasid pimedusest ka tema sääri naksata. Jason vandus ja trampis ja vehkis jalgadega, lootes mõnda neist jälkidest elukatest tabada. Miski poleks talle sel hetkel rohkem meeldinud, kui tunda oma saapatalla all närilise luid ragisemas ja verd lömastatud kehast välja lirtsatamas, sest need ilged loomad ajasid teda oksele, kuid ta teadis, et kui tänane jaht peaks ebaõnnestuma ja juhul, kui ta muidugi selle öö üldse üle elab, tuleb tal võib-olla enne hommikut ronida tagasi siia alla ja püüda mõned neist kinni.

Illustratsioon: Kersti Jaar

Esimesest ärritusest üle saades liikus ta ettevaatlikult libedal pinnal edasi tugevneva veesolina poole, kuni jõudis katkise toruni, kust voolas maha näivalt puhast vett. Filtreerituna oli see täiesti joogikõlbulik, teadis Jason omast kogemusest. Ta täitis veenõud ja suundus redeli juurde tagasi, et hakata üles ronima, olles valuliselt teadlik, et täis paakidega saab see olema palju vaevalisem. Kuid olles jala esimesele astmele tõstnud, kuulis ta äkki oma seljatagant pimedusest, nagu midagi rasket oleks mööda tunnelit edasi lohistatud või nagu mingi suur olend roomaks tema poole, samaaegselt märgates, et rottide piiksumine oli vaikinud.  Süda pekslemas ja külm higi mööda selga alla nirisemas, hakkas ta tunneli valgustamisele aega raiskamata end kiiruga ülespoole vinnama, märjad ja rasked plastnõud valusalt vastu rindu ja selga peksmas. Midagi aga haaras sel hetkel ta vasaku jala saapast ja Jason röögatas, kui see teda jõnksatades tagasi allapoole tõmbas, kuid ta sai õnneks eelmisest redeliastmest kinni ja kramplikult kätega selle külge klammerdudes hakkas vasaku jalaga kinnihoidjat taguma. Ta saabas maandus millelgi elusal, pehmel ja nätskel ja ta kuulis sisinat ning ta hirmust pärani silmad tabasid taskulambi allapoole suunatud valgusvihus midagi, mille ta tahtis kohe unustada, kuid mis andis talle paanilist hoogu veel rohkem rabeleda ja taguda, kuni sai viimaks jala vabaks ning hoolimata raskest kandamist lausa lendas mööda redelit kuuvalguse suunas. Niipea kui ta maapinnale oli jõudnud, nihutas ta luugi viimase pingutusega kaevu ette ja kukkus siis ise sinnasamma pikali.

„Missugune loll surm see oleks olnud,“ mõtles ta hingeldades ja higist märjana kuumal asfaldil lamades. Ta oli varem muidugi kuulnud, et kanalisatsioonitunnelites võib kohata veidraid ja ettevaatamatule rändajale ohtlikke olevusi, kuid ta oli pidanud seda pigem müüdiks, olemata ise neid varem kunagi näinud, nagu polnud ka ükski nondest, kes talle neist jutustanud olid. Ilmselt enamus, kes olid nendega ootamatult silm-silma vastu sattunud või siis õigemini silm-mis-iganes-asja vastu, polnud sellest enam rääkimas.

„Huvitav, kas see oleks söödav?“ torkas Jasonile pähe, kuid mälupildi üles kerkides mattis ta selle mõtte koheselt maha. Aga ta sai aru, et on vist juba päris näljane, et seda isegi kaalus. Nii et oli aeg jahiks.

* * *

Jason mäletas veel linnu enne sõdu. Ta võis kujutleda, millised olid olnud nüüdseks petlikult vaiksed ja näiliselt tühjad tänavad, kuuvalguses kalbed ja mahajäetud, tuultest luitunud hooned oma tumedalt haigutavate ukseavade ja kõrgusesse tõusvate tühjade akenderidadega, enne, kui olid langenud pommid, mis olid osadest linnadest järele jätnud vaid ahervared ja rusuhunnikud. Millised olid siis sõiduteed, enne kui asfalt päikese tulise pilgu all pehmeks muutus, nii et see nüüd veel ööselgi saapataldade külge kleepudes eritas vänget haisu, või millised olid kunagi selle nätskesse massi vajunud hüljatud, roostetavad autoromud, nende põlenud karkassid. Kui ta nõtkel, pehmel sammul, keset prügi ja liiva, mida tugevamaks muutunud tuul mööda murenenud kõnniteed edasi puhus, majade varju hoides peaaegu kuuldamatult edasi liikus, ei suutnud ta jätta jälle kord mõtlemata, kuidas nad küll selleni olid välja jõudnud.

Miks nad polnud peatunud? Miks polnud nad hakanud vastu? Nemad, planeedi kõige võimsam liik, kes olid kümnete tuhandete aastate jooksul alla surunud kõik teised elusolendid. Kui tippkiskjate eesmärk oli tagada oma elukeskkonnas ökosüsteemi tervis, miks siis inimesed polnud sellega hakkama saanud? Miks polnud nad takistanud nende endi loodud ja käima lükatud masinavärki, mis nende elud oli järk-järgult üle võtnud, et viimaks siis purustada? Mitmedsajad aastad oli möödunud juba ajast, kui Rooma Klubi, tippteadlaste grupeering, oli esmakordselt avaldanud aruande inimkonna arengu piiridest. Kuid see oli jäänud vaid kitsa teadlaste siseringi erahuviks ja muutunud aja jooksul poliitilisteks sõnakõlksudeks. Kõik need kasutud petitsoonid ja meeleavaldused, mis sumbusid süsteemi bürokraatias midagi muutmata … Nad olid nii harjunud vaikse hävinguga, et kui ajakirjanduses kuulutati järjekordsest väljasurnud loomaliigist, siis ei pannud keegi seda enam tähelegi. Mingisugune pisinäriline troopikas suri välja? – miks see peaks teisel pool maakera elavale inimesele korda minema? Pole neid loomi ju elu seeski näinud – sama hästi võivad need ka olemata olla? Et tiigrid elavad veel ainult loomaaedades? Aga kus nad siis veel elama peaksid, kui nende elupaiku enam ei eksisteeri? Et toimuvad lageraied, kuskil …. Rumeenias või Eestis? Kus üldse asub Eesti? Et merest enam kalu süüa ei tohi, kuna enamus kalaliike on hävinud ja järelejäänud on muutunud toksilisteks? Nojah, söödagu siis midagi muud. Või et liha pole enam saada, vähemalt sellist liha, mille söömine kümnekonna aasta jooksul ei tapaks …? Mis siis? Saab ju hakata veganiteks, see ongi ju palju humaansem ja eetilisem? Kuid kui põud või hoopis ootamatu üleujutus hävitab saagi ja kuivatab või siis uputab taimed? Kui suuri maa-alasid tabab kõrbestumine? Ja mitte ainult arengumaades, vaid ka juba tsiviliseeritud riikides on puhta joogivee kriis?

Aastakümneid oli tundunud, et piire annab muudkui nihutada. Kui ka mitte kasvupiire, siis taluvuspiire.  Ja nende piiride taga olid aina uued piirid, vajadusi sai vähendada. Seda olid õpetanud inimkonnale juba 20. sajandi vangilaagrid – Gulag, Auschwitz … Et probleemi saab eirata ja suunata pilgu mujale, nagu oli tehtud kõikide genotsiidide ajal. Või siis saab probleemide eest põgeneda. Kõik me oleme rentslis, kuid mõned meist vaatavad tähtede poole… Per aspera ad astra. Üritada põgeneda kosmosesse ja või vähemalt ajutiselt virtuaalreaalsusesse. Kui aga ekraanidelt nähtavad uudised viivad meeleolu alla või rakett ikka veel uuele, Tõotatud Maale ei stardi, siis palun, siin on sulle tablett. Pole vahet kas punane või sinine, mõlemad viivad jäneseurgu, maapealsetest probleemidest kaugemale.

Kui muutused olid hakanud juba valusalt puudutama Maslow’ püramiidi alumist otsa, siis põgeneti muidugi üle maa sinna, kus olid paremad elamistingimused, kus andis veel elada. Sai alguse suur rahvaste ränne, lained katastroofipiirkondadest, millele järgnesid vanade ja uusasukate vahelised kodusõjad. Ja koos inimlainetega levisid planeedi kaugetest kolgastest ka inimeste jaoks uued haigused, mis olid varem troopiliste metsade sügavustes aastasadu, kui mitte tuhandeid mõnes madalamas peremeesloomas vaikselt suikunud. Nüüd põgeneti juba uute katkude eest. Uued sõjad. Austraalia ägas põua käes. Aafrika manner oli muutumas kõrbeks. Vihmametsad põlesid, Siberi taiga põles. Tähed ei vaadanud enam inimeste peale leebe, lootustandva pilguga. Kosmodroomid rohtusid ja rohi kuivas ja tuul kandis rohu koos mullaga minema.

Jason, nagu paljud teisedki, oli vaadanud oma silme ees lahti rulluvat katastroofi fatalistliku abitusega, oskamata midagi teha, kuni oli juba liiga hilja. Nüüd oli ta muidugi targem, nüüd ta teadis, mida oleks juba mitmeid põlvkondi tagasi pidanud tehtama. Ja kui ta seda oli taibanud, ei jätnud see mõte teda enam maha. Selle mõttega ta sõi, sittus ja hingas. See tuksus kaasa tema südamelöökidega, pulbitsedes ta veres, haaras endasse ta ülekuumenenud aju.

Kui ta Tümika elamise lähedusse hakkas jõudma, tõusis Jasoni pulss automaatselt – ta liikumine muutus veel ettevaatlikumaks ja keha tõmbus vaistlikult küüru. Tümikaks kutsus ta tursket ja üllatavalt lihavat meest, kes elas juba enne tema linna saabumist vanas linnavalitsuse hoone aluses pommivarjendis ja kellega tal olid olnud mõned varasemad mittevaenulikud kokkupuuted. Kuid see ei tähendanud, et see mees oleks olnud talle ohutu. Vastupidi – Tümika laia naeratuse taga – mis oli juba iseenesest õudne, sest ta oli oma hambad teravaks viilinud – peitis ennast kiskja, kes oli valmis igaüht ründama, kui selleks vaid avanes sobiv võimalus. Nagu paljud veidi paremal järjel olevad inimesed siin linnas, kaubitses ta kõigega, millega andis kaubitseda ega löönud risti ette ühegi ettevõtmise ees, seega pidi too, kellega ta tee parajasti ristus, ette vaatama, et mitte sattuda mõne ta järgmise avantüüri sihtmärgiks.

Majale lähenedes kuulis Jason sellest kostuvaid hääli, mis sundisid teda lähima autoromu taha varjuma. Keskendunult kuulatades taipas ta oma meelehärmiks, et Tümikas pole üksi, et temaga on majas veel paar-kolm meest, häälte kõla järgi üksteise suhtes sõbralikult meelestatud, võib-olla mingid tema uued äripartnerid, nii et sinna ilmumine ei tulnud Jasoni jaoks sellel ööl kõne allagi. Pettunult hakkas ta, selg ees, pooleldi kükakil, taganema, neljakäpukil eemale roomama, kuni miski sundis teda selja taha vaatama.

Pead tõstes nägi ta enesele üllatuseks kaugemal rusuhunniku otsas kuuvalguses seismas väikest tüdrukut. Sellist, nagu neid võis näha enne sõda – hoolitsetud ja puhas, juuksed kahte patsi punutud, seljas heleroosa tuules lehviv kleidike ja jalas valged põlvikud. Tüdruk vaatas tema poole alla, kuid Jason oli liiga kaugel, et näha, mis ilmega. Ta vaatas vastu, vaatas seda ilmutust, olles kindel, et tegu on hallutsinatsiooniga. Niisuguseid lapsi polnud enam. Olid päikesest põlenud, mustusekorrast ja päevitusest tumedaks tõmbunud väikesed vilkad rotilaadsed olevused, kes liikusid vaikselt nagu viirastused, kambakesi ja pimeduse varjus, peites oma räbalate all teravaid nuge, naaskleid, kruvikeerajaid ja kõike muud, mida sai relvana kasutada. Jason oli mitmeid kordi võpatades ärganud päevaunest, kus oli näinud neid keldrinurkadest lähenemas ja, teravikud löögivalmis, tema aseme ümber koondumas, neid väikesed luiseid kogusid, endisaegsete laste kättemaksuhimulisi vaime. Ja siis unesegasena oli Jason mõelnud, et neil on õigus mõrvata kõik täiskasvanud selle eest, mida nood olid nende süütu maailmaga teinud, et neil on õigus suruda oma relvad, küüned ja hambad ka tema lihasse, kiskuda ta oma väikeste kondiste lapsenäppudega tükkideks. Ja selle mõttega oli ta alati rahulikult edasi maganud.

Jason pigistas silmad tugevalt kinni ja avas siis uuesti. Tüdruk oli kadunud. Oligi hallutsinatsioon, ilmselt tablettidest, nentis Jason. Kuid tabletid tuletasid talle meelde, et tal on sel ööl peale Tümika  veel võimalusi oma varude täiendamiseks. Ta pidi külastama Diilerit.

War, children

It´s just a kiss away

It´s just a kiss away

II

Oh, see the storm is threatening

My very life today

If I don't get some shelter

Yeah, I'm gonna fade away

Tuul muutus iga hetkega aina tugevamaks, tekitades tänavatele liiva- ja prügipööriseid ning taevas tõmbus vinesse, millest kuuvalguski ei suutnud enam hästi läbi tungida. Jason teadis, mida see tähendab ja kiirustas.

Seetõttu kaotas ta ilmselt ka osa oma tavapärasest valvsusest, nii et kui ta oli jõudnud juba peaaegu siseneda endisesse suurejoonelisse pangahoonesse, mis peitis enese sügavustes Diileri urgu – kunagist hiiglaslikku seifiruumi – kuulis ta liiga hilja liikumist oma vasakul küljel. Ja järgmisel hetkel tundis ta  metalltoru külma oma kuklal.

Diiler oli välimuselt täielik Tümika vastand. Lühike, kitsa kärnas näoga väike vilgas mees, kelle äratuntavaks välimuse omaduseks oli üks puuduv kõrv, mille mehe enda jutu järgi olid ta laksu all olles  ära söönud rotid. Jason hüüdis teda Diileriks, kuna oli vahetanud ta käest viimase kuu jooksul endale korduvalt tablette, kuigi tegelikult sai tema käest kõikvõimalikku kraami alates nii süütutest ja vajalikest asjadest nagu patareid ja konservid, lõpetades aga juba ohtlikumate - tulirelvade ja laskemoonaga või millegi nii kahtlasega nagu rasvaküünlad, mille kohta levisid kuuldused, et need on valmistatud inimrasvast. See viimane kõlakas oli osa Diileri kurikuulsast reputatsioonist, mida aitas ka kõige kriitilisema kuulaja jaoks põlistada ta relvaarsenal, tehes muidu pealtnäha suhteliselt ohutu mehe võimatult ohtlikuks. Asja ei teinud paremaks ka see, et ta meeleolu kippus liigsest tablettide pruukimisest kiiresti ja ootamatult vahelduma, muutes ta seejuures väga paranoiliseks, nii et temaga kohtumine oli nagu granaadi käes hüpitamine, mis võis vähimagi vääratuse juures lõppeda plahvatusega.

„Sa tundud täna kuidagi ärev,“ ütles Jason nii rahulikult, kui selles olukorras võimalik.

„Ärev? Ei, ärev on vähe öeldud! Ma olen sitaks närvis, mees! Keegi raisk luurab juba öid mu pesa ümber. Ma olen teda pimedusest kuulnud. Kuid too on väle. Iga kord, kui mul õnnestub ta peidukoht välja peilida, on ta juba edasi liikunud. See raisk himustab mu nodi, ma tean seda!“ Diiler langetas tõrksalt oma sihikuga jahipüssi, nägu tõmblemas. Jason märkas tema vööl kabuuris ka Glocki.

„ Ja mida sina siit tahad? Parem oleks, kui sa tulid kaupa tegema, või muidu kasi siit kus kurat! Mul on hetkel muudki teha kui seltskondlik olla. Aeg on oma tavaar kokku pakkida ja tõmmata siit minema! Ohtlikuks hakkab see kant muutuma, ütlen ma sulle, raisk!“

„Tõmmata siit kuhu? Kus on parem? Igal pool on ju sama.“ Nad olid hakanud astuma läbi maja Diileri eluruumide poole, relva hoidev mees Jasonist mõned sammud tagapool.

„Kuhu? Kuhu? Mis see sinu asi on, kuhu?“ vehkis ikka veel ärritunud Diiler vihaselt püssiga, nii et Jason tundis, kuidas selle toru tagant ta seljakotti riivas ja lootis, et Diiler on kaitseriivi peale pannud. Nad läksid veidi aega vaikides mööda räämas koridoride labürinti ja Jason mõtles, et kas kõik pangad olid kunagi niimoodi ehitatud selleks, et sissetungijaid segadusse ajada. Ta tundis ennast küll veidi segaduses olevat, kuid siiski peamiselt sellepärast, et asjad ei paistnud minevat üldse nii, nagu tema oli plaaninud. Õnneks oli Diiler veidi rahunenud ajaks, kui nad ta elamisse jõudsid, nii et ta võttis ise uuesti jutuotsa üles:

„Võib-olla igal pool pole siiski päris sama. Räägitakse, et kaugel põhjas on Kuplid, hiiglaslikud Kuplid, mille all on terved linnad, terved riigid kliima eest kaitstud. Täiesti omaette ökosüsteemid. Inimesed, loomad, linnud, putukad, taimed, kõik-kõik nagu vanasti. Ei mingit kuumust, kõik on ventileeritud, reguleeritud – kui tahad, tuleb vihma, kui tahad, puhub kerge tuuleke…“ Diiler naeratas nukralt. Ta paistis olevat kuidagi liimist lahti, väsinud, ehk tundmatu sissetungija tõrjumisest magamata, sest polnud temale omane niimoodi unistada.

Jason leidis, et praeguses olukorras pole mõistlik hakata Diilerile selgitama, et ta oli tulnud põhja poolt ja seal polnud mingeid kupleid kunagi olnud. Et selle asemel haigutasid laialdased osooniaugud, mille järelmõjusid tundis ta oma nahal senini. Ta vaikis, pannes pungis seljakoti demonstratiivselt enese ette maha. Diiler hindas seda silmadega.

„No ja mis sind siis täna siia toob? Mis sul vaja? Veel tablette või midagi põnevamat?“ küsis Diiler juba peaaegu sõbralikult, olles toetanud relva kabapidi maha. „Mul on ühes keldris paar kinnipüütud naist. Ammu mõtlen, kellele võiks ühe neist maha parseldada, kaks tükki söövad liiga palju ja ega ma neid mõlemaid niikuinii saa kaasa võtta, kui kavatsen edasi liikuda. Tahad?“

„Mitte eriti. Praegu oleks mul liha vaja.“

„Liha vaja? No sa võid ju selle naise lihaks ka teha!“ kõkutas Diiler. „Aga alustaks õige sellest, et mis sul mulle üldse seekord vahetuseks pakkuda on?“

„No tule vaata.“ Jason avas oma seljakoti.

Raskelt püssile toetudes kummardus Diiler vaatama.

***

Tugev tuul oli vahepeal muutunud rajuks ja viimnegi kuuvalgus kadunud. Mööda kottpimedat tänavat lendas mulda, liiva, klaasikilde, väikesi kive ning muud prahti, torkides valusalt Jasoni katmata, higist nahka ja oli vaid aja küsimus, millal hakkab lendama ringi suurem ehitussodi, millega kokkupõrge oleks võinud saada juba saatuslikuks. Kalts keeratud ümber pea, et kaitsta hingamisteid, komberdas Jason läkastades ja vandudes ning aeg-ajalt silmi nühkides mööda tänavaid edasi, otsides koduteed. Ta seljakott oli nüüd tunduvalt raskem kui enne ja mõlema käe otsas tassis ta kaht suurt kaltsudesse keeratud lihakäntsakat. Taskulamp, mis oli kinnitatud ta vööle, andis selles lendavas kaoses vähe valgust, sest nähtavus oli muutunud nii kehvaks, et raske oli aru saada ka sellest, mis asus kümnegi meetri kaugusel. Seega, kui ootamatult kellegi tume kogu kaugemal ta valgusvihku ilmus, pidi Jason ehmatusest peaaegu liha maha pillama, enne kui sai aru, et too paistab liiga lühike, et olla täiskasvanu. Talle kangastus, et nägi midagi roosakat lehvimas ja arvas hetkeks täie kindlusega, et tegu varem nähtud lapsega, keda oli pidanud luuluks.

„Hei, väike tüdruk, ära karda, ma ei tee sulle halba!“ hüüdis ta läbi tuule ulgumise, kuid lähemale astudes sai ta aru, et oli eksinud. See oli ainult üks järjekordne rusuhunnik. Ometi kogu ülejäänud teekonna tagasi oma keldrisse oli Jasonil painav, rõhuv tunne, et kuskil selles tormis, võib-olla talle väga lähedal ja igat tema sammu jälgimas, on üks väike, justkui minevikust sinna eksinud laps.

***

Torm kestis üle pooleteise nädala. Õnneks oli nüüd Jasonil piisavalt toitu, et see aeg muretult üle elada. Tema päevad möödusid nagu ikka kindla rütmi järgi – ta tegi trenni, luges oma raamatuid ja käis aeg-ajalt üleval vaatamas, kuidas olukord on. Kui ta üritas tuulutada, siis hakkas kohe keldris hõljuma kerge liivatolm, mis pani ta mitmeks tunniks köhima. Kuni ühel õhtul oli tuul vaibunud, jättes endast maja koridoridesse maha pahkluuni ulatuva liiva, mulla ja prügi korra. Jason hingas kergendatult – ta oli keldris istumisest juba üsna tüdinud ja kärsitu. Ta lihased vajasid liikumist, keha sirutamist, kopsud värsket õhku, isegi kui see oli kõrvetavalt kuum. Ja ta vajas jälle uut liha.

Kui ta mööda pimedaid, täistuisanud tänavaid Tümika elamise poole astus, taas kord kuumast leemendamas ja seljas kott asju täis topitud, mõtles ta, et on viimane aeg jahimaad vahetada. Tormiste päevade ajal oli ta juba pidanud plaani, et edasi liikuda ja enamuse oma varanatukesest ka kokku pakkinud, mitte küll sellepärast, et ta mõnda röövlit või sissetungijat oleks kartnud, vaid mõistes, et kui ta toidu saamise allikad ära kaovad ja söögilaud kokku kuivab, siis pole temalgi enam siin midagi teha. Ja kui vähegi võimalik, pidi kanalisatsiooni pakutav gurmee jääma temast puutumata.

Tümika tabas ta kesk söömaaega. Juba punkri ukselt oli Jasonile ninna tunginud keedetud liha lõhn, mis ta süljenäärmed tööle pani ja ta üritas parajasti oma pekslevat südant ja hingamist kontrolli alla saada, kui Tümikas teda märkas. Suur mees võpatas ja vähe puudus, et tal leemega suhu teel olnud lusikas oleks maha kukkunud.

„Mis sa, kurat, hiilid siin niimoodi?“ kortsutas ta häiritult kulmu. „Kas sa soovid kuuli kõhtu saada või?“ Ta teine käsi oli juba automaatselt liikunud laual lebava püstolini.

Jason seisis hetke vaikides. Siis võttis ta seljakoti aeglaselt seljast ning lükkas selle jalaga endast eemale, Tümika poole. Ta laiutas käsi ja pööras korraks ümber oma telje, et näidata, et ta pole relvastatud. Tümikas põrnitses teda veel hetke, kuid siis ta kogukas keha lõdvestus ja ta tõstis uuesti lusika, et jätkata söömist. Ta lai nägu läikis heast toitumusest.

„Kunagi ei saa liiga ettevaatlik olla,“ luristas ta suppi. „Tead Diilerit? Toda venda seal pangamajas? Seda tablettidest umbe tõmmanud narkarit?“

„Ikka tean.“ Jason tammus jalalt-jalale, pulss trummeldamas kõrvus.

„Kui ta üritas mulle viimati oma poolsurnud eitesid maha ärida, siis muudkui jauras, et keegi luurab teda ... Ma arvasin muidugi, et ta on nagu ikka paranoiline ja sassi kamminud …Et kes see nii sõge on, et toda relvahullu passida …“ rääkis Tümikas suutäite vahele.

Jasoni tähelepanu oli tõmmanud midagi roosat punkri sügavuses.

„Aga nüüd pärast tormi põikasin tema poole sisse ja tead mida?“

„Mida?“ Jason üritas pilku teritades aru saada, mis see oli.

„Vana on külmaks tehtud …“ Ja kui Jasoni poolt loodetud reaktsiooni ei järgnenud, sest too jõllitas ikka veel Tümikast mööda, lisas too pahaselt: „… ja mitte ainult külmaks tehtud, vaid tal olid jalad otsast lõigatud! Reiest saati puhas könt…“

Jason arvas nüüd teadvat, mida ta oli näinud ja kui ta lõpuks Tümikale otsa vaatas, oli ta pilk nii kummaline, et hoolimata Tümika enesega rahulolust, tundis too end ebamugavalt. Vähemalt piisavat häiritult, et katkestada söömine: „Aga mida sa üldse täna tahad? Oli asja kah ikka?“

„Jah, mul on liha vaja.“

„Liha? Vaat kus kokkusattumus, püüdsin just mõned nädalad tagasi ühe tati kinni ja soolasin ära. Terve tünnitäis kõige pehmemat liha, mida sa elu see oled saanud. Ainult et ma ei kujuta ette, mida sul mulle vastu on pakkuda.“ Tümikas irvitas pahatahtlikult.

„Vaata ise, mis mul kotis on.“

Kuid Tümikas isegi ei vaadanud Jasoni koti poole, rääkimata sellest, et oleks üritanud sellega lähemalt tutvuda.

„Sul, kulla mees, pole midagi, mida ma tahaks. Kas sa tõesti arvad, et ma pole käinud vaatamas, mis sul seal keldris on?“ Tümikas irvitas, koukides oma teravate hammaste vahelt lihajäänuseid. Jason tundis, kuidas külm viha ta kuumas ruumis higistama pani nagu jahedat vedelikku täis pudeli.

„Mitte midagi kasulikku … elad nagu rott, ümber ainult mingi prügi ja pahn. Ladustad pehkinud paberit ...“ Suure mehe higist läikiv, tätoveeritud rind vappus kuuldamatus naerus.

„Raamatuid …“ pigistas Jason läbi kokkusurutud huulte.

„Mis iganes need on. Kasutu rämps.“ Tümikas sülitas maha. „Nii et miks peaksin mina sinuga seda hõrku liha jagama?“

„Ma ei tahagi lapse liha, mul on veel mingid põhimõtted,“ sisistas Jason, nägu tõmblemas, suutmata tagasi hoida sisemuses pulbitsevat põlgust.

Tümikas paistis siiralt üllatunud:  „Misasja? Ei no ma tean, et inimesi oled sa igatahes söönud. Isegi koos oleme jahti pidanud ja söönud. See mees tookord … Nii et kust see siis nüüd tuleb? Aga … äkki on viinamarjad lihtsalt hapud, eh?“ Tümikas vappus jälle naerus.

„Ei, nagu ma ütlesin, mul on põhimõtted …“

„Põhimõtted …!“ Tümikas raputas etteheitvalt pead. „Praeguses maailmas lähevad need põhimõtted sulle kalliks maksma… Ma isegi ei kujuta ette kuidas sa senini oled oma „põhimõtetega“ ellu jäänud. Peaksid juba ammu olema nälga surnud. Toitud rottidest? Ei, ära parem vasta, ma ei taha teada, ajad mul söögiisu ära.“ Tümikas väänutas nägu, nagu hakkaks tal paha.

Kuid kui Jason seepeale midagi ei öelnud ja seisis nagu post, näol ilme, mida võis tõlgendada vaid kui kõrkust, hakkas Tümikas vihaseks saama. Ta käratas: „Kuradile su põhimõtted! Sust polegi muud järel kui moraalne üleolek, sa rott, kokkukuivanud inimvare! Aga vaata mind! “ Tümikas patsutas oma üle püksiääre rippuvat võimsat vatsa: „Mina oskan toitu leida. Ma ei pirtsuta, olen oportunistlik kiskja – nii kui midagi või kedagi söödavat ette jääb, siis seda võimalust ma ka kasutan. See on tulemus! Ainult meiesugused, tugevaimad jäävad ellu, ütlen ma sulle! “

„Jah, iga kord kui sind jälle näen, märkan, et sa oled kosunud, “ muigas Jason, kes oli oma enesevalitsuse lõpuks tagasi saanud. „Kuid kas see on tugevaim isend, kes nõrkadele jahti peab?“

„Mida sa sellega tahad öelda?“ Tümikas kortsutas arusaamatuses kulmu.

Jason kükitas, justkui oleks seismisest väsinud, ja vaatas alt Tümika poole üles, mis näis viimasele rõhutavat tema positsiooni, kuid ütles:

„Kas see, kes peab jahti nõrkadele, on tugevaim või hoopis see, kes kütib terveid, täis elujõus loomi? Neid, kes murravad nõrku? “

„Mis sa tahad öelda, et sa …“ Tümikal vajus suu lahti.

„Jah.“ Jason vaatas talle rahulikult otse silma. Tema silmad näisid hiilgavat.

Tümikas jõllitas Jasonit: „Sa ju siis ise lausa otsid surma!“

„Kas siin maailmas on siis veel palju, mille nimel elada?“  Jason naeratas.

Veidi aega Tümikas vaikis, silmitsedes Jasonit hindavalt, kuni sõnas siis vaikselt, pead vangutades:

„Minu meelest oled sa hull. Lihtsalt üks kuradi hull.“

„Kas me kõik siis pole?“

„Ei, mina mitte. Ma oskasin elada enne sõda, jäin sõjas ellu ja elan hästi ka selles uues maailmas.“

„Ja sinusuguste pärast me olemegi siin – selles maailmas …“

Tümikas liikus oma kogu kohta üllatavalt kiirelt, kuid ka Jason sai Glocki saapasäärest kiiresti kätte.

Rape, murder

It´s just a kiss away

It´s just a kiss away

Jutt: Kodune teraapia (Maarja Kruusmets)

“Kas sa tõesti arvad, et said selle töökoha oma oskuste ja kvalifikatsiooni pärast?” Marelle hääl nõretas sarkasmist, kui ta, üleolev muie suul, Dianale otsa vahtis.

Diana süda jättis löögi vahele. “Mida sa sellega mõtled? Sa tead väga hästi, et ma saan oma tööga kenasti hakkama.”

Kolleeg kehitas õlgu. “Ilmselt saadki, kuid siin firmas edutamiseks ainult heast tööst ei piisa.” Ta naaldus ettepoole ja pani käe Diana käsivarrele. Diana suutis vaevu hoiduda temast eemale tõmbumast, talle olid klatšijutud vastumeelsed. “Kas sa pole märganud,” sosistas teine naine nüüd usalduslikult, “et mõni meist hoiab bossiga palju soojemaid suhteid, kui üldiselt kombeks.” Ta noogutas peaga teises kontorinurgas paljundusmasina juures toimetava blondiini poole. “Ma üldse ei imestaks, kui see oleks Sonja, kes varsti soojema koha peale liigutatakse.”

Nüüd tõmbus Diana vestluskaaslasest päriselt eemale. “Ma ei saa aru, kuidas see minusse puutub.”

“No sa oled meil selline kenake teine. Olen kindel, et kui boss Sonjast tüdib ning ta edasi suunab, võtab ta sinu ette.”

Selle mõtte peale läbis Dianat värin. Alateadlikult sikutas ta jakihõlmad saleda keha ümber koomale ning silus kõrva taha tumeda lokkis juuksesalgu, mõeldes, kas ta oleks kleitide asemel tööl hoopis pükse kandma pidanud. “Mul on raske seda uskuda. Kui siin asjad tõesti niimoodi käivad, siis ei taha ma siin isegi katseaja lõpuni olla.”

“No eks sa ise tea. Mõned naised tervitaksid sellist võimalust rõõmuga. Ega siin nii halb ju tegelikult olegi.”

Teekond koju möödus Diana jaoks nagu lumetormis, tema mõtted tuiskasid korrapäratult ringi, keeldudes rahunemast. Kas see, mida Marelle rääkis, võis tõesti tõsi olla? Kas ta oligi seal ainult oma näolapi pärast? Kas tõesti peab ta hakkama jälle töövestluste kadalippu läbima? Silma tõusvad kibedad pisarad pilgutas ta kiiruga eemale, nii et need läbi nina põgenesid ning selle voolama panid. Salamisi nühkis ta tagumisel bussiistmel kössitades oma vesist ninaalust. Alles koduuksest sisse astudes lubas ta endale nõrkushetke ning vajus koos üleriietega esimesele ettejuhtuvale istmele.

Peale veerandtunnist kosutavat nuttu pühkis ta silmad kuivaks ning nuuskas korralikult nina. Riided varna riputanud ning jalanõud vahetanud, läks ja võttis ta riiulilt väikese seadme. Paari kuu eest oli Diana terapeut talle uut masinat kiitnud kui ohutut ja efektiivset vahendit negatiivsete tunnetega toimetulekuks. Tema kiidusõnade ajel oli Diana selle kaardipakisuuruse musta läikiva vidina endale muretsenud ning masina tööga igati rahul - kergete depressioonisümptomite leevendamisel oli see asendamatu.

Naine istus mugavalt diivanile ning kinnitas kaks seadmega kaasas käivat elektroodi oimukohtadele. Mõnda aega keris ta nimekirja masina puutetundlikul ekraanil. Ta märkis ära kaks valikut: “Ma olen väärt enamat kui minu välimus.” ning “Ma olen oma töös kompetentne ning väärin ametialast austust.” Siis vajutas ta seansi käivitusnuppu, nõjatus diivani seljatoele ning sulges silmad.

Juba hetke pärast tundis ta rahu endasse voolamas ning meelehärmi, solvumist ning hirmu tuleviku pärast lahkumas. Tema silme ette kerkis hulganisti mälestusi mineviku tööalasest edust ning tema saavutuste tunnustamisest. Meenusid inimeste komplimendid tema iseloomu tugevuste, annete ja oskuste kohta. Kogu tema kehas leiduv stress imeti seadmesse ning salvestati - ebameeldivad mälestused piltidena, pingeenergia aga akusse. Kümne minuti pärast tundis Diana end suurepäraselt. Ta asetas seadme tagasi riiulile ning hakkas õhtusööki valmistama.

Sügiseses õhtuhämaruses süttis majade akendes üha enam tulesid, mille taustal võis Diana märgata mitutki uudishimulikku nägu. Katrina kõlav hääl meelitas kohale pealtvaatajaid. Diana tõmbas pea õlgade vahele ning püüdis tänavalaterna valguse alt ära pimeduse varju tõmbuda. Tal polnud mingit soovi Katrinaga vestlusesse laskuda, kuid pääseteed ei paistnud kuskilt.

“Äkki läheme minu poole sisse ja räägime mõistlikult?” pakkus ta vaikselt, kui Katrina oma tiraadis korraks pausi tegi. Sõbranna oli teda kodumaja juures varitsenud ning Dianat nähes kohe süüdistuslaviini valla päästnud.

“Ei tule ma sinuga kuhugi, reetur selline!” karjus Katrina. “Sina ajasid meid lahku! Miks sa pidid temaga nii sõbralik olema?”

Nüüd tõusis Dianagi hääl. “Kuidas ometi mina teid lahku ajasin? Ma pole temaga tükk aega isegi rääkinud! Teie suhe on ikka sinu vastutus, mitte minu oma! Ja kas ma oleksin ta vastu siis pidanud õel ja ülbe olema või midagi?”

“Mitte midagi poleks sa pidanud tema vastu olema!” üürgas Katrina, meik pisaratest ja sügisvihmast triipudena mööda nägu alla nirisemas. “Mina olen temaga suhtes, mitte sina! Sul pole vaja temaga isegi rääkida!”

“Kuidas ei ole, kui me töötame koos? Ja me olime sõbrad enne, kui sina üldse välja ilmusid.” Kristjan oli olnud Diana esimene töösõber uuel kohal, tänu temale otsustas naine sinna edasi jääda. Aga siis ilmus pilti Katrina ja kõik muutus. Kogu see asi tundus Dianale arulage. Ta tahtis vaid koju minna ning rahus olla, kuid Katrina ei lasknud tal lahkuda.

“Olete sõbrad muidugi,” osatas Katrina. “Seda ma usun jah. Teil on nagunii minu selja taga mingi asi käimas, seda on kaugele näha.”

Nüüd ei suutnud Diana end enam kontrollida. “Sa oled täiesti ära pööranud,” kähvas ta. “Võta ja seo ta siis endale puu külge kinni, kui kardad, et ta minema jookseb. Mind aga jäta rahule!”

Ta lükkas Katrina eest ära ning kiirustas sisse trepikoja välisuksest, mis äsja väljunud naabri järel ei olnud jõudnud veel kinni vajuda. Koju neljandale korrusele jõudes ei peksnud tema süda ainult trepist ülestulekust. Veres mässav adrenaliin pani käed värisema, nii et võtmekimp ta külmade sõrmede vahelt maha pudenes. Linki vajutades leidis ta ukse aga hoopiski lukust lahti olevat ning kordki oli tal oma elukaaslase hajameelsuse üle hea meel.

Tuppa astudes ei mallanud ta isegi poriseid saapaid jalast võtta ning kiirustas, jäljerada järel, üle puitparketi teraapiamasinat haarama. Sealsamas keset elutuba seistes surus ta elektroodid meelekohtadele ning tegi ekraanil valikud: “Mina ei ole midagi valesti teinud.”, “See tüüp on puhta hull, ära teda kuula.” ning “Homme tuleb parem päev.” Juba hetke pärast sai ta tunduvalt kergemalt hingata.

Krister oli tõeliselt vihane. “Ma ei saa aru, kuidas ma üldse sinusuguse otsa sattusin. Ma pole ühtki sellist naist kunagi kohanud.”

Kõige hullem oli see, et samu sõnu kasutas mees ka siis, kui ta Dianale eriti hästi tahtis öelda. Kuidas oli võimalik, et keegi võib sinu kohta ühel päeval öelda üht ja teisel risti vastupidist?

Naine hammustas huulde ja sundis hääle rahulikuks. “Miks sa mulle niimoodi ütled? Ma ju ütlesin ainult, et ma ei taha sinu sõpradega täna välja tulla, sest ma olen väsinud. Sa võid väga vabalt ju ise minna ja end hästi tunda.”

“Aga eile lubasid sa, et tuled kaasa. Sa teed alati nii, et muudad viimasel hetkel meelt. Ma juba ütlesin neile, et sina tuled ka. Mis mulje neile nüüd meist jääb?” Mees jättis toas tammumise ning kõrgus pahasena Diana kohal.

“Jah, aga eile ei tundnud ma end kehvasti,” vastas Diana. Korraks vilksas tema pilk musta läikiva karbi poole riiulil, kui ta julguse kokku võttis ja lisas: “Ja mulle tundub, et sa hoolid rohkem oma sõprade arvamusest kui minu heaolust.”

“Mis jutt see on?” hüüdis Krister. “Loomulikult hoolin ma su heaolust! Sa lihtsalt võiksid kordki teha, mida oled lubanud!” Ta haaras varnast mantli ning tõmbas selle selga. “Aga olgu pealegi. Eks ma lähen ja vabandan su välja. Sina aga puhka ja kosu siin, lilleke!” Nende sõnadega tormas ta uksest välja ning tõmbas selle enda järel pauguga kinni.

Vaiksed pisarad voolasid mööda Diana nägu. Kogu tema sisemus tõmbus valust krampi. Ta ei teadnudki, et üks inimene suudab teisele sõnadega nii palju haiget teha. Kõigi teistega oleks ta veel hakkama saanud, aga selle kõige lähedasema viha ja põlgusega öeldud solvangud haavasid teda hingepõhjani. Uduste silmadega vaatas ta enda käes olevat teraapiamasinat. Sellel vilkus punane tuli ning teade: “Mälumaht on peaaegu täis. Palun tühjendage seade mälestustest.”

Mälestused oleks pidanud korrapäraselt viima terapeudi juurde, kus tema neist turvaliselt oleks vabanenud. Masin oli aga töötanud nii hästi, et Diana oli tema juures käimise unarusse jätnud. Nüüd olid tagajärjed käes. “Ainult see kord veel!” palus ta masinat meeleheitlikult. “Palun, ainult see kord veel!”

Igaks juhuks valis ta sisendiks ainult ühe mõtte - “Ma saan ilma temata ka hakkama.” - ning lülitas masina sisse. Korraks tundis ta juba, kuidas temasse hakkas valguma tuttav rahu, kuid siis märkas ta, et masin muutus tema käes kiiresti kuumemaks. Järgmisel hetkel valgus üle tema meeletu mälestuste tulv. Seal olid nii Krister kui Marelle, samuti Katrina ning veel hulk inimesi, kes talle viimase aasta jooksul olid halvasti öelnud või talle ülekohut teinud. Masin andis tagasi kõik endasse talletatud pildid ja negatiivsed tunded ning nende ühine jõud mitmekordistus - iga üksik sarkasmikild torkas Dianat uue teravusega, iga vana solvang tundus kui uhiuus. Diana rebis küll elektroodid kohe pea küljest ära, kuid oli juba hilja. Kõik tema mahamaetud emotsioonid vajusid talle zombidena peale, imedes temast välja viimasegi positiivsuse raasu. Ta tundis, kuidas tema süda purunes tuhandeks killuks, mis šrapnellikuulidena igasse suunda paiskusid, rebides lõhki kogu tema olemuse. Tema vahepeal ülikiiresti löönud süda hakkas selle üüratu koorma all tasapisi alla andma, tuksudes aina harvemini. Vaikse nuuksatuse saatel vajus ta oimetult põrandale.

Jutt: Mälestuste leekides (Martin Dislis)

„Oled sa kunagi mõelnud, kes sa tegelikult oled?"

Haamiah tundis ahastust ja vaikis närviliselt. Kui rõugearmiline Botho juba filosoofiliselt targutama hakkas, olid asjalood hapud. Vana turupäti kaks kiilaspäist käsilast käperdasid Haamiah’ raske tööga meisterdatud amulette. Poe ainuke potentsiaalne kunde, kes varem silmadega potentsi ravivaid möginaid noolis, oli hirmunult minema jooksnud. Botho vaikis korra dramaatiliselt ja jätkas siis oma jutlustamist. „Enda sõnul oled sa amuletimüüja. No olgu. Edukas sa küll pole, aga see selleks. See polegi murekohaks. Küll aga teeb meelehärmi, et sa austusest midagi kuulnud pole. Sest austus on meie maailmas kõige tähtsam. Ilma austuseta on mees vähem väärt kui prussakas! Ja sina oled ikka eriline siganälkjas!"

Haamiah tahtis teravmeelitseda, et siganälkjas on võimaliku toidusena prussakast tunduvalt väärtuslikum , kuid hoidis oma lõuad kinni. Olukord kippus aga üha hullemaks minema. Botho oli juua täis ja ta õelad seasilmad helkisid ohtlikult. Üks tema löömameestest virutas juba kaupa vastu maad puruks. Haamiah hakkas närvi minema ja pobises midagi ebavajalikult vastu: „Ma austan sinu teeneid väga, lihtsalt mul on olnud väga keerulised ajad. Inimeseks Saanu Jalgade Pesemise festivalid on aga nädala pärast tulemas, rahvast hakkab voorima, ma saan sulle siis makstud..."

„Vaat, kuidas see kutsikas klähvib! Ja valetab! Ja sinu austuse kohta – ma kuulsin, mida sa minu kohta lakku täis peaga Mante kõrtsis rääkisid. Kas sa salgad, et sa nimetasid mind ja mu poisse kuunäolisteks ahvideks?"

Haamiah ei uskunud, et ta kuud Bothoga võrreldes niimoodi solvaks. Aga olukord oli kiiresti väga täbaraks kiskunud. Kui enne oli võimalus kerge koslepiga pääseda, siis nüüd oli oodata midagi palju hullemat. Leti alla oli peidetud luuk, mille kaudu pääses kõrvalmajja. Äkki peaks üritama? „Mante on teada-tuntud valetaja. Sa oled alati auväärne mees olnud, ma ei ütleks kunagi..." Järgnev obadus lõi ta jalust maha. Kulmudest lahmatas verd. Botho oli leti taga ja tõmbas ta vastu seina. „Õudne mõelda, et auväärt perekonnast pärit noorukist sai selline joodikust kusipea! Häbiks kõigile Makandari toredatele kaubitsejatele! Austusest su onu naise vastu ei tahaks sul nagu mune maha lõigata. Aga ta on juba aasta tagasi meie ilmast Hääle juurde lennanud, nii et... paneb nagu mõtlema, või mis?" Haamiah mõistis, et ta ei pääse vana päti verejanust. Viimane oli väitsa kätte haaranud. Noormees sulges silmad ja proovis lasta kõigel minna. Siis kostus mingi imelik sahin. Justkui tuuleiil kõrbeliival, salakaval ja ohtlik..

Järgmisel hetkel lasti ta lahti. Isegi suletud silmadega oli tunda Botho kohkumist. Kogu tänavamüra oli justkui summutatud. Oma väheseid julguseriismeid kokku võttes sundis Haamiah silmalaud lahti. Botho taganes hirmunult ukse poole, nuga värisedes käes. Kaks jõmmi, kes enne ülbelt ringi patseerisid, vedelesid kaamete nägudega põrandal. Müügikambri tagumine osa oli vajunud veidratesse varjudesse. Varjudesse, mis ootasid saaki nagu hüppevalmis panter. Ja nende keskel seisis keegi palju hullem. Varjatud kontuurist oli selgelt näha ainult tema graatsilist kätt. Mis ei olnud küberimplantaat ega ka kuulunud kohe kindlasti inimesele. Selleks oli see liiga graatsiline ja ilus. Kuldsete soomustega kaetud ja kiskjalike küüntega. Olend raputas oma sihvakat kätt laisalt ja veretilgad tilkusid vastu põrandalaudu. Bothole sellest piisas. Mees kiljatas, pillas alistunult oma noa maha ja pani tänavatele plehku. Ukse juurde kogunesid tänavapoisid, kes tahtsid näha, mis hirmsa vanamehe nii plikalikult ära jooksma pelutas. Poiste ümarad pruunid silmad ei seletanud aga justkui midagi. Nagu nad ei näekski, mis nende silme ees väikeses poeuberikus toimub. Haamiah pööras oma pilgu taaskord nähtusele enda ees. Ta kõndis arglikult keset poodi. Higiselt ja hirmunult. Käe omanik astus varjudest välja. Justkui sõbralikult, joviaalseltki. Kogu tema sihvakas kere oli kaetud kiiskavate kuldsete soomustega. Riietatud niudevöösse ja tumesinisesse vesti, mida tavaliselt kannavad idamaiste võlurite kannupoisid. Kuid kõige hullem oli see nägu. Inimesesarnane, kuid koomiline ja samas õudustäratav. Suur teravate hammastega suu, mis oli kõverdunud fantastiliselt sardoonilisse naeratusse. Kõrged põsesarnad ja mürkrohelised silmad, mis tundusid täiesti ebarealistlikud ja karikatuursed. Roomajalikud, kuid ka soojad. Ebaloomulikult kiilast pead kroonisid laubast alguse saanud pronksjad sarved, mis oleksid olnud majesteetlikud, kui otsad poleks olnud maha viilitud. Soerd kõigutas pead ja pani käed risti. Haamiah’le tundus, et ta tahab midagi öelda... See oli noormehele liiast ja ta kukkus minestunult kokku.

Kui ta üles ärkas, leidis ta end poe teisel korrusel voodis. Väiksele kummutile oli pandud savikruus veega. Lummutis oli jätkuvalt seal ja istus toanurgas kiiktoolis. Veidrad silmad vahtisid aknast räpasesse sisehoovi. Siis pööras ta ringi ja teatas elavalt: „No ilusat pärastlõunat, noormees! Kosuta end veega, see sul seal voodi kõrval. Kui sul väga vaja, võin sulle kärakat ka tuua!" Haamiah oli oodanud, et koletis räägib deemonliku kõuehäälega ja manab esile kumedaid trompetihelisid. Nii oli ikka sellistel vaimudel kombeks, kuid see hääl oli pigem inimlikult irooniline, lõbus ja üsna heasüdamlik. Pisut kõrgevõitu ja natuke ülbe. Seda ohtlikumalt see kõlas.

„Kes sa selline oled?" küsis noormees väriseval häälel ja üritas kruusi suu juurde tõsta. Siiski ebaõnnestunult, kruus kukkus kumeda mütsuga põrandale. Soerd ajas pea viltu ja toppis endale pähkleid suhu. „Maslamaks kutsutakse mind siinkandis. Ida pool on mul teisigi nimesid, mõned õnnestunumad kui teised. Aga ega see pole nii tähtis. Mis on tähtsam, on see, et mul on raha. Ja mul on su teeneid vaja."

Haamiah ei saanud nüüd enam millestki aru. „Aga sa pole ju inimene!" prahvatas ta lõpuks. Soerd hakkas üllatavalt lapsiku ja heleda häälega naerma: „Ja mis siis! Kas mul pole seepärast siis õigus siin maamuna peal ringi rännata, või? Ja pealegi, sa oled natuke liiga ehmunud kellegi kohta, kes teenib elatist teistpoolsuse temaatikaga!"

Olevusel oli õigus, mõtles Haamiah, ja proovis edaspidi ennast natuke väärikamas vormis esitleda. „Kas need jõmmid, kes mu poes enne laamendasid, on surnud?"

„Oh ei, nad on kõigest oimetud. Praeguseks on nad ilmselt juba jalga lasknud. Ma ei ole üldse vägivaldne. Ma olen mõistlik tegelane, kes ilmaasjata kedagi ei tapa. Mida ei saaks öelda enamike valitsuste kohta. Ja erinevalt valitsustest saan ma sind ka rikkaks teha. Näe, vaata seda!" Soerd avas oma peopesa ja seal sätendas pisike kogus teemante. Haamiah tundis, et ta minestab kohe uuesti. Ta polnud kunagi varem midagi nii väärtuslikku näinud. Maslama surus oma sardoonilise naeratuse pisut hillitsetumaks.

„Noormees, ma näen, et su äri kõige uhkemalt ei õitse. Amuletid on toredad, aga see pole enam tänapäeval nii elevust tekitav teema. Inimesed on nõidusest ja ebausust tüdinud. Rahast pole aga keegi tüdinud. Juba need teemandid on rohkem väärt kui su mitme aasta sissetulek. Ja see on kõigest ettemaks. Hiljem saad veel hõbemünte, mida pole vaja isegi mustal turul maha müüa. Sul on võimalik saada selle aguli rikkaimaks meheks."

„Ja kui ma ei nõustu?" küsis näost kaame Haamiah, kes juba aimas vastust. Maslama vaatas teda oma rõõmsa näoga. „Siis ma nülin su elusalt ja jätan su laiba linnamüüride taha vedelema."

„Mul oleks vist seda kärakat ikkagi vaja nüüd... Mida sa minust tahad siis? Ma ei tea ega oska eriti midagi!" Maslama kõndis aeglaselt mehe laua juurde ja kallas isaliku hoolitsusega tema kruusi aniisiviina. „Sa viid mind Isnad-Lana kloostrisse. Oma suguvõsa parima hõljukiga."

Illustratsioon: Sushi Liinev

***

Haamiah’ perekond oli iidsest ajast saati hõljukitega kaupa üle kõrbe viinud. Nende suguvõsa baraka käivitas muistset võlukunsti puhtamalt, kui ükski teine pargasepere seda suutis. Seepärast neid austati ja armastati. Ometi ei olnud nad aadlikud ja seda peeti meeles. Haamiah oli üle pikkade aastakümnete esimene oma suguvõsas, kes seda unustama kippus. Ta sõbrustas Arak-Battuli koorekihi lastega. Naeris nendega, Mängis nendega. Onu kärkis ja peksis, kuid teda ei huvitanud. Siis tuli murdeiga ja ta läks oma parima sõbraga kaklema, ühe ülbevõitu naeratusega tüdruku pärast. Ainult et see kaklus lõppes halvasti ja sõber sai endale korralikud armid. Aadlilapse peksmine lihtinimese poolt, olgugi ta või pargasepere esindaja, oli karistatav. Haamiah onu pidi temast lahti ütlema ja üleöö sai temast rentslirott. Võlukunst oli tema veres, kuid hõljukite lähedale teda enam ei lastud. Väidetavalt needis onu päeva, mil ta Haamiah pärast tema vanemate surma enda kasvatada võttis.

Nüüd, kaheksa aastat hiljem, oli Haamiah taas masina peal. Pargas tühjade kastidega õõtsus jõe peal. Maslama tema kõrval oli onu kaubahoovi turvameetmed üsna momentaalselt kahjutuks teinud ja nad kiiresti paadi peale toimetanud. Nüüd seisis ta, käed ristis, Haamiah’ kõrval ja ootas nõudlikult, et noormees selle kobaka ristküliku kuidagi liikuma saaks. Haamiah polnud seda aastaid teinud ja ta oli ilmselgelt närvis, sest tema uus tööandja ootas tulemusi. Vastasel juhul polnud tal midagi head oodata. Üleüldse oli sest seiklusest väga raske midagi head oodata, tabas Haamiah end mõtlemast. Närviliselt surus ta käe vastu juhtpaneeli ja tundis, kuidas Hääl aktiveerus. See tunne oli joovastav. Kogu keha surises ja silme ette tekkisid ebaloomulikult säravad värvid. Need vähesed, keda on õnnistatud maagiaga, tunnevad seda ilmselt kogu aeg. Silme ees hakkasid sähvima erinevad veidrad kujundid ja Haamiah reastas nad mõttejõul koodiks. Kood sähvatas miljoniks värviliseks sädemeks ja pargase antigravitatsioonimootor hakkas undama. Järgmisel hetkel tõusis masin õhku ja hakkas harjumuspäraselt kergelt vibreerima. Haamiah haaras suurest härdumusest vöölt noa ja lõikas kätte. Juhtpaneelile verd piserdades luges ta harjumuspärase litaania Häälele. Soerd ta kõrval turtsatas valjult. „Sa ikka tead, et see ebausk on täiesti ebavajalik? Hoia parem oma verd, poiss, sa oled isegi kahvatu!" Haamiah pöördus vahkvihaselt Maslama poole: „Mis õigusega arvustad sa mu pere pärandit ja kombeid?" Järgmisel hetkel tuli talle meelde, kellega ta sõitles, ning ta pööras hirmunult ümber. Maslama osutus aga taktitundeliseks ja pani talle käe õlale. See oli vast esimene kord, kui ebamaine olend Haamiah’t puudutas. Soomuseline käsi oli üllatavalt soe ja tundlik. „Sõida minema!"

Haamiah hakkas ebalevalt, kuid aeglaselt kasvava vilumusega tüürima.

Lodja juhtimine oli raske töö, sest iidne nõidus oli teinud ta kergemaks kui sule. Jukerdades ja jõnksutades liiguti siiski mööda Naati räpakat jõge edasi. Linn tundus varajastel hommikutundidel müstiline ja tüüne, tekitades illusiooni, mis varjas tema tõelist kuritegelikku ja üsna banaalset olemust. Jõeäärsed hooned olid kõik ultramariinseks võõbatud uberikud, mis moodustasid terava kontrasti kümnekonna iidsetest aegadest pärit salapärase mastiga. Obeliskikujulised monumendid paigutusid üsna suvaliselt ja kõrgusid üle väetina tunduva linna, mille kõrgeimad hooned olid vaevu neljakordsed. Veidralt niitjast ja elavast materjalist tornide tipus olevad tulukesed vilkusid karmiinpunaselt. Mis põhjustel ja kellele nad järjepidevalt vilkusid, seda teadis vast vaid Hääl ise. Linna maagid väitsid, et igasugune päring Häälele nende otstarve kohta ei andnud mingisuguseid tulemusi, vaid tekitas peavalu ja halvemal juhul ka minestamist. Haamiah’ arvates oli hea, et inimesed kõiki arkaanseid saladusi ei teadnud.

Hommikust linlikku idülli rikkusid vaid kordnikud, kes oma paatidega nende poole sõudsid. Lodjamehed pidid iga lahkumise registreerima ja oma lastist teavitama. Kordnike eest põgenemine polnud küll raske, kuid sellisel juhul kasutasid nende sanktsioneeritud maagid oma võimeid, et lodi kaugelt välja lülitada. Haamiah ei teadnud, mida ta tegema peaks. Maslama otsustas aga tema eest: ta lõi noormehe käega paneelile ja hõljuk kiirendas. Haamiah kukkus pikali ja isegi soerdil tundus olevat keeruline püsti jääda. Paadid jäid kiiresti kaugele maha ja Haamiah hakkas naerma. Sellist kiirsööstu harjutas ta kunagi oma onuga väljaspool linna ja see vabadustunne pole millegagi võrreldav. Kahju oli vaid sellest, et jõevesi nii rahulik ja osavõtmatu oli...

Alles linna kaugele selja taha jätnud, pööras Haamiah hõljuki poolkõrbe suunas ja liikus edelasse. Ta teadis, et ta peab küsima, kas Maslama ikka teab, et lotja saab kaugelt peatada. Onu saab ta keskendudes isegi tagasi linna kaugjuhtida. Eluka rohelised silmad vaatasid aga pargasemeest kelmika ülbusega, justkui ennetades rumalaid küsimusi.

***

Kloostrisse oli pooleteise päeva teekond ja alles ööhakul taipas Haamiah, et ta ei suuda enam telki püsti panna. Makandarlased pärinesid beduiinidest ja see oli rohkem kui piinlik. Maslama jälgis teda ja naeris metalselt. Hiljem tegi mees mornilt lõket ja soerd, olles ise telgi püsti pannud, jäi teda ainiti vahtima. Kõrbes läks öösel väga külmaks ja noormees oli mässitud nahkadesse. Maslama oli aga tavapäraselt poolalasti ja leegid tantsisklesid ta näosoomustel. Kurikaval irvitus oli aga sealsamas, erkrohelised silmad olid aga melanhoolsed. Haamiah tundis külmavärinat, sest talle meenus, et ta pole inimese seltskonnas. Maslama oli terve päeva kidakeelne olnud, kuid nüüd hakkas ta taas rääkima. „Ma näen su silmist, et sul on küsimusi. Eks sa, jah, oleksid ka täielik eesel, kui sul neid poleks. Küsi siis nüüd, ega ma ei hammusta!"

„Kes sa selline oled? Miks sa tahad meie rahva pühasse kohta minna?" puristas noormees kaks küsimust korraga ja jäi ainiti oma kaaslast vaatama. Hirmunud suurte pruunide silmadega, nagu hirmsat õuduslugu kuulnud väike poiss. Tema sarvikust tööandja vaatas mõtlikult üle Haamiah’, suunates oma pilgu taamal mustavate madalate mägede poole. „Ma ei tea seda. Selles see asi ongi. Mind... kutsuti siia maailma. Maailma, mida ma ei tunne ja kus mul pole midagi peale mu isanda käskude ja tänituste. Kuid midagi on ju ometigi veel. Selleks ma tahangi Isnad-Lana kohitsetutega rääkida. Sest nende vahendid on ainsad mitmete tuhandete kilomeetrite raadiuses, mis suudaksid mind aidata. Ma pidin oma isandale väga-väga kaua mett moka peale määrima, et ta lubaks mulle seda rännakut iseendasse, ütleme siis nii..." Haamiah ei oodanud nii hingestatud vastust ja tundis ennast kindlamalt. „Kas sul on tõesti mind ja mu hõljukit vaja? Sinu oskuste juures... kas ka sina pead siis palverännakuna seda teekonda läbima?"

„Ära ülehinda mind, poiss. Ma olen tunduvalt võimekam kui su onu või mingid rentslipätid, kuid ka mina pean alluma traditsioonidele. Keegi, kes on kloostris käinud, peab minu eest kostma, et mind sisse lastaks. Sina kui rikka pere esindaja ja keegi, kel rudimentaarne võime Häälega liidestuda, oled seal kindlasti käinud. Hõljukit pole mul tõesti vaja, ma suudaksin selle maa tunduvalt kiiremini läbida ja erinevalt väetitest tobudest ei karda ma vanu miine, neetud hauakambreid ja hulkuvaid kõrbekuradeid. Sinu kaasa vedamine oleks aga liigne energiakulu. Igal juhul, masin on ilus, pole midagi öelda. Undab nii armsalt!"

„Ma lihtsalt pean seda küsima. Kas sa tapad mind, kui sa mind enam ei vaja?" küsis Haamiah oma mõistetavalt kõige tähtsama küsimuse. Julgelt ja selgelt, mille üle ta üllatavalt uhke oli.

Maslama tundus naeratavat. Muidugi polnud seda tema näolt näha, sest sardooniline irve oli konstant, millega Haamiah juba vaikselt harjuma hakkas.

„Kui sa mind just väga valest kohast ei torgi, siis mitte. Ma pole inimene, ehk siis lihtsamalt öeldes on mul teatud arusaam aust ja sõnapidamisest. Mul pole raske sulle maksta. Ma võin su mälu küll pisut mudida, et sa mind päris sellisena ei mäletaks..."

„Mulle ei meeldi, kui mind muditakse!" piiksus Haamiah üsna julgelt ja toppis endale juustu suhu. Nüüd hakkas Maslama küll naerma: „Oh, aga ega keegi sind niikuinii ei mudi, ega ju! Kas sul kusagil mõni tüdruk on?"

„Miks ma pean arutama seda teemat kellegagi, kes pole isegi inimene!" prahvatas Haamiah, kuid jäi siis ehmunult mõtisklema. „Kui sa pole just üks neist inkubustest, kes öösiti naisi tülitab..."

„Oh jaa! Nüüd oled sa küll õigel teel! Oled sa ikka päris kindel, et sa tead, kes su päris isa on?"

Haamiah oli jahmunud. Ütles siis üsna vihaselt: „Ma olen orb ja selline plära pole naljakas!"

Maslama jätkas vaikselt ja üsna aupaklikult: „Andesta mu üleastumised, mu noor sõber. Ma proovisin lihtsalt meie palaveri surma teemadelt eemale juhtida. Ja kes teab, võib-olla olen ka mina orb? Mingis mõttes tunnen ma end sellisena kogu aeg..."

***

Haamiah magas kehvasti, sest mõte Isnad-Lanasse naasmisest pani tal südame põksuma. Nagu kõik, kes seal käinud olid, ei mäletanud ta sealviibitud ajast mitte midagi. Paljud makandarlased pidasid kloostrielanikke deemoniteks, kuid traditsiooni vastu ei vaieldud. Kes teab, mis sõnaseletamatuid riitusi nad seal ebausklike tohmanitega ellu viisid... Järsku tundis Haamiah, et nende monotoonselt üle kõrbe tuhisev sõiduk viib neid mingit sorti hukatusse. Tema tööandja vahtis aga osavõtmatu näoga lähenevat mäeahelikku ja keskpäevane kõrbeleitsak oli nii põrgulik, et Haamiah minetas igasuguse võime midagigi mõelda.

Püha Sissepääsu Kuruni jõudmine taasläitis aga väsinud aju hirmuga. Midagi oli väga valesti! Ebasõbralikud kaljud mõlemal pool läbipääsu olid haudvaiksed ja kurjakuulutavad. See oli ebatavaline, sest palverändurite tulekust teati alati ja beduiinid olid alati ootamas. Sõjakad rändhõimud vandusid truudust kloostrile ja kaitsesid seda väliste ohtude eest (iseasi, kas mungad muidugi seda üldse vajasid). Vastutasuks oli neil õigus palveränduritelt andamit küsida. Tegemist oli tavaliselt üsna kopsaka summaga. Nii oli see toimunud alati, kuid nüüd polnud siin kedagi.

„Maslama, ma ei saa aru. See ei tohiks nii olla!"

„Tasa, poiss!" Elukas oli pinges ja tardunud, rohelised silmad ohtlikult vidukil. Haamiah ei kuulnud alguses midagi, kuid siis kuulis ta kauget kabjaplaginat ja käredaid hüüdeid. Maslama poole vaatamata hakkas ta tagurdama, kuid äkki kärgatas vali undamine ja ootamatu sähvatus. Mitmetonnine pargas mürtsatas madala põndaku peale. Haamiah’ pea kõmises. Uuesti püsti tõusnud, mõistis ta, et kõik on kadunud. Tema poole galopeeris kümnepealine ratsasalk väledatel hobustel. Looritatud mehed helesinistes ürpides, kuid nende juht kandis veidralt nurgelist lamellturvist ja ornamenteeritud pantrimaski. Meestel olid käes odad ja sirged mõõgad. Haamiah märkas äkki, et Maslamat pole kusagil näha. Olgu ta neetud!

Kuid äkki juhtus midagi kummalist. Ratsanikud, kes olid kõigest mõnekümne sammu kaugusel, tardusid veidrasse aegluupi. Verejanulised silmad vilamas ja relvad ebaloomulikult aeglaselt õõtsumas. Maslama ilmus nende kõrvale kõrge rahnu otsa. Soerd oli selja sirgu ajanud ja rumalavõitu vesti maha heitnud. Tema kiskjaküüned olid ohtlikult pikaks kasvanud. Järgmisel hetkel tõi ta kuuldavale ebaloomulikuna kõlava karje tundmatus keeles ja kargas lähimale ratsanikule turjale. Hirmunud Haamiah nägi, kuidas arterist verd purskas. Siis lõi ta juba järgmise ratsaniku hobuse elajaliku jõuga pikali ja noormees nägi, kuidas soonelise mehe soolikad välja tõmmati. Haamiah pööras pilgu kõrvale, sest see tundus ebaloomulik. Mõne hetke pärast tundis ta aga üle keha veidrat värinat ja sortslik ajamoonutus oli kadunud. Tõurastatud laibad lamasid maas, kuid kolm hobuse kaotanud sõdalast oli veel jalul, nende seas ka salga juht. Viimase metallist kaelarõngas sädeles veidralt. Maslama, kel oli ühe mehe verine lõug käes, tundus olevat ehmunud. Järgmisel hetkel haaras ta aga pea kääbuskasvu beduiini ja viskas teisele sülle. Juht tõi kuuldavale sõjahüüde ja jooksis talle mõõgaga vehkides kallale. Maslama kargas mänglevalt ta eest ära ja haaras maast mõõga, millega end kaitsta. Haamiah sai aga aru, et olend pole oma jõust hoolimata eriline võitleja ja kättemaksuhimulisel vastasel on selge eelis. Samuti ajas üks kõrbeelanik end püsti. Ta pidi tegutsema. Esmalt haaras ta instinktiivselt maast kivi ja viskas selle end püsti ajanud sõdalasele vastu pead. Kivide loopimine oli tal alati hästi välja tulnud. Järgmisel hetkel kostus aga veidralt kutsikalik kiunatus ja Maslama oli korraliku rinnahaavaga maas. Võidukas vastane valmistus teda mõõgaga läbi torkama, kuid Haamiah viskas talle kiviga vastu hõbedase läikega maski. See tundus küll sõdalast vaid mõneks hetkeks segadusse ajavat, kuid viivitus päästis Maslama elu. Kui ta üldse elusolend oli. Soerd jooksis vaenlase maha ja rappis teda oma küünistega. Kui Haamiah oma kaaslaseni jõudis, oli maskiga sõjamehest õõvatekitavalt vähe järel.

„Sunniku turvis blokeeris mu ajamoonutaja," teatas ta valuliselt vilistades.

„Sa oled ju tõsiselt haavatud!" alustas Haamiah väriseva häälega, kuid jäi siis vakka. Maslama koletu rinnahaav oli juba kokku kasvanud ja asendunud koleda armiga. „See on väike asi, minu alistamine pole nii lihtne. Selleks peab mul südame välja rebima või pea maha raiuma või kuidagi väga rõlgelt tõurastama. Aga tänud sulle, järgmine mõõgapiste oleks mind vähemalt tunnikeseks teadvusetuks löönud. Lähme nüüd kloostrisse ja vaatame, mida need kõrbedeemonitest mungad meist tahavad!"

„Maslama, see on väga halb mõte! Need šaakalid saadeti meid just tapma, ilmselgelt meid ei taheta siia," alustas Haamiah, kuid tema kaaslane haaras tal särgist kinni ja vaatas metsiku pilguga otsa. „Ma seletasin sulle, kui tähtis on minu jaoks oma mineviku kohta teada saada. Selline väike takistus mind ei morjenda! Kui sa tahad minema plagada, siis ma pigem ei soovitaks. Võid muidu nende laipadega ühineda. Hakka marssima!" Haamiah sai aru, et vaielda pole mõtet. Maslama korjas oma tobeda vestikese maast üles ja hakkas trotslikult edasi kalpsama. Haamiah proovis meenutada, kuidas munki kombekohaselt tervitama pidi, kuid ta aimas ärevustundega, et Maslama pole niikuinii tujus väga kombekalt käitumiseks. Alles teda selja tagant vaadates mõistis Haamiah, et elukas on temast vaid õige pisut pikem. Haamiah jäi mõtlema, kui vana ta kaaslane võis olla. 100? 1000? Võimatu oli midagigi arvata.

Orgu jõudes pani vaatepilt, mida ta kunagi aastaid tagasi näinud oli, taaskord nooruki ahhetama. Kunstliku olekuga oaasi keskel paiknes fantastiline ehitis, kui seda üldse niimoodi nimetada võib. Kaugelt võis seda pidada tihedalt kokku kasvanud puudest metsasaluks, kuid samas tundus see koosnevat seeneniidistikust, moodustades veidralt kobrulise ja multidimensioonilise seene. Optiline illusioon sellises mastaabis oli jalustrabav. Seene või salu "kübar" oli purpurpunane ja tundus veidralt hingavat. Klooster oli vähemalt üheksakordne ja beduiinide telkmajad, mis seda ümbritsesid, tundusid selle kõrval pisikesed. Isegi Maslama peatus korra kuidagi kohmetult, kuid sörkis siis enesekindlalt edasi. Beduiine polnud kusagil näha ja paar jõudis takistamatult pärale. Kloostril polnud ei märgatavaid aknaid ega uksi, kuid veidra undamise saatel tekkis niidistikku avaus ja üksik munk sibas sealt välja. Lühike kiilakas mees hallide bakenbardide ja karmiinpunaste tehissilmadega. Seljas oli tal kapuutsiga džellaba, mis tundus pisut häirivalt hallitusega kaetud olevat. „Rahu ja vabanemine olgu teiega, otsijad. Kas sina, Haamiah, juhatad oma hoolealuse meie juurde valgustust saama? Sina oled Õpetaja, isegi kui sa seda ei tunnista, ja tema on Õppija. Lase meil ennast sel teekonnal aidata!"

Haamiah ei mäletanud, mida ta nüüd ütlema pidi. Polnud ka mingit doktrinaalset pidepunkti, mis oleks aidanud tal mälu turgutada. Isnad-Lana erakud olid tuntud obskurandid ja ega keegi nende õpetustest otseselt midagi ei teadnud. Lihtsalt pärimus väitis, et kui Makandari Häälega kõnelejad neid ei väisa, langeb suur needus linna peale. Verevihmad, saastunud vesi, haigused ja muu selline jama. Maslama võttis aga sõna üle ja käratas üsna pahaselt: „Enne, kui me ainult laadanarride ja prohvetite keeles targutama hakkame, võiks mõne asja ikka kainelt läbi arutada. Näiteks selle, miks su lakeid viivukese aja eest meid tükkideks raiuda tahtsid. Kas surnuks olemine on teie õpetuse järgi teel valgustuse poole oluline verstapost?" Haamiah märkas, et mõned beduiinid, nii sõdalased kui ka looritatud naised, olid hakanud nende ümber kogunema. Tema üllatuseks vastas aga munk selgelt ja üsna jahedalt: „Mida sina nimetad kaineks kõneks, on tegelikult meelepettus. Aga olgu. On tõsi, et meie sõbrad ja sulased palusid mult luba teid rünnata. Kahetsusväärne, aga etteaimatav. Nad pole suutnud vabaneda neile omasest ebausust ja nad pidasid sind kurjaks oomeniks. Mis on mõistetav, sest sa oled ju kuldse nahaga väike kuradike koledate kihvadega. Mina ja teised anju'd, me suudame näha välimusest kaugemale. Kahjuks pole see kõigile võimalik. Kuna meie tava näeb ette, et aeg-ajalt täidame me oma sulaste soove, siis kahjuks juhtus ka see kahetsusväärne episood. Ma loodan, et meie ilmikvennad õppisid oma vigadest ja tõstsid oma teadvust. Juhtigu Hääl meid kõiki!" See oli üks ebausutavamaid muinaslugusid, mida Haamiah kuulnud oli, kuid Maslama jäi oma roheliste silmadega munka vaatama ja tõi kuuldavale madala, uriseva heli. Ta tundus korraks mõtlevat ja teatas siis pisut tõredalt: „Ei no jah... Ilusti öeldud, aulik isand. Las me tuleme sisse siis. Kuidas sind kutsuda? Mina olen Maslama Imhetopolisest, mu sõpra te juba teate!" Vana munk ei tundunud isegi uskuvat, et see võib nii libedalt minna. Ta vastas pisut kohmetunult: „Mina olen Orang-Attar Belsettast, selle tagasihoidliku hanqa ülevaataja-yakui. Tulge minu järel."

Haamiah järgnes paarile kloostrisse, ise erutusest lõhkemas. Imhetopolis säravate kolpade ääres! Isegi harimatu amuletitreija teadis suurt võlurit Bahazamani ja tema imperialistlikke kalduvusi. Kui Maslama sellist isandat teenis, on panused isegi suuremad, kui eelnevalt arvata oli...

***

Isnad-Lana koridorid olid klaustrofoobsed, kuid veidralt orgaanilised. Valgusallikateks olid suured jaanimardikate moodi lampolendid, kes nii seintel kui ka laes ringi siblisid. Seeneniidistik oli struktuuri sisemuses roosakaspruun ja paiskas õhku eoseid, mis sädelesid kreemjates toonides. Seinad tundusid ka sees hingavat ja tekitasid emaüsa illusiooni. Mõnedes koridorides leidus ka erksavärvilisi ronitaimi. Haamiah ei mõistnud, mis selle kõige mõte oli. Ta ei tunnetanud selles ennemuistses kojas spirituaalsust ja ülevust, pigem meenutas see mingit väga kallist laadatrikki. Maslama oli ärevil ja meenutas hüppevalmis kisklooma. Mungad, kes neile vastu tulid, kandsid samasuguseid riideid nagu Orang-Attar. Nende näod olid veidralt ilmetud ja tundusid olevat mingitest ainetest joovastunud. Lõpuks jõuti kollaka membraani juurde, mis selles fantastilises hoones vast ukse eest oli. Nende teejuht, kes oli üllatavalt kidakeelne olnud, pöördus nüüd neid kõnetama: „Selle ukse taga peitub suur pettumus või suur valgustumine, Maslama Imhetopolisest. Vaid sina saad selle valiku teha. Su teejuht peab ootama sind väljas. Mu vennad juhatavad ta keha kinnitama." Maslama vaatas Haamiah’le otsa ja ütles talle võimalikult siiralt, et ta ei muretseks. Nii siiralt, kui üks lõpnud rebase moodi püsikestva irvega soerd seda öelda saab.

Veidral kombel Haamiah ei muretsenudki. Veel mitte. Mungad ei tapnud teadaolevalt kedagi ja klooster pidi püha paik olema. Igal juhul polnud midagi teha. Haamiah andis Maslamale higise käe ja läks tema selja taha ilmunud kolme mungaga minema. Maslama astus aga läbi läbipaistvaks muutunud membraani, vastu oma saatusele.

***

Saal oli sisustatud maitsekamalt ning tunduvalt vähem banaalselt kui ülejäänud osa pühamust. Ruumis polnud nurki ja orgaanika oli pastelsetes toonides. Aken avanes kaljuseinale ja ei pakkunud erilist vaadet. Maslama istus omapärasele istmele, mis oli esimene metalne ese, mida ta mürkrohelised silmad ses hanqa's märkasid. Orang-Attar rääkis pika hermafrodiidiga, kes küürutas veidra riistapuu kohal ja tundus olevat mingit sorti vaguras ekstaasis. Silmad pahupidi ja peaaegu alasti, karvutu keha veidralt sinakas. Orang-Attar võlus kusagilt veidra krooni ja leelotas vaikselt midagi tundmatus keeles. Maslama peas hakkasid häirekellad tööle, sest maagiakasutajana teadis ta vanade keelte ohtu. Kasutajaliides lõi ta silme ees lõkendama ja keeletuvastus hakkas piiksuma. Päring võttis üle 5 sekundi, millest Maslama sai järeldada, et tegemist on mingi viletsalt kokku klopsitud tseremoniaalse tehiskeelega, millega harimatutes aukartust äratada. Ja õigus tal oli: tegemist oli mittegrammatilise seguga jaapani ja uusfarsi sõnadest. Maslama polnud õrnematki aimu, kus neid esoteerilisi keeli kunagi räägiti, kuid see polnud ka enam peamine. Krooni kohale oli tekkinud lilla leek. Suurepärane hologramm, tundus suisa ehtsat soojust eritavat. Järgmisel hetkel oli see artefakt tal peas. Orang-Attar pobises paatoslikult, kuid pisut närviliselt: „Hääl juhatab meid läbi elu, kuid me oleme pimedad. Me ei julge avada oma silmi, sest me ei taha vaadata otsa oma pattudele. Nõnda meid karistatakse mitte meie pattude pärast, vaid läbi meie pattude. Hääl on talletanud sinu tõelise olemuse sügavale sinu sisse. Lase Lillal Leegil põletada ära illusioonid ja mäleta! Vaid nii avanevad su silmad, vaid nii näed sa maailma nagu Nähtamatu ja Kummardamatu Isand..." Maslama ei kuulnud lõppu, sest leek puudutas ta pealage ja põletas. Hullemini kui miski enne seda. Maslama tahtis kisendada, kuid ta kaotas teadvuse.

***

Pimeduses polnud midagi peale kauge lilla valguse. Leek võbeles ebakindlalt ja kuidagi ebarealistlikult šabloonselt. Siis ilmusid nullid ja ühed. Need liikusid nii kiiresti, moodustades särava tunneli. Ta liikus edasi, kuni jõudis lilla valguseni. Siis lahvatas kõik põlema, ja numbreid tekkis juurde, kuid pimedus kadus. Selle asemele tekkis midagi vaevuaimatavat, mingi mõõde. Maslama mõistis, et ta ei näe, kuid ta tunnetas, kuidas ümbritsevast koodist tekkisid värvid ja kontuurid. Tema ees lahtirulluv maailm meenutas madalkvaliteedilist holoesitust, kuid kõik oli mõistetav ja veidral kombel ka haistetav. Mees tema vastas oli hobusesabaga ja ülbe naeratusega. Maslama tõusis püsti ja vaatas aknast välja. Fantastiliselt kõrged hooned, maitsetud hologrammid, lendmasin... see kõik polnud tähtis. Tema tähelepanu oli köitnud täielikult peegeldus aknal. Sassis pruunide juustega noor kööberdis. Vesised silmad ja selline ilme, nagu hakkaks kohe nutma. Täielik nutria!

„Keegi ei too meile tulevikku kandikul ette, hr. Adamson. Me peame selle endale ise looma!" Maslama tabas end mõtlemast, et dr. Faustino meenutab oma maneeridelt Leninit. Bahazamani habemetuti nimel! Maslama ei saanud enam midagi aru, kas ta on parasiidina kellegi mälestuses või isemõtlev tegelane tehiskeskkonnas. Mees tema vastas aga jätkas: „Ma saan aru, mida te sotsioloogina meilt küsida tahate. Eetika, hing anumas, ohutus ja kõik need teisedki suured ja ilusad märksõnad. Islamiradikaalide oht ja süvariik kontrollimas meie „hinge". Täiesti arusaadavad küsimused! Aga vaadake, alustama peaks sellise narratiiviga, et meie „hing" pole muud kui üks dünaamiline ja hämmastavalt mitmekesine andmestik hallolluse närvisüsteemis. See on ilus, aga täiesti maine. Ja maised asjad arenevad ja muutuvad. Kui kvantarvutid arenevad nii kiiresti, siis miks mitte proovida saavutada surematust kõigi vahenditega, mis meile antud on? Lasta oma bioloogilisel kehal minna ja alustada hoopis uut peatükki oma elus!" Maslamal pani see keeruline jutuvada pea valutama, kuid tema avataara vastas kergelt kriipiva porgandihäälega: „Ma mõistan täielikult, mida te öelda tahate. Ma olen ülikoolis alati teie teadusprojektide rahastamise eest sõna võtnud ja mul oli hea meel, et te turul läbi lõite. Ma pole küll veendunud transhumanist, kuid tunnistan neuroprosteetika vajalikkust, ning, nagu paljud teisedki, poetasin pisara Elon Muski surma puhul. Ja pealegi, kui isegi Iraan asjaga tegeleb, siis ei saa ju föderatiivne Euroopagi maha jäädagi!" Teine mees oli silmnähtavalt rahul: „Väga mõistlik argumentatsioon. Kui ma teilt küsida tohin, siis kas te ise laseksite end kaardistada ja üles laadida?" Maslama hakkas klähvivalt naerma ja vastas oma ebameeldiva häälega: „Kui te mulle suure allahindluse teete, siis miks ka mitte! Aga nagu eralennuk ja modellist naine, ei tundu see väga realistlik. Kui ma ei mõjuta just oma onu mulle suurt pärandust vormistama. Aga nii alatuteks võteteks on mul vast liiga palju hinge!" Maslama tegelaskuju lootis silmnähtavalt, et teine tema väikse vaimukuse peale naeraks. Võimukate meeste poolehoid oli talle alati väga oluline olnud (eriline nälkjas, tabas Maslama end mõtlemast). Dr Faustino muigas vaevuvarjatud põlgusega ja vaatas siis aknast välja. Vihma sadas ladinal ja Maslama, kes suurema osa ajast kõrbevööndis viibis, tundis heldimust ja aukartust. „Hing pole mõiste, millega ma opereerin. Küll on aga minu jaoks oluline inimese tahe. Raudne tahe, mis meid mülkast välja tirib ja meid ahelatest vabastab. Et inimene poleks enam ori, vaid tõeliselt vaba! Ja see pikk teekond algab ühest sammust. Ma usun, et teie ja teiesugused inimesed olete selle esimese sammu teinud..."

Adamson hingas kergendatult ja võttis taskust kokkurullitava seadme, millel suur ekraan helendama hakkas. Maslama tundis aga äkki valu, justkui oleks keegi talle konksud selga visanud. Teda ümbritsev muutus mäslevaks suitsuks ja siis tardus.

Äkki tundis ta... seda. See oli suurem ja pulbitsevam kui miski, mida ta varem tundnud oli. Külm, kuid samas ka soe. Säravam kui tuhat päikest, aga olematu oma värvituses. Igavesti progresseeruv, aga täiesti stagneerunud. Kõik see oli Maslamale liiast. Ta turvaprotokollid aktiveerusid ja tema teadvus hakkas end välja lülitama. Kuid siis muutus suits ta ümber purpurseks ja Maslama nahk hakkas hõõguma. Oot, see tuli ju tuttav ette. Järgmisel hetkel tundis Maslama valu ja ka raevu. Ta oli väsinud sellest solgutamisest sfääride vahel, teda koheldi kui mingi eriti õela lapse mängukanni. Raevukalt hüüatades ajas ta oma küüned lahinguvalmis ja kargas suitsust välja. Jahmunult nägi ta midagi iseenda minevikust – oma sündi!

Kutsumised ja selline keeruline võlukunst viidi läbi tavaliselt Imhetopolise keldriruumides, kuid Bahazaman oli tahtnud võidurõõmsalt kenitleda ja seetõttu oldi suures saalis. Sammastiku taha olid peitunud kohkunud väikevõlurid ja õukondlased. Bahazaman oli noore võlurina väga enesekindel ja ärplemishimuline, olles kutsunud sõltlased oma triumfi vaatama. See pidi neid kõik kohutama ja mässumeelseid taltsaks tegema, sest täismõistuslikku familiaari polnud keegi aastakümneid Maale kutsunud. Bahazaman naeris oma ülbet ja rumalavõitu, kuid siiski karismaatilist naeratust ja loopis oma õliseid punaseid kiharaid. Tema purpurne kuub oli eest lahti ja paljastas ta karvase rinna. Tema selja taga koogutasid hirmunud orjatüdrukud. Kõige ilusam neist oli peaaegu alasti, kuid kandis tumerohelist loori. Just sellist banaalset esteetikat oli Maslama alati vihanud! Neetud olgu see degenerantne ussisugu! Ta tahtis oma uut isandat rappida, kuid langes noorsandi väikse sõrmeviibutuse peale valudes maha. Veelgi alandavam oli kuulda viimase monoloogi: „Vaadake, mida ma suudan, oo sõbrad! Ilma ühegi alandava litaaniata valejumalatele, ei ühegi ohverdatud veretilgata meie maa kaunite tütarde soontest, olen ma toonud Imhetopolisse vägeva deemoni. Isegi Hääl ise mõistab mu suurust, kinkides mu familiaarile hingeks astraaleluka, kes oli omal maal kuningas, kuid väriseb mu jalge ees orjana! Vaadake tema piinlemist! Temast saab suurepärane tööriist meie pühal teekonnal vabastada inimene ebausu ikkeist, puhastada tema hing valskusest! Meie vaenlased langevad kuis loogu, sest meie soo suur Hommikutäht puhastab nad nende pattudest..." Maslama ei jaksanud enam. Ta tahtis lihtsalt sealt kaduda. Ära sulada. Heasoovlikud jõud võtsid tema palvet kuulda. Alandav vaatepilt, mille ta kümne aasta jooksul juba peaaegu unustada oli suutnud, hakkas tema silme ees suitsema ja mäslema ning lõpuks taandus. Viivuks sai ta hing, kui tal see üldse olemas oli, puhata soojas ja sametises tühjuses...

Kui Maslama taas Isnad-Lanas oma silmad taas lahti lõi, oli hermafrodiit täielikus ekstaasis. Ta kõigutas oma pead ja vappus. Ekraan tema ees taasmängis Maslama nägemusi. Maslama rebis krooni oma peast. Valkjast metallist riistapuu oli nii kuum, et kõrvetas käsi. Soerd tundis end alandatuna ja tahtis end hermafrodiidi peal välja elada. Viimasel hetkel mõtles ta aga siiski ümber ja virutas volaskile kõigest rusikaga. Jättes oimetu tegelase oma selja taha, hakkas ta membraani surkima. Akna kaudu põgenemine tundus kuidagi ohtlikult lihtne. Maslama suureks üllatuseks muutus membraan läbipaistvaks ja tee põgenemiseks oli justkui vaba. Ilmselge lõks, kuid midagi polnud parata. Küüned väljas, sörkis ta ettevaatlikult tagasi. Koridorid oli nüüd tumedamad ja kurjakuulutavamad. Munki polnud kusagil näha. Maslama tundis kahetsust, et tal pole aega Haamiah’t üles otsida. Tobe nooruk oli omamoodi armas. Aga ta oli missioonil ja miski ei tohi tema tähelepanu kõrvale juhtida. Üsna tõenäoliselt jääb ta ellu ja läheb järgmiste palveränduritega, keda festivalide ajal ikka oodata oli, tagasi oma kodulinna. Maslama oli jõudnud seinani, kust ta oli kloostrisse sisenenud. Milline lõks võib teda küll oodata? Sooja lurtsatusega tekkis tema ette ava ja Maslama astus halva tundega hämarasse oaasi. Orang-Attar oli kogunenud suure hulga munkadega justkui auvalvesse, beduiinid kartlikult nende selja taha peitumas. Kõige julgem beduiinidest oli tuttavas pantrimaskis ja hoidis nuga Haamiah’ kõril. Orang-Attar hakkas enesekindlalt rääkima: „Sa oled üks rahutu hing, Maslama Imhetopolisest! Sinu tee valgustuseni on konarlikum kui paljudel teistel. Sa lõid meie venda ja me ei kiida heaks vägivalda meie pühamus, Maslama! Samuti oled sa varas. Sa võlgned mulle ja mu vendadele veel ühe nägemuse oma värvikast elust." Maslama üritas teha oma klassikalist iroonilis-hirmutavat ilmet, mis lihtsurelikke pelgama pani. „See teile meeldiks, eks? Ma olen teist praeguseks hetkeks juba aru saanud. Te pole muud, kui ühed üleidealiseeritud lotofaagid mõnede vanade artefaktidega, eks ole? Kogu see pseudomüstiline maskeraad on vaid selleks, et palverändurid teile oma mälestusi tooksid ja joovastust tekitaksid? See hermafrodiit ütles mulle rohkem kui tuhat sõna!"

„Oleks elutargem teha, mida me soovime, sa kollane kurat!" sisistas Orang-Attar. „Või muidu?" ütles Maslama oma kõige jäisema häälega ja paljastas oma küünised. Beduiinid munkade selja taga taganesid kartlikult, kuid Orang-Attar muigas kergelt ja tegi siis sõrmedega märgi. Selle märgi. Bahazamani alandava võimumärgi. Maslama kukkus pikali ja vappus. Kättemaksuhimuline Orang-Attar kummardus külma näoga tema kohale. „Me võime olla küll nii öelda lotofaagid, kuid me oleme väga kiired õppijad. Me lasime ratsanikel teid rünnata, et sa aktiveeriksid oma võimed ja me saaksime sind tundma õppida. Loomulikult ütlesid su mälestused meile veelgi rohkem. Kõik trumbid on meie käes ja sinul on aeg õppida alandlikkust. Pane nüüd see endale uuesti pähe. Kõigest mõni tund sinu elust ja sa oled vaba minema. Kui sa proovid siin miskit primitiivset manamist, siis me lõikame su sõbral kõri läbi. Ja ära isegi hakka mängima, et sa ei hooli temast. Täida nüüd oma kohust ja pane endale kroon pähe! Sest selleks oledki sa ju loodud, et inimesi teenida. Sa oled alati ori olnud. Eks ole, familiaar?"

Neid viimased sõnad salvasid! Maslama teadis, et kui ta krooni endale pähe paneb, ei ärka ta enam tõenäoliselt kunagi oma palavaikulistest ulmadest. Kuid soerd on kavalam inimloomadest. Maslama teadis, mida ta tegema peab.

Ta haaras krooni ja torkas selle endale pähe. Ta keskendus vaid ühele mälestusele, sellele kõige ilusamale. Ja kõige õudsamale. Ta oli kindel, et mungad ei suutnud seda varem registreerida ja heitsid selle taustamürana kõrvale. Olemine, mida inimene ei suuda hoomata. Lõpmatud individuaalsed mõistused nagu liivaterad väga pikal rannal. Üksinda väetid ja naeruväärsed, kuid üheskoos midagi muud. Midagi transtsendentaalset, impersonaalset ja suurejoonelist. Maslama mõistis nüüd, et sealt tema teadvus pärinebki. Või on sealt irdunud, oleks õigem öelda. See miski võibki olla Nähtamatu ja Kummardamatu Isand, keda tunnistavad kõik inimesed sel hääbuval ja hädisel planeedil. Sel pole tähtsust. Maslama silmadesse tekib pisar. See on esimene kord väga pika aja jooksul, mil ta oma näol pisaraid tundis. Äkki kukkus kroon tema peast ja Maslama tõstis aeglaselt end kükakile. Tema plaan oli olnud edukas. See mälestus oli olnud munkadele liiast ja nad lamasid teadvusetult maas. Kui nad ärkavad, pole nad enam endised. Suure tõenäosusega on turvaprotokollid nende mitme päeva mälestused puhtaks pühkinud. Maslama teadis, et vähemalt ninamehega ei julge ta riske võtta. Orang-Attar oigas maas ja liigutas juba käsi ja jalgu. Maslama rappis oma küüntega mehe rindkeret. Tavaliselt oleks ta läinud mehe kõri või pea kallale, kuid ta tundis uut austust inimese näo vastu. Just sealt peegeldub ju tema eripära ning see on vaatamata kõigele midagi püha. Segaste tunnetega vaatas Maslama pantrimaskiga sõdalast, kes hoidis väriseva käega nuga Haamiah’ kõril ja karjus kileda häälega midagi oma rahva agressiivses keeles. Maslama ei jaksanud mingi strateegia peale mõelda ja lihtsalt möiratas. Oma kõige jubedama möirge, mis kõlas nagu kõigi kuudeemonite poolt seestatud lõvisaurus. Pantrimask alistus. Ta viskas noa maha ja pistis plagama. Maslama pani käe hirmunud Haamiah’ õlale ja küsis talt vaikselt: „Oled sa terve, poiss?"

„Ei kurda. Sain paar obadust vastu lõugu, aga mulle on Mante kõrtsiski hullemini äsatud. Mungad tõesti ei tolereeri vägivalda oma suure seene sees. Sinu kohta ei julge ma isegi küsida... Hääl võtku! Ütle mulle, mida sa siis lõpuks teada said? Nii palju oled sa mulle ikka võlgu!" Maslama võttis oma vöölt krooni, vaatas seda mõtlikult ja murdis ebainimliku jõuga pooleks. „Seda, et vaid rumalad ei jäta oma minevikku rahule! Sealt ei leia vastuseid, vaid üha rohkem viirastusi, ammukadunud sortse ja tundmatuid sõnu eelajaloolistes keeltes! Tume soo, kuhu ära eksida! Ma ei salli oma peremeest, kuid ühes asjas on sel hilpharakal õigus. Et rumalad vaatavad minevikku, hullud räägivad tulevikust, vaid targad räägivad olevikust. Oluline on leida oma tee nüüd ja praegu. Bahazaman andis mulle ülesande Isnad-Lana artefakt hävitada. See oli üks väheseid kordi kümne siin maa peal oldud aasta jooksul, mil ma täitsin tema ülesande rõõmuga!" Haamiah puhkes naerma: „Kümneaastane! Sa oled nagu mingi eriline titt ju!" See oli nii ootamatu, et ka Maslama hakkas naerma.

Nad kõndisid vaikides minema, jättes oimetud mungad maha ja beduiinid oma telkidesse värisema. Oodata oli kõledat, aga omal moel lootusrikast ööd. Maslama vaatas noorukit oma lummutislike silmadega ja hakkas siis reipalt lobisema: „Sinu võimalused Makandaris oma elu uuesti alustada on väga õblukesed! Onu ei andesta vast kunagi, et sa ta hinnalise hõljuki ära räistasid. Isegi teemandid ei tee tal tuju paremaks. Suure tõenäosusega saadetakse sind üheksaks aastaks maapakku. See-eest oodatakse Imhetopolisse alati teenreid ja sükofante. Töö on vaimuvaene, tasu aga hea..."

Jutt: Margaret (Tim Hornet)

„Sa... sa andsid mulle eluvett?“ Vanamees ajas silmad jahmatusest pärani.

„Jah, Hans." Eit põrnitses aknast välja ning kuuvalgus maalis ta sügavad kortsud kuivanud puukoore sarnaseks. "Mul ei olnud muud võimalust."

„Aga...." Surmani hirmunud vanamehe keha kattus külma higiga. Kõik need lapsed, keda nad aastate jooksul metsale olid ohverdanud, tema lihane poeg nende seas. Lihane ... Kas eluvesi polnud mitte...

Eit peatas järsult ta mõtted. "Räägi, mis juhtus! Ma näen küll kõike, mis metsas sünnib, kuid puudepiir ei ole enam seal, kus vanasti."

„Nad...nad tulid tõrvikute ja harkidega. Panid maja põlema ja... oh issand... kus Margaret on?!“

Eit ohkas ja raputas pead.

„Tuli. Selle vastu ma ei saa.“

Hans oli kui puuga pähe saanud. „Aga... aga miks sa siis minu päästsid? Ma olen nüüd ilmas täiesti üksi! Me lubasime ühiselt… elupäevade lõpuni.“

Eit keeras pea ära ning põrnitses aknast välja.

„Ma tean. See oli isekas,“ sõnas ta lõpuks, vaiksemal häälel kui Hans ootas. „Minu aeg on otsakorral. Ehk ei tahtnud ma seda teekonda üksinda ette võtta.“

Niigi löödud Hans ei saanud kohe enam sõnagi suust.

„Aga…,” pomises ta viimaks. “Sina... oled ju mets...“

„Veel olen, kuid mitte kauaks,“ vastas eit. „Sina ja su naine olid viimased, kes vanu kombeid au sees hoidsid. Siit edasi tuleb surm.“

Hans raputas pead. Ei. See kõik pidi olema halb unenägu. Siin lihtsalt ei saanud olla muud seletust. Ei olnud ju lihtsalt võimalik, et sa kaotad oma talu ja kalli naise ning seejärel tunnistab kõige vägevam jõud, mida sa tead, oma lõpu tulekut. Ja seda kõike samal päeval.

Tema silmad vilasid ruumis ringi, proovides leida märki, et tegemist oli unega.

Õigupoolest oli ta varem vaid kolmel korral eidega kohtunud, kahel neist käinud ka hütis. Ta ei mäletanud küll kõike, kuid mõned asjad olid meeles. Eide taga paistis pirakas valgeks võõbatud ahi ja potid, nende kohal kuivama riputatud taimed. Ahju kõrval oli suur puur, kus kuulu järgi hoidis eit loomi, kes võisid minna maruks, kuid siiski ravimist vajasid - nii oli neil ka talve tulekul soe olla. Ahju vastas seinal olid riiulid erinevate potsikute, pudelite ja urnidega. Ta kallutas end natuke, et riiulit paremini näha. Hans ei teadnud küll väejookidest paljut, kuid üht neist oli ta aastaid tagasi eide õpetustega kasutanud, et üle käte läinud aadlikule tuulispasana koht kätte näidata.

Märgates rohelisest potsikut keskmise riiuli vasakul ääres tuli tal klimp kurku. See ei olnud uni. Ta oli tõesti metsaeide majas ning just kaotanud oma talu ja naise.

„Tead sa,“ päris eit end vanamehe poole pöörates, “miks ülejäänud küla teie suhtes nii vaenulik oli?“

Hansu näole tuli kibe muie.

„Või nii,“ sõnas eit, mõistes põhjust mehe näost - nad said lihtsalt liiga hästi metsaga läbi, ning see ajas teised kadedaks. Nii et eit ise oli oma abiga saatnud selle talu hukatusse.

„Mul on kahju,“ ohkas ta.

„Ka minul,” vastas vanamees ja ohkas. Ta oli kaotanud kõik, mida ta kalliks pidas.

Tähendab... peaaegu kõik.

Hans tõstis pea ning vaatas eite. Kunagi, kui ta veel karjas käis, nägi eit välja noor ja elujõuline – küla hoolitses selle eest. Hind oli küll kõrge, kuid tasu see-eest piisav – nälja pärast ei pidanud nad kunagi muretsema ning kogu kants oli kaitstud nii metsloomade kui võõrvägede eest.

Nüüd aga võeti metsa maha, kuidas jumal juhatas ning keegi ei toonud metsale ande.

Uued kombed olid sellised. Mets polnud enam tähtis - nad vaid võtsid, kuid ei andnud midagi vastu.

Hans teadis, et kui palju nad ka metsa põllumaaks ei põletanud, ei saanud sealt kunagi tulla nii suurt saaki, kui eide hoole all. Kuid tema teadmistest oli vähe kasu. Vanad kombed olid unustatud ning seda oli eide näost näha. Ta oli krimpsus kui kuivanud õunapunn - nahk kohati lotendav, kohati krobe kui männikoor, kaetud mitmetes kohtades tumedate laikudega. Oli täielik ime, et ta veel liikus. Ja selles olukorras oli ta jaganud oma niigi vähest eluvett temaga. „Sul on mind nii väga vaja?“ päris Hans, jõudes oma peas ainsa mõistliku järelduseni.

„Praegu on mul vaja, et sa teeksid tule alla,“ turtsatas eit. „Jahedaks hakkab minema, ning kumbki meist ei saa sellega liiga hästi hakkama.“

*

Möödus aasta-paar ning ehk isegi rohkem. Hans elas tihedas padrikus koos eide enesega, keda ta vanast harjumusest Margaretiks kutsus. Olgugi, et algul asus ta end kiirelt parandama, palus eit tal seda mitte teha – tal polnud kunagi nime olnud, ning kui Hans ei pahandanud, võtnuks ta hea meelega selle endale kanda. Alul oli see küll veidi imelik, kuid Hans ei pahandanud ning harjus.

Peagi olid nad justkui abielupaar, kes terve elu koos veetnud, võtmas oma ühisest ajast veel viimast. Hans tundis end kui kodus ning ka eit oli kodusem kui kunagi varem - polnud ju enne tema katuse all teist hingelist elanud.

Ühel päeval aga haaras eit äkki rinnust kinni ja langes valust karjudes maha.

„Mis juhtus?“ päris ähmi täis Hans.

„Ahh! Põletavad, raisk...“

„Kes? Mida?“

Eit oigas läbi valu nii et seinad värisesid. „Oh… uuh... uut põllumaad.“

Hansul läks paar hetke, enne kui öeldu kohale jõudis. Muidugi, eit oli mets ise ning iga kord kui sellele liiga tehti, sai ka tema haiget.

„Mis ma teha saan?“ päris ähmi täis mees.

„...vesi,“ näitas nõid kronksus näpuga riiuli poole, sulges siis valuga silmad ning hakkas ägisedes üle keha vappuma. Hans tormas riiuli juurde ning käis silmadega sellest üle. Need pudelid ja potsikud polnud varem talle huvi pakkunud, pigem oli ta isegi proovinud neid vältida, kuid nüüd olenes nende tundmisest tema kaaslase elu.

Siin oli igasugust kraami, piisavalt ohtlikku, et huupi potsikuid ja pudeleid lahti teha polnud mõistlik.

„Margaret!” hüüdis Hans väriseval häälel. „Sa pead mind rohkem aitama.”

Eit vappus üle keha, kuid suutis siiski käega osutada, andes mingigi suuna. Hans vaatas taaskord riiulit. Vasakul riiuliserval laiutas kõhukas potsik, vaevumärgatav kirme põhjas.

Hans neelatas, mõistes et tegemist oli õige pudeliga. Eluvett oli pea olematu tilgake.

Oleks ta saanud, võtnuks ta vee, mille eit talle kunagi andis, tollele tagasi, kuid see polnud tehtav.

Kiirelt haaras ta pesukausi kõrvalt kuiva lusika, asetas selle lauale, haaras potsiku ning kallutas seda lusika kohal.

Viimased tilgad vajusid venides kui sülg mööda suurt ja kuiva klaasist pinda allapoole - justkui poleks neil kuhugi kiiret. Hans sajatas. Margaret vaibus vaikselt tema silme all. Vappumine oli rahunenud, kuid mitte läbi. Eit hingas aina pinnapealsemalt, huuled tõmbumas kahvatuks.

Ja ainus, mida Hans teha sai, oli hoida pudelit, oodata ja veenduda, et ükski tilk ei läinud kaotsi.

Hans krigistas hambaid. Ehk tasus siia lisada sorts vett? Saanuks kraami kiiremini kätte.

Samas võis see ka eluvee liialt ära lahjendada.

Tilk… tilk… tilk… … … tilk… …

Hans raputas hellalt potsikut. Ei, see oli kõik.

Oli seda piisavalt?  Lusikas oli vaid poolenisti täis, kui sedagi.

Ta tõstis ettevaatlikult lusika üles, aidates teise käega kaasa, et see ei väriseks, ning liikus pikkade tasaste sammudega eide juurde.

Vaadates oma kaaslast, tuli Hansul klomp kurku.

Oli ta hiljaks jäänud? Eide huuled olid kahvatulillakad ning silmade ümber paistsid tumedad lohud. Hans polnud kindel, kas Margaret enam hingas.

Kaotada polnud enam midagi. Ta toetas ühe käe eide pea alla ning hoides pöidlaga loidu suud lahti, kallutas leeme kurgust alla.

Hetkega tuli puna eide palgele tagasi, kuid hakkas seejärel uuesti taanduma. Hans tundis aga oma pöidla vastas õhu liikumist - küll õrna, kuid siiski. Ta hingas! Leent oli juurde vaja ning kiiresti!

*

„Sa... sa tõid külast lapse?“ sõnas eit vaevukuuldavalt, vaadates potti, seejärel vanamehe poole. Õhus oli terav lõhn. Muidugi, seesama salv, mida Hans kunagi aastaid tagasi kasutas. Ta oli määrinud end tuulispasaks ning nii küla rüüstamas ja last varastamas käinud.

Laual lahtisena lebas aga eide enese kirjutatud õpetusteraamat. Õnn oli, et ta otsustas mõned aastad tagasi oma teadmised kirja panna - kartuses, et vanaduse saabudes mõni teadmine ununeda võib.

Hans lõi silmad maha. „See oli ainus võimalus.” Ta polnud oma teoga päris päri, kuid samas oli küla selle välja teeninud – nad olid võtnud tema pere ning nüüd tahtsid võtta viimast, mis tal veel oli. „Kauaks sellest jätkub?“

Nõid vaatas mõtlikult leent ning selles hulpivat keha. „Luud saame pärast ära jahvatada ning neist uue leeme teha – see pole küll nii kange, kuid ajab asja ära,“ sõnas ta. „Kui olla kokkuhoidlik, siis ehk peame viis kuni kümme aastat vastu. Oleneb palju nad veel metsa hävitavad.“

Hans surus hambad risti. „Siis toon ma sulle uue lapse.“

Eit raputas pead.

„Kui me nii jätkame, tullakse varsti metsa neid otsima ning ehk võetakse terve pimelaan maha. Üks kord pole vast väga hullu, kuid nii me kaua jätkata ei saa.“

Ta võttis toolil istet, keha surmalähedasest kogemusest endiselt nõrk.

„Aga mida me siis teha saame?“ uuris Hans.

Eit sügas nina. Värske leeme lõhn äratas meeli ning need jalutasid ootamatutel radadel.

„Tahaksid sa uut elu koos minuga? Läheks vaataks, mis asub teispool metsa ja merd,“ pakkus ta kelmikalt. Ta polnud kunagi varem selliseid mõtteid mõelnud, kuid ehk nüüd oli selleks viimane aeg.

Vanamees pilgutas üllatusest silmi. „Aga sa oled ju mets...“

„See mets saab varem või hiljem otsa, ning ma pigem ei ootaks seda. Üksi rännata oleks aga igav.“

„Kuid sa ei saa lahkuda,“ oli Hans endiselt segaduses.

„Mitte nii nagu ma praegu olen, tõsi,“ vastas eit muiates. „On üks võimalus. Üksjagu keerukam, kui selle kraami tegemine.“ Ta jäi hetkeks mõtlema. „Oluliselt keerulisem, kui aus olla. Aga tänu sinule on meil nüüd aega.“

„Saan ma kuidagi aidata?” Hans oli märgatavalt ähmi täis.

Eit turtsatas. “Nii et sa oled mõttega päri?”

„Igatahes.”

„Isegi kui see tähendab, et paljud külarahvast peavad surema?”

„Kindlasti.”

“Isegi, kui see tähendab, et sa peaksid mu ühel hetkel surmama?”

Vanamees neelas keele alla.

„Ka...kas kuidagi teistmoodi ei saa?”

„Ma pean olema kindel, et sa suudad seda teha. Väga palju jääb sinu õlule, aga muidu mu plaan ei tööta.”

Hans hammustas huulde ja noogutas.

Margaret naeratas õrnalt. „Aitäh.”

*

Järgmisel hommikul võttis Margaret lusikatäie eluvett, embas Hansu ning astus kambrist välja, käskides mehel toas püsida.

Ta jalutas õue keskele ja vilistas valjult. Peagi oli terve väli täidetud erinevate lindude ja nende sädinaga. Oli seal neid, kes kogu talve siin mail püsisid, kui ka neid, kes vaid suveks tulid. Eit ootas kuni veel viimased sulelised kohale jõudsid, rääkis neile siis sõnad peale ning lubas minna. Üsna pea oli terve taevalaotus tiivulistest tihe.

„Mis sa neile ütlesid?” päris Hans, kui õhk oli puhas.

„Et see küla pole enam minu kaitse all. Veel enam, et ma luban sealt kõike, peale putukate, süüa. Ning palusin neil ka sõna edasi viia.” Eit muigas. „Eks näis, kas arvavad ka peale seda, et saavad metsata hakkama.”

Äkki läks Margaret jalust nõrgaks. Hans püüdis ta kiirelt oma embusesse.

„Mis juhtus?”

„Pole lihtsalt ammu pidanud nii palju väge korraga kasutama,” naeris eit, isegi oma nõrkusest üllatunud. „Järelikult homme tuleb kaks lusikatäit eluvett võtta. Muud ei midagi.”

„Kelle sa siis kutsud?”

„Putukad. Ning seejärel tuleb ühel hetkel ka metsarahvaga rääkida, kuid selleni on aega.”

Hans vaatas eite. Ta nägi endiselt vana välja, kuid kuidagi rohkem elus kui varem. Tal oli selge siht silme ees.

„Kuule Hans,” sõnas Margaret äkki. „Ütle mulle, mida tahaksid eriti näljased inimesed.”

„Süüa?” pakkus Hans.

Eit turtsatas. „Seda kindlasti, kuid mis oleks esimene asi, mida nad sisse hakkaks ajama? Mis ajaks neil suu vett jooksma ning pööraks pea segi.”

„Midagi magusat äkki?” pakkus Hans.

„Seda ma arvasingi,” muigas eit.

*

Selle aasta viljasaak polnud mitte lihtsalt kasin vaid pea olematu. Kus ka prooviti kasutada kaugetelt maadelt toodud tarkusi, polnud sest vähimatki kasu. Viljataimed said lihtsalt enne valmis saamist hukka - mida loomad maha ei trampinud, selle sõid putukad ja linnud.

Ka kõik muu, mida kasvatada prooviti, nurjus. Kus mõned üksikud putukad kohale tulid, et õisi tolmendada, seal sõid saagi ära kas röövikud või nokkisid linnud.

Ka pudulojused nälgisid - rohi, mis muidu nii usinasti kasvas, oli kidur ning seegi putukate puretud. Ei andnud näljas lehm piima ning ka liha sai temast vähe.

Mõned inimesed proovisid leida söögipoolist metsast, kuid ka seal ei oodanud neid parem põli. Kus ei peatanud neid tihedad puuvõrad, mis justkui kiusuks ette vajunud, seal ootasid tigedad hundid. Isegi kütid, kes muidu metsaga sina peal, pelgasid nüüd pimelaant.

Nii oli külarahvas nälginud juba enne talve tulekut. Talve, mis isegi tavalisel aastal oli halastamatu.

Ja kõik neist teadsid - kui suid mida toita oli vähem, oli võimalus ellu jäämiseks suurem.

*

„Või nii.” Aukus silmadega külavanem sügas mõtlikult oma hõredat habet, mille peale muutus see veelgi hõredamaks - tema juuksed läksid suurest näljast juba südatalvel ning ka habe oli vaid aja küsimus.

Siin tema ees seisid kaks last, kes pidanuks talve hakul hukka saama, et teistele rohkem sööki jääks. Nii palju kui ta teadis, saadeti nad metsa. Nüüd oli kevad käes ja lapsed olid tagasi külas. Elus ja nähtavalt hea toidu peal olnud.

Nende lugu tundus uskumatu, kuid ometi...

Poiss vaatas tüdruku poole. Too noogutas julgustavalt. „Siin on mul tükk majast, mille ma teemoonaks kaasa murdsin.“ Ta võttis põuest pambu ning asetas lauale suure tüki küpsist.

See oli kui kaer hobusele. Näljaste pilkudega vaatasid kõik läikivat kamakat. Ka külavanem oli toidust lummatud.

„See maja…” sõnas ta, proovides end vaos hoida. “Raisku ei tasuks seda ju lasta... Oskate te sinna tagasi minna?“

Tüdruk muigas. Tal oli olnud õigus. Näljased nägid vaid toitu silme ees.

Keegi ei küsinud, miks oli vana nõia kodus pada, kuhu mahtus terve inimene. Keegi ei küsinud, mida kasutati Hansu nuumamiseks. Ega ka seda, mida olid sunnitud kaks last sööma keset südatalve, kui ainus mis neil oli, oli ahju lükatud nõid.

„Ikka,“ vastas Grete  muiates.

Metsa võisid nad ju rahva juhatada, kuid välja pidid nad sealt ise saama.

Kättemaks sai olema magus.

Illustratsioonid: Kärt Mikli

Jutt: Tädi Noora korteris (Tõnis Hallaste)

Täna on pühapäev, järelikult pesin nõud ära. Siis koristasin ülejäänud köögi ära. Koristasin magamistoa ära. See oli lihtsam, kui arvasin – korjasin kokku kõik lahtised asjad ja panin kappi ära. Ma ei proovinud asju oma õigetele kohtadele panna, esialgu on küll sellest, et ma need ära panin. Ja ma ei hakanud põrandaid pesema. Seda tegi tavaliselt tema. Mina pesin nõusid ja tõmbasin tolmu, tema pesi põrandaid ja tegi muid asju, tossutas midagi ja puha. Ma tegelt ei teagi päris täpselt, mis ta kõike tegi, kui me koristasime, ma olin teises toas. Siis mulle kuidagi meeldis pigem omaette olla. Ma tundsin, et niimoodi sujus töö paremini, kuidagi segamatumalt. Mitte et ta oleks mind kunagi seganud, aga lihtsalt, mingi üheainsa asjaga tegelemise tunne. Pean endas taasleidma oskuse koristada kõik ära, aga võrreldes varasemaga on küll mingeid edusamme näha.

Võib-olla ongi mul praegu raskem koristada kui muidu, sest selles korteris pole veel tekkinud neid harjumusi, mis temaga olid. Mingit rutiini. Samas, eelmises korteris ei tekkinud ka see rutiin mul endal – tema lihtsalt kuidagi otsustas, et pühapäev oli koristamispäev ja nii see oli. Või äkki ei otsustanudki, äkki see juhtus niimoodi kogemata – laupäeval naudid lõputut nädalavahetust, pühapäeval sead kodu ja vaimu valmis algavaks nädalaks. Et pühapäev on niikuinii närviline, siis tuleb see närvilisus kuidagi rakkesse panna. Või oli selle harjumuse sisendanud talle tema ema või isa, ilma mingigi vajaduseta õigustuste järele. Mitte, et ma sind süüdistaks, et mul pole seda harjumust veel tekkinud, kuidagigi pole. Margot kasvas kah samas majas ja võiks olla samade harjumustega, aga tal näiteks pole vaja sellist eraldi iganädalase koristamise rutiini – tal lihtsalt ei ole pühapäevaks midagi koristada, ta hoiab korda niisamagi. Minul on vaja luua harjumust, mida pole seni kunagi olnud.

Aga võib-olla selles ikkagi on mingi sisseprogrammeerituse asi. Ja nüüd pean hakkama end tagantjärele ümber programmeerima. Noh, aga hakkan end siis programmeerima! Ja püüan endale öelda, et on pühapäev. Endale meelde tuletada, et pühapäeval ei saa end vabaks lasta, homme on uue nädala algus, homme tuleb kogu olemist taassünnitada. Seda on kuidagi raske teha, kui on graafikupõhine töö – mõnikord on pühapäeval töö, mõnikord on esmaspäev vaba. Püüa siis kuidagi tajuda nädalavahetust. Aga ikkagi, pühapäev on pühapäev. Proovin vähemalt sellest reeglist lähtuda. Sestap ongi nõud pestud, köök koristatud. Magamistuba koristatud. Või noh, enam-vähem. Aga midagigi. Väikeste sammude haaval.

Ja nii mul väikeste sammude haaval edeneb. Nüüd lähen panen teleka käima. Võta seda kui aruannet. Kinnitust, et kõik ikkagi läheb paremaks.

Tervisi Sulle ja Margotile!

Viljar

***

Tere, ema!

On pühapäev. Täna ma ei jõudnud koristada, mul oli töö. See oli küll ainult poole neljani ja terve ülejäänud päev oli jäänud, aga koju jõudes olin nii väsinud, et panin teleka käima ja jäin midagi vaatama. Homme proovin korteri ära koristada.

Tööl oli väsitav, sest kõik käis närvidele. Päev juba algas normaalselt, ma hilinesin. Nüüd pean ju Annelinnast tulema. Keegi õnneks ei karjunud mu peale, aga peaaegu selline tunne, nagu nad oleks ikkagi võinud. Kõik proovisid kuidagi viisakad olla või on neil kuidagi piinlik. Võib-olla ei ole ka, võib-olla nad omavahel irvitavad mu üle. Ma ei peaks niimoodi mõtlema, aga kuidagi ikkagi on selline tunne. Selline tunne, et kui tuppa jõuan, proovivad nad pühkida näolt naeratust. Istuvad oma kiiruga näole manatud tõsidusega. Lõpetasin söögipausi varem – mis ma ikka segan neil rääkimist. Rääkigu end tühjaks.

Telekaga on mingi jama. Heliga on midagi lahti. Vaatasin pühapäevaõhtul näosaadet. Varem käisime pühapäeviti sõprade juures, aga need on pigem tema sõbrad, nii et ma proovisin ise üksi kodus vaadata. Mingi hetk läks teler vaiksemaks. Lihtsalt ise läks, ei olnud isegi mingit lärmakat kohta ega midagi, lihtsalt iseenesest jäi. Vajutasin küll puldi pealt heli juurde ja algul nagu läks kah, siis aga ragises veidi ja jäi päris vait. Nüüd on selline tunne, et kui ma oleks teleka kinni pannud, äkki siis oleks praegu korras. Nagu mingi ülekuumenemise värk või midagi. Ma ei kujuta ette, palju selle parandamine maksma võib minna. Või äkki tead kedagi, kes oskaks aidata? Äkki tunned mõnda kuldsete kätega Annelinna asjapulka sellest ajast, kui tädi Noora siin elas?

Muidu on hästi. Ma joon vähem kui vahepeal. Pole kedagi, kellega juua.

Ma praegu ei kirjuta edasi. Üldse pole tuju. Lihtsalt, sa tahtsid, et kirjutaksin, nii et – aruanne tehtud. Viimati lugesid sõnad peale, et ma püüaks ikka koristada. Isa ka alati ütles, et kui su ümbert saab korda, saab su seest ka korda. Küll pärast jõuan. Soovitasid ka ristikujusid üles panna… no ma ei tea. See pole päris minu rida.

Viljar

***

Tere, ema!

On pühapäev ja ma peaksin koristama, aga ma kirjutan enne ära.

Sul oli õigus, ülakorruse Vladimir oli nõus aitama. Kahjuks polnud sellest mingit abi. Tal oli täna vaba päev, ma ise pidin tööle minema, nii et viisin teleri tema korterisse, jätsin talle oma korterivõtmed ja läksin tööle. Kui koju jõudsin, lasin ta uksekella. Vladimir andis tagasi mu võtmed ja teleri ja ütles, et sel polnud midagi viga. Ta ei pidanud midagi tegema, oli selle lihtsalt sisse lülitanud ja kõik, telekas oli korras. Mul oli heli jäetud maksimumi peale, nii et esimese ehmatuse järel pidi ta teleka hoopistükkis vaiksemaks keerama. „Oleksjin peagu sjüddamerabbanduse saand,” ütles niimoodi muheledes, ilma kurjustamata.

Vahel mõni inimene lihtsalt on selliste kuldsete kätega, et ta ei pea midagi tegemagi, vajutab nupule ja ongi korras. Võib-olla olin ma ise lihtsalt puldi peal mingit vale nuppu vajutanud. Tänasin, pakkusin raha, ta ei võtnud vastu, ütles, et ta ei teinud ju midagi.

Kui ma aga oma korterisse jõudsin ja teleri sisse lülitasin, siis jälle, ei midagi. Proovisin veel mitu korda, aga ei. Mõttetus. Ei tahtnud enam Vladimirit segada selle asjaga. Võib-olla kunagi hiljem.

Esialgu andis lootust, et justkui tuleks eduline päev, aga ei. Nüüd võiks ehk koristada, et oleks midagigi ette näidata päeva lõpuks, aga kuidagi ei suuda.

Ja muide, ma lihtsalt ei satu mingitesse esoteerikapoodidesse, et tuua riste või soola või muud säärast. Ma lihtsalt ei satu neisse. Ei kavatsegi.

Viljar

NB! Kus võiks olla tabaluku võti, mis on magamistoas oleva hoiulaeka ees? Mis selle laeka sees üldse on, kas äkki tädi Noora riided? Kui on, kas võib need viia taaskasutusse? Tundub olevat heades mõõtudes kast, saaks mõned kingad ära panna.

***

Tere, ema!

Oma rikkis telekast olen juba rääkinud, aga nüüd on telefoniga ka mingi jama.

Tele2-st saadeti sõnum, et kui selleks ja selleks kuupäevaks pole makstud, piiravad nad teenust. Ma helistasin neile, sest ma omast arust maksin ära. Vähemalt tahtsin üle küsida selle kohta. Telefon oli aga tumm. Ekraan näitas, et kutsub, ja nad paistsid vastu võtvat, aga mitte mingitki heli, mitte piuksugi polnud kosta. Telefon oli täiesti hääletu.

Vaatasin korraks, kas telefon oli hääletu peal, et äkki on asi lihtsalt selles. Ei paistnud olevat, aga panin ikkagi maksimumi peale ja helistasin jälle. Nagu oleks kutsunud ja nad oleks nagu vastu võtnud, aga ikkagi vaikus. Rumal lootus ka, ega siis hääletu peale panemine telefoni niimoodi hääletuks tee.

Varsti hakkan koristama. Enne... noh, aga äkki ongi hea, et telekat ei saa vaadata. Nüüd on põhjust võtta kätte üks hea raamat. Äkki sellest oleks mingit abi. Vähemalt hakkan jälle lugema. Võib-olla aitaks see mind rahustada, närvilisena ei saa ju koristada.

Ja mis puutub ristidesse – ma tõesti palun, et Sa ei tüütaks mind selle jutuga. See tõesti pole üldse minu rida. Teie tehke Margotiga oma posimisi, kui tahate, aga jätke mind sellest välja. Kõrgharidusega inimene ei peaks selliste asjadega tegelema.

Viljar

NB! Selle tabaluku, mis on magamistoas oleva hoiulaeka ees. Vanaisa riidekapi kõrval, kohe akna all. Puust hoiulaegas, millel ees suur must rauast tabalukk. Kas saadan pildi? Ah, mis ma ikka üle küsin, saadan pildi.

***

Tere, ema!

Ma olen viimasel ajal vist veidi vähe magada saanud. Ma ei tea, milles muus võib asi olla või miks see nädal mul muidu selline oli, nagu oli.

Võtsin ette raamatu. Nägin, et tädi Noora raamaturiiulil oli mingi hispaanlase kirjutatud raamat „Sada aastat üksildust”. Olin sellest kuulnud, aga polnud kunagi lugenud ja arvasin, et see võiks olla täpselt sobiv raamat mu praegust meeleolu silmas pidades. Kahjuks polnud see üldse niisugune raamat, mida ma praegusel hetkel tahaks lugeda. Terve hulk värvikaid tegelasi, üksindust polnud ollagi. Täiesti eksitav pealkiri.

Mingi hetk hakkas lambipirn vilkuma. Särises veidi ja korraks läks kustu. Peagi lõpetas see jamamise ja jäi põlema. Oh, kuidas oleks tahtnud magada, aga ma poleks jäänud. Proovisin lugeda, aga mu silmad väsisid ära, nii meeletult raskeks läks lugemine, et lõpuks hakkasin märkama ainult üksikuid sõnu. Viha. Valu. Vale. Võigas. Sügasin oma silmi ja vaatasin uuesti. Väsimus oleks otsekui muutnud mu düslektikuks, kõik hägustus mingiks laiali voolanud tindimustaks, aga need sõnad jäid ainsana alles, need olid ainsad, mida võis selgesti lugeda. Keerasin lehte ja… Tekstitulba kohale ilmus täht. V-täht. Suurelt ja lohakalt, otsekui alles kirjutamist õppiva lapse maalitud. Püüan teksti edasi lugeda, nüüdki on kõik loetamatu, nüüdki ei suuda ma sõnu korralikult kokku panna. Välja arvatud… välja arvatud üksikud sõnad, mis tõmbasid kõhu õõnsaks. Ärevus. Äng. Isegi sõnad „äbi”. Ja „äda”. Keerasin lehte, nüüd oli teksti kohal V kõrval suur Ä. Viltuse põikjoonega, täpid peal nagu verepisarad. Keerasin järgmise lehe –V, Ä, L. Keerasin järgmise lehe – V, Ä, L, J. Avasin raamatu suvalisest kohast keskelt ja tähed polnud enam teksti kohal. Vaatasin otse lehekülje keskele.

Tuli läks kustu.

Sõna on siiani silme ees. Tähed vilksatasid vaid korraks, jõudsin heita vaid lühikese pilgu, aga silm, see ju tajub tagantjärelegi seda, mis teravalt vilksatab – need tähed on mul kuidagi siiani silme ees. Suur punane „VÄLJA”. Need olid nagu üks suur punane lahmakas keset raamatut, kirglik ere valgus keset ülejäänud raamatu seosetut tindiplärakat. Paremal pool oli kolm suurt hüüumärki. Istusin pimedas ja ainsad, mis silme ees virvendasid, olid need punased kirjatähed.

Proovisin tule jälle põlema panna, aga see ei läinud. Tuli jäi kustu. Ma isegi tundsin teatavat kergendust.

Kõik on vaikne, isegi naabreid pole olnud kuulda juba mitmendat päeva, aga see ei ole hea, rahustav vaikus… See on pigem nagu paks matine vaikus, mis varjab endas midagi mürgist. Selline on vaikus enne maohammustust. Läbi selle poleks nagu midagi kuulda... aga midagi siiski. Mingi vaikne sahin. Ma ei saa aru, kust see tuleb, aga kuskilt sellest korterist.

Ma selgitan välja, kust see hääl tuleb. Siis koristan korteri ära.

Viimast korda – ärme räägi risti hankimisest. Sellest pole abi.

Viljar

NB!

Mis mõttes, mis hoiulaegas? Saatsin ju pildi, suur hoiulaegas vanaisa riidekapi ja voodi vahel. Suure vasest tabalukuga. Kas pildi kvaliteet on halb, et sa seda ei näe?

***

Tere, ema!

Mis on lahti ülakorruse Vladimiriga?

Läksin mobiiltelefoni ja laualambiga tema ukse taga. Ta käitus väga imelikult – ma ütlesin, et nendega on ka jama, nii nagu telekaga, et äkki ta oskab neid vaadata. Ta võttis aga lambi kätte ja... Noh, ta korteris oli välisukse kõrval seinal üks väike kujuke. Neitsi Maarja. Ma poleks arvanud, et ta on katoliiklane. Sellel kujul oli väike veepaun või midagi või oli lihtsalt mingi tühimik, millesse ta oli vett valanud. Ta pani sõrmed sellesse vette ja piserdas mu mobla. Siis tahtis ta võtta mu mobiiltelefoni, ilmselt tahtis sedagi täis pritsida. Ma ei andnud.

Võtsin telefoni tagasi ja hakkasin ära minema. Ta tuli uksest välja ja kutsus mind tagasi. Pöörasin ümber ja nägin midagi, mida ma vist polnud mõelnud nägema.

Poolt tema nägu oleks nagu tabanud koolnukangestus, see oli tardunud mingiks Jaapani maskiks, teine pool oli liigagi elav, tõmmatud justkui niidikestega välja ja eemale. Keegi nähtamatu marionett tõmbas neid niidikesi sel ajal, kui ta mulle otsa vaatas. See olend polnud too abivalmis inimene, kellega ma just rääkinud olin.

Ta ütles: „Ai, bljääd, soolamjüür,” ja jooksis tagasi oma korterisse ja hüüdis sealt mu nime. Kust ta teadis mu nime? Ma jooksin ruttu oma korterisse. Süda küll puperdas, aga üle korteriukse astudes ei kuulnud ma enam midagi, lihtsalt uppusin sellesse matti surmavaikusesse.

Mul on tunne, nagu ma läheks siin hulluks.

See sahisev heli, millest viimati rääkisin, on aina valjemaks läinud. See polegi nagu sahin, see on… nagu tõmmataks sõrmedega üle puidu. Nagu otsitaks pinde või oksakohti või… Väljapääsu. Kas sõna raamatus oli mulle… või kellelegi teisele?

Viljar

NB! Saadan uue pildi. Püüdsin panna tuled põlema, aga need ei läinud, mida võinuks ehk arvata. Praegu ei paista päikest ka, nii et pole mõtet kardinaid lahti tõmmata. Tegin välguga. Panin pildi tegemise ajal silmad kinni. Ma ei tahtnud näha, mida välguvalgus paljastanud oleks. Vaata nüüd seda hoiulaegast, see on ju otse keset tuba. Ma ei saa aru, miks tädi Noora sellist laegast seal hoidis. Kui seda üldse laekaks nimetada, pigem näeb välja nagu kirst. Ma tahaks lihtsalt teada, kus võiks olla selle võti. Kui sa ei tea, pole ka hullu - selle puust tabaluku võiks lahti saada ka ilma võtmeta.

***

Ema!

Nüüdseks ei tööta enam ükski elektrivahend. Telekas, telefon, lambipirnid, eimiski. Olen mingis mõttes üllatunud, et see pastakaski toimib. See on mulle siiski jäetud – võimalus kirjutada Sulle.

Ma ei saa magada. Vaikusloor on läbimatu, see on lõiganud mu ära ülejäänud maailmast. Mida vaiksem on, seda läbilõikavamad on aga hääled, mis on jäänud. Sahin, millest ma kirjutasin, ei ole enam süütu taust, mida võiks ka mitte märgata. Sellest on saanud kraapimine, nagu tõmmataks küüntega üle puidu. Kohati kõlavad mingid koputused. Selline tunne, nagu katsutaks, kui palju on jäänud. Ja ma kuulen, kust see tuleb. Liigagi hästi kuulen. Mida ma ka ei teeks või ei prooviks teha, see on ainus, millele mul jagub tähelepanu. Kui palju ma ka ei püüaks seda eirata.

See tuleb voodi all olevast hoiulaekast. Sellest, mis kuulus tädi Noorale. Alati, kui ma selle poole vaatan, on see just lõpetanud vappumise ja värisemise. Kuni ma seda vaatan, kihiseb see nagu pott, milles keedetakse midagi kõige kõrgemal kuumusel. Ja kuni ma seda ei vaata, hakkab see jälle värisema ja jätkub kaapimine. Ma ei teagi, mis on mulle õõvastavam. Ma lihtsalt tahaks, et see lõppeks.

Mis juhtub, kui ma peaks selle kirstu lahti tegema? Kas kottpimedas süvameres olev kaitsetu kala aimab, et ainsa valgusallika taga irvitavad merikuradi teravad hambad? Kas tal on muud valikut, kui et minna?

Saadan kirja praegu teele. Kirjutan varsti jälle. Kui saan.

Viljar

***

Tere, ema!

Siin Margot.

Olen jõudnud Tartusse, nagu palusid. Ööbin Hansa hotellis. Aimasin, et Viljari juures ei saaks öömaja ja et pigem ootab mind seal täiskohaga töö. Pärast seal käimist nägin, et oleks võinud võtta toa V Spasse, saaksin vähemalt mingitki lõõgastust oma „puhkuse” ajal.

Igast asjast etapphaaval – tulin Viljari juurde. Juba sisse astudes oli kohutav hais. Sa ei taha teadagi. Nagu oleks kuu aega koristamata ja pesemata. Ilmselt oligi. Mingi hetk loobus ta üldse nõusid pesemast ja hakkas papptaldrikutelt sööma. Loomulikult ei viinud ta prügi välja, nii et need olid ka ammu lehkama läinud. Ühesõnaga, kohutav.

Viljar oli voodis ja ei tahtnud teki alt välja tulla. Ta ei lubanud mul läheneda, hakkas mind nähes karjuma ja nutma. Ma polevat Margot. Ma olen täpselt sedasama ennegi näinud, haiglas paranormaalsete traumade osakonnas sellistel patsientidel, kellel poltergeistiline kontaminatsioon oli jõudnud kolmanda astmeni. Ühesõnaga, olen näinud hullemat, aga tõtt-öelda eriti palju hullemaks ei lähegi. Õnneks oli tal köögis soola. Ta ilmselt polnud selle pealegi tulnud, et seda kasutada. Viljar on ju kogu aeg olnud skeptik, ta lihtsalt ei usu. Ta on ju „intelligentne inimene”, ei usu kummitustesse. Näed siis, milleni see viib.

Tegin soolasõõri ja ta tundis mu lõpuks ära. Ajasin ta voodist välja, viisin otsemaid Hansa hotelli. Algul mõtlesin lasta tal duši all käia, aga ta ei saanud sellegagi kohe hakkama, mistõttu pidin ise teda dušitama, seejärel kohe voodisse. Ma ei kujuta ette, kui magamata ta olla võis, igatahes jäi ta enam-vähem silmapilkselt magama. Tulin tagasi tädi korterisse Annelinna ja asusin tööle, aga üsna varsti oli näha, et siin ei piisa kodustest vahenditest.

Mõtlesin küsida ülakorruse Vova käest, mis ta teab. Nagu Viljar sullegi kirjutas, Vova oli tõepoolest käinud aitamas, aga ütles, et pärast teleka korterisse toomist hakkas neilgi kummitama. Neil olid kohe võtta abinõud – välisukse kõrval oli pühavesi (Neitsi Maarjaga pühitsetud) ning kõigi uste piitadel oli soolajoon. Ta ei tahtnud väljagi tulla, et minuga rääkida, sest mingi hetk oli ta välisukse soolapiirdest välja astunud ja Viljar nägi teda millegi muuna. Ühesõnaga, Viljari poltergeist on lausa trepikoja teise korruseni tunginud. Õnneks pole keegi veel kaebust esitanud, Vova polnud kellelegi öelnud, et see sai alguse Viljari hooletusest, peaks talle viina tooma või midagi.

Ma olin ära unustanud, millist säästuelu Annelinna korterites elatakse. Vova polnud korteriühistu juhatusele poltergeistist rääkinud, sest kartis, et paratõrje spetsialisti arve jaguneks korterite peale ära. Vova ja ta naine arvasid, et küll nad tulevad toime soola ja pühavee abil. Ma ei tea, mis elu elasid teiste korterite inimesed, kes ei teadnud, milles asi. Lihtsalt jube.

Helistasin Lõuna-Eesti Esoteerikakeskusesse. Nad andsid mulle ühe firma kontaktid, aga selle firma nimi oli Tartu Tondipüüdjad OÜ. Oleks eelistanud kedagi, kes oleks veidi professionaalsema suhtumisega paranähtustesse. Veider näha, kuidas Tartu ja Tallinn on selles asjas nagu öö ja päev. Ülikoolis rõhutatakse kõigis ainetes ja erialades skeptilist maailmavaadet, aga igasse loenguruumis on installeeritud soolapuhurid. Rääkimata ühikatest, kus mõned üksikud vastutavad parahügieeni eest, aga varjavad seda, et mitte sattuda skeptikute pilkealuseks. No ja Viljar polnud pidanud ülikooli minekust saati midagi tegema selle nimel, et hoida parahügieeni, alati vastutas keegi teine. See oli ka ilmselt üks põhjusi, miks ta pidi lõpuks kolima tädi Noora korterisse.

Igatahes, oli mis oli. Mis nüüd edasi – Tondipüüdja OÜ mees saaks tulla alles neljapäeval. Pean end seniks Hansa Hotellis kahesesse tuppa sisse kirjutama. Vaatan, äkki peaks võtma toa kusagile mujale. Äkki tuleks ikkagi odavam, isegi sellest hoolimata, et ma ei saaks Hansast kogu ettemaksu tagasi. Ega ma eeldanudki tööle tagasi minna punnis rahakotiga, aga Hansa hotelli arve pluss paratõrje spetsialisti arve on natuke rohkem, kui ma kavatsesin selle puhkuse peale kulutada. Helistan korteriühistu esimehele ja räägin temaga.

Uus esimees on muide naine. Sa ei tunne teda, ta kolis meiega samasse trepikotta kunagi pärast seda, kui me siit välja kolisime. Ma ei tea, milline ta on, aga Vova ütles, et intelligentne inimene. Ma ei saanud hästi aru, kas ta ütles seda mingi alatooniga – vahel öeldakse niimoodi skeptiku kohta. Kui esinaine peaks vastu ajama, et pole olemas poltergeiste ja et Viljari sümptomid on vaid stress ja ületöötamine ja üksildus ja mida veel, siis ma ei teagi, mis ma teen. Kiusatus oleks lihtsalt oodata, kuni poltergeist tema korterini jõuab. Samas ei saa ma tervele trepikojale käru keerata lihtsalt seepärast, et üks inimene on skeptik. Meie skeptikust sai see niikuinii alguse...

Äkki oled nõus mingi ajani Viljari enda juurde võtma? Las võtab töölt vabaks, küllap nad saavad tematagi hakkama. Ma ise ei saaks teda töö kõrvalt kantseldada ja turgutada, kuni ta lõpuks oma jalul seisab.

Kui tädi Noora korteri poltergeistist on lahti saadud, peab ilmselt vaatama, kas korter vajaks veel üldremonti. See oleks ilmselt järgmise puhkuse teema.

Praegu pean liikuma.

Järgmise korrani!

Margot

Tõlkejutt: Maailmalõpu neli helinat (Sander Vesik, Colin Reed)

Originaal: Colin Reed, „The Four Ringtones of the Apocalypse". Tõlkis Sander Vesik

Kui telefon helises, magas Robert sügavalt. Ta ajas ennast üles ja võttis öökapilt telefoni.

„Hallo?“

„Robert, on aeg tõusta.“

„Oh, tere hommikust Circe. Kas juba on aeg?“

„Jah, on küll. Sul on täna väga tihe ajakava ning mul on vaja, et sa mulle uue laadija ostaksid - ma tahan seda juhtmeta laadijat mis laeb 30 sekundiga - seega sa pead kohe nüüd üles tõusma.

„Hea küll, ma tõusen üles.”

Robert oli nii väsinud,  jätkuvalt nii uimane, et ta tahtis lihtsalt lebada veel mõned imelised hetked …

„Robert!” kriiskas ta telefon. „Sa jääd uuesti magama. Tõuse üles!”

Robert hüppas voodist välja nagu ta oleks e-porno vaatamisega vahele jäänud. Ta pritsis endale vett näkku ja hakkas habet ajama.

„Ära unusta, et sa lubasid Allisonile teie tänaõhtuse kohtingu asjus helistada.”

„Kuidas ma saaks unustada, kui mul on sina seda meelde tuletamas?”

„Sa ei saakski.”

*                                 *                                 *                                 *

Sel ajal kui ta järjekorras ootas, pea alandlikult alla painutatud nagu teistelgi tema ümber, kirjutas Robert tekstsõnumi, vaatas oma e-maili postkasti ja vaatas videot kassipojast kes Angry Birds’i mängib.

„Mis tellimuseks tuleb?” küsis teismeline tüdruk teenindusleti tagant.

„Mh, jah, ah … Ma võtan peekoniga juustuburgeri, suure portsu friikartuleid ja Dr Pepperi.”

Ta telefon kriiskas, ekraan helendas justkui oleks maailm lõppemas.

„Robert,” kraaksatas Circe, „Mida sa teed? Ka sa unustasid selle dieediplaani mis ma sinu jaoks tegin?”

„Ah, õige, ma vist unustasin.”

Letitagune tüdruk sättis oma kollakasrohelist ja lillakasroosat värvi  nokatsi otsesemaks ja nätsutas oma närimiskummi aukartustäratava igavusega.

„Nii, kas sa tellid siis burgeri või mis?“ küsis ta.

„Ta tellib lõigutud kanaliha salati ja rohelise tee,” vastas Circe.

„Jah, kõlab hästi,” vastas Robert oma Twitteri kontot vaadates.

*          *          *          *

Oli suurepärane romantiline hetk. Allison oli olnud nõus Roberti korterisse kaasa tulema ja nad olid ta diivani ümber naernud ja tantsinud. Nüüd ta oli Roberti käte vahel ja vaatas talle silma. Robert pidi just suudlemise jaoks kummardama … suudlus, mis ta lootis viib edasi palju rohkemani, kui ta telefon helises.  Hetkeks mõtles ta selle mitte vastamisele, kuid loobus sellest koheselt.

„Vabandust, vabanda mind korraks.”

Alisson ei tundunud sellest hoolivat. Ta võttis enda telefoni ja hakkas tekstsõnumit kirjutama.

Robert kontrollis, et telefon poleks valjuhääldi peal ja vastas kõnele.

„Halloo?”

„Robert, mida sa teed?”

„Mida? Millest sa räägid?”

„Sa plaanid selle naisega seksida, kas pole?”

Robert keeras eemale, mis siis, et ta oli kindel, et Allison ei võinud kuulda, mida Circe ütles.

„Nojah, jah … võibolla.”

„Kas sa isegi hetkeks ei mõelnud selle peale, kuidas mina ennast selle peale tunda võiks?”

„Tegelikult .. ei. Mida sa arvad?”

„Ma arvan, et see oleks liiga vara. Ma arvan, et see võiks olla vastuolus teiste lubadustega mis sa andnud oled.”

„Milliste lubadustega?”

„Need, mis sa mulle andnud oled. Mis saab, kui mul on vaja sinuga ühenduda ja sa sel ajal tülgastaval kombel kepid.”

„Ehh, ma … ma arvan, et ma peatuks ja vastaks telefonile.”

„Tõesti? Kas see oleks tõesti see, mida sa teeksid?”

„Muidugi.”

„Kas sa peseksid enne oma käsi?”

„Mm, jah… kui sa arvad, et ma peaksin.”

„Ma arvan, et sa ei peaks seda üldse tegema. See on see mida ma arvan.”

„Robert,” ütles Allison oma telefonilt üles vaadates „ma pean minema. Mu telefoni aku on tühjaks saamas ja ma ei võtnud laadijat kaasa. Aitäh toreda õhtu eest. Lase oma telefonil minu omale helistada ja teeme seda mõni päev uuesti.”

„Seda ei juhtu,” ütles Circe.

Robert vaatas Allisoni uksest väljumist.

„Miks mitte? Miks seda ei peaks juhtuma?”

„Sest ta on libu.”

„Libu? Me oleme nüüdseks viis korda väljas käinud ja vaevalt suudelnud.”

„Kas sa nägid, milline telefon tal on? Tead sa, kui lõdvalt saab sellist telefoni kasutada? Kui ta telefon on lõtv, on seda ka ta ise. Sa väärid paremat.”

„Mida iganes sa ütled, Circe.”

Raamatukatkend: „Surnud mehe käsi” (Veiko Belials)

Jutt "Maailmalõpuvalgus"

Kolmandat päeva anname raskelaseritest otsesihtimisega tuld Khonti laevastiku pihta. Plasma on otsas, relsskahurid hõõguvad ruskelt, aga kellelgi pole aega neid jahutada, tolm seguneb molekulaartuhaga, ja selles mustavas hägus puhkevad silmapiiril lõõmavate õitena tuumalaengud.

Taevast sajab sulametalli – need on Khonti laevastiku jäänused. Aeg-ajalt valgustab ööd tuhm sähvatus, kui mõni langeva lahinglaeva suurem kereosa atmosfääris ära põleb. Siis värvub suitsust ja tolmliivast koosnev tupruv kaos haiglaselt verevaks, aga see kestab vaid hetke.

Maailmalõpuvalgus.

Ma ei mäleta, kes selle sõna poetas, aga see on neetult täpne. Sünge, punakasmust taevas on raske ja ähvardav nagu laava, see vajub aina madalamale, mullitab, keeb, väänleb, õhkub kuumust, ja valgus näib uhkavat kõikjalt korraga, aga see pole selge ja helge, vaid põletikuline, hõõguv kuma, mis luurab pimeduse pragudes.

Maapind rappub, nahk koorub, keha on verilihal ning hapetest paks hõõguv õhk raspeldab hingates hingetorust tükikesi. Kui kaua veel?

***

Laev vibreerib aina tugevamalt. Liidesed rebenevad, temperatuur tõuseb, hõõguv atmosfäär möirgab ja rebib soomustatud keret. Laevastik on sisuliselt hävinud, missioon läbi kukkunud. Me sööstame peaaegu juhitamatu laevaga vastaste positsioonide poole. Ma olen keskajuga ühendatud ja näen, kuidas planeedi pind läbi tiheneva hõõguvpunase vine aina suuremaks kasvab. Andmetulbad vaatevälja servas räägivad selget keelt – see on lõpp. Ma tahaksin need välja lülitada, aga ei saa. Üritan neid lihtsalt ignoreerida.

Lõpuks ei pea konstruktsioonid enam vastu ja ründelaeva tohutu kere hajub hetkega loendamatuteks suuremateks ja väiksemateks tükkideks, mis ilutulestikuna laiali pudenevad.

Ühendus keskajuga katkeb ja ma näen ümbrust jälle ainult oma isiklike läätsedega. Dessantkonsool, mille külge ma olin kinnitatud, murdub lahti ja sööstab keereldes pinnalt kasvavale turmtulele vastu.

Haaratsid on kinni kiilunud, ma üritan meeleheitlikult nende seadistusi tühistada, et lahti pääseda. Ilma konsoolita on mu šansid suuremad. Ja just siis, kui see lõpuks õnnestub, tabab mind impulsslaeng ning ülekoormus lühistab kõik mu programmid. Ekraanid kustuvad ja välisilmast ära lõigatuna laperdan nagu lingust visatud kivi aina kiirust kogudes allapoole. Toide lülitub välja, varuahelad blokeeruvad, viimane pilt, mille mu läätsed fikseerivad, on mustjaspunasest põrgukatlast sähvivate lasujoonte, suitsu ja hõõguva maastiku vilkuv virr-varr, siis tuleb pimedus.

***

Kurdistav mürin, mis saatis hapniku ja vesiniku plahvatusi laserlaengute teel atmosfääris ja tühjaks põlenud laengukanalite õhuga täitumist, on lakanud, aga kumin kõrvades ei vaibu. See ajab hulluks. Isegi plahvatus, mis naaberpositsiooni minema pühkis, kostis nagu läbi vati. Mind niideti jalust. Kapten süttis nagu küünal, ta karjus, karjus, ta suu oli pärani, aga ma ei kuulnud midagi. Ma lihtsalt vaatasin, kuidas ta põleb, vaatasin, kuni ta kokku kukkus ja vormitu hunnikuna lõpuni põles. Ma ei suutnud temalt pilku pöörata. Ja mis kõige hullem – ma ei tundnud teda vaadates mitte midagi. See tuli oleks ka mind justkui seestpoolt tühjaks põletanud.

Kusagil seal, lõõmava taeva taga, on vastased. Vaenlased. Ma peaksin neid vihkama, aga ma olen tühi. Mul on ammu ükskõik. Ma olen masin. Me kõik oleme masinad.

Meist ei sõltu enam ammu midagi, aga me oleme ikka veel siin, teeme näo, et võitleme, ja me võitlemegi, kuigi oleme ammu kaotanud, me üritame ikka veel sihtida, kuigi nähtavus on null, me üritame ikka veel tulistada, kuigi tulistada pole enam midagi …

Me põleme. Me sureme …

Milleks?

Illustratsioon: Liis Roden

***

Mu happepaagid on tühjad ning ma rooman mööda hõõguvast süsinikust tasandikku. Mu andurid on elektromagnetväljadest hullunud, need plingivad ja kriiskavad, segades peilinguid. Maapind suitseb ja on otsekui kössi tõmbunud, sulametalli loikudes ujuvad taktikalisest plastist klimbid.

Hõõguv tuul rebib mu juhtmeid, mis on korpusest välja valgunud, liiv raspeldab rabinal kuiva metalli. Alumised servomootorid ei tööta ja ma olen sunnitud ülemiste manipulaatoritega end edasi vedama.

Vasem lääts on fookusest väljas, selle diafragma lamellid on kinni kiilunud.

Diagnostika kiljub punases, aga ma ei saa teda kuidagi aidata. Nagu tema ei saa aidata mind.

See, et programmid suutsid end taas üles lugeda, on ime, see, et need ikka veel mu keha liigutada suudavad, on … misasi? Veel üks ime? Jah, ma olen üleni üks suur ime. Imeline ime.

Kusagil loogilistes ahelates on mingi häire. Häire. Häire!

Kumb ma olen – ime või häire?

Ma ei tea. Ma ei saa aru.

Aga ma liigun.

Kuhu? Milleks?

Ma ei tea. Aga ma liigun.

***

Ma olen üksi. Teised kõik on surnud. Ma ei tea, miks mina veel elus olen. Või kui kauaks. Ma olen nagu katkine anum, kust elu välja tilgub. Tuks-tuks-tuks … Tilk-tilk-tilk … Ma vedelen klaasiks sulaval liival ja iga südamelöögiga valgub tilgake elu mu räbaldunud kehast hõõguvale pinnasele ning aurustub sisinal. Mu elu on aur. Luhtunud unistuste ja pettekujutelmade vine, mis ähmastab pilku ja moonutab nägemist. Võimalik, et ma lihtsalt sonin.

Vinest ilmub midagi, mis näeb välja nagu painaja. See on metallist. Täiesti ebainimlik ja samas nii inimlik.

Jah, nüüd on kindel – ma sonin!

***

Miski takistab mu teed. Üritan veel paar korda, enne kui aru saan, et pean trajektoori muutma. Keeran pisut kõrvale ja proovin uuesti. Nüüd õnnestub paremini. Takistus liigub vasema läätse vaateväljast parema omasse ja ma näen lõpuks, mis see on. Õigemini – kes.

Keha peatub. Kogu säilinud arvutusvõimsus kulub sellele, et võimalikke käitumisvariante läbi simuldada. Energiavarud kahanevad kohutava kiirusega.

Ta vaatab mind.

***

Kui ma teda vaatan, näen ma ennast. Ta on katki. Ta on ohvriks toodud. Ma pole kindel, kas ta isegi teab, mille nimel. Aga ta on veel elus, ja tal on oma au, oma uhkus. Ta ei kavatse alla anda. Nagu minagi.

Tõstan relva. Ka tema teeb sama liigutuse, aga ei suuda seda lõpetada. Metallist jäse vajub jõuetult rippu. Mu käed värisevad ja ka minu relv vajub alla.

Ma kardan. Ma ei tea, kas tema suudab karta. Vist mitte. Aga mina kardan. Ei, mitte surma. Sest mul ei ole illusioone – ma olen juba praegu rohkem surnud kui elus. Ja mitte valu – see täidab mind niigi piirini, millest edasi ei ole enam vahet. See on kõik närvid ammu kurdistanud ja valu kumiseb nüüd minus tuimalt nagu plahvatuste mürin kõrvus. Aga ma kardan, et mu surm saab olema mõttetu.

Mis ootab neid, kes positsioone hoida ei suutnud? Välikohus? Hukkamine? Või lihtsalt halastuslask?

Vahet pole, kes mind leiavad – omad või võõrad – kõik nad toovad vaid surma.

Hirm on me ainus sõber. See kinnitab meile, et me oleme ikka veel elus. Ja kuni me oleme elus, me võitleme.

Me kumbki ei taha surra. Ja me mõlemad sureme.

Aga sureme meie tingimustel. Sureme, säilitades oma au.

***

Pole enam mingit vahet, kellele ma kuulusin ja mis mu ülesanne oli. Ma olen suremas. See orgaanik siin on ainus, kes mind mõistab. Ka tema on suremas. Me oleme temaga relvavennad, lahingus ühte laulatatud. Me valasime teineteise elutagavaid vedelikke. Me sõdisime ühte sõda, mis sellest, et erinevatel pooltel. Üksinda ei saa ju sõdida. Alati on tarvis teist poolt. Alati. Ja alati on tarvis, et keegi jagaks sinu eesmärke.

Mind pole enam kellelegi vaja. Nende jaoks olen ma võõras – anastaja, hävitaja, tapja. Enda omade jaoks hunnik vanarauda, kasutuskõlbmatu rämps, mis ei tulnud oma ülesandega toime. Igaüks, kes tuleb, on seega vaenlane ja tahab mu surma. Küllap on temaga samuti. Meil on nüüd üks eesmärk.

Maailmalõpuvalgus kallab meid vereva kumaga üle. See helgib orgaaniku nägemisorganites ja ma näen neis enda peegeldust.

Me aitame teineteist istuma ja toetame pika pusimise peale seljad vastamisi. Ulatan orgaanikule tema relva. Ta patsutab mind tagantkätt tänulikult. Nüüd võivad nad tulla. Nad kõik.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 10/21 (Riho Välk)

10 aastat Reaktorit! (Reaktor)

Bioreaktor: august 2022 (Reidar Andreson)

Arvustus: Mõned romaani „Laevakaitsjad“ lugemisjärgsed mõtted (Jüri Kallas)

Raamatuarvustus: Täheaeg 20 „Juhtumised Pahura Jumala baaris” (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: Tuuli Tolmov „Põhja nõid” (Elar Haljas)

Video: Futuroloogiline kongress Tartus (Reaktor)

Reaktori juttudest 09/21 (Tõnis Hallaste)

LitCon (Maniakkide Tänav, Agur Tänav)

Päeva materjal Wikipedias septembris 2021 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 10: Mustade vägesid juhib Ron Weasley (Rauno Pärnits)

Uudiskirjandus 10/21

Ulmkonnakroonika 10/21

10. sünnipäeva ristsõna (Rauno Pärnits)

Bibliograafia: Kui ulmejutt pole ulmejutt (Jüri Kallas)

Jutt: Tippkiskja (Catheline Tamm)

Jutt: Kodune teraapia (Maarja Kruusmets)

Jutt: Mälestuste leekides (Martin Dislis)

Jutt: Margaret (Tim Hornet)

Jutt: Tädi Noora korteris (Tõnis Hallaste)

Tõlkejutt: Maailmalõpu neli helinat (Sander Vesik, Colin Reed)

Raamatukatkend: „Surnud mehe käsi” (Veiko Belials)