Peatoimetaja veerg 10/22 (Agur Tänav)

Sügis on täies jõus ja suvised lõbud seljataga. Kätte on jõudnud mõtiskluste, uurimiste ja süvenemise aeg. Just seda pakume oma lugejatele ka meie siit tuumakatla veerelt. Käesolevas numbris on pikkadeks sügisõhtuteks, mil tuul ja vihm akna taga rabistavad, mõned veidi pikemad artiklid ja arvustused, keskmisest veidi enam on ka jutte. Hubast tuumavalgust Teie kodudesse.

Seekordse kaanepildi on joonistanud inimeste truu virtuaalabiline Midjourney.

Päeva materjal Wikipedias septembris 2022 (Taivo Rist)

KUU ARVUTIMÄNG: "Super Mario 64" (29. september, Põhja-Ameerikas avaldamise aastapäev)

See on Nintendo 1996. aasta platvormmäng, esimene 3D mäng Super Marioga. Mäng sai kiita nii kriitikutelt kui rahvalt, 2015. aastaks müüdi seda peaaegu 12 miljonit eksemplari ja seda arvatakse kõigi aegade parimate mängude sekka. Printsess Virsik kutsub Mario enda lossi kooki sööma. Kohale saabudes avastab Mario, et Bowser on lossi tunginud, vangistanud printsessi ja võtnud ära tema 120 väetähte. Väetähed on peidetud lossi maalidesse, mis toimivad portaalidena teistesse maailmadesse, kus Bowseri käsilased neid valvavad. Ent lisaks vaenlastele kohtab neis sõbralikkegi tegelasi. Mõne väetähe saab kätte eriliste ülesannete täitmise, näiteks ühelt tasemelt 100 kuldmündi korjamise eest. Kui Mario on küllalt väetähti ära toonud, avanevad tema ees järjest enamad toad ja koguni kaks uut korrust. Viimasele tasemele (seal istub Bowser) pääsemiseks pole vaja kõiki 120 väetähte kätte saada, piisab 70-st. Ning siis suudleb Virsik Mario nina ja küpsetab talle selle koogi, mida oli lubanud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Super_Mario_64

ESIMENE LOEND: "Mandaloriani" auhindade loend (9. september)

"Mandalorian" on Disney+ toodetav kosmosevesternisari "Tähesõdade" maailmast. See on esimene "Tähesõdade" frantsiisi telesari ja selle tegevus toimub 5 aastat pärast "Jedi tagasitulekut", mis on "Tähesõdade" 6. episood. Pedro Pascal mängib peategelast Mandaloriani, kes peab kaitsma Lapseks ja Beebi Yodaks kutsutavat. Viimane osutus algusest peale ülipopulaarseks, teise hooaja keskel sai ta ka nime Grogu. Ta on 50-aastane, aga tema liigi aeglase arengu tõttu ikka veel väikelaps. Grogut kehastab nukk, mille tegemine maksis 5 miljonit dollarit. Esimene episood linastus 12. novembril 2019. Seni on tehtud 2 hooaega ja kolmanda toimumine on kinnitatud. "Mandalorian" on nimetatud muuhulgas BAFTA auhinna, "Kuldgloobuse", "Grammy", kahe "Hugo" ja kahe "Nebula" kandidaadiks, aga pole neid veel võitnud. Lisaks on ta kandideerinud 27 "Emmyle" ja võitnud neist 13. "Saturni" on ta võitnud korra, aga tänavused auhinnad on veel otsustamata.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_accolades_received_by_The_Mandalorian

TEINE LOEND: "Hea koha" episoodide loend (19. september, aastapäev)

"Hea koht" on NBC komöödiasari, mille esimene episood linastus 19. septembril 2016. Peategelane saab teada, et on surnud ja vastu võetud paradiisi. Ühtlasi mõistab ta, et pole korda saatnud neid heategusid, mida talle omistatakse, ja eeldatavasti pääses ta paradiisi eksikombel, kellegi teise asemel. Selleks, et vältida enda paljastamist ja põrgusse saatmist, püüab ta saada paremaks inimeseks. Selgub aga vastupidine, mis muudab sarja sarnaseks "Põrgupõhja uue vanapaganaga": kogu arvatud paradiis on tegelikult näitemäng, sajandite jooksul pole kedagi paradiisi vastu võetud ja see tekitab küsimuse, kas paradiisi-süsteem ei tuleks likvideerida. Jumal ja inglid peavad välja selgitama, kas inimesed on üldse võimelised moraalselt arenema, nii nagu Põrgupõhja Jürka püüdis kogu hingest õndsaks saada. Kokku valmis 4 hooaega 53 episoodiga. Kandideeris 2 "Kuldgloobusele", 4 "Hugole" (võitis kõik), 3 "Nebulale" (võitis 1), 14 "Emmyle", 2 "Saturnile" ja 3 Teismeliste Valiku auhinnale.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_The_Good_Place_episodes

ESIMENE VANAFILM: "Reis Kuule" (1. september, 13 minutit, 120. aastapäev)

"Reis Kuule" on Georges Méliès' 1902. aasta ulmefilm. Méliès mängib ise peaosa nagu paljudes oma filmides. Näha on Verne'i jutustuste "Reis Kuule" ja "Ümber Kuu" ning Wellsi romaani "Esimesed inimesed Kuul" mõjusid. Wellsilt pärineb ka sõna "seleniid" Kuu elanike tähistamiseks. Film on absoluutselt ebateaduslik ja seda kritiseeris juba Jakov Perelman. Ent rahvas armastas filmi, kõigest 10 000 frangi suuruse eelarve juures tõi "Reis Kuule" korraliku kasumi ja mõjutas suurel määral filmikunsti arengut. Rahvaste sõprust filmis ei ole, kosmonaudid ja seleniidid asuvad kohe üksteist tapma ja NSV Liidus meeldis väga see, et Kuu kuningas löödi pikema jututa maha. Méliès ise ei pidanud sellest filmist suuremat, kuulsaks olevat see saanud ainult sellepärast, et oli esimene omataoline. Kõige rohkem meeldis Méliès'le oma filmidest 1908. aasta "Inimkond läbi aegade", milles ennustas maailmasõda ja mis on praeguseks kadunud film.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Le_Voyage_dans_la_lune_(black_and_white,_1902).webm

KUU MÜTOLOOGIAPILT: Trundholmi päikesekaarik (5. september)

Trundholmi päikesekaarik on Taanis avastatud pronksiaegne ese, mis ongi pronksist tehtud. See avastati 1902 Taanist Själlandi saare põhjaosast Trundholmi turbarabast – OpenStreetMapsi järgi on sinna praegu mingi lao-tüüpi hoonekompleks ehitatud. Objekt kujutab ratastega hobust, mille taha on ühendatud ratastega Päike. Kõik rattad on 4 kodaraga. Kaarik on üllatavalt suur: 54×35×29 cm. Päikeseketta läbimõõt on umbes 25 cm ja selle ühele poolele on kantud õhuke kullakiht. See sümboliseerib uskumust, et päike liigub päeval idast läände ja näitab kullatud külge, aga öösel tagasi läänest itta ja näitab pimedat külge. Skulptuur asub Kopenhaagenis Taani Rahvusmuuseumis, mis dateeris skulptuuri 1400 e.m.a. Tänapäeval dateeritakse õietolmuterade abil, mida iga säherduse eseme küljes leidub, aga päikesekaarik avastati enne selle meetodi leiutamist. 2009 pandi päikesekaarik Taani 1000-kroonisele paberrahale.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Solvognen-00100.jpg

KUU TEHNIKAPILT: "Lõuna pilvelõhkuja tipus" (20. september, 90. aastapäev)

"Lõuna pilvelõhkuja tipus" on 20. septembril 1932 tehtud foto Radio Corporation of America hoone ehitusest Manhattanil 5. ja 6. avenüü ning Lääne 49. ja 50. tänava vahel. Tänapäeval on selle maja ametlik nimetus ja ühtlasi aadress 30 Rockefeller Plaza. RCA oli hoone omanik 1933–1988, General Electric 1988–2015 ja sealtpeale telekommunikatsioonikonglomeraat Comcast. Kujutatud on ehitustööliste lõunavaheaega 69. korruse kõrgusel. Hiljem selgus, et foto on lavastatud osana pilvelõhkuja reklaamikampaaniast. Ometi on seda peetud maailma 100 mõjukaima foto hulka kuuluvaks ja paljud ehitustöölised on seda nii-öelda kaverdanud. Foto on anonüümne, siiski on suudetud fotograaf enam-vähem kindlalt tuvastada ja 3 töölist 11-st samuti. Foto esmaavaldati 2. oktoobril 1932 New York Herald Tribune'is ja on avalikus omandis, sest ajaleht ei pikendanud ettenähtud ajal autoriõigust.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Lunch_atop_a_Skyscraper_-_Charles_Clyde_Ebbets.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

TEINE VANAFILM: "Sallimatus" (7. september, 2 tundi 47 minutit, peaaegu aastapäev)

David Griffithi kolmetunnine suurfilm 1914. aastast, mida on korduvalt peetud kõigi aegade parimaks tummfilmiks. Vaheldumisi jooksevad neli lugu armastusest ja sallimatusest väga eri aegadel: Babüloni vallutamine 538 e.m.a., Jeesuse elu umbes 27–33 m.a.j., Pärtliöö 1572 ja kaasaeg. Väärib märkimist, et kui piiblis kujutati Belsatsari ülbe kuningana, kellele Taaniel ennustas surma 4 päeva pärast ja nii läkski (ta tegelikult polnud kuningas, vaid kroonprints), siis filmis on Belsatsar õrn armastaja ja positiivne kangelane. Belsatsari lugu on neljast kõige põhjalikum ja filmitegijad tutvustasid selle kaudu äsja väljakaevamistelt saadud andmeid, ent pärsia allikad lähevad lahku kreeka allikatest (Hesiodos ja Xenophon) nii selles, kas Babyloni piirati või langes see võitluseta, kui selleski, kas Belsatsar hukkus või ei. Filmi vaatasin esimest korda 1990-ndail Eesti Televisioonist ja meeldis, nüüd vaatasin uuesti ja ikka meeldis. Commonsis on ka 2 tunni ja 56 minuti pikkune versioon, mida ma aga ebakvaliteetsuse tõttu ei suutnud vaadata.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Intolerance_(1916).webm

KOLMAS VANAFILM: "Mitšurin" (10. september, 1 tund 21 minutit, režissööri sünniaastapäev)

Nõukogude 1948. aasta eluloofilm bioloogist Ivan Mitšurinist (1855–1935), režissöör ja stsenarist Aleksandr Dovženko (1894–1956). Tegevus toimub 1912. Mitšurin lükkab tahasi ameeriklaste ettepaneku minna USA-sse ja jätkab tööd Venemaal hoolimata sellest, et tema ideid ei toeta tsaarivalitsus, kirik ega teadust juhtivad idealistid. Siiski ei jää ta üksi, vaid teda toetavad väljapaistvad vene teadlased süsteemiväliselt. Ma ei vaadanud seda, ulme ei ole ja sel kuul oli palju pikki filme. Kui ma sageli ütlen, millal suri näitetrupi viimane liige, siis siin on Mitšurini naist Aleksandrat tema nooruses mänginud Natalja Sadovskaja veel siiamaale elus.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:1948._%D0%9C%D0%B8%D1%87%D1%83%D1%80%D0%B8%D0%BD.webm

NELJAS VANAFILM: "Mees sealpoolsusest" (12. september, 1 tund 15 minutit)

Kas teadsite, et põgenemiskunstnik Harry Houdini tootis ka filme? Houdini Pictures Corporation valmistas 1922 75 minuti pikkuse ulmefilmi, mille peaosas oli Houdini ise. Arktikas avastatakse külmunud laev ja sellest külmunud mees Howard Hillary, kes sulatatakse üles ja ärkab ellu. Kuid ta külmus 1820. aastal, nii et 102 aastat varem. Hillary südamedaamiks oli kapteni tütar Felice ja tulevikust avastab ta samanimelise naise, kes on eelmise reinkarnatsioon. Siiski pole stsenaarium tugev ja koosneb peamiselt klišeedest. Hillary käitub nii, nagu poleks saja aastaga ühiskonnas midagi muutunud, Houdini ei jäta näitlejana väga head muljet. Ent üksikud stseenid on suurepärased: saate näha, kuidas hullusärki pandud ja voodi külge seotud Houdini põgeneb hullumajast, filmi algus on ka tegelikult tore. Ja lõpp – kuulge, vaadake parem kogu film ära. Houdini tegi filmi selleks, et ära leppida Arthur Conan Doyle'iga, kes uskus spiritualismi ja hingede rändamist, mille suhtes Houdini väga kriitiline oli. Eesmärk täitus ja Doyle kiitis filmi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Man_from_Beyond_(1922).webm

VIIES VANAFILM: "Eskimo tüdruk" (18. september, 1 tund 10 minutit)

Arvatavasti on taanlane Asta Nielsen (1880–1972) teie jaoks vaid nimi. Sellest on kahju, Nielsen oli geenius. 70 minuti pikkune 1918. aasta saksa film jutustab, et taani noormees Knud Praetorius (Freddy Wingardh, kellega Nielsen oli 1919–23 abielus) naaseb Gröönimaalt koju inuiti neiu Ivigtutiga (Nielsen). Ivigtut on nagu kuu pealt kukkunud, rongis tõmbab hädapidurit, sest ei oska ette näha selle tagajärgi, autot nähes imestab, kuidas see ilma koerteta sõita saab. Seltskond peab tema riietust kõlvatuks: Ivigtut kannab pükse! Ivigtut omakorda küsib uhke soenguga daamilt, miks tal linnupesa peas on. Õhtul läheb Ivigtut magama, ent ei taipa, et selleks on mõeldud voodi. Magamiskohta otsides avastab ta seinalt jääkarunaha – selge, see tuleb alla võtta ja ase on olemas. Ja kes see ööseks riided seljast ära võtab? Lõpp tuli mulle täieliku üllatusena. Hüpoteetiliste 1918. aasta "Oscarite" valimisel kandideeriks see film võõrkeelse filmi, samuti naisnäitleja ja stsenaariumi kategoorias. Ning seda ajal, mil naistele ei peetud sobivaks lasta enda üle naerda.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Das_Eskimobaby_(1918).webm

KUU ULMERAAMAT: "Ruumi ja aja jutud" (21. september, 8 tundi 24 minutit, autori sünniaastapäev)

Herbert George Wellsi sünniaastapäevaks saadeti esilehele tema jutukogumik, mis on BAASistatud, kuid arvustamata. See koosneb 5 teadusulmelist jutust, millest 4 on BAASis arvustatud ja põhiliselt on hinnangud kiitvad. "Kristallmuna" räägib objektist, mis võimaldab Maalt näha Marsile. "Täht" jutustab, kuidas Päikesesüsteemi siseneb valgust kiirgav taevakeha, mis neelab Neptuuni, mõjutab Jupiteri ja selle kuude liikumist ning möödub Maast lähedalt. Maad tabavad katastroofid ja globaalne soojenemine ning enamus inimkonnast hävib. "Inimsoo koidikul" jutustab nupumees Atist, kes leiutab kivikirve ja hobuse seljas ratsutamise. "Tulevaste päevade lugu" räägib düstoopilisest XXII sajandi Londonist, kus elab 30 miljonit inimest. "Mees, kes võis imesid teha" jutustab väikeametnikust, kes omandab võime täita ükskõik millised soovid ja mida ta sellega peale hakkab. Omas ajas (1897–98) olid jutud revolutsioonilised, viimane on neist vist tuntuim.

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:LibriVox_-_Tales_of_Space_and_Time

KUUES VANAFILM: "Muutuse reegli põhjal" (22. september, 27 minutit)

See 1911 valminud 27 minuti pikkune film on vanim säilinud norra film, žanrilt erootiline melodraama. Pealkirja oli mul raske tõlkida. Camillo avastab, et tema parim sõber Arthur rikub tema naise Juliaga abielu. Camillo ja Franziska (Arthuri naine) kutsuvad oma abikaasad maamajja, lukustavad nad ööseks trellide taha ja lähevad ise varieteesse. Arthur ja Julia tüdinevad kongides teineteisest ning kumbki tahab oma abikaasat jälle tagasi. Niisuguse sisukirjelduse põhjal ootasin tõepoolest midagi erootilist, aga minu jaoks olid kõige erootilisemad stseenid filmi lõpus olevad kolm tantsunumbrit varietees, millest igaüht esitas erinev elukutseline tantsijatar. Arthurit mänginud näitleja suri ülejärgmisel kuul pärast esilinastust, Juliat mänginud Signe Danning suri alles 1980 101-aastaselt pärast 55 aastat kestnud lesepõlve.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Under_forvandlingens_lov_(1911).webm

SEITSMES VANAFILM: "Atlantis" (24. september, ligi 2 tundi)

"Atlantis" olevat taani filmi kuldaja (1910–14) üks väljapaistvaimaid filme. Film sisaldab suure reisilaeva hukku ja sarnasuse tõttu "Titanicu" hukuga oli see Norras keelatud film. Tegelikult põhineb film nobelisti Gerhart Hauptmanni juba enne "Titanicut" avaldatud samanimelisel romaanil ja on liigagi originaalitruu, esimest kolmveerandit tundi pidanuks kõvasti kärpima. Film on autobiograafiliste sugemetega: peategelase esimene naine Angele meenutab Hauptmanni esimest naist Mariet, teine naine Ingigerd meenutab tema teist naist Margaretet (teda mängib Hauptmanni armuke Ida) ning kolmas naine Eva on ideaal, keda Hauptmann otsis Maries, Margaretes ja Idas, ent ei leidnudki. Võttekohti ja näitlejaid oli tohutult, ainuüksi laevahuku jaoks oli viissada statisti. See nõudis raha rohkem kui film pärast tagasi tõi. Hauptmanni soovil pandi filmi kätetu viiuldaja Carl Unthan – siin ta ei viiulda, vaid puhub pasunat, kirjutab kirjutusmasinaga ja käsitsi (jalutsi?), mängib kaarte, avab pudelit jne, see on filmi parim episood. "Atlantis" oli maailma esimene film, kus režissööril oli assistent ja koguni kaks, sealhulgas Michael Curtiz ("Casablanca").

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Atlantis_(1913).webm

Ja lõppu helifailidest. Prantslased lugesid sisse Charles Perrault' "Tuhkatriinu", venelased Lev Tolstoi "Lapsepõlve" ja hispaanlased "Don Quijote" (ehk "Teravmeelse hidalgo Don Quijote La Manchast") 3 esimest peatükki.

Kellerteatri Kunksmoor: täis helisid ja liikumist (Laura Loolaid)

Autor Aino Pervik

Lavastaja, dramaturg Jaanika Juhanson

Kunstnik Johannes Valdma

Valguskunstnik Märt Sell

Helilooja Argo Vals

Grimmikunstnik Evelin Sulg

Heli- ja valgustehnikud Anselm Püvi ja Rene Topolev

Online režii Rene Topolev

Mängivad Liia Kanemägi, Riho Rosberg

Esietendus Kellerteatris 1. oktoobril (ülekanne)

Viimasel paaril aastal on mul õnnestunud näha õige mitut Kellerteatri etendust tänu sellele, et tänapäeva tehnikaimed toovad elamuse koju kätte. Nii ka seekord: vaatasin esietendust koduselt ekraanilt. Päris reaalajas õnnestus tabada küll vaid killuke, sest tehnikanõidus nõuab veidi kangemat võrku, kui mul päeval metsa vahel levis, aga õnneks püsis ime hilisemate tundideni, kui täiskasvanud inimesed enam päevaloojanguga võidu ei pea rabelema.

Vaatamisaja osas sai küll täiskasvanud-minale sedaviisi järeleandmine tehtud, aga ülekande kestel üritasin püüdlikult tabada ka enda seesmise põnni vaatepunkti. Noh, umbes, et mida ma mäletan väiksest peast endale meeldinud olevat ja kuidas praegune teater selle taustal mõjub.

Seesmine põnn sai kohe algusest peale gümnastilistes mõõdetes lustida - eks katsu sa ükskõikseks jääda, kui peakangelanna tervituseks end batuudile viskab ja jalgu siputab! Kirjeldus sellest, kuidas Kunksmoorile meeldib hirmsasti haige olla, oli juba varajases lapsepõlves mu suur lemmik ja sütitas samuti äratundmisrõõmu (gümnastilise mõõte boonuse andis pikkade pulkadega kraadimine).

Täiskasvanud mina meeli erutavad rohkem tehnilise kallakuga asjad. Näiteks Kellerteatri puhul jälgin alati kõrgendatud huviga, kuidas nad nappi lavaruumi ära kasutavad ja mis vahenditega mõõteid juurde loovad (elav läbi-kaamera-vaade, kineetilised numbrid, koomiks seinal, valgustrikid…). Sõnaga, nauding nutikatest teostustest.

See lavastus kehtestas oma lavakeele-vahendid selgelt ja jõuliselt: esimesest hetkest oli selge, et Kellerteatri Kunksmoor on väga heliline etendus ja suur osa õhustikku ning taustainfot etendatakse kuuldavas vormis. Enamik, kui mitte kõik laval nähtavad esemed on ühtlasi muusikariistad ja niipea, kui hakatakse nõiarohtu keetma, saab selgeks, kui ilmekalt tegevusi helidega edasi saab anda. Seda ei oska ma päris lõpuni hinnata, kuidas lapseeas vaataja võtab vastu need täiskasvanu-silmale nii nuti-nauditavad abstraktsed rekvisiidid nagu suur trumm nõiakatla asetäitjaks (hehe, trumm!), taburet autorooliks või batuut mitmesuguse mööbli osa etendamas. Samas, nagu jäi kõlama mõte hiljutiselt ulmepäevalt, on laste mõtlemises see ulmepisik veel täies elujõus, võibolla on ettekujutusele jäetud ruum neile veel nauditavam.

ruumi on jäetud. (Isikliku mätta otsast pean siiski taas ära nimetama digitaalselt vaatamise kasuteguri, sest nõidumisel ja õhupalliga lendamise stseenid teeb kaameratrikitamine veel toredamaks.)

Loo tegevus on Kellerteatri versioonis üsna kiireks kokku surutud. Kapteniga kohtumine (raamatu muidumeremees jääb ka siin vahele), linnaelu käes hukkaminek ja linnast põgenemine mahuvad kõik mõne kiire pildi sisse - just paras portsjon sündmusi väiksemale vaatajale. Etenduse keskpaigas jõutakse abieluranda ja sealtsaadik läheb lahti saare-elu, tegelaste käänutee ja omavahelise tasakaalu otsimine. (Kui sündmuste kulgemine asetada meelevaldselt kohakuti lapsepõlvemultikatega, siis etenduse esimene pooltund on linnaskäimise lugu, teine pooltund on ümbermaailma-reisi õppetund.)

Kokkuvõtvalt: Kellerteatri Kunksmoor on on lühiduses, tempokuses ning helide ja liikumise väljendusrikkuses üks väga põhjalikult on läbimõeldud teatriamps lastele.

Etenduse lõppedes tõdesin, et täiskasvanud mina, kes jälgis etenduse tehnilist arsenali ja loo esitamise lahenduskäike, pidi aina heakskiitvalt noogutama ja seesmine põnn sai ka hulga rõõmu. Hinge jäi siiski väike kahtlus, et mis nipiga ma nüüd hindan, kuidas etendus praeguseid päris lapsi kõnetab? Õnneks vastas sellele küsimusele minu asemel publik: kui aplaus oli peetud, tegijad kummardamas käinud, ja rahvas laiali minemas kostis saalist hele lapsehääl: “väga tore!”

Kunksmoori lisainfot ja pildigaleriid vaata siit:

https://kellerteater.ee/lavastused/kunksmoor

Arvustus: Kaheksa tundi häda ja viletsust (Eva-Liisa Lõbu)

Kui kuulsin, et Amazon hakkab Keskmaast sarja väntama, tundsin korraga nii rõõmu kui ka hirmu. Ühelt Poolt on tore, kui mingi osa legendaariumist jõuab ka kinolinale või teleekraanile. Teisalt valdas mind õud, et mida siis seekord algmaterjalist välja jäetakse või hoopis juurde pannakse. Kui Peter Jacksoni “Sõrmuste isanda” triloogia suutis mõningate mööndustega raamatutele üpris truuks jääda, siis sama režissööri “Kääbiku” filmid sisaldasid juba rohkem stseene ja tegelasi, keda raamatutes polnud. Muudatuste tegemine pole iseenesest halb, kuid niivõrd võimsa algmaterjali puhul peavad need olema väga hästi põhjendatud. Kuid paraku leidsid need “Rings of Powers”`is või “Võimusõrmustes” aset kõige ilgemal moel. Nagu ära sõnatult selgus, et kuigi sooviti teha Teise Ajastu ainelist telesarja, õnnestus Amazonil hankida Tolkieni pärandi valdajate käest vaid Kolmandat Ajastut kirjeldava “Sõrmuste isanda” ja selle lõpus olevate lisade, mitte “Silmarillioni”, “Lõpetamata lugude” või ühegi muu Teist Ajastut kirjeldava teose kasutusõiguseid. Kui iga kainelt mõtlev olend oleks selles olukorras plaanidest loobunud, siis Amazon sai hakkama ühe vastiku käkiga. Vaatasin ära terve “Võimusõrmuste” esimese hooaja kõik kaheksa osa lihtsalt selleks, et keegi teine ei peaks oma aega ja raha raiskama.

Järgnev on kokkuvõte ja tähelepanekud sarjast. Juhul kui keegi ikkagi soovib ise need kannatused läbi elada, siis ärge edasi lugege, kuna järgnev osa koosneb spoileritest!

“Võimusõrmustes” ei ela Galadriel koos oma abikaasa Celeborniga Lindonis, Eriadoris ega ka mitte Eregionis. Taaskord teevad filmimehed Celebornile ehk vanale heale Telepornole ülekohut. “Sõrmuste isanda” filmitriloogias sai sõdalasest ja Lórieni targast isandast valges hames tüüp, kelle ülesanne oli lihtsalt Galadrieli kõrval seista ja vait olla. “Kääbiku” filmidest puudus Celeborn sootuks. “Võimusõrmused” lähevad aga veel kaugemale, nimelt on Galadrielist saanud lesk.

Vaba ja vallaline Galadriel on haldjakuningas Gil-Galadi Põhja Armee juhataja ja jahib Sauronit. Nimelt tahab Galadriel maksta kätte oma venna Finrodi surma eest. Amazoni Galadrielil on ainult üks vend ja seegi leidis oma otsa mingis nimetus lahingus Sauroni vastu, mitte libahundi läbi. Esimesel Ajastul, mil Finrod hukkus, võitlesid haldjad ikka eelkõige Morgothi vastu. Sauron oli siis vaid üks paljudest Morgothi käsilastest, seega tundub siinkohal Sauroni nime rõhutamine veidi kohatu. Igatahes käib Gil-Galadile Galadrieli kinnisidee närvidele ja saadab ta Läände, sest “Võimusõrmustes” on Noldorite kuningal otsustusõigus, milline haldjas läheb Läände, milline mitte!

Peale Gil-Galadi on Lindonis ka Elrond, kelle puhul ilmneb selle sarja üks kõige häirivamaid visuaalseid probleeme ehk lühikeste juustega haldjad. Millegipärast on Elrondil 1980. aastate hurmuri Patrick Swayze soeng. Gil-Galad otsustab Swayze, vabandust Elrondi, viia kokku kuulsa haldjasepa Celebrimboriga. Celebrimboriga on aga lood veel kehvemini, sest tema puhul ilmneb teine väga häiriv probleem, ehk vanad ja kortsulised haldjad. Üks peamisi erinevusi haldja ja inimese vahel on, et haldjas on surematu ja ei jää vanaks. Isegi “Võimusõrmustes” endas mainitakse seda, kuid kahjuks mitte seoses Celebrimboriga. Paraku näeb Celebrimbor välja nagu vanemas keskeas Briti parlamendisaadik. Ülikonna asemel on tal seljas mingisugune sametist vanaema öösärk. Nagu sellest kõigest veel vähe oleks, meenutab Celebrimbori soeng mõne kaheksakümnendate armastusromaani kaanel ilutseva meeskangelase oma. Kahjuks pole Celebrimbor “Võimusõrmuste” ainus kortsuline haldjas.

Igatahes on Celebrimboril plaanis läbi viia suuremat sorti ehitustöid, kuid ta vajab selleks päkapikkude abi. Veidral kombel pole Fëanori lapselapsel endal Aulë rahva seas sõpru. Elrond pakub välja, et võib olla haldjate ja päkapikkude vahemees ja suundub Khazad-dûmi oma sõbra Durini jutule. Ka siin ilmneb veidrusi. Nimelt on sarjas korraga kaks Durinit, kuningas Durin ja tema poeg prints Durin. Vastavalt päkapikkude uskumusele sünnib nende esiisa Durin seitse korda uuesti, et taaskord oma rahvast valitseda. Igal reinkarnatsioonil on sama iseloom, välimus ja nimeks Durin. Seega ei saa eksisteerida korraga kuningas Durin ja prints Durin.

Elrondi sõber prints Durin on, nagu päkapikud “Sõrmuste isanda” ja “Kääbiku” filmitriloogiateski, tujukas ja karune, kuid heasüdamlik sell. Elrondi ja Durini sõprust võib võrrelda Peter Jacksoni Legolase ja Gimli omaga - pidev lõõpimine ning haldjate ja päkapikkude vastandamine - haldjad on peened ja graatsilised, päkapikud labased ja kohmakad. Seda illustreerib lugu Elrondi ja Durini tutvumisest, kus üks päästis teise mäetrolli käest. Kummalgi on loost oma versioon, kus vahelduvad nii päästetu isik kui ka mäetrollide arv. Täpselt sellised päkapikud olid Gimli ja Thorin Tammiskilbi kaaslased Jacksoni filmides. Harilikuks saanud haldjas vs päkapikk stiilis jauramise asemel oleks tahtnud näha Celebrimbori ja Narvi sõprust, kus erinevast rassist meistrite ühisosaks oli mõlema armastus käsitöö ja kunstide vastu.

Igatahes on Khazad-dûmi päkapikud avastanud mithrili leiukoha ja kahtlustavad, et Elrondi tegelik eesmärk on nende väärtuslik maak sisse vehkida. Kuna sari on igav ja eriti midagi ei toimu, siis pidid sarja tegijad kasvõi vägisi mingi intriigi välja punnitama. Nimelt selgub, et päkapikkudel oli täiesti õigus haldjate suhtes umbusklik olla, sest kui Elrond on Lindonis tagasi, tunnistavad Gil-Galad ja Celebrimbor Elrondile üles, et kasutasid teda ära ja et nende tegelik eesmärk ongi mithril kätte saada. Gil-Galad jutustab väga haige loo mingi puu pärast võitlevast haldjasõdalasest ja balrogist. Selle lahingu tagajärjel olevat valgus maa sisse imendunud ja mithril tekkinud. Mithrilis aga pidavat leiduma silmarilli (millegipärast ainsuses) valgust. Gil-Galad viib Elrondi ühe sureva puu juurde, mis pidavat olema haldjate hääbumise märk. Kummalisel kombel tuleb teadmine Keskmaale jäävate haldjate saatusest neile üllatusena.

Tagasi Galadrieli juurde, kes ikkagi ei seilanud Läände, vaid hüppas viimasel hetkel enne Valinori jõudmist üle parda. Galadriel ujub tunde või päevi, ühes käes Finrodi pistoda, kuni kohtub teise merehädalise, Halbrandiga. Esimesest pilgust on vaatajale selge, et tegu pole mingi suvalise tüübiga, sest nagu selgub, on ta hoopis Keskmaa lõunaosa õigusjärgne valitseja. Huvitav, kas see muudab tulevase Gondori ja Arnori asutaja Elendili usurpaatoriks ja vallutajaks? Nagu hundist juttu - merehädaliste päästjaks osutub númenorlasest kapten Elendil (jah, seesama Elendil), kes nad oma laeva peale korjab ja Númenóri viib.

Vähemalt on pealinn Armenelost kujutatud suurlinnana, mitte mingi kökatsina nagu Gondorit “Sõrmuste isanda” filmides. Armeneloses kohtub vaataja kuninganna Tar-Mírieli, Pharazôni (paraku lihtsalt kuninganna nõuandja, mitte kuningas Ar-Pharazôn) ja Elendili poja Isilduriga. Millegipärast on sarja tegijad asendanud Elendili poja Anárioni Eärieni nimelise tütrega.

Tähelepanelik vaataja küsiks, et kuidas on võimalik, et Celebrimbor ja Elendil tegutsevad samal ajahetkel, sest kuigi mõlemad elasid Teisel Ajastul, elasid nad ometi hoopis erinevatel aastatuhandetel. “Võimusõrmustes” on Teise Ajastu (ja osaliselt ka Kolmanda Ajastu) sündmustik ühte ajahetke kokku surutud. Esmapilgul ei tundu ajajoone kokku lükkamine ehk nii hull kui tegelaste ja nende iseloomuomaduste mõttetu muutmine, mida selle sarja jooksul ka ette tuleb. Kuid siiski muudab nelja aastatuhande pikkuse perioodi ühte väga kitsasse ajavahemikku surumine mingid sündmused ebaloogiliseks ja segaseks. Näiteks toimuvad võimusõrmuste valmistamine ja Númenóri allakäik samal ajal. Tegelikult olid võimusõrmuste valmistamine ja Sauroni reetlikkus need, mis vallandasid sündmuste jada, mille üks tagajärgi oli Númenóri hukk. Sauron pettis Celebrimborit ja Eregioni haldjaid ning valmistas selle ühe, kurikuulsa võimusõrmuse, mis andis talle enneolematu võimu Keskmaa rahvaste üle. Haldjad, päkapikud ja númenórlased sõdisid Sauroniga, mis lõppes omakorda Sauroni vangistusega Númenóris. Valede ja võimusõrmuse abiga sai endisest vangist Sauronist kuninga nõuandja, kellel õnnestus númenórlaste ja haldjate vahele kiil lüüa. Númenórlased eemaldusid haldjatest ja valaritest. Haldjate ja inimeste sõpruse sümbol Nimloth ehk Valge Puu raiuti maha ja põletati Morgothile pühendatud altaril. Sarjas saabuvad aga Galadriel ja Halbrand Númenóri, mis on juba oma lõpule väga lähedal. Númenórlaste ja haldjate vaheline suhtlus on katkenud ja kuningriiki valitseb, küll regendina, Númenóri viimane kuninganna Tar-Míriel. Sauronist ja tema intriigidest Númenóris pole aga juttugi, millest võib järeldada, et Sauronil pole Númenóri moraalse langusega mingit pistmist. See aga jätab täiesti vale mulje Tolkieni legendaariumi inimestest. Nii haldjad kui inimesed on Ilúvatari lapsed, mingis mõttes on nad vennad. Väga lihtsustatult öeldes pole inimesed oma loomult halvad, kuid nad on halvale vastuvõtlikumad kui haldjad, sest nende maailma tuleku ajal valitses Keskmaad Morgoth, mistõttu sattus suur osa inimesi kurjuse mõju alla. Númenóri ja haldjate vahelise sõpruse katkemise ja valaritele vastu hakkamise põhjustasid peaasjalikult Sauroni valed ja võimusõrmuse mõju. “Võimusõrmustest” jääb aga mulje, et Númenóri allakäigule ei andnud tõuke mitte Sauron ja tema kohutav sõrmus, vaid et inimesed lihtsalt ongi loomult kurjuse poole kreeni.

Veidral kombel on Númenori kujutatud erakliku saareriigina, millel puudub suhtlus Keskmaaga. Tegelikult oli Númenór võimas impeerium, millel olid püsivad tugipunktid Keskmaal ja kellele kohalikud “alamad” rahvad andamit maksid. Kummaline on ka Tar-Mírieli ja Pharazôni üpriski leige reaktsioon Galadrieli nähes. Isegi paadunud haldjafoob ei tohiks ükskõikseks jääda, sest tiitlid nagu “põhja armee juhataja” ja “Finarfini koja liige” viitavad, et tegu pole lihtsalt ühe suvalise haldjaga, vaid noldorite kuningliku pere liikmega. “Võimusõrmuste” Númenóri liin võitnuks palju kui Kuninga Meeste ja Ustavate konflikt oleks olnud kaasatud. “Võimusõrmuseid” vaadates jääb mulje, nagu ainsad Ustavad oleksid Elendil ja kuninganna. Ülejäänud númenórlastel tundub kõigest ükskõik olevat, kui ehk välja arvata Pharazôn ja Galadrieli küllaltki leebelt pilav nukuteater linnaväljakul.

“Võimusõrmuste” kõige ebameeldivam aspekt, mis selle sarja nii vastikuks muudab, on Galadrieli tegelaskuju täielik transformatsioon. Tolkien kirjeldas Galadrieli kui “üht suurimat noldorite seas”, väärika ja targa emandana, kelle relvaks polnud mitte mõõk, vaid mõistus. “Võimusõrmustes” on aga Galadriel asendunud rumala, nipsaka, iseka, vaat et vägivaldse plikaga, kes ei suuda suud kinni hoida ja end õukonnas ülal pidada. Liigse ülbitsemise ehk stiilis “kõik, mis teil on, on tänu meile, haldjatele” tõttu satub Galadriel veidikeseks isegi vangikongi. Arvatavasti on soovitud luua tugevat naiskarakterit, kuid targa ja võimuka naistegelase asemel on mingi tüütu ja tige mõõgaga rapsiv tüdruk. Kui raamatutes kirjeldati Galadrieli pikakasvulisena, siis oleks võinud “naissõdalast” kehastada vähemalt mõni pikk näitlejanna. Ehk oleks siis osagi haldjalikku ebamaisust säilinud. Elendilile vaevu õlani ulatuv Galadriel ei näe lihtsalt kuidagi usutav välja.

Lõpuks õnnestub Amazonadrielil (väga raske on seda tegelast Galadrieliks nimetada) veenda Númenóri kuningannat vägesid Keskmaale viima. Ei saa küll aru, miks see vajalik on, sest pole isegi teada, kelle vastu nad võitlema peaksid. Sauroni asukohast pole kellelgi ju aimugi. Võib-olla sellepärast koosnebki Númenóri “vägev” armee ainult kolme purjelaeva jagu linnaväljakult värvatud vabatahtlikest.

Keskmaa lõunaosa koosneb kahe külatäiest inimestest, kelle esivanemad võitlesid Esimesel Ajastul Morgothi poolel. Paraku on ajaloohõngulistes ja fantaasia maailma kujutavates filmides levinud praktika kujutada lihtrahvast ebapraktilistes hilpudes räpaste nägudega massina. Üksikema ja ravitseja Bronwyn on ainus oma külas, kes oskab nägu pesta, millest võib järeldada, et tegu on olulise tegelasega. Küla lähedal paikneb metshaldjate garnison, mille sõdalased räägivad millegi pärast omavahel kvenja keelt. Metshaldja Arondiri ja Bronwyni vahel puhkeb armastus, sest kui armastuslugu puudub, tuleb see tekitada. Kuna tegu on tüütu ja igavalt välja mängitud klišeega ning näitlejate vahel puudub igasugune keemia, mõjub see kõik piinlikult.

Lõuna-Keskmaa inimesi ohustavad aga orkid ja orkipealik Adar. Kuigi adar tähendab sindari keeles isa, pole ilmselt siiski tegu orkide looja Morgothiga. Sarja jooksul selgub, et armilise haldjanäoga Adar (vähemasti temal on pikad juuksed) on protoork ehk üks neid röövitud haldjaid, keda Morgoth rüvetas ja piinas ning mille tulemusel tekkisid orkid. Kentsakas on see, et sarjas üritatakse kurjuse rüvedaid sünnitisi, orke, humaniseerida. Näiteks ei meeldi Adarile, kui teda orkiks kutsutakse, vaid ta eelistab nimetus uruk, mis tähendab mustas keeles lihtsalt orki. Seega ei saa ma aru, mis on Adari probleem. Veel häirivam on, et soovi tappa võimalikult palju orke suhtutakse kui pimeduse ilmingusse. Orkid ei ole rass, nagu seda on inimesed, haldjad ja päkapikud, vaid nad on mutandid või zombid, kes küll suudavad kõnelda, kuid on loodud kurjuse, mitte Ilúvatari poolt. Erinevalt päkapikkudest puudub neil Ilúvatari heakskiit. Seega on orkid ilma hinge ja vaba tahteta kurjust kehastavad olendid, mis omakorda seab nad madalamale haldjatest, inimestest, päkapikkudest ja isegi loomadest ja taimedest.

Orkid ründavad Bronwyni küla ja on võidukad, kuni númenórlaste saabumiseni. Uskumatu, et númenórlased oskasid olla õigel ajal õiges kohas ning teadsid, et just seda küla rünnatakse! Galadriel tutvustab kohalikele nende kuningat Halbrandi. Kuigi väidetavalt pole tuhandeid aastaid Keskmaa lõunaosas ühtki kuningriiki olnud, võtavad külaelanikud “kuninga” vaimustunult vastu. Paraku on rõõm üürike, sest sarja stsenaristidel lõppesid ideed otsa. Samal ajal kui inimesed võitu tähistavad, hakkab lähedal asuv vulkaan purskama. Katastroofis kaotavad paljud oma elu ja númenórlased otsustavad tagasi koju pöörduda. Haavatute seas on ka Halbrand, kelle Galadriel Eregionisse viib. Kohale jõudes selgub, et Halbrand polegi nii hädine kui ennist näis. Eregionis üritab Celebrimbor väikesest mithrili tükist luua midagi, mis peataks haldjate hääbumise. Kuulus sepp Celebrimbor pole aga midagi metallisulamitest kuulnud ja Halbrand soovitab tal mithrili mingi teise metalliga kokku segada. Samuti annab Halbrand Celebrimborile võimusõrmuse idee. Seda kõike vaatab pealt juhmi näoga Galadriel, kes viimaks mõistab, et mees kellega ta terve hooaja flirtinud on, polegi ehk see, kellena ta näib. Galadriel nõuab Halbrandilt aru ja too vastab, et on tegelikult Sauron. Halbrand-Sauron üritab Galadrieli meelitada võimuga ja teeb talle ettepaneku tema kuningannana Keskmaad valitsema hakata. Galadriel keeldub ja Sauron, nagu üks kuri incel kunagi, suundub Mordorisse, et Mustaks Isandaks hakata. Panna mingilgi viisil paari üht legendaariumi olulisemat ja valgemat tegelast, nagu Galadriel, ja üht kõige kurjemat ja mustemat olendit, nagu seda on Sauron, on lihtsalt ilguse tipp ja lugupidamatus Tolkieni pärandi suhtes.

Kõigist teistest kusagil kaugel eemal, Anduini orgudes elavad aga karvasjalad ehk siis üks kolmest hõimust, kellest hiljem kujunesid kääbikud. Kuigi tegelikult saabusid kääbikute eellased Keskmaale alles Kolmandal Ajastul, siis “Võimusõrmustes” asustavad nad Keskmaad tuhandeid aastaid varem. Karvasjalgade laagri lähedale langeb meteoriit. Kuigi müra ja valguse pärast peaks terve küla jalul olema, märkab meteoriiti vaid kaks karvasjalga. Noored karvasjalad Nori ja Poppy leiavad meteoriidikraatrist kummalise võõra. Küllaltki kohe on vaatajale selge, et meteoriidimees on istar ehk võlur. Viimases osas saab see ka kinnitust. Kuna võõras on pika kasvu, riietatud halli ürpi ja sehkendab kääbikulistega on ilmselgelt tegu Gandalfiga. Kui kääbiku eellaste sarja toomise taga on ilmselt nunnufaktor, siis võlurite puhul jääb motiiv segaseks. Miks peaksid valarid Keskmaale istari saatma, kui Númenór endiselt eksisteerib, Gil-Galad on kuningas, Khazad-dûm oma hiilguse tipul ning Sauron ilma võimuta ja teadmata kadunud? Võlurite mõte oli aidata Keskmaa rahvaid Sauroni-vastases võitluses olukorras, kus kõik eelpool mainitud inimeste, haldjate ja päkapikkude suurvõimud olid langenud. Pealegi, mis kasu on võlurist, kes kukub maa peale ja ei tea, kes ta on ja miks ta seal on.

“Võimusõrmused” on igav ja veniv seriaal, kus eriti midagi ei toimu ja kui toimub, siis mõjub see ebaloogiliselt ja tobedalt. Kohe alguses tekkis küsimus, et miks seda sarja üldse vaja oli, kui autoritel puudus juriidiline õigus Teist Ajastut kirjeldava materjali kasutamiseks? “Võimusõrmused” oleks võinud olemata olla, maailm oleks parem paik ja hunnik raha oleks jäänud raiskamata. Kohe kindlasti ei soovita “Võimusõrmuseid” vaadata neil, kes südamest Tolkieni loomingut hindavad ja armastavad. Vaadake parem “Lohede koda”.

Arvustus: Halloweeni vennaskond: elitaarne poistekool, salajane geiklubi ja deemon Frateroth (Raul Sulbi)

Andy Mientus: Fraternity. 368 lk.

Amulet Books. New York 2022.

Ei juhtu just sageli, et sulle satub ette raamat, mida loed järgmise päeva arvelt hommikul kella seitsmeni. Ja niimoodi kahel ööl järjest. Veel harvemini tuleb ette, et raamat haarab su nii endasse, et pärast tagakaane sulgemist alustad kohe köite lugemist algusest peale. Kuna tahad kogu seda lugu uue pilguga üle lugeda, tahad tagasi nende lahedate tegelaste ägedasse maailma, tahad uuesti lugeda neid lahedalt eneseiroonilisi lauseid ja vaimukaid dialooge.

Kui teose sisututvustus algab lausega: «A queer, dark academia YA story about a mysterious boarding school, a brotherhood that must stay in the shadows, and an ancient evil that could tear it all apart», on raske seda niisama kõrvale heita. Kuigi ’queer’ võiks tänapäeval olla parajalt hoiatava iseloomuga, sest kõik kväär on praegu moes ja iga viies noor tahab olla mis iganes tähenduses kväär... Tasub ka tähele panna, et ’dark academia’ ei tähenda tingimata ja eelkõige võlukooli, see on selline laiemat gootilike õppeasutuste esteetikat ja iidsete käsikirjade ning salateadmistega seotud raamatute subkultuuri koondav katustermin, mille kohta huvilistel tasub lugeda vastavat Wikipedia artiklit.

Romaan algab sellega, et New Yorgi hotelliärimehe poeg Zooey Orson saabub Massachusettsi elitaarsesse poiste internaatkooli Blackfriars. See on siis selline meie mõistes ülikooliks ettevalmistuskool, internaadiga keskkool, kus ollakse neli aastat, umbes vanuses 14/15–18/19 (freshman, sophomore, junior, senior). Zooey, pikemalt Zachary, on 16 ja ta tuleb New Yorgi ühest nimekast koolist teisel aastal üle, kuna on pidanud sealt mingi skandaali tõttu esimese aasta kevadel lahkuma. Suhted isaga on pehmelt öelda pingelised, ema on äsja vähki surnud. On sügis 1991.

Paheline Punt ehk Kõlvatu Klubi

Peagi avastab ta, et pole ainus saladusega nooruk seal koolis – temaga sama koridori peal omavahel tuba jagavad klassikaaslased, samuti teise aasta õpilased Daniel ja Leo, hammustavad ta saladuse kerge vaevaga lahti ja kutsuvad ta ühte internaadi salajastest klubidest, milliseid sellistes koolides nagu ka Uus-Inglismaa ülikoolides on mõistagi palju. Vicious Circle’i (sobiks tõlkida nii otseselt – Paheline Punt või Kõlvatu Klubi kui ka ülekantud tähenduses – Nõiaring või Loogiline Viga) nimelise klubi tutvumisõhtul saab Zooey oma ehmatuseks aru, et on kutsutud kooli geinoori ühendava salaseltsi peole. Esimese hooga sealt peaaegu välja tagurdades ta Danieli (kelle suhtes tal on ilmselge crush) ja Leo pealekäimisel siiski jääb ja hakkab tasapisi selle seltskonnaga, kus klubi kinnistes ruumides pidudel omavahel tantsitakse ja teiste nähes häbi tundmata suudeldakse, harjuma. Ja ka omaenda identiteediga harjuma ja seda mitte häbenema. Kuigi ta endiselt ei taha rääkida skandaalist Hansardis, millesse oli segatud ka üks noorem õpetaja.

Üheskoos võtavad nii klubi laiemalt kui ka selle sees sõpradeks saanud kolmik Zooey, Daniel ja Leo – kaks viimast osutuvad mõistagi paariks – ette kõiksugu asju, mida nende vanuses gümnasistid ikka koos teevad, küll pidutsevad, joovad ennast täis ja roobivad kõikvõimalikesse kohtadesse, küll käivad öösel lähedalasuvas väikelinnas salaja värskeimat geifilmi vaatamas (Gus Van Santi «My Own Private Idaho» River Phoenixi ja Keanu Reevesiga peaosas, esilinastuski 29. septembril 1991), küll korraldavad temaatilisi stiilipidusid, küll proovivad kohaliku esoteerikapoe grunge-neiust müüja abistamisel nõidumist...

See kooli juhtkonna eest salajas tegutsev klubi on aastakümneid vana, nad suudavad klubi majaraamatu järgi tuvastada esimesed liikmed ja peod kusagil 20. sajandi alguskümnendeil. Korraga on seal umbes 15 noorukit, reeglina 2., 3. ja 4. aasta õpilased, mis kooli õpilaste üldarvu – igas aastakäigus umbes 100, kokku 400 poissi – silmas pidades on igati normaalne protsent. Kehalise tunni järel duši all mustanahalist Danieli jõllitama jäädes Zooey end õieti «ära andiski» - paraku jäädes silma ka kooli ragbimeeskonna liidrile, kes Zooey ja tema eelistused sestpeale oma kiusamisobjektiks valib.

Lavale astub deemon Frateroth

Säärase kiusu eest abi otsides satuvadki Zooey, Daniel ja Leo kooli direktori kabinetist leitud iidsele köitele, mis osutub klassikaliseks nõidumise raamatuks, erinevateks elujuhtumiteks loitse, needusi ja hea õnne lausumissõnu täis ladina, kreeka ja vanainglise keeles käsitsi kirjutatud tekste sisaldavaks musta maagia manuaaliks. Ja endale kiusajate eest kaitseloitse otsides ja kiusajaile needmissõnu lausudes kutsuvad noored tahtmatult välja iidse deemoni Fraterothi. Avastastes ühtlasi, et need loitsud ja needused päriselt töötavadki, must maagia funkab.

Kui üks neist kiusajate kamba eest kaitset otsides soovib muutuda nähtamatuks, siis vastav loits teebki ta ruumis olles pea tähelepandamatuks, et teda märgatakse alati alles siis, kui ta ise kellegi poole pöördub või midagi ütleb, mitte enne. Kui nad loevad Zooey’le kiusaja ja kuulujuttude levitaja vastu peale «kurja keele» kaitseloitsu, libastubki ragbimeeskonna kapten Ryan riietusruumi märjal põrandal esmalt nõnda, et lööb oma lõualuu puruks ja paar hammast põrandale, mistap ei saa kuu aega sõnagi rääkida. Järgmisel kiusamiskatsel kukub aga äsja paranema hakanud lõuaga pingi vastu ja hammustab endal keele otsa suust välja. Loitsud töötavad. Täpselt ja sõna-sõnalt, nagu tellitud.

Iga loitsu ja needuse pealelugemise järel hakkab neid saatma aga õõvastav ja iiveldama ajav hais ja unes ning peeglis ja silmi sulgedes hakkab neile kangastuma jõletisliku deemoni koletisenägu. Deemon jääb kui ustav koer nende juurde, nende külge. Kuni lõpuks kiusajatekamp võtab ette kaunis äärmusliku grupipeksu aktsiooni, misjärel ka meeleheitel Zooey soovides kättemaksu, puistab paistetanud huulte vahelt kogemata lause: «Ma soovin, et ta kaela murraks!», mispeale halloweeni ööl sügistormis internaadi kiriku torn murdub, otse ühiselamuhoonele kukub ja tornikiivri tipus olev rist ragbimeeskonna kapteni Ryan Godfrey pea kaelast eraldab.

Ootamatult mõrvariks osutumine muudab järsult kogu kolmiku suhtumist, nende omavahelist läbisaamist ja terve geiklubi saatust.

Õieti on siin raamatus peidus 5–6 erinevat romaani. Algab kõik see justkui klassikalise kooliromaanina, tüüpilise sisseelamisloona uude kooli, sõprade ja vaenlaste leidmise ja muu taolisega. Siis on siin justkui geiromaani kihistus oma kapist väljatuleku teemade ja kiusajate ning hukkamõistjatega toime tulemisega, aga seejärel pöörab teos okultseks musta maagia looks, mille juured ulatuvad põlvkondade taha minevikku. Leo leiab direktori maagiamanuaali vahelt vana foto, millelt tunneb ära oma endaga välimuselt väga sarnase isa Lucas Breyeri initsiatsiooniriituse 1968. aastal, justkui mingisse internaatkooli musta maagia salaseltsi vastuvõtmise. Foto tagaküljelt loeb ta, et see mustades ürpides satanistlik seltskond kannab nime Oldfellows ja pildil ongi nooremana ka kooli direktor Westcott ning tema must raamat.

Aga seegi pole veel kõik. Tragöödia järel üle Ameerika laiali pillutatud peategelaste lood jätkuvad, kellel vabariikliku partei presidendikampaania poliitilistes intriigides, kellel tollal palju laineid löönud AIDSi-epideemia teadvustamise aktivistide kambas, kellel vangina kristlikus homoseksualismist «terveksravimise» sektis. Oma kihistuste ja siia sisse pandud materjali mahu poolest oleks see teos võinud olla palju mahukam, kõik need eri tasandid saavad siin vaid sellise noorusliku pealiskaudsusega ära markeeritud ja lühidalt kümnel-paarikümnel leheküljel kirjeldatud. Kuid autor valdab kõiki neid valdkondi ja erinevaid teemasid, kõik see on edasi antud hästi loomulikult ja autentselt.

Mis on tunnustust väärt, kuna teose autor, peamiselt kergemuusika vallas tegutsev Andy Mientus on sündinud 1986. aastal, olles minust 9 aastat noorem. Ta ise ei saa kuidagi mäletada 1990ndate alguse koolielu. Aga loo tegevusajaks 1991/1992. õppeaasta valimine on olnud ta parim otsus – just sellesse ajastusse oma probleemide ja võngetega see lugu kõige paremini sobibki. Ma ise olin toona 14-aastane ja käisin 8. klassis, mis oli Treffneris progümnaasiumi keskmine aste – ja muidugi ei tea ma midagi tolle aja keskkooliõpilaste elust ja mentaliteedist Ameerikas, Uus-Inglismaa elitaarseis erainternaatides. Aga ometi mingit ajastu äratundmist kõige üldisemas mõttes saan ma siiski väita. Enam-vähem.

Geitegelaste uputus?

See septembris 2022 USA-s ilmunud raamat oleks justkui kaks mu lemmik-ülikooliromaani – Donna Tartti «Salajane ajalugu» (1992, ek. 2007, 2021) ja Lev Grossmani «Võlurid» (2009, ek. 2016) – kokku panduna ja mis saaks olla suurem halloweenikingitus?! Ühest on võibolla rohkem miljööd, ajastuvaibi, probleeme, teisest ehk rohkem tegelastüüpe, dialooge ja irooniat – ja siis on see kõik juba niigi pea perfektne dark academia veel üle valatud pea ainult geikarakteritest peategelaste kastmega, kellest üks on lahedam kui teine.

Kriitika võiks ju teosele ette heita, et selles on liiga palju geitegelasi – kõik kolm peategelast, kelle vahelduvate minajutustustena see lugu ongi edasi antud. Lisaks veel esimene ring kõrvaltegelasi Vicious Circle’ist. Aga siin tasub mõelda ühele mu meelest väga olulisele tõigale. Mina ning sajad ja tuhanded samasugused inimesed on minevikus pidanud üles kasvama raamatute ja lugudega, kus me teismeeast alates ja ka hiljem täiskasvanuna ei ole saanud kellelegi romantiliste suhete mõttes kaasa elada, kus kujunemislugudes jääb ühel hetkel üks oluline liin ja tahk lihtsalt arendamata. Tasub meeles pidada, et geilugejale võivad erinevate heteropaaride moodustumised ja nende suured ning traagilised armastuslood ilukirjanduses või filmides ja seriaalides mõjuda niisama võõrikult ja emotsionaalselt külmaksjätvalt, kui mõjuvad heterolugejale geiromansid.

Ma mäletan suurepäraselt, kuidas pidin noorukina ja hiljemgi mõtlema enda jaoks mingeid tõenäoliselt heterotegelasi või hiljem kindlalt heteroks osutunud tegelasi geideks, et saada muidu puudulikku kirjandusteost enda jaoks tervikuks, terveks muuta. Ehk siis toimus mastaapne kuid paratamatu ja vältimatu enesepettus. Või kuidas sa loodad, et mingi tegelane, kes paistab natuke nagu oma olekult ja emotsionaalselt plaanilt gei välja – ütleme näite huvides noor FitzChivalry esimestes Robin Hobbi romaanides –, selleks ka osutuks. Muidugi ei osutu. Või kuidas sa kujutad mõne emotsionaalselt kordamineva noore armastajapaari – ütleme näiteks David Balfouri ja Catriona 18. sajandi Šotimaal ja Hollandis – noormeestepaariks. Kinnitan, et see ei ole antud näidete puhul väga raske, seal lugedes ei tule väga palju asju ümber mõelda ja «valesti lugeda» või juurde panna... aga kõik see on muidugi üsna kurb ja traagiline enesepettus.

Mistõttu ongi äärmiselt oluline, et tänapäevasele lugejale, kes soovib lugeda geitegelastega kosmoseooperit või homosuhetest gootilikus õudusloos või samasoolisest armastajapaarist kangelasfantaasias, oleks neid paare ja suhteid ja tegelasi olemas. Neist ei peaks ehk tekkima sellist omaette alažanrit, nagu viimastel aastatel on tekkinud, kui enamik kirjanikke neile oma loomingus tähelepanu pööraks, neid sinna sisse kirjutaks – mitte palju, aga siiski. Hollywood on seda tööd viimastel aastakümnetel tegema hakanud, aga Ameerikale kohaselt täielikus kõverpeeglis ja vildakalt ning valesti – geitegelased on tänapäeva meinstriimkinos ja teles (või eriti veel žanrikinos ja -seriaalides) harva normaalsed ja samastatavad ning suhestutavad karakterid. Valdavalt on nad endiselt ülevõlli karikatuursed ja totakalt stereotüüpselt käitvad tüübid. Selles olukorras ei oskagi eriti pahandada, kui loo peamine kurjam osutub homoseksuaaliks, mis oli varasemalt Hollywoodis üsna levinud nähtus – aga vähemalt ei saanud teda siis naeruväärse ja koomilise kõrvaltegelasena kujutada.

Nii et sellisena on see romaan paras ’in yer face’-löök kõigile teile, tavalistele lugejatele ja kirjanikele, kes te sellest ülalkirjeldatud nüansist kunagi hoolima pole vaevunud. Mulle on need teie kangelaste suhtelood ja seksistseenid, mida kogu senine kirjandus on triiki täis, võibolla sama tüütud ja haigutama-ajavad.

Ulme vähesus?

Kriitika võiks ju teosele veel ette heita ulme vähesust. Tuleb ju deemon Frateroth ning maagia kogu oma kurjuses mängu tõesti alles romaani keskel. Teisalt aga on lahe, kuidas sa lugejana selle okultse mõõtme teadasaamise järel vaatad paljule toimunust tagasi hoopis teise pilguga. Lisaks on see romaani ulmeteema, see nõiduse kasutamine oma olemuse, oma sättumuse kaitseks ja huvides laiemalt siin üsna huvitavalt arendatud, ta on integraalselt selle teose osa, ulmeta oleks seda lugu veidi raske jutustada.

See tegelaste pidev dilemma, kas elada terve elu oma tegelikku olemust varjates või avalikult, kas lihtsamalt või keerulisemalt, on siin esitatud kaunis mitmel tasandil. Danielil raskendab gei-identiteedi avalikuks toomist tema nahavärv, ta peab ennast esmalt tõestama ja läbi lööma mustanahalisena, sinna juurde veel gei-tasandi toomine poleks 1991. aastal võimalik. Kui tuleb välja, et ka Zooey on ema poolt hoopis korea verd ja aasia rassist, teeb see teistele palju nalja. Kuigi Zooey kurb tõdemus, et kui ta olekski täielikult oma ema rassist, ei oleks tal üldse võimalik leida geimaailmast eeskujusid, lemmikuid, samastamisvõimalusi... Mis on jällegi 1991. aasta kontekstis kurb tõde.

Nii et lugeja naerab koos tegelastega kaasa, kui kõige avalikumalt gei ja ka oma natuurilt kõige diivalikum Leo tabab end paradoksilt:

«So. Your dad suspected you might be gay, Zooey,» he said. «So... he sent you to an all-boys school?»

I looked at him. I burst out laughing. Daniel, too. Even Steven cracked a smile. There was nothing else to do. We were still crying, but now we were howling. We laughed until we were gasping at the absurdity of this life we’d been born into and the joy of sharing it with others like us.»

On tõsi, et tänapäeva maailmas selline lugu naljalt enam ei töötaks. Kui iga viies noor tahab olla kväär ja oma soo osas nonbinaarne, kuna selline käitumine on praegu lihtsalt moes. Millel pole eriti mingit pistmist sulle geenidest ette määratud seksuaalse sättumusega ja sellest tulenevate pingete ja probleemidega kas kodus, koolis või mõnes muus kollektiivis. Või sinus endas. Kui see on lihtsalt teadlikult valitud trendikas moekäitumine tänapäeva paraadiajastul.

Üks tõeliselt kummaline asi, mis jällegi viitab natuke tänapäeva maailma haige-olekule, on romaani eessõna, kus autor on sunnitud ette ja taha vabandama, et kuna ta on kirjutanud ajastuautentse romaani 1991. aastast, siis räägivad tegelased seal sõnu ja kasutavad fraase, mis võivad tänapäeva valgustatud lugejatele mõjuda solvava või häirivana. Nagu oleksid ’pede’ või ’faggot’ lihtsalt sõnadena solvavad, mitte ei loeks nende ütlemise kontekst ja toon. Aga tänapäeval, kus ennast nonbinaarseks kuulutanud isikult on tema soo kohta pärimine äärmiselt solvav privaatsfääri tungimine ja halb toon, on muidugi kõik solvav ning vajab ette ja taha vabandamist.

Siinkirjutajale meeldivad teosed, kus pealkiri või mõni motiiv jääb loos korduma ja omandab süžee arenedes uusi tähenduskihte – nii on näiteks ju ka selle teose pealkirjaga, see ’vennaskond’, see ’fraterniteet’ võib enne lugema hakkamist, tagakaaneteksti põhjal tunduda klassikalise ameerika korporatsioonina, võib raamatu esimeses osas tunduda selle geinoorukite salaseltsina – mis erinevalt hilisemast kooli juhtkonna insinueeringust ei ole põrandaalune seksiklubi, vaid just omasid kaitsev vennaskond –, võib seejärel mõjuda hoopis tolle musta maagiat harrastava ülemaailmse ja poliitiliste ambitsioonidega okultse salaühingu Oldfellows (Vanad Sõbrad) tähenduses ja näib siis romaani viimases kolmandikus tähistavat juba kogu geikogukonda laiemalt, kelle eest peategelastest sõbrad ühel või teisel viisil võitlema hakkavad. Aga tähendab lõpuks ja eelkõige siiski vaid kolme minajutustajast sõpra ja nende neljandat sõpra, samuti Pahelisse Punti kuulunud veidi nohiklikku Stevenit, tänu kelle ladina keele oskusele neil nõiaraamatut õieti lugeda õnnestuski ja kes ennast lõpuks nende nimel ohvriks toob.

Emotsionaalse pohmelli kibemagus valu

Romaani peamiseks tugevuseks, arvestades, et autoriks ei ole teab mis kogenud kirjamees, on kolme minajutustajast tegelase karakterite nii eriilmeline ja dialoogide ning mõtlemise tasemel erinevuste väljajoonistamine. See ei ole romaan, kus vaatepunkti-tegelaste vahetumine sind lugejana närvi ajaks – esimesel korral küll, aga kui sa hakkad samu sündmusi nägema vaheldumisi läbi kolme erineva silmapaari ja mõttemaailma, avastad, et see annab tekstile tegelikult vunki juurde. Mõelge korraks, kui Dumas’ «Kolme musketäri» lugu oleks edasi antud vaheldumisi kõigi sõpruskonna liikmete silme läbi? See on hea meetod! Eriti kui sul kirjanikuna on oskusi anda erinevatele, kuid milleski siiski väga sarnastele tegelastele iseloomulikult erinevaid hääli ja vaatenurki.

Reaktori püsilugejad mäletavad ilmselt mu artiklit «Seksi marginaliseerimisest (ulme) kirjanduses», mis ilmus mais 2020 ja kus ma olin kaunis kriitiline tänapäeval nii moodi läinud young adult LGBT+ alažanri vohamise peale angloameerika ulmes või noortekirjanduses laiemalt ja näevad siin ilmselt konflikti mu mõned lõigud ülalpool esitatud väitele, et sedasorti raamatuid on noortele geilugejatele väga vaja. Olingi kriitiline ja olen endiselt, kuna nonde romaanide keskmine tase ei küündi kaugeltki Andy Mientuse sädeleva kerguse ja loomulikkusega kirjutatud teksti lähedale. Ometi turundatakse Mientuse romaani just noortekana, mis mus pigem kerget kummastust tekitab. Võibolla sobib see tõesti ka noortele, aga mina lugesin seda kui tavalist täiskasvanuile mõeldud teost.

Lisaks on Andy Mientuse geinoormeeste romaani kirjutanud mees. Mis on hea. Tänapäeval on kaunis tüüpiline, et sellest ühiskonnagrupist kipub kirjutama noorem või keskeas naiskirjanik (näiteks eelmisel aastal neilsamadel veergudel käsitletud Emily Skrutskie ja Everina Maxwelli teosed mu «Galaktikaimpeeriumi annaalide» sarjas) ja tulemuseks on siis mingi ersats, kuna naiskirjanikul ei ole võimet neid tundeid ja probleeme ja teemasid kogu oma autentsuses läbi tunnetada. Kui naiskirjanik ka ise seksuaalvähemusse kuulub, ei muuda see kummatigi asja. Ka vähemuste puhul jääb «teise poole» emotsioonide ja probleemide läbitunnetamise võime reeglina kesiseks.

Tänu planeetide seisule või kurat teab millele veel, halloweenile või deemon Fraterothile, on selles romaanis aga kõik emotsioonid, nostalgilised noorusmaastikud ja aktuaalsed teemad ning inimkäitumise mustrid, ajastuautentsed probleemid, kiiresti armsaks saavate tegelaste värvikad karakterid ja eneseiroonilised ning koomilised dialoogid ja sisemonoloogid kõik nii suurepäraselt paigas, et tulemuseks on läbisaamise järel sel tasemel emotsionaalset pohmelli põhjustav teos, et – nagu teksti alguses tunnistasin – paneb see ühe lugemise järel teost kohe uuesti ette võtma, et uuesti ja veel kõigest sellest osa saada ja need probleemid veel kord läbi mõelda ning emotsioonid kaasa tunnetada.

PS. Ning lugeda tasub seda romaani mõistagi vaid neil, kellele siin ülal kirjeldatud teemad huvitavad tunduvad ja korda lähevad.

PPS. Ahjaa. Ma loodan, et sellest raamatust kunagi filmi ei tehta, sest ameerika kombe kohaselt pandaks siis 16-aastaseid tegelasi kindlasti mängima 26- või 30-aastased näitlejad.

Artikkel: Pikem pilguheit LitRPG žanri (Agur Tänav)

Seal kuskil e-raamatute kirjastamise sügavates katakombides, maailma eest varjatult on indie-autorid keetnud kokku uue ulme alamžanri, mis hiilib nüüd mööda e-kaubamajade varjulisi nurki. See on LitRPG, mille lood toimuvad samuti virtuaalsuse kõige veidramates paikades.

Indie autoritele omaselt ei hiilga paljud nendest raamatutest täiuslikkusega, leidub kirjavigu, lonkavaid lauseid, mida märkan aeg-ajalt isegi mina, kes ma ei ole pehmelt öeldes just inglise keele filoloog.

Aga see on seepärast, et LitRPG autorid on suuremas osas nagu eesti ulmekirjanikud, nad ei ole professionaalsed kirjanikud, neist enamusel on mingi põhitöö, mille kõrvalt nad oma töid kirjutavad. See ei ole muidugi reegel, nüüdseks on juba ka päris palju autoreid, kes on pühendunud vaid LitRPG kirjutamisele ja mitmed autorid, kelle raamatuid ka mina endast nagu saeveskist läbi lasen, on umbes poole seeria peal öelnud, et nende sissetulek on raamatumüügist piisav, et panna senine amet maha ja pühendada end täielikult kirjutamisele.

LitRPG, mis see on?

Arvestades aina suurenevat inimeste hulka, kes mängivad ja fännavad erinevaid rollimänge, oli üsna ootuspärane, et varem või hiljem murrab rollimäng end mingil moel kirjandusse ja nüüd viimaks ongi mängurikirjandus surunud end eraldi toolile teiste ulmekirjanduse alamžanrite seas ja seda rohkem kui ühel moel.

Võib-olla on mõned teist näinud või mänginud n.ö võitlusfantaasia raamatuid, kuid see ei ole see.

LitRPG ehk Literary Role Playing Game on kirjandusžanr, mis seob kokku küberpungi ja klassikalise arvutirollimängu. Mäng, mida peategelane selles loos mängib, on tegevuspaigana olulisel kohal ja pidevalt esitatakse peategelase mänguavatari kohta selliseid numbrilisi näitajaid nagu tugevus, tarkus, intelligents, õnn, mana hulk jne. See eristab LitRPG-d muudest arvutimänge või mängusarnaseid maailmu sisaldavatest lugudest.

LitRPG kaks peamist põhimõtet on:

1)      See peab hõlmama teatud tüüpi ja väga selgelt numbriliselt väljendatult tegelase arengut.

2)      Suurem osa tegevusest peab toimuma mingis mängulaadses maailmas.

3)     Samuti teavad vähemalt mõned tegelased, sealhulgas peategelane, et nad mängivad mängu või on mängusarnases maailmas.

Näiteks Sõrmuste Isand on J.R.R.Tolkieni fantaasiaromaan, kuid raamat inimestest, kes loovad omale avatarid ja seiklevad J.R.R.Tolkieni loodud maailma alusel tehtud mängus, on LitRPG-romaan.

Žanr põhineb MMORPG mängudel, kuigi mitte ainult. Tegevus antakse läbi mängija silmade, kui ta seikleb läbi fantastiliste maailmade. Kõige lihtsamalt öeldes eristab teda tavalisest fantasyst see, et sa ei saa seal lihtsalt võlumõõga, vaid Jääkuninga Jäämõõga, mis annab sulle +400 tugevust ja +1 osavuse ning su ülesanne, kui sa selle ära teed, annab sulle kogemuspunkte, mille abil saad omandada uusi tasemeid ja oskusi. Nagu arvutimäng.

Mängurikirjandust, ehk siis romaane, mille tegelased seiklevad ringi mingis mängus, on kirjutatud juba ammu ja päris palju. Minu enda eredaim mälestus sellest oli kuni LitRPG avastamiseni Sergei Lukjanenko “Peegelduste labürint”. Siis tegi suure tähelennu Ernest Cline´i “Valmistub esimene mängija”.

LitRPG ajaloost

LitRPG ei sündinud tühjale kohale. Mängumaailmades või nendega sarnastes maailmades toimuva tegevusega raamatuid on ka varem kirjutatud ja nüüd, uue termini sünniga, liigitavad ajaloohuvilised fännid ka vanemat kirjandust selle alla. Ingliskeelses maailmas tuuakse välja näiteks:

-        1978 Andre Nortoni “Quag Keep” kus gamerid satuvad DnD laadsesse maailma.

-        1981 Larry Niveni ja Steven Barnesi “Dream park”, kus reality shows toimub LARPi sarnane mäng kuskil 2051 aastal.

Siis tuli meie maailma MMORPG ja tegevus romaanides liikus virtuaalmaailmadesse.

-        1996-2004 Tad Williamsi tetraloogia “Otherland”, kus tegelastele on kättesaadav täisimmersiooniga virtuaalsus ja kus nad siis oma asju ajavad.

-        2004 Conor Kostick “Epic”, kus askeldatakse virtuaalses fantaasiamängus Net.

-        2007 Charles Stross “Halting state” tegevus räägib virtuaalses maailmas toimuvast pangaröövist.

Aga tõeline LitRPG sündis Taiwanis, kus selle  sünnile andsid korraliku tõuke Taiwani entusiastid, kes hakkasid mitte üksikult, vaid lademes kirjutama romaane, kus seiklused toimusid mängumaailmades. Yu Wo oli autor, kelle “½ printsi” lõi 2004 aastal sealkandis korralikke laineid. Koreas tuli välja Heesung Nam-i The Legendary Moonlight Sculptor, mis lõppes 1450 osaga online veebiajakirjas 2019 aastal, ja mille raamatusarja 57. osa anti välja 2020 aasta aprillis.

Kuid suurema tuntuse ja hoo sai mängurikirjandus sisse Jaapanis, kus LitRPG murdis massidesse Reki Kawahara romaanisarja „Sword Art Online“ väljatulekuga 2009 aastal, mida võibki Wikipedia andmetel pidada žanri hüppelise tõusu aastaks. Online fanfiction “Harry Potter and Natural 20” tõi LitRPG 2012 aastal ka lääne lugejate teadvusse. Ameerikas oli sealse žanri sünnitajaks Aleron Kong ja tema romaanisari “The Land”.

Senised üllitised ei eristanud ennast küll ametlikult muust küberpungi-alasest kirjandusest, kuid sisulise poole pealt kasutasid autorid loo jutustamiseks juba hoopis teist arsenali kui senised virtuaalmaailmades seiklemise lood. Iga uus romaan aitas žanri parameetreid defineerida, kuid puudus veel nimi, mille järgi sellist kirjandust eristada. Nime sellele kirjanduslikule ilmingule andsid Venemaa kirjastused.

Esimene vene LitRPG romaan ilmus 2012 vene isekirjanike veebilehel samizdat.ru, Господство клана Неспящих (Clan Dominance: The Sleepless Ones), autoriks Dem Mikhailov. Sarja tegevus toimub mõõga ja maagia maailmas Valdiras ja paraleelne tegevus reaalsel Venemaal, maffia ja sõjaväeklikkide omavaheliste jagelemiste taustal, kus üks tüüp tahab lihtsalt mängida.

Samal, 2012. aastal, hakkas Venemaa suurim kirjastus EKSMO plaanima uut mitmeautorilist sarja, mis koondaks endasse tõusutrendi näitavat mängurikirjandust. Vene LitRPG isaks peetav Vassili Mahanenko väitel loodi sõna 2013. aastal ajurünnaku käigus tema, EKSMO teadusulme toimetaja Dmitri Malkini ja veel ühe LitRPG autori Alex Bobli poolt. Alates 2014. aastast on kirjastus EKSMO korraldanud LitRPG võistlusi ja avaldanud nende võidulugusid.

Päris paljud, ka kõik eelnimetatud vene autorid, tõlgitakse ilmumisel paralleelselt kohe inglise keelde ja e-raamatuna on vene autorid Amazonist kättesaadavad. Palju rohkem kui Taiwani, Jaapani ja Korea autoreid, keda küll on, aga vähemalt mulle pole neid nii palju ette sattunud.

Nüüdseks on ka Amazon-i online pood loonud LitRPG romaanide eristamiseks omaette kategooria. Nii et žanr on ametlik :D.

Pean ütlema, et esialgu võõristasin ma kummalist žanrinime ja romaanide sisukirjeldused ei avaldanud ka tihti väga suurt muljet. Romaane lehitsedes hakkasid silma terved tulbad statistikat ja kuigi RPG on mu suur lemmik, tundus imelik lugeda raamatut, mille tegelaste põhiline siht on leveldada end üles. Kuid viimaks, olles ühel päeval uue ja huvitava ulme otsingul, proovisin leige huviga üht säärast mänguriraamatut lugeda. See oli suurepärane. Ma ei ole suur numbritulpade lugemise huviline ja lasin statistikutest tavaliselt vaid kiirelt pilguga üle, kuid kogu muu majandamine seal - vana mänguri süda läks soojaks elades kaasa tegelaste questide täitmisele ja mängumaailmas ellu jäämise püüetele. Lugedes haaras mind iga uue romaani ajal vastupandamatu soov tormata arvuti või playstationi taha ja hakata ka ise taas impeeriume looma või dungeone puhastama. Ja need romaanid ei piirdu ainult mõõga ja maagiaga, olemas on ka kosmoses või muus fantastilises paigas ja ajas toimuva tegevusega lugusid.

LitRPG areng

LitRPG ei ole ainus mängurikirjanduse vorm. Eristatakse kahte suuremat haru: üks on LitRPG ja teine on GameLit. Termini GameLit tõi laiemasse käibesse ameerika kirjanik Justin Tigner 2017 aastal. Mis on nende vahe?

Mõlemad žanrid kombineerivad kirjandust mängumehaanikatega, kus peategelane, tihtilugu mängur, külastab või satub arvutimängu sarnasesse maailma ja peab võitlema kollidega, lõpubossidega ja teiste mängijatega. Siiski, nii nagu fantasykirjanduses on kõrgfantasy ja tavaline fantasy, nii on ka need kaks sarnast žanri teineteisest eristatavad, oma unikaalsete elementidega. Mis neid siis eristab? Vastus on lihtne, kuid veidi keerukas ehk seletada. Peamine erinevus seisneb rollimänguelementides. Nii nagu nimigi vihjab, siis LitRPG on inspireeritud rollimängudest ja sisaldab seepärast palju statistikat ja tasemeid mööda tõusmisi, just nagu tema arvutimängu ekvivalent.

GameLit ei vaja jälle neid elemente, et lugu, jutustada ja on selles suhtes paindlikum, millist mängu tema maailmad esindavad. GameLit-i maailmad on küll arvutimängu sarnased ja järgivad arvutimängude loogikat, kuid seal ei ole menüüsid ja tegelaselehti, mis järsku kuskilt välja kargavad ja mängija ette õhku rippuma jäävad. Puuduvad ka pea igasugused arvud kogemuspunktide ja tegelase oskuste ja omaduste kohta.

Näiteks üks kuulus GameLit-i raamat on Ernest Cline´i“Valmistub esimene mängija”. Valik LitRPG ja GameLiti vahel sõltub paljuski isiklikust maitsest ja meenutab võib-olla seda, kuidas inimesed valivad ka mänge, mida nad mängivad. Mõni tahab pikka teekonda, kus on palju kõrvalülesandeid, kõvasti grindimist, enne lõpubossi tuleb ennast tublisti üles leveldada ja ikka saad surma ja proovid siis uuesti, teistmoodi, või grindid veel. Teised tahavad kiiret, lühikest, lõbusat mängu. GameLit on siis see viimane.

GameLiti peamiseks nõrkuseks peetakse LitRPG fännide hulgas selle lihtsust ja ka selle termini laialivalguvust. Kui LitRPG lugedes on sul kohe selge, et see ta just on, siis GameLit on veidi hägusem. Käivad vaidlused näiteks kas Yu-Gi-Oh ja Jumanji on osa mängurikirjandusest või mitte. Mõned on kindlad, et on, teised mitte, sest žanr on alles sündinud ja miski selles ei ole veel lõplik, ega valmis. See eelpool toodud vahe tegemine ei ole mingi nö. ametlik definitsioon. Niipalju kui on eri fännide rühmitusi, niipalju on ka erinevaid arvamusi. Näiteks üks üsna populaarne vaade on hoopis, et GameLit on üldtermin igasuguse mängurikirjanduse kohta ja LitRPG on vaid selle üks alamžanre. Sellise jagunemise autor Blaise Corvin kirjeldab seda nagu perekonnapuud, kus GameLit on tüveks millest kasvavad välja LitRPG, LitFPS, TabletopRPG ja kõik muu mängukirjandus. Kuid üks, mis on päris kindel, on see, et LitRPG-l on juba hulgaliselt oma isiklikke alamžanre.

LitRPG alamžanrid

Nüüdseks on LitRPG-d kirjutatud juba nii palju, et selle sisse on omakorda tekkinud juba alamžanrid. Siin on siis sees ka nn. gameliti alamžanrid, ma ei hakanud neid kõiki eristama. Aga ehk just need alamžanrid ja nende kirjeldused annavad veidi selgema pildi, mis liiki kirjandusega on tegemist.

Dungeon Core- peategelane sünnib või tekib või muutub dungeon core´iks ehk siis selleks koopaks, kus seiklejad käivad kolle tapmas ja varandusi otsimas. Koopa eesmärk on siis meelitada seiklejaid enda sisse, tappa seiklejaid ja ta saab selle eest kogemuspunkte, mille alusel saab ta ennast arendada suuremaks, jagada uusi varandusi, luua uusi kolle jne.

Base building - peategelane mängib põhimõtteliselt strateegiamängu, kus ta peab ehitama oma baasi, kas siis linna, riiki või midagi sellist, ja selle abil saab suurendada oma võimeid, sõjavägesid, ressursse jne, et võita oma vastane.

Crafting - Peategelased siis tegelevad peamiselt asjade valmistamisega ja tihtilugu isegi ei satu ise võitlustesse.

Harem - Peategelane kogub endale party ja ümbritseb end peamiselt või ainult vastassoost kaaskonnaga ja magab nendega regulaarselt.

Grimdark - LitRPG-sse on lisatud veidike õuduse elemente.

Apokalüptika või postapokalüptika - Tegevus toimub kaasaegsel Maal, kus on toimunud mingi kohutav sündmus, mis muudab elu Maa mängumaailma sarnaseks. Enamusel juhul on Maa haaratud mingisse üldgalaktilisse süsteemi, mis surub inimestele Maal oma ülitehnika abil peale mängumehaanika. Üldjuhul kaasneb sellega suur häving ja sõda.

Progression ja cultivationfantasy - Progression on siis, kus peategelane arendab oma võimeid ja siinkohal on mõeldud sellist buda munga moodi arendamist läbi mediteerimise ja treeningute, et oma vägevust suurendada.

Slice of life fantasy - tegevus toimub fantaasiamaailmas ja on gamelit, progression või cultivation, aga rõhuasetus on mingil ametil, näiteks talumees või kokk, kus siis peategelane oma andeid arendab ja oma ametis aina paremaks saab.

Tower ascension- tegelane tõuseb mööda mingi megatorni korruseid järjest ülespoole, igal korrusel täidab oma ülesandeid ja võitleb kollidega.

Kes on lugejad?

Peamiselt mehed, kuid siiski mitte ainult. Forbesi 2021 aasta artikli järgi öeldes, siis naisi on mängurikogukonnas Ameerikas u 41%, Aasias 45% ja Aasia haarab enda alla ka 48% kogu maailma mänguturust.

Sama aastal tehtud fänniuuring näitas, et 13% USA LitRPG kirjastuste autoritest olid naised. Siit tuleneb ka ilmselt põhjus miks enamus raamatute peategelased on noored mehed. Siinkohal ei saa siiski öelda, et valged mehed, kui just korea, jaapani, hiina ja teiste aasia riikide esindajaid valgeteks ei loe. Ameerika LitRPG isa ja populariseerija Aleron Kong on näiteks mustanahaline, tõenäoliselt on tema teostes siis ka veidi enam mustanahalisi.

Millest see tuleb, et kui 40% mänguritest on naised, siis LitRPG autorite ja raamatute peategelaste hulgas on neid märgatavalt vähem?

Üks LiTRPG autoritest kirjutas oma artiklis, et kui ta kirjutas soryt Path of Exile´le, see nagu kõik muidugi teavad on üks populaarne MMORPG, (kusjuures väga paljud LitRPG autoritest on tegevad mängutööstuses), siis oli Path of Exile 20 miljonilisest mängijaskonnast 90% meessoost. Umbes sama oli ka mängudega Diablo ja Grim Dawn. Samas Witcher ja Dragon Age oli suhe nagu eelpool öeldud 40/60. Eks sama peegeldub paratamatult siis ikkagi ka mängurikirjanduses.

Mis siis on see, mis kisub tüüpi, kes väga lugeda ei viitsi, tegelikult haarama klaviatuuri ja hiire asemel hoopis raamatu järgi? Jättes kõrvale ilmselge, ehk siis haaremi alamžanri, siis on tegelikult kolm peamist konksu:

LitRPG-sid kirjutatakse tihtilugu kiirete action-raamatutena. Kasutatakse mänguriterminoloogiat ja lihtsamat keelt, mitte väga kõrgkirjanduslikku. Pidev madin, eepilised tehnoloogia, maagia ja võitluskunsti imed igal sammul. Väga harva laskutakse pikematesse kirjeldustesse või peategelase lehekülgi vältavasse sisemonoloogi, kui peategelane ei planeeri just oma oskustepuu arengut või mingit huvitavat lahingutaktikat.

2.     Põnevus.

Mängureid innustavad mängudes üldiselt selged ülesanded, autasud nende täitmise eest, rasked retked, võitlus, tasemete kogumine, oskustepuu areng, sõjasaak, erinevad saavutused ja tiitlid. Ja kõike seda saab ka LitRPG-s. Mängurikirjanduse lugemine on üsna sarnane sellele, kui sa vaatad juutuubist kuidas keegi teine mängu mängib. Kes on seda kasvõi kord teinud ja leidnud sellest meelelahutust, sellele võiks ka LitRPG meeldida.

3.     Aeg

Sa saad kõik tüütu grindimise, mis mängudes on päris tüütu ja mõttetult aega nõudev, vahele jätta ja nautida puhast seiklemist. Ühtlasi ei pea sa ootama oma sõprade järgi, kellel ei ole parasjagu aega koos sinuga mängida.

4.     Kiire edu

Raamatus sa leveldad kiiremini kui see päriselt võimalik on, leiad kergemini salajased ülesanded, kohtud seninägemata NPC-dega, kes suudavad normaalselt suhelda.

5.     Unistuse kättesaadavus

Lühidalt – LitRPG-s saad sa seigelda MMORPG-s, mida sa alati oled tahtnud mängida, aga kunagi ei ole saanud :)

Kui palju seda kirjandust on?

Kirjandusmaailmas on LitRPG-d massiliselt leida Amazoni veebipoest ja tublisti vähem kuskilt mujalt. Näiteks eile lõin Amazoni otsingusse sisse “LitRPG” ja sain 100 000 vastet. Lugemist jätkub ja kuulamist ka, kuna pea iga vähegi asjalikum teos jõuab üsna kiiresti ka audioraamatuks. Praktiliselt iga päev ilmub uusi raamatuid, sarjade kaupa. Teine paik kuskohast neid raamatuid leiab ja sealjuures tasuta, on Royal Road.  See on veebiplatvorm, kus alustavad kirjanikud kirjutavad ja annavad oma lugejatele lugeda oma teoseid, tasuta. Paljud LitRPG autorid on sealt alustanud ja nende raamatuid, mida saab osta Amazonist, saab samal ajal ka lugeda Royal Roadist tasuta, mitmetel on see lausa müügilehele kirjutatud, et kui te ei taha maksta, minge lugege sealt.

Sealtsamast Royal Roadilt on pärit ka paljude autorite mitte väga tavapärased pseudonüümid. Näiteks Casualfarmer jt. Nad ei tunne, et vajaksid mingeid päris inimese nime oma raamatu kaanele, sest - hei, me oleme ju kõik mängurid oma pseudonüümidega.

Lõppmäng

On rõõm tõdeda, et ulmekirjanduse žanr areneb koos reaalse maailma arengutega aina edasi uute tulevike poole. Kiirustage head ulmelugejad - teie ees on avanenud uus vaimustav võimalus end verivärske ulmežanri abil viia teise aega ja ruumi, ning mängida mänge viisil, mis praegu veel reaalses elus ei ole kahjuks võimalik.

Artikkel: Juhan Jaik, Ilja Varšavski ja Boris Kabur (Jüri Kallas)

Ma teinekord öösiti, siis kui midagi muud enam ei jaksa, aga magama minna veel ei taha, et siis öösiti ma guugeldan. Teen internetis mõtestatud ja mõtestamata otsinguid. Mõtestatud otsingud on siis mingid vanad mõtted-mälestused, mida vaja kontrollida ning mõtestamata on sellised uitmõtted, millest saab mõni otsing. Kuna ulme ja eriti bibliograafia mul pidevalt peas, siis on ka otsingutel pea alati ulmeline mekk küljes.

Raadioulme ajalugu sai 13 aastat pikem

Ausaltöelda, ei mäleta, mida ma Digaris otsisin, aga kuidagi jõudsin ma ennesõjaaegse raadiokavani, kus oli kirjas, et 17. augustil 1939, kell 21.35 on raadioeetris „Pidu pahandusega“, Juhan Jaiki fantastiline novell kogust „Võrumaa jutud II“. Loeb Ruut Tarmo.

Noh, et suvel Estconi ettekandes ja selleteemalises artiklis „Raadioulme Eestis“ väitsin ma: „Olles pisut lapanud esimese vabariigi aegseid raadiokavu, sai selgeks, et suure tõenäosusega ulmet sel ajal raadios ette ei loetud, pigem olid eetris kontserdiülekanded ja uudised.“

Ja nüüd siis selgus, et loeti ikka küll. Iseküsimus, kui palju seda seal oli, aga võib kindel olla, et ülalmainitud Juhan Jaigi jutt polnud ainus. Selline ainulaadsus oleks juba paras absurd.

Maardlate osakonna inspektor

Mõnikord tuleb mul aga midagi meelde ja siis ma otsinguga kontrollin, kas ma mäletan õigesti? Näiteks oli mul meeles, et „„Loomingu“ Raamatukogus“ ilmunud Ilja Varšavski ulmeloo puhul justkui põhjendati, miks eestikeelne pealkiri on „Veel üks lask“...

Ja nädalalehe „Sirp ja Vasar“ 1986. aasta 10. jaanuari numbrist ma leidsingi artikli, kus „„Loomingu“ Raamatukogu“ tolleaegne peatoimetaja Agu Sisask vastab kuhjunud küsimustele. Üks küsimus oli, et miks ilmuvad LR-i väljaanded muudetud pealkirja all?

Agu Sisask vastas: „/.../ Kuna teose pealkiri sageli tema sisust ligilähedastki ettekujutust ei loo või mõtte hoopiski valedele radadele juhib, praktiseeritakse pealkirjade muutmist kogu maailmas. Mõningatel puhkudel on seda teinud ka LR, mis ei tähenda sugugi, nagu oleks see reegliks kujunenud. Toon näite. Kes oleks pealkirja „Maardlate osakonna inspektor“ järgi osanud otsustada, et tegemist on J. Varšavski ulmelise tagataustaga kriminaalromaaniga. Teosest võetud lause „Veel üks lask“ aga vihjas konkreetselt, millega tegemist on. Teos osteti ära ja keegi pole seda praeguseni kahetsenud.“

(Igaks juhuks mainin, et autor on siiski I. Varšavski ja tegu pole romaaniga, isegi mitte lühiromaaniga, vaid pikema jutuga.)

Boris Kaburi kirjutamata(?) ulmenäidend

Sama ajalehe kõrvalleheküljel sain ma aga suisa ootamatu info osaliseks! Ajalehes oli lühiintervjuu Boris Kaburiga, kus mees rääkis eelkõige oma tõlgetest ning siis viimane küsimus oli omaloomingust ja Kabur ütles: „Ühe näidendi tahaksin veel kirjutada. See tuleks nagu „Ropski“ teaduslik-fantastilises žanris, ent täiskasvanuile. Mul ongi kujunenud nii, et tõlkimises tunnen huvi kõige kaugemate aegade vastu, oma loomingus võlub aga kõige kaasaegsem ja moodsam žanr – teaduslik fantastika.“

Kahjuks jäi see näidend vist siiski kirjutamata...

Vaat sellised öised guugeldamised oktoobris. Ei, neid oli rohkem, aga ülalesitatud kolm tundusid kõige olulisemad...

Artikkel: 100 aastat marslaste malet (Rauno Pärnits)

Edgar Rice Burroughsi maleharrastusest on üsna napilt andmeid. Ta ise on ühes kirjas maininud, et tubastest meelelahutustes eelistab malet ja bridži, aga tema lemmikharrastused olid siiski väljas värske õhu käes nagu näiteks golf. Teada on, et 1920te algul oli tema püsimängupartneriks tema sekretär, kes aga kippus kirjanikku alatasa võitma. Võib-olla sündiski romaani Marsi malemehed / The Chessmen of Marsideejust omalaadse kättemaksuna sekretärile, kes muide on romaani avaridadel ka nimeliselt ära mainitud.

Igatahes 1922. aastal avaldas Burroughs romaani Marsi malemehed / The Chessmen of Mars, kus ta lõi Barsoomi male ehk jetani. Burroughs avaldas teksti 1922. aasta algul kuues osas ajakirjas Argosy All-Story Weekly ning ühtede kaante vahel alles aasta lõpus. Sinna vahele jääb autorit üsna šokeerinud lugejakiri, kus üks vang tänas kirjanikku jetani väljamõtlemise eest ning andis viimasele teada, et ta valmistas nupud ning et mäng on vanglas üha populaarsem. Tundub, et Burroughs ise ei olnud jetanit mängitavaks pidanud, sest vastuskirjas õnnitles ta vangi maailma esimese jetanikomplekti loomise puhul.

Aga tänukirju tuli veelgi ning võib-olla seetõttu on mängu reeglid raamatu lõpus lausa eraldi lisana ära toodud.

Mängitakse jetanit 10x10 ruudulisel laual ning mäng sümboliseerib Barsoomi kollase ja musta rassi vahelisi sõdasid. Nupud ja nende käigud:

1 pealik – nagu 3 järjestikust malekuninga käiku, kuid lüüa võib ta ainult viimasel sammul

1 printsess – samuti nagu 3 järjestikust malekuninga käiku, võib hüpata üle teiste nuppude, kuid ei saa teisi nuppe lüüa. Korra mängu käigus võib „põgeneda“, hüpates suvalisele vabale ruudule

2 lendurit – nagu oda 3 ruutu mööda diagonaali (võib ka sik-sakina), võib hüpata üle teiste nuppude

2 kaptenit (Dwar) – nagu malevanker, aga ainult 3 ruutu korraga (võib ka sik-sakina)

2 leitnanti (Padwar) – kaks ruutu mööda diagonaali (võib ka siksakina)

2 sõjameest – kaks ruutu suvalises suunas

2 ratsanikku (Thoat) – üks ruut ortogonaalselt ja üks ruut diagonaalselt (ehk siis pooltel juhtudel nagu ratsu)

8 palgasõdurit (Panthan) – 1 ruut suvalises suunas, kuid mitte tagasi

Mäng lõpeb ühe poole võiduga, kui pealik lööb teise pealiku või kui lüüakse printsess. Mäng jääb viiki, kui pealiku lööb suvaline teine nupp peale pealiku või kui vastastele on jäänud alles vaid 3 nuppu.

Burroughsi kirja pandud jetani reeglid pole siiski päris üheselt mõistetavad (näiteks kas patiseis on viik või mitte; eriti palju vaidlusi on põhjustanud reeglites olev lause „ei tohi samale ruudule käia kaks korda“ – et kas samal käigul kaks korda või hoopis kogu partii jooksul samale ruudule kaks korda) ning seetõttu on lugejad arendanud mitmesuguseid jetani variante. Isegi Barsoomil on mitmeid jetani variante, millest kõige tuntum on elavmaleversioon. Sõjakate barsoomlaste täiendus tähendas lihtsalt verist vaatemängu publikule, kus suurel areenil mängitavad vaatemängulistel gladiaatorite heitlustel lahendati löömised kahevõitlustega, kus aga käigul olev lööv nupp võis ka alla jääda ja hoopis ise lööduks osutuda.

Elavate nuppudega mängitav jetan on inspireerinud ka poolt tosinat ulmekirjanikku omaenda verist vaatemängulist malevariatsiooni looma. Ning eksisteerib ka „maailmade sõja male“, kus valgetel on tavamale nuppude komplekt, mustadel aga jetani oma.

Ja lõpuks ilmus äsja mahukas raamat, mis võtan kokku kõik, mis jetanisse puutub. Milline teine ulmekirjanduslik mäng veel samasuguse saavutusega võiks uhkeldada?

Artikkel: 1980ndad – ulme suundub postmoderni (Jüri Kallas)

Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Hakkasime arutama, et mis on ilmunud ja kas teoseid jagub... pakkusin, et panen nimekirjad kokku, mis bibliograafia pealt pole ju keeruline. Lugemise väljakutse grupi algataja ja vedaja Tiina Liinak oli nõus. Aastakümnete idee autor Mart Pechter arvas, et võib-olla teha ka mingi saatetekst ja allpool see ongi. Ka Tiina Sulg andis seal asjalikke näpunäiteid ja aitas kaasa mõelda. Neid kolme tahan ma ka tänada.

Lühidalt: iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi kohta mu kirjatükk ja ka abistav peaaegu täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis novembris on teemaks aastad 1980–1989

*

1970ndate lõpus algas USA ulmes paras käärimine, sest autorite kõige noorem põlvkond polnud rahul ulmekirjanduse olukorraga ja noored mehed-naised tundsid, et midagi peab muutuma. Eks noored pole kunagi rahul ja eks uutel tulijatel on lärmi sageli rohkem kui asi väärt. Seekord oli noortel siiski tõsi taga ja midagi ka muutus. Jutt siis küberpunkidest ja humanistidest ehk postmodernistidest ulmes, kui kasutada Michael Swanwicku iseloomustust.

Ja kuigi küberpungid ja vähemorganiseerunud humanistid tahtsid vaid päästa ulmet, täpsemalt teaduslikku fantastikat, tahtsid teha seda paremaks, tapsid nad mõneti traditsioonilise ulme. Ei, kõike ilmub edasi ning raamatupoe ulmeriiulil võivad kõrvuti olla nii maotu pulp kui äge kübervisinäärlus, aga takkajärgi targana tundub, et (ilmselt) tahtmata murdsid need noored mehed-naised ulmes midagi väga olulist.

Kahtlustan, et ka ulme ja tavapärase kirjanduse lähenemine sai kusagilt sealt alguse. Noh, et postmodernistid said ulmega jala üldkirjandusliku maailma ukse vahele – William Gibson, Kim Stanley Robinson ja mõni teinegi sai seal maailmas täitsa tunnustatud tegijateks. Eks see julgustas ka mitteulmekirjanikke pilku ulme poole pöörama.

Kui aga tulla Eestisse, siis siinmail erilist buumi polnud. Nõukogude raudne eesriie jne. Väärib küll märkimist, et just sel kümnendil ilmus üks kummalisemaid eesti ulmeromaane – Eiv Elooni „Kaksikliik“. Oma esimese etnoõuduse kogumiku „Maarjakask“ avaldas Herta Laipaik ja kuigi lõviosa kogumiku juttudest oli raadios juba eelmise kümnendi lõpus ette loetud, said need kirjandussündmuseks siiski ühtede kaante vahel ilmudes. Kindlasti ei saa mainimata jätta ka Helju Rebase ja Urmas Alase juttude sagedast kohalolu ajakirjades „Noorus“ ja „Pioneer“.

*

Aastail 1980–89 ilmunud ja eesti keelde tõlgitud ulme

antoloogia - Asumi sõbrad (1989)

Sergei Abramov - Ükskord, äkki, kunagi... (1983) kogumik

Peter Ackroyd - Hawksmoor (1985)

Douglas Adams -Pöidlaküüt-2- Universumi lõpu restoran (1980)

Douglas Adams -Pöidlaküüt-3- Elu, Universum ja kõik (1982)

Douglas Adams -Pöidlaküüt-4- Nägemiseni, ja aitäh kala eest (1984)

Tšõngõz Ajtmatov - Ja sajandist on pikem päev (1980)

Isaac Asimov -2-1- Asumi äär (1982)

Isaac Asimov -2-2- Asum ja Maa (1986)

Isaac Asimov -Robokrimi-3- Koidu robotid (1983)

Isaac Asimov -Robokrimi-4- Robotid ja impeerium (1985)

Isaac Asimov -0-1- Enne Asumit (1988)

Isaac Asimov - Nemesis (1989)

Robert Asprin -Müüt-1-2- Jälle üks mõnus müüt. Müüt ja eksiarvamused (1978, 1980)

Robert Asprin -Müüt-3-4- Müüt ja eksiteed. Edu või müüt (1982, 1983)

Robert Asprin -Müüt-5-6- Müüt ja kadunud kaaslased. Müüt ja pisike pandipiiga (1984, 1985)

Margaret Atwood -Teenijanna-lugu-1- Teenijanna lugu (1985)

Jean M. Auel -Maa-lapsed-1- Koopakaru Hõim (1980)

Jean M. Auel -Maa-lapsed-2- Hobuste org (1982)

Jean M. Auel -Maa-lapsed-3- Mammutikütid (1985)

Iain M. Banks -Kultuur- Mõtle Phlebasest (1987)

Iain M. Banks -Kultuur- Mängur (1988)

Aimée Beekman - Vabajooks (1982)

Marion Zimmer Bradley - Avaloni udud 1-2 (1983)

Lois McMaster Bujold -Miles-1- Au riismed (1986)

Lois McMaster Bujold -Miles-3- Sõduri õpilane (1986)

Lois McMaster Bujold -Miles-7- Relvavennad (1989)

Lois McMaster Bujold -Miles-8- Lõputuse piirid (1989) kogumik

Kir Bulõtšov - Perpendikulaarne maailm (1980, 1989, 1993) kogumik

Kir Bulõtšov - Kosmoselaevastiku agent (1984, 1987) kogumik

Steven Brust -Vlad-Taltos-1- Taltos (1988)

Steven Brust -Vlad-Taltos-2- Yendi (1984)

Steven Brust -Vlad-Taltos-4- Jhereg (1983)

Orson Scott Card - Laulumeister (1980)

Orson Scott Card -Ender-1- Enderi mäng (1985)

Orson Scott Card -Ender-2- Surnute eest kõneleja (1986)

Arthur C. Clarke - 2010: teine odüsseia (1982)

Arthur C. Clarke - 2061: kolmas odüsseia (1988)

Arthur C. Clarke - Kauge maa laulud (1986)

J. M. Coetzee - Barbarite ootel (1980)

Roald Dahl - Nõiad (1983)

Robertson Davies -Cornish-1- Mässajad inglid (1981)

Robertson Davies -Cornish-2- Mis on lihas ja luus (1988)

Guram Dotšanašvili - Water(po)loo, ehk Taastamistööd (1981) lühiromaan

Eiv Eloon - Kaksikliik (1981)

Eiv Eloon - Kaksikliik 2 (1988)

Barbara Erskine - Hay emand (1986)

Alan Dean Foster -Loitsulaulja-1- Loitsulaulja (1983)

Alan Dean Foster -Loitsulaulja-2- Värava langemine (1984)

William Gibson -Neuromant-1- Neuromant (1984)

William Gibson - Põlev kroom (1986) kogumik

Robert A. Heinlein - Friday (1982)

Frank Herbert -4- Düüni jumal ja keiser (1981)

Frank Herbert -5- Düüni ketserid (1984)

Frank Herbert -6- Düün – kapiitlisaal (1985)

Wolfgang Hohlbein - Heike Hohlbein -Muinasmaa-1- Muinasmaa (1982)

Wolfgang Hohlbein - Hagen Tronjest (1986)

L. Ron Hubbard - Võitlustanner Maa 1-3 (1982)

Barry Hughart -Isand-Li-1- Linnusild (1984)

Fazil Iskander - Küülikud ja maod (1982)

P. C. Jersild - Elus hing (1980)

Stephen King - Tulesüütaja (1980)

Stephen King - Udu (1980)

Stephen King –Laskur-1- Laskur (1982)

Stephen King –Laskur-2- Kolm saatusekaarti (1987)

Stephen King - Lemmikloomasurnuaid (1983)

Stephen King - Draakoni silmad (1985)

Dean Koontz - Hääled öös (1987)

Leena Krohn - Tainaron (1985) lühiromaan

Herta Laipaik - Professor Lillepooli kroonika (1982)

Herta Laipaik - Maarjakask (1983) kogumik

Stephen Laws - Kummituste rong (1985)

Astrid Lindgren - Röövlitütar Ronja (1981)

Stephen Marlowe - Christoph Kolumbuse mälestused I-II (1987)

George R. R. Martin - Jäälohe (1980) jutt

George R. R. Martin -Tuhat-Maailma- Öölendajad (1980) lühiromaan

George R. R. Martin -Tuhat-Maailma- Haviland Tufi reisid (1986)

George R. R. Martin - Fevre'i Unelm (1982)

George R. R. Martin - Lisa Tuttle - Windhaven (1981)

Uku Masing - Rapanui vabastamine (1989)

Jack McDevitt -Alex-Benedict-1- Sõjaline talent (1989)

Desmond Morris - Jason imedemaal (1983)

Grant Naylor -Punane-Kääbus- Lõpmatuses tuleb sõita ettevaatlikult (1989)

Larry Niven -Rõngasplaneet-2- Rõngasplaneedi ehitajad (1979–80)

Arto Paasilinna - Tule taevas appi (1980)

Jeremei Parnov - Ärka Famagustas (1983)

Akif Pirinçci -Felidae-1- Felidae (1989)

Doris Piserchia - Flugerlane (1980)

Tim Powers - Anubise väravad (1983)

Terry Pratchett -Kettamaailm-1- Võlukunsti värv (1983)

Terry Pratchett -Kettamaailm-2- Fantastiline valgus (1986)

Terry Pratchett -Kettamaailm-3- Võluv võrdsus (1987)

Terry Pratchett -Kettamaailm-4- Mort (1987)

Terry Pratchett -Kettamaailm-5- Ürgsorts (1988)

Terry Pratchett -Kettamaailm-6- Õed nõiduses (1988)

Terry Pratchett -Kettamaailm-7- Püramiidid (1989)

Terry Pratchett -Kettamaailm-8- Vahid! Vahid! (1989)

Terry Pratchett -Noomid-1- Autojuhid (1989)

Olev Remsu - Kurbmäng Paabelis (1989)

Michael Scott Rohan -Maailma-talv-1- Jääalasi (1986)

Mart Sander - Mercator (1994) kogumik

Jaak Sarapuu -Uru-1- Taevalindlased ja kirveslased (1980) lühiromaan

Jaak Sarapuu -Uru-2- Salakivi (1983) lühiromaan

Jaak Sarapuu -Uru-3- Soovaimude laukast (1987) lühiromaan

Sidney Sheldon - Viimsepäeva vandenõu (1991)

Robert Silverberg - Meid ootab Pimedus (1983, 1985, 1987, 1988) kogumik

Dan Simmons -Hyperion-1- Hyperion (1989)

Guy N. Smith - Õuduste «Paradiis» (1989)

Bruce Sterling - Skismaatriks + (1985, 1982–84)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski -Maksim-2- Põrnikas sipelgapesas (1979–80)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski -Maksim-3- Suur Ilmutus (1985–86)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski -TUINÕIVÕI-2- Muinasjutt Troikast – 1 (1987)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - Hääbuv linn (1988–89)

Robert Swindells - Öö tuhat silma (1985)

Robert Swindells - Tuba nr. 13 (1989) lühiromaan

Patrick Süskind - Parfüüm (1985)

Roger Zelazny -Amber-2-1- Hukatuse kaardid (1985)

Roger Zelazny -Amber-2-2- Amberi veri (1986)

Roger Zelazny -Amber-2-3- Kaose märk (1987)

Roger Zelazny -Amber-2-4- Varjude rüütel (1989)

Roger Zelazny - Igikelts ja tuli (1989) kogumik

Aleksandr Žitinski -Trepp-1- Trepp (1980)

Sheri S. Tepper - Värav Naiste Maale (1988)

Sheri S. Tepper -Marjorie-Westriding-1- Rohtmaa (1989)

John Varley - Millennium (1983)

Enn Vetemaa - Eesti näkiliste välimääraja (1980)

Enn Vetemaa - Tulnuk (1987)

Uudiskirjandus 10/22

Kronošütist

Tamur Kusnets

„Kronošütist“ on žanripuhas ulmeromaan, milles lähenetakse irooniliselt, kuid samal ajal surmava tõsidusega ajarännule, eriteenistuste eugeenikaoperatsioonidele ning kohtumistele väljasurnud kultuuridega. Mida pakub paleoliitikum anta-, prota- ja muudele agonistidele ning mida ta neilt ka võtab, on humoorikalt, ent realistlikult kirjeldatud jahientusiastist erusõjaväelase pilgu läbi. Kuidas toimib neandertali hõim, kuidas tegutsevad sonderkomandod etnilise puhastuse läbiviimisel ning mil moel proovitakse minevikus toimunut muuta ja mida see tulemusena tähendab kaasaja jaoks, selgubki Tamur Kusnetsi uues mahukas romaanis. Militaarid, teadlased, kannibalid – selline on umbkaudne läbilõige pleistotseeni tegelastest. Erinevate gruppide tegevust jälgivad kulinaarse huviga koopakarud, hundid, lõvid ja iseäranis koopahüäänid, kes ei jäta kellegi hulgast obrokit võtmata.

Kirjastus Lummur

Kaanepilt Marge Nelk

576lk

Ulmad nõiamajas

H. P. Lovecraft

„Ta leidis end lamamas kõrgel terrassil, mis oli fantastiliselt balustraadiga ümbritsetud, ja tema all oli piiritu džungel – võõramaised mäetipud, ühtlased tasandikud, kuplid, minaretid, horisontaalsed kettad tornitippudel, ja loendamatu hulk veelgi veidramaid kujundeid – mõned olid kivist ja mõned metallist –, mis helkisid ereda, peaaegu valutegeva valguse käes mitmevärvilise taevalaotuse all. Ülespoole vaadates nägi ta kolme hiiglasuurt tuleketast, need kõik olid erinevat värvi ja igaüks asus erineval kõrgusel lõpmata kaugel, silmapiiril seisva madala mäestiku kohal. Tema selja taga kõrgusid loendamatud üksteise kohal paiknevad terrassid, ja nende tippe ei küündinudki ta nägema. Temast allpool laius linn lõpmatusse kaugusesse, ja ta lootis, et sealt ei hakka mingit kära kostma.“

„Ulmad nõiamajas“ on omamoodi paralleelköiteks viie aasta eest ilmunud ameerika õudusklassiku H. P. Lovecrafti lühiproosa paremikku koondavale kogule „Cthulhu kutse», mis pälvis lisaks positiivsele kriitikale 2018. aastal Eesti ulmeauhinna Stalker aasta parima antoloogia/jutukogu kategoorias. Käesolevasse raamatusse on koondatud kirjaniku kaalukamad lühiromaanid ja jutustused, mis avavad tema Cthulhu-mütoloogia kosmilist tausta ja tutvustavad kaugeid planeete ning võõraid dimensioone, kust selle kummalise panteoni jumalad ja asukad omal ajal Maale saabusid. Lisaks leiab siit ka kirjaniku tähelepanuväärsemaid lühipalu, milles ta esmakordselt tutvustas lugejaile vaid talle ainuomast nn. Lovecrafti maakonda – Arkhami, Miskatonicu jt paikade Uus-Inglismaad. Kogumiku kümnest palast pooled ilmuvad eesti keeles esmakordselt – nende seas ka kaks võrratut näidet Lovecrafti luuleloomingust. Raamatust leiab ka kunstnik Tiit Pähnapuu lummavaid illustratsioone kirjaniku tekstidele.

Koostanud, kommenteerinud ja järelsõnastanud Raul Sulbi

Inglise keelest tõlkinud Iris-Barbara Jeletski, Mart Kalvet, Priit Kenkmann, Leo Metsar ja Silver Sära

Kaanepilt ja siseillustratsioonid Tiit Pähnapuu

Kirjastus Viiking

323 lk

Marek Liinev

„Minu pere ja muud ülikangelased“

Räägitakse, et üliinimesed ja tavalised inimesed on kõrvuti elanud juba iidsetest aegadest saadik. Arvatakse isegi – kuigi keegi pole seda praeguseni tõestanud –, et üliinimesed aitasid vaaraodel nende kuulsaid püramiide ehitada. Aga mitte kunagi varem pole elanud nii vägevaid üliinimesi kui Megamees ja Merineitsi, kelle lapselt oodati suuri imetegusid juba esimeste hingetõmmete järel. Ta sündis titaanplaatidega vooderdatud ruumis, et ta tervet sünnitusmaja oma lasersilmadega põlema ei paneks. Arstid ja õed kandsid kuumakindlaid kaitseriideid ja toonitud näomaske, et ta neile kogemata viga ei teeks. Tema sünnitunnistusele oli kirjutatud uhke nimi, viidates tema kuulsusrikkale päritolule, ent üle maailma tunti teda lihtsalt Megapoisina. Üleüldiseks pettumuseks sündis ta siia maailma aga hoopis kellegi teisena, kui algselt oodati või kardeti. Samuti ei näinud keegi ette seda hiiglaslikku ohtu, millega ta pidi peatselt vastamisi seisma.

Kirjastus Fantaasia

Kaanepilt ja sisuillustratsioonid Kersti Jaar.

136 lk.

Kõik süsteemid punases

Martha Wells

Sari: „Mõrtsukboti päevikud“

Mõrtsukbot – nii nimetab end vaikselt ja endamisi üks planeediekspeditsioone turvav android, kes on ära häkkinud oma juhtmooduli ja on seetõttu vabam ja mõtlemisvõimelisem kui teised temasarnased.

Kõige rohkem sooviks ta, et inimesed ta rahule jätaksid, et ta saaks oma turvise tumendatud visiiri taga seebiseriaale vaadata. Ta on aga sunnitud turvama teadlaste meeskonda ühel planeedil, kus peagi selgub, et ta peab teadlaste kaitseks mängu panema kõik oma turvamisoskused.

„Kõik süsteemid punases“ on võitnud 2018. aastal Hugo ja Nebula auhinna, Alexi auhinna ja Locuse auhinna. See on esimene raamat sarjas „Mõrtsukboti päevikud“. Selle autor Martha Wells (1964) on Ameerika kirjanik, kelle teoseid on tõlgitud kaheteistkümnesse keelde.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Maarika Luts.

Toimetanud Kati Metsaots.

Kaanepildi autor ja sarja kujundus Liis Roden.

128 lk

Surm on igavene

Liu Cixin

Viimsepäevalahingust on möödas pool sajandit ning pimeda metsa heidutusega saavutatud habras tasakaal hoiab trisolarislastest sissetungijaid eemal. Trisolarise teadmiste omandamise tõttu valitseb Maal enneolematu küllus ning paistab, et sedamööda, kuidas inimkonna teaduslik tase tõuseb ning trisolarislased Maa kultuuri omaks võtavad, suudavad need kaks tsivilisatsiooni rahumeelselt võrdsetena külg külje kõrval elada, ilma et peaksid teineteist kindla hävinguga ähvardama. Paraku on aga rahu inimkonna valvsuse uinutanud. 21. sajandist pärit kosmoseinsener Cheng Xin ärkab sel uuel ajastul hibernatsioonist. Tal on teadmised ammu unustatud programmist Trisolarise kriisi alguspäevilt ning tema olemasolu võib maailmade vahelise hapra tasakaalu uppi lüüa. Kas inimkond asub teele tähtede poole või sureb sealsamas, kus ta sündinud on? Hiinas ja mujal maailmas tunnustatud kirjanik Liu Cixin seob oma triloogias „Mälestusi Maa minevikust“ osavalt kokku Hiina ajaloo ja ulme, põimides teaduse, sotsioloogia ja ajaloo omavahel ühtseks tervikuks. Cixin on mitmekordne Kehuan Shijie Yinhe (Hiina Galaktika) auhinna võitja, triloogia esimese osa „Kolme keha probleem“ eest pälvis ta maineka Hugo auhinna. „Kolme keha probleem“ ja triloogia teine osa „Pime mets“ on pälvinud ka Eesti ulmeühingu Stalkeri auhinna vastavalt 2019. ja 2020. aastal ilmunud parima tõlkeromaani kategoorias.

Kirjastus Eesti Raamat

Tõlkinud Raivo Hool

736 lk

Ajamasin

Toivo Laan

Perepoeg langeb koomasse ja naastes tagasi tänapäeva omab võimeid, mis eirab kõiki tänapäeva füüsika seadusi.

Autori väljaanne, 46 lk

Vangistatud

Salla Simukka

Meid oli viiskümmend. See on meie lugu. Meid viidi ära keset päist päeva, viisakalt ja rahulikult, ning me ei osanud isegi vastu panna, sest me ei saanud aru, mida meiega tehti. Kindlasti polnud plaanis, et keegi sureks, aga nii see läks. Kindlasti polnud plaanis, et kõik läheks, nagu läks, aga nii siiski juhtus. See on meie lugu. Need on meie hääled.

Salla Simukka „Vangistatud“ on jahmatav noorteromaan maailmast, kus teismelised vahistatakse kuritegude eest, mida neid arvatakse tulevikus sooritavat. Selles moodsa tehnoloogiaga varustatud, ent ühegi valvurita vanglas on noored ühiskonnast täielikult ära lõigatud. Samal ajal jälgib see sama ühiskond kujunevaid võimu- ja sõprussuhteid sotsiaalmeedias kui kõigi aegade suurejoonelisimat tõsielusaadet.

Populaarsete noorteromaanide autor Salla Simukka (s 1981) on tuntud ja tunnustatud mitmel pool maailmas. Tema teosed on läbinisti nüüdisaegsed, seikluslikud ja haaravad ning astuvad võitlusse õigluse ja vabaduse kaitseks. Eesti keeles on varem ilmunud „Punane nagu veri“ (2013), Valge nagu lumi“ (2014), „Must nagu eebenipuu“ (2015) ja „Sõsarla“ (2017).

Kirjastus Pegasus

Tõlkinud Kadri Jaanits

253lk

Olid kord võlurid. Ei iial ja alati

Cressida Cowell

Lummava sarja „Olid kord võlurid“ neljas, viimane raamat!

Xar ja Soov on leidnud sortsidest vabanemise loitsu koostisosad. Nüüd kutsub Kuningsorts neid Kadunute järvele. Aga kõigepealt peavad nad segama võlujooki uute võimaluste võlupeekris …

Kas võluripoiss Xar ja sõdalastüdruk Soov saavad üheskoos jagu näljasest koletisest Tatzelwurmist ja pääsevad pakku koos peekriga? Ja kas loits saab küllalt tugev, et murda ürgmetsa needust … või jäävad sortsid ALATI valitsema?

„Olid kord võlurid“ on erakordse müügieduga raamatusari. Sellele andis inspiratsiooni Sussexi maastik, mille lähedal möödus Cressida Cowelli vanaema lapsepõlv.

Cressida Cowell on kirjutanud ja joonistanud ka menuka raamatusarja „Kuidas taltsutada lohet”, millest DreamWorks on teinud auhinnatud filmisarja ning teleseriaali, mida näidatakse Netflixis ja CBBC kanalil.

Kirjastus Pegasus

Tõlkinud Eve Laur

392lk, kõvakaaneline

Varjud I: Kõlin

Timo Parvela ja Pasi Pitkänen

Päkapikud liiguvad üksnes pimedas

Pete on nõus tegema sõbra päästmiseks saatuslikku vahetuskaupa. Mis juhtub, kui sa loobud oma varjust? Põnevas seiklusjutus paljastub jõulude senitundmatu, palju tõsisem pale.

Pete Valo on ahastuses. Sara, tema parim ja tegelikult ainus sõber on raskesti haige ning paranemislootust ei ole. Viimases hädas sosistab kolmeteistkümneaastane Pete oma südamesoovi kaubamaja jõuluvanale kõrva. Talle lubatakse, et tüdruk paraneb, aga ainult ühel tingimusel: vastutasuks peab Pete loobuma oma varjust. See tundub nii suure kingituse eest tühiasi, aga peagi selgub, et seda on siiski palju rohkem, kui keegi oleks osanud ette kujutada.

Rahvusvaheliselt populaarsete autorite Timo Parvela ja Pasi Pitkäneni uues sarjas kohtuvad Tolkien ja Nesbø. Põnev seiklus viib läbi lume ja jää kaugele põhja Auroriasse.

Kirjastus Helios

Tõlkinud Triin Aimla-Laid

176 lk

Uit-, serv-, vaegulmeline ja muidu huvitav

Inimkonna tulevik

Michio Kaku

Raamat esitleb haarava visiooni sellest, kuidas inimkond võib avakosmosesse rajada elujõulise tsivilisatsiooni. Autor tutvustab uusi arenguid robootika, nano- ja biotehnoloogia valdkonnas, mis võimaldavad meil muuta Marss elukõlbulikuks ning rajada sinna ja kaugematessegi paikadesse linnu. Ta näitab, kuidas nanolaevad, laserpurjed ja tuumasünteesiraketid võivad teha võimalikuks reisimise tähtedeni. Ussiurked, hüperruum ja multiversum võivad meil lubada rännata kogu universumis. Ja viimaks võib inimkond saavutada surematuse, kas või lahkudes maisest kehast ning laserportides enda teadvuse ilmaruumi kaugeimatesse soppidesse.

Tuntud füüsik ja futurist Michio Kaku vaatleb, kuidas inimkond on jõudnud siia, kus me praegu oleme, ning arutleb, mis on meie tulevikuvõimalused ja teekonnad. Mida kaugemale tulevikku mõtleme, seda enam võib tunduda, et liigume teadusmaailmast ulme valdkonda, kuid Kaku hoiab arutelu siiski selles võtmes, mida arvame olevat võimaliku. Sobiv lugemismaterjal nii ajaloo, teaduse kui ulme huvilistele mõtlemaks, kuhu me jõudnud oleme ja kuhu kunagi inimkonnana liikuda tahaksime või võiksime.

Mario Kadastik, Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudi füüsik

Michio Kaku on New Yorgi linnaülikooli teoreetilise füüsika professor, stringivälja teooria üks loojatest ja mitme laialt tunnustatud teadusraamatu autor. Ta on telekanali CBS hommikusaate „This Morning“ teaduskorrespondent, olnud paljude telesaadete juht ning juhib raadiosaateid „Science Fantastic“ ja „Exploration“. Eesti keeles on temalt ilmunud „Tulevikufüüsika“ (2013). 2021. aastal pälvis Michio Kaku Arthur C. Clarke’i fondi elutööpreemia.

Tõlkinud Arko Olesk

Postimees kirjastus

315lk, kõvakaaneline

Kordustrükk

Hea uus ilm

Aldous Huxley

Maailmakontrolörid on loonud ideaalühiskonna, kus geenitehnoloogia, ajupesu ja mitmekülgsete naudingute osav kasutamine on teinud inimestest rahulolevad tarbijad. Tugevad tunded ja ihad on alla surutud rahustavate mantrate abil, nagu näiteks „Tänapäeval on kõik õnnelikud“ ja „Kõik kuuluvad kõigile“. Üksnes psühholoog Bernard Marx vaevleb seletamatus vabanemise igatsuses. Ehk võiks tema kannatusi leevendada käik ühte vähestest säilinud metsikutest reservaatidest, kus endiselt elatakse vana, ebatäiuslikku elu …

Aldous Huxley (1894–1963) süngelt satiiriline ulmeromaan ilmus aastal 1932 ja selles kujutatud kurjakuulutavalt apaatne elu mõjub tänapäeval vähemalt niisama hoiatavalt kui tollal.

Järelsõna on kirjutanud Elsbeth Hanna Aarsalu.

Teos on olnud Iirimaal, Austraalias ja Indias keelu all.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Ragne Kepler

Ulmkonnakroonika 10/22

Ulmestaar Marie Sinivee

Ma olen Marie. Käin kunstikoolis, olen tuumanoortes, aegajalt käin kliima kokkutulekutel ja jalutan mööda kunstinäitusi.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Hetkel loen raamatut Blake Crouch’i poolt nimega “Dark matter”.Raamat on üli hästi kirjutatud, soovitan kindlasti ka teistel lugeda. Viimasel ajal olen sõbraga mänginud uut mängu nimega “stray”, mis räägib kassist, kes üritab tagasi oma sõprade juurde jõuda.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Minu jaoks teeb raamatu huvitavaks tegelaste areng raamatu vältel ja maailm, milles ta elab (Mis planeedil?  Milline on ta ümbrus? jne). Romantika raamatutes mulle enamasti peale ei lähe ning pigem on häiriv, eriti kui sellest tulevad ainult probleemid või ei ole loo peajoonele vajalik.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Ocean Voung “On Earth We’re Briefly Gorgeous” on raamat mille lugesin suvel läbi. See on üks löövamatest raamatutest, mida olen kunagi lugenud. Raamat on kirjutatud pojalt emale ning räägib sellest, kuidas poeg maailma enda ümber nägi. Ta pere oli immigreerunud Vietnamist peale sõda Ameerikasse. Kuigi poeg polnud kunagi sõda kogenud, tundis ta sõja hirmu läbi oma pere.

Ocean Voung on üleüldiselt hea kirjanik. Ta raamatud meeldiivad mulle tohutult, sest ta kirjutamisviis on piltlik ja imeilus. Mulle meeldib lugeda ka klassikalist kirjandust, kuid peamiselt sõnavara arendamise ja õpi põhimõttel.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Kunstiõpilasena on üks tähtsamaid asju proovida ja katsetada erinevaid žanreid. Koperdusin ulme/kontseptsiooni kunstile umbes 4 aastat tagasi ja sealt edasi tulid juba ulmekirjanduse ja ulmefilmide huvid.

5. On sul lemmikloomi?

Mul on üks kass, kelle nimi on Pilveke.

Tumedad tunnid oktoobris

Kuulajateni jõuab Berit Sootaki jutt “Tammetalu Perenaine”.

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-54-osa-b-sootak-tammetalu-perenaine/

Toetajad saavad aga nautida ekstra jätkulugu: kõlab kolmas osa R. Klingeli Deepwoodi sarjast, "Deepwoodi hukk".

Raamatukogudeaasta omaloomingukonkurss: tulemused

Tartu Linnaraamatukogu laste- ja noorteosakonna Raamatukogude aastale pühendatud omaloomingukonkurss on lõppenud ja žürii oma otsuse teinud. Tublisid kirjutajaid autasustati 15. oktoobril kell 12.00 Aparaaditehases toimuval laste ja noorte kirjandusfestivali Luup avaüritusel.

Tulemustega saab tutvuda linnaraamatukogu noortenurgas:

https://www.luts.ee/noorteleht/index.php/sundmused/914-omaloomingukonkursi-tulemused

Lähiajal plaanib Reaktor korraldajatega ka veidi pikemalt vestelda.

Näitus Crawl out Through the Fallout

https://www.ekkm.ee/naitused/fallout

28. oktoobril kell 18.00 avanes EKKMis Marco Laimre kureeritud grupinäitus „Crawl out Through the Fallout”.

Kunstnik Martin Buschmann komandeeriti fotograafina spetsiaalselt selleks näituseks võrgumängu „Fallout 76” keskkonda portreteerima. Camille Laurelli esitleb näitusel enda loodud mängu installatiivsel kujul. Keiu Maasik usutleb dokumentaalses videos nais-e-mängijat, puudutades muu hulgas soovõrdsuse aspekte sportlikus digitaalmängimises. Reimo Võsa-Tangsoo installatsioon toob nähtavale mängu „Fallout 76” ajatajuküsimuse. Marco Laimre video tegeleb mängus „Fallout 76” protagonist Nina eluga ning Laimre installatsioon “Nothing is Real” analüüsib reaalse ja imaginaarse vahelisi seoseid.

Robotex International

25.-26. novembrini 2022 leiab Saku Suurhallis taas aset maailma suurim robootikafestival Robotex International.

Kaks päeva täis kaasahaaravaid võistlusi ja põnevaid töötubasid, põnev tehnoloogianäitus, kus uudistamist igal sammul. Kohale saabuvad nii robootikud meilt kui mujalt üle kogu maailma. Festivalipäevadesse mahub pinget pakkuvate võistluste ja robootikatöötubade kõrvale ka põnevust pakkuv ning uuendusi täis tehnoloogianäitus EXPO. Ka sel aastal toimub Robotexi rahvusvaheline konverents. Teemad, mis tulevad käsitlusele on päevakohased nagu sõjatööstus, küberkaitse, kosmosetemaatika ning eraldi on pühendatud päev haridusele

Ürituse koduleht:

https://robotex.international/

Õhtud eesti ulmega: Alastair Reynoldsi romaani “Pahupidi pööratud” esitlus

14. oktoobril rääkisid Raul Sulbi ja Reidar Andreson Tartu Kirjanduse maja saalis Alastair Reynoldsi rollist ulmes ning esitlesid uut tõlkeromaani.

Vaata Kersti Tauruse videosalvestust:

https://youtu.be/yxBoVCUi6Yk

Ulmeõhtute üritustesarjale on Reaktori videoteegis pühendatud omaette esitlusloend:

https://www.youtube.com/watch?v=ZGhsHGjov14&list=PLe0zDDB8_YwIgaHABxkZWyzkmz1T0J46e

Reaktori juttudest: 09/22 (Tõnis Hallaste)

Sel kuul lasin jutte arvustada oma kuuenda klassi rühmal. Kuna eelmisel kuul tegid kaheksandikud minu meelest liigagi sõbralikke arvustusi, proovisin seekord kõigile rõhutada, et olgu nad rahumeeli kriitilised - et nad ei saa minu käest plusspunkte selle eest, et neile võiks meeldida üks ulmejutt. Ikkagi oldi enamjaolt väga ulmesõbralikud. Sel kuul neil vedas kah - ülilühijuttude võistlus tähendas, et nad said rahulikult lugeda mitut teksti ja valida välja lemmiku, pealegi olid tekstid läbinud mingi hindamissõela (ja võistlusele saadetud juttudena ka enesekriitilisema autori sõela). Seekord kleepisin-lõikasin kõik nende muljetused – arvasin, et kui mõni ongi vähem detailne, siis mingi meeleolu või arvamuste paljususe mõttes on ta ikkagi teretulnud.

Kuna jutte oli aga väga palju - ehkki enamik väga lühikesed, siis ikkagi ühtekokku 14 juttu -, on mul sisuülevaated napimad kui muidu (ja avastasin, et need polegi kunagi pidanud pikemad olema - kuni 2 lauset on enam kui küll) ja muljetus enamasti tehtud hoogtööna, alustades esmamuljest ja lisades jooksvalt mõningaid mõtteid. Välja arvatud mõne teksti puhul, mis pani korraks peatuma ja edasi mõtlema (Mairi Laurik, ma vaatan Sinu poole!). Loodan omalt poolt, et järgmisel kuul on jutte käputäis. Õpilastele ehk tülikam, aga ikkagi.

Säde

Kristian-Joel Paas

Krossirattur sõidab mööda postapokalüptilist maailma, et leida uut tugipunkti. Jõuab majja. Notib ühe mutantjänese. Leiab taime, viib kaasa, sisustab sellega oma toa.

Krossiratas oli hea element, lisas postapole mingi lootusrikkuse ja laheduse oreooli. Krossirattaga oleks sõitnud Nausicaä, krossirattaga poleks sõitnud Mad Max. (Kas minust on vale tajuda Nausicaäd lootusrikkana, kui anime lõpp oli lootusrikas (lõputiitrite ajal näitas uute lillede lootusrikast tärkamist), samas kui manga lõpp (inimestele mõjus taimede puhastatud loodus mürgina, sest inimkeha oli kohanenud oma saastamisega) viitas olukorra pöördumatusele, inimliigi paratamatule võimetusele vastu võtta looduse pakutavat puhast maailma? Äh, vahet pole.)

Esimene tunne - et stiil oli hea, kenasti kirjeldav, ponnistusevaba väljakirjutatus.

Teine mõte - maailm oli tore, just see krossiratas. So far, so good.

Kolmas mõte - see osa tekstist, kus kirjeldatakse taime kui lootusesädet, oli idees tore, aga ei jõudnud pärale, ei mõjunud ehedana. Võib-olla oli liiga filosoofiline, selmet olla elamuslik või elamuskirjeldus. Pidanuks ehk olema peategelasele väike nirvaanahetk, pigem mõjus autori poeetikakatsena. Selle vääratuseni oli stiil stabiilne.

Viimane mõte – muidu kena jutt, tore maailm, aga emotsioon ei tabanud täiel määral ning lõpuks jäi lugu kuidagi ikkagi liiga ebaambitsioonikaks. Öelge mulle, et see polnud lugu sellest, kuidas keegi saab endale vinge toakaunistuse, ja ma ütlen, et teil on ju tehniliselt võttes õigus, aga ega seal palju enamat lõpuks juhtunud.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-sade

Nikerdis

Kairit Kolk

Haraldile helistab tuttav ja soovib talle müüa ajamasinat. Ta läheb külla, kasutab masinat - ja mis aega ta ka ei läheks, näeb ta iseennast vastu vaatamas ajastukohases riietuses.

Eelarvamus: ajamasin tekitas pelgust, et tuleb mingi kamarajura - mõne lihtsa paradoksi väljamängimine ja hirmus suure vaimustuse tundmine sellest, et “aga seda poleks juhtunud, kui ma poleks sinna läinud, aga ma sain sinna ainult minna seepärast, et ma muutsin kõike nii, et ma tahtsin sinna minna” jne (ja sellised paradoksid on veel hea juhus - halvemal juhul on see lihtsalt mingi ammuse asja muutmine, kahetsuse muutmine ilukirjanduseks). Kusjuures olen ma väga suur elegantsete ajaparadokside fänn - hea ajamasinalugu on lihtsalt suur erand!

Poolepealt: ossa, see oli lahendatud ootamatult! Mulle meeldis see veidrus, mida peategelane nägi (iseennast kõikjal vastu vaatamas). Ajamasina-motiiv polnud keskne, aga oli vältimatu element.

Lõpus: tjah, see leping “kuradiga” või džinniga või mis ta on mõjus siiski veidi poolikult. Ja mingid küsimused tekkisid (a äkki ei saanud ma lihtsalt aru) - nii et iga ajamasina kasutaja näeb iseennast… Miks peab ta sellest šoki saama, miks peab ta tahtma oma “jumalikkust” unustada? Lahendus on huvitav, aga tee selleni pole ühene ja ainuline.

Kommenteerivad kuuendikud:

Kristjan Randmaa: Ma ei saanud sellest alguses aru, aga kui ma seda teist korda lugesin, siis ma sain aru. Minu arust oli üsna segadusse ajav, aga muidu hea. Selle kõige parem osa oli lõpus, kus juhtus täpselt sama asi mis alguses, kui ta ütles: kas sa tahad ajamasinat osta. See tekitas sellise Deja-vu tunde.

Romet Vahter: Seda juttu oli äge lugeda ja see on päris ulmeline, aga mitte liiga palju ulmet.

Hannes Narusberg: Ma arvan et see on ulmeline aga mitte liialt ulmeline oli mõnus ja huvitav lugeda. Äge oli. Ei tekkinud lisa mõtteid.

Miia Maria Treier: “Jutt oli lühike. See oli hästi loogiline, arusaadav ja selline parajalt (mitte liiga) ulmeline. Mulle endale lugu väga meeldis, sest ma sain sellest aru. Kuigi peab tõdema, et lõpuosa jäi natukene segaseks. Soovitan kindlasti lugeda!!!”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-nikerdis

Viimane päevik

Joonas Piik

Poiss kirjutab sellest, kuidas sõja puhkedes püüab isaga elades hakkama saada keerulises, hääbumisele määratud postapokalüptilises maailmas.

Esimene mõte (alguse kujundatud eelarvamus) - Euroopas olevat puhkenud sõda ja tuli pähe, et see on samasugune reaktsioontekst nagu olid mõned viirusetekstid 2019. aasta pandeemia aegu. Ent sõja asjaolusid ei selgitata lähemalt, mis üldiselt sobib, aga paneb mõtlema, kellele peategelane kirjutab (ta ei käitu nii, nagu kõik teaksid enesestmõistetavalt, mis sõda on, vaid ta lihtsalt jätab ütlemata). Ja jutt on huvitav, tõmbab endaga kaasa ja kasutab toredat võtet, ebausaldusväärset jutustajat (jutustaja natuke rumalam kui autor - isa saabub farmist, kus toimus tulekahju, ega soovi poetada sõnagi - ja jutustaja küsib: "Kas mu isa on tõesti nii masendunud selle üle, et hein maha põletatakse?" Tore nüke, ühesõnaga!).

Tahaks nuriseda, et see pole üldse päevikulik tekst - kes alustab päevikusissekannet sõnadega "Mu isa oigas, lüües roostetanud haamriga vastu näppu."? Päevikulikum oleks ehk midagi, et ma pidin isalt töö üle võtma, sest ta lõi haamriga vastu näppu. Roostetanud haamriga. Ja nii edasi. Samas, paljudele ei meeldi mingid "leitud dokumendid"-stiilis tekstid, võib-olla oleks sääne stiil mingeid lugejaid tõrjunud.

Lugu liigub huvitavalt, põneva õõvastavusega. Vahel neis asjus keskel on mingi särav moment, mis kannab teksti, või on algus hea, aga ülejäänu on juurde sokutatud. Siin on kõik üsna ühtlane (ehk on rämeda porgandi episood ülejäänud tekstist eredam elamus, hästi maalitud jupp, aga mitte sedavõrd eristuv, et hakata loos domineerima või sedavõrd, et taandada teksti "porgandijutuks"). Lõpp on ehk veidi järsk, natuke tahaks, et õõva oleks mõnevõrra süvendatud, et ukse avamine tekitaks suuremat õudust. Aga need pididki olema ülilühijutud, seega on kõik omal kohal.

Kommenteerisid kuuendikud (kõige populaarsem lugu, enim õpilasi kommenteeris seda):

Kirke Sibul: “Mulle meeldis see jutt, sest see oli huvitav ja ootamatu. Lõpp oli minu jaoks segane, sest õiget lõppu minu meelest ei olnudki. Fantaasia abil mõtlesin ise lõpu välja ja mulle see sobis.”

Hanna-Lene Sommer: “Minu arvates on see jutt väga oskuslikult kirjutatud ja väärib kindlasti võistlusel esimest kohta. Mulle meeldis, et see polnud liiga pikk. Seda oli põnev lugeda ning soovitaksin seda kindlasti ka teistele. Lugesin ka mõnda teist juttu (Ajumudija ja Laevakargaja) ning minu jaoks oli see jutt kõige põnevam. Mulle meeldis ka see, et jutt oli kirjutatud päeviku kujul, sest minu arvates muudab see jutu lugemise kergemaks.”

Kaisa Sarnit: “Ma arvan et see teos on nagu selline halloweeni-eri sarnane, kuna see lõppes väga traagiliselt ja ma ka arvan et see püüdiski nagu halloweeni-tundeid tekitada. Väga lahe lühijutt, lihtsalt magada ei saanud öösel.”

Marta Laanoja: “Mulle meeldis see jutt, sest see oli huvitav ja ootamatu. Ma sain ise välja mõelda milline nende elu alguses oli ja kuidas see lõppes.”

Erki Raid: “Minu arust polnud see jutt väga ulmeline sest minu arust võiks see juhtuda ka päris maailmas. Alguses oli päris igav, aga alles viimased paar lõiku läksid huvitavaks. Minu arust võiks autor seda edasi kirjutada, sest jutt ise oli huvitav.”

Maali Toots: “Mulle meeldis selle jutu kohta selle voolavus ning ideede kasutus. Ideed olid väga mitmekülgsed ning mõnes mõttes ka naljakad. Eriti meeldisid mulle ootamatused lausete sees, mis lisasid veidrust ja põnevust palju juurde.”

Lukas Krull: “Teksti oli minu arvates väga mõnus lugeda ja sõnavara varieerus.”

Gabriela Palm: “Mulle meeldis see lugu, sest et see muutus väga huvitavaks, aga ma oleks tahtnud teada, mis lõpus juhtub.”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-viimane-paevik

Laevakargaja

Tim Hornet

Kapten seisab vastakuti veidra vanamehega, kes ilmselt sõidab jänesena. Vanamees hoiatab, et laev ei tohi teha ruumihüpet - mispeale kapten otsustab vanamehe spioonina vangi panna. Ent kes oli see vanamees…

Esmamulje - dialoog kummalise vanamehega oli lühike ja konkreetne, vanamees oli kenasti ära kirjeldatud, kapteni mõtted selle kohta, et tegemist on ilmselt laevakargajaga, olid kah põhjendatud. Võib-olla tahtnuks, et kapten pole vaid B-kategooria laevakapten ja pigem karjuja kui mõtleja, vaid et ta kuidagi paremini põhjendaks oma tegutsemist (“vastavalt paragrahvidele see ja see peavad laevakargajad minema sinna osakonda” vms, mitte lihtsalt: “TÜRMI PANNA!”). Oleks ehk olnud veidike elegantsem. Aga ajab seegi asja ära.

Mõte sellest, et kotermann, oli tore - mulle meeldivad teadusulme ja fantaasiakirjanduse põimumised(või on kotermann õudus? Folkloor? Ütlen siis, et fantaasiakirjandus, aga laias mõttes). Ja kotermann on kuidagi eriliselt eestlaslik olend - ei ole kuigi sageliesinev tegelane, on kuidagi sümpaatne, aga samas ikkagi kahtlasevõitu. Juba Smuuli “Kihnu Jõnnis” on need põnevad, vägevamad kui inimsugu, aga samas valmis mahutama oma hierarhiasse eriliselt vägevaid tegelasi. Kas polnud Smuulil lausa nii, et üks neist võttis kätte ja rääkis otse Metskapteniga, sest ta oli seda väärt? Kui niimoodi mõtlema hakata, muutub selle jutu kapteni lihtlabasus kuidagi veelgi ebameeldivam - aga kogu tähelepanu koondamine sellele oleks ülekohtune autori ja teksti suhtes, sest tähendab mingi eelhoiaku ületähtsustamist.

Tegelikult oli väga konkreetsete vahenditega edastatud igati terviklik (kui tahes lühike) tekstielamus. Ma ei saanud ka rääkida poole pealt kujunevatest eelarvamustest ega muust säärasest, sest lugu läks ühe tervikliku ampsuga ära, oli igati ühtne.

Kommenteerivad kuuendikud:

Susan Siimus: “Kui ma alustasin selle jutu lugemist olin natukene segaduses, kuna ei saanud täpselt aru kuhu see jutt viib. Lõpus tundus see mulle ikkagi natukene segasena, kuigi oli seletatud kõik tegevused ilusti ära, ei saanud ma neist täpselt aru. Ma annaks sellele jutule 2,5/5. Suhteliselt okei, lihtsalt veidikene segane.”

Lauren Paab: “Lugu oli minu arust hea. See lugu oli huvitav ning tundus põnev, aga kui ma seda esimest korda lugesin ei saanud ma aru, kes need tegelased täpsemalt on ning kus see tegevus toimus. Üldisel oli huvitav. See jutuke meenutas mulle Peeter Paani seikluseid.”

Karoliine Kreutzwald: “Ma arvan, et jutt püüdis öelda, et ei tohiks olla nii umbusklikud ja kahtlustavad. Kuid natuke võib küll, sest nad on mereröövlid. Tasub ikka vahel teiste juttu ka uskuda, sest muidu võib juhtuda õnnetusi. Ära arva, et kõik valetavad sulle. Jutt saavutas selle mis oli plaanitud. See oli piisavalt ulmeline ja pikk.”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-laevakargaja

Oodates

Heinrich Weinberg

Mees ootab oma metsaonnis, kuni tehnokraatia esindajad tema juurde ilmuvad, sest tal on neile midagi anda.

Esimene mulje: natuke selline jutustav tekst, pikkade minevikusündmuste ümberjutustamine siis. Juba lõikudele peale vaadates näha, et pikad dialoogita lõigud, ja kui veidi lähemalt vaatad, siis näed - pseudoajaloolised tiraadid, tulevikuhetkest kirjutatud ülevaade selle kohta, kuidas selle hetkeni on jõutud. Mis on ehk väheke kuiv, aga vaatame, kuhu see jõuab.

Sotsiaalse krediidi lisandumine sellesse maailmapilti teeb loost düstoopsema kui seni, muudab blackmirrorlikuks (minu tõenäoliselt lemmik osa sest sarjast on “Nosedive”) ja mõte, et peategelane on tehnokraatia silmis asotsiaal ja sellega rahul, teeb ta omamoodi huvitavaks tegelaseks. Kas ootus tähendab siis suurt võitlust tehnoloogia vastu? Mingi “Üksinda kodus: mina vs maailm” süžee?

Mark Zuckerberg III peategelase nimena ei meeldinud mulle. Sama hästi võiks maailma juhtiv tehisteadvus olla Macrohard või maailma vihatuim korporatsioon The Nile (okei, Amazoni asemel Niilus oleks isegi suht okei, sest ei riiva silma…).

Lõpulahendus töötas hästi, kuigi mind teksti lõpus pole viimseni veendud selles, et maailm on tegelikult kohutav koht, kus elada. Peategelane hävitab senise maailmakorra, aga seda justkui presenteeritakse meile kui sangarlikku tegu. Tema “vägiteo” terroristlikkuse rõhutamine võiks ehk kuidagi anda lisavärvingut asjale, tema ise olla kuidagi vastikumgi. Ent see on pigemini tagantjärele mõte, lugedes see hirmsasti ei seganud. Pigem segas see, et tekst oli liiga suures osas tulevikuajalooline tekst, otse ümber jutustatud, selmet kuidagi kasutada mingit võtet või vahendit selle info edastamiseks lugejale. Lahendus oli tore, aga lugu oli lahenduseni veidi kuiv.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-oodates

Ajumudija

Maarja Kruusmets

Mihkel kasutab eksperimentaalset ajukohendajat, mis “masseerib” aju elektroodide abil ning mille abiga on võimalik mida tahes õppida senisest kiiremini. Hispaania keele kiirõppel esinevad kõrvalnähud.

Esmalt üllatas mind see, et technobabble mõjus igati adekvaatselt. Ei olnud niisama, et tegelased löövad käega ja seletavad, et “ah, ega mina ei tea täpselt, midagi ajuga,” vaid oli isegi üsna usutavalt esitatud. Autori jutustamisoskust olen varemgi kiitnud, nii et mind ei üllatanud, et tekst läks ladusalt ja mugavalt, hästi haaratavalt (ma ei tahaks ent ülekiita - ta polnud otseselt ülihaarav, vaid lihtsalt väga hästi sissesöödav, kergestiminev ja mugav).

Pikemates juttudes on autor pahatihti libastunud melodraamasse, siin seda ei juhtunud, polnud ruumi selleks. Varem olen kirunud, et autor ei tee midagi eriliselt särtsakat ega ootamatut ja et kõik jutud on äärmiselt vanilje ulme, aga siin ei sega seegi, sest lugu on lühike ja jõuab anda esialgse probleemipüstituse ning sellest piisab täiesti. Kenasti jutustatud terviklik lugu.

Kommenteerivad kuuendikud:

Liise Rähn: “Mulle väga meeldis see lugu. Sellel lool oli parasjagu ulmet ja selles jutus oli head kirjeldused. Nt “Meenutab vana head raamat-padja-alla nippi." Ma mõtlesin juttu lugedes, et selline seade võiks päriselt olemas olla, kuid kõrvalmõjud võiks välja jätta.”

Adeele Paulus: “Mulle väga meeldis see jutt. Minu arust sai see õiglaselt 1.koha.See oli väga huvitav ja seda oli huvitav lugeda. Minu arust see jutt töötas väga hästi ja ma soovitan kõigil seda lugeda. Ausalt öeldes hakkas mind ennast ka huvitama kas see katse tõesti toimiks, kui jah siis oleks elu palju lihtsam ja ma arvan ,et kõigile tuleks see kasuks. Väga hea jutt!”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-ajumudija

Eepiline fantaasiaseiklus!

Karmo Talts

Poiss ja tüdruk peavad minema seiklusele, tooma ära seemne, millest kasvaks uus puu, mille alla deemoneid vangistada. Tegevusse sekkuvad kaunis naine Kližee ja võlur ja kuningas ja kõik jääb pooleli, sest autor peab produtsentide juurde tõttama sarjaversiooni väntamise teemadel.

Autori metanaljad jätkuvad tekstist teksti. Tahaks nagu olla eksperimentaalkirjandus, aga need otsingud ei ole viljakad - õigupoolest lähevad iga tekstiga aina halvemaks. Ma ei oska seda kuidagi viisakamalt öelda. Nagu olen kord öelnud - tahaks piirduda lihtsalt sõnaga: “Ei.” See lihtsalt ei tööta.

Teksti kommenteeris kuuendik Villem Erik Treier: “Mulle ei meeldinud see jutt väga, sest see oli minu arust halb. Lihtsalt natukene lauseid, mis on vähe seotud. Lõpp oli ka imelik.”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-eepiline-fantaasiaseiklus

Taassünd

Getter-Agnes Aareleid

Li Ivana on keegi, keda püütakse tagasi ellu turgutada esimese taastatud inimteadvusega androidina. Korduvad katsed vahelduva eduga. Asja komplitseerib asjaolu, et Li Ivana oli võimulolijate vastu lahingus hukkunud sõdur.

Esmamulje - hea. Teadvuse hääbumised ning tagasitulekud ning neid saatev tehniline sõnavara (mitte nüüd technobabble, vaid lihtsalt see, et meditsiinilise asemel tehniline sõnavara) mõjub esiti üllatavalt, seejärel huvitavalt.

Kui lugu jätkus ja näidati, kuidas lugu selleni oli viinud (kuidas peategelane võitles lahinguväljal, kaotas kõik oma inimesed ja lõpuks seisis silmitsi sellega, kellest sai uue valitsuse pea), olin tõtt-öelda veidi pettunud. Korduvad väljalülitamised ja sisselülitamised (või teadvusekaotused ja teadveletulekud) mõjusid huvitavalt, sest võimaldasid terve maailma mahutada pausihetkede sisse. Flirt teadmatusega, nuh. Lahingueelne tegelastevaheline suhtlemine oli kenasti esitatud, nad olid ju sümpaatsed, aga lahingustseen oma alastuses polnud enam selle flirdi tasemel, see oli lihtsalt tavaline stseen.

Lisaks ei tundunud kuigi loogiline, et suure ja tähtsa eksperimendi esimene katsealune on keegi, kes ilmselgelt ei taha asjas osaleda. Ehk oli siin mingi püüd psühhoterrorit teha (midagi umbes “mul pole suud ja ma pean karjuma”-võtmes, isegi kui tal oli suu ja keha), aga see ei jõudnud minuni, vähemalt mitte emotsionaalses plaanis.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-taassund

Ragne missioon

Kaupo Sempelson

Ragne on valitsuse komando-agent (nagu spioon, ainult et millegi bondiliku asemel schwartzeneggerlik massihävitusrelv), kes on saadetud mässulistega tegelema. Teda duubeldab Cassandra. Ja lõpus on kokkupõrge pahalastega ning õnnelik lõpp.

Päris alguses oli Ragne ebamäärane liikumine sihtpunkti, kokkusaamine kontaktisikuga. Isegi skeptiline teematõstatus - äkki on ta juba simulatsiooni sattunud? Ta ei tea, pole kindel. Algul on suht selline kena džunglisse liikumine, rahulik missioonile minek. Umbes kolm esimest lõiku lubavad sisseelamist mingisse konteksti.

Aga mida edasi, seda tavalisem märul see tundub. Ei ole selge see, milline on maailm ja millised on pooled. See, et Ragne on “hea”, on küll arusaadav, aga sellest ei piisa. Lugesin seda mõned nädalad tagasi, aga kui õigesti mäletan - Ragne oli peaplaneedilt ja on tulnud appi kohalikule omavalitsusele, kes on mässajatega hädas. Mis riigivormi kumbki osapool esindab? See aitaks selgitada, kellele me tegelikult võiks pöialt hoida? Mingi ebakõla oli minu jaoks sellegi osas, et peavõim on saatnud Ragne sinna teiselt planeedilt, aga ei mäleta, mis mind selle juures vaevas.

Asi edeneb, mingid väike äravahetamiskomöödia kah. Head võidavad. Lugu on läbi. See pole isegi maru halb lugu, sellekski pole see piisavalt eemaletõukavalt halb. On lihtsalt hästi mittemidagiütlevalt tavaline. Minus pole piisavalt professionaalsust, et seda asjatundlikumalt lahata. Ma ei leia seda momenti või elementi, mille jaoks autor on pidanud vajalikuks selle ära kirjutada. Või on selleks äkki Ragne tegelaskuju? Ei oska arvata.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-ragne-missioon

Hõljukid

Kaur Järve

Ühel hetkel märkab peategelane, et tema silme ees olevad hõljukid (mis ta nüüd ongi, tolm? Mikroskoopiline sade? Meie igavene visuaalne kaaslane, mida me ei märka, kuni ei teadvusta) hakkavad moodustama selgeid kujundeid.

Esmamulje - oo, jess, kõigile ühise kogemuse pahupidi väänamine! Nii hea õuduselement. Miski teadvustamatu omandab teadvuse, mitteintellektuaalne saab oma tahte, ja siis pead endaga võitlema, kas seda karta või sellega kaasa minna. Kui kaasa minna, võiks tegemist olla maagilise realismiga - mitte et Neil Gaiman oleks maagiline realist, aga kui Shadow naine ilmub tema ette “Ameerika jumalates”, siis tema reaktsioon, “Tere, kallis…”, on ikkagi üsna maagilisrealistlik. Kui karta ja võidelda, võib see olla tõsine õudus. Kujuta ette tegelast, kes tunneks tõelist ja põhjendatud surmahirmu oma varju ees - õudust tekitava elemendi eest pole pääsu.

Kujund, mis hõljukitest moodustub, on ühtäkki kaart. Või mingi kaardi piirjooned. Oo, hea lahendus, viib mingi väravani, viib millegi juurde, mis on minategelase välja valinud. Väga lahe. (Kaart on ka sümbolina äge - nagu võti või mõni muu alkeemiline nähtus.)

Ja lõpp - ei, ei ole mingit lahendust. Hõljukeist moodustuvad väiksed mehikesed. Need lähevad ära, peategelase kõrvas käib väike pop ja - siis on kõik. Mehikesed tänavad teda rõõmsalt ja lahkuvad. Peategelane läheb rahulikult koju. Ta pole ammu magada saanud ja nüüd, kus sai sellest lahti, võib jälle oodata rahulikke öid.

See mõjus lollaka naljana. Härjapõlvlaste tüngana, mitte mingi maailmat raputava elamusena. Pinge kasvamine ja kasvamine ja selle lahenemine idee poolest vinni ärapigistamisena (või kuidas teisiti kirjeldada seda kõrvus kõlanud pop-i?), no andke andeks. Lõpp tõmbas asjale vee peale.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-holjukid

Hingega töö

Tim Hornet

Indrek läheb oma viiekümne teise majja, et seal teha väikest remonditööd. Räägib põhjalikult, kuidas mõnikord tulebki sisuliselt vundamendini välja remontida. Kuni saab särtsu - ja tema kui androidi kohta öeldakse sedasama, mida maja kohta.

Esmamulje - hüva, mees remondib maja. Selline käed-külge-meeleolu, millesse on endalgi vahel tore laskuda (remontimise või muu kätega töö ennast unustama panev kaasahaaravus) ja millesse on tore sisse elada. Ent ei tundunud kuigi ulmelisena.

Tasapisi aga nähtub, et Indrek on ise androidne, endale lisandusi teinud siin ja seal. Ja see teeb remontimise kergemaks tal, aga teksti ülemäära ulmelisemaks ei teinud (sama hästi võiks ta kätte võtta veidi suurema haamri) - või noh, mingi kadeduse süstis küll sisse. Kui palju kergem oleks sääraseid toimetamisi teha, kui oleks eneselgi mehaaniline käsi.

Kui ta aga lõpuks särtsu sai ja tema enda kohta öeldi seda, mida tema ütles maja kohta - et vahel tulebki kõik puhtaks kaapida ja nullist alustada -, siis noogutasin ja ütlesin, et jaa, tore. Muhe paralleel. Üks väike seos eesti luulega kah: “Sõber, kui ehitad maja, siis tee talle suured aknad.” (Ain Kaalepi tekst, umbes et me kõik ehitame oma elusid nullist, aga vaadakem, et ehitame need avatute ja valgusküllastena). See maja ja androidi paralleel sümpatiseeris, aga mitte kuigivõrd kauemaks kui hetkeks. Eriti edasi mõtlema ei pannud. Vist oli see teine jah parem, mis samale võistlusele saadetud ja auhinnatud sai, aga sellelgi polnud häda midagi.

Marii Pedaja: Ainus probleem oli see, et lõpp oli natukene segane. Ta sattus haiglasse aga miks ta haiglasse sattus ja mis seal haiglas juhtus oli väga segane. Ma ütleks, et seda lugu tasuks lugeda.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-hingega-too

Kassikuld

Anne Vetik

Tekst on ilmunud 2020 Artišoki kunstibiennaali materjalide hulgas

Anna Mari läheb jooksma, siis näeb kassi, kes nõuab talt teenet. Vastutasuks annab talle oma kakat - mis osutub siiski kauniks merevaiguks.

Tore väike nupuke. Kõnelevad kassid viivad mõtted korraks Miyazaki juurde - suvalisele kassile järeleminek on “Whisper of the Hearti” moodi, kassi kõnelemine on “Cat’s Returni” moodi. Miks just need ja mitte “Meister ja Margarita” Peemot - sest Peemoti kõnevõime on vähim tema grotesksetest hullumeelsustest, samas kui siin on mingi soojus ja sõbralikkus tegelaste ja maailma suhtes. Seetõttu kuidagi ontlik, kuidagi soe, kuidagi, jah, miyazakilik.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-kassikuld

Saatuse iroonia

Anne Vetik

Kusti mängib põrandal autodega ega pane tähele, et raadio teatab, et Must Kirst Ratastel on hauast tõusnud ja teel tema juurde. Lõpuks jõuab kirst majja.

Esmamulje: mängib õuduse peal, aga kohe aru saada, et pilamisi. Esiteks sellest, et pahalane on Must Kirst Ratastel. Teiseks sellest veidi tobedast paanikast, mis diktoris kasvab, aga mille suhtes kõik ükskõiksed on. Kõige üleüldisemalt aga autori häälest üldisemalt.

Lõpp ei rahulda Kirstu “tuhandeaastast ootust”, selle asemel ta ilmub ja jääb ühele peole. Kas pidu valmistab pettumuse või mitte, ei anta üheselt mõista. Kas Kirst ebaõnnestub oma ettevõtmises, ei anta üheselt mõista. Mis siis üldse juhtus, ei anta üheselt mõista.

Jabura meeleoluga jutuke, ilmunud Artišoki kunstibiennaali materjalide hulgas. Pakub pigem mängu ja meeleolu kui tekstielamust.

Mõned 6. klassi õpilased valisid selle jutu oma tunnitööks.

Hanna Aasa kommenteeris: See jutt oli alguses arusaamatu, kuid lõpus hakkas midagi koitma. Selle loo moraal tundus olevat see, et kui sa üritad kellelegi midagi halba teha, siis see ei tööta ja sa teed endale halba (kes teisele auku kaevab, see ise sisse kukub).

Sigrid Aitsen: Lugu oli alguses sünge ja kõlas depressiivselt, aga lõpp oli naljakas. Oleks võinud natukene huvitavam olla ja mitte nii julm väikse lapse vastu, aga muidu tõmbas lugema.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-saatuse-iroonia

Luua ja lummata

Mairi Laurik

Ere on nüüd varemeiks jäänud raamatukogu kunagine õpilane, kuid tasane hääbumine on teinud oma töö, nüüd on temast saanud ainus tark, milletaolist enam vastu võetakse - ta on nõid. Tasapisi näeb ta, mil määral nõiakunst on ent tõene ja mil määral temas peituvat nõiakunsti vastu võetakse.

Kui varasemate Lauriku juttudega tundsin ehk rohkem kas viimasele minutile jätmist või ärakirjutamist selleks, et oleks ära kirjutatud, siis seekordne jutt on kirjutatud nii, nagu see oleks tema pärisosa ja ainus, mida ta tegema peaks ja kõik. Autor oli selle kallal vaeva näinud, aga higipisarad ei seganud, vaid kuidagi oli pigemini tunne, et see läks autorile korda, tegelikult ka.

Esiteks oli see üsnagi poeetiline. Mitte ainult selle poolest, et tegelased loevad-loitsivad paari värsistatud laulu (aga millal pole laulud värsistatud, luule ongi ju Hando Runneli sõnul viisita laul - ütleme siis, et meetrumis ja riimis värsid). Pigemini selle poolest, kuidas maailm võtab tasapisi vastu võluväge. Ja mitte võluväge kui uut sõjalist või majanduslikku või “tehnoloogilist” ressurssi või vahendit, vaid võluväge kui olemise ja maailma tajumise viisi.

Poeetilist on veel maailmaloomes, eriti meeleolus, kuidas reageeritakse muutuvale maailmale. Kaduva suhtes melanhoolne, saabuva suhtes sõnastust otsiv. See võiks ju olla postapokalüptiline, aga on hoopis pehme ja hõllanduslik. (Kuna mulle on vahel öeldud, et kasutan neis arutlustes kohati liiga peent sõnavara, siis ütlen kohe ära - hõllanduslik = nostalgiline, aga kui “nostalgia” kõlab nagu vanaema lapsepõlvekahetsuste loetelu või nõukaaja üleidealiseerimine, siis “hõllandus” kõlab nagu praegusel hetkel tabanud pehme emotsioon, kunagise tugeva elamuse järelkajast saadav täielik elamus.)

Sellegipoolest, ma tajusin lugedes, kuidas ma seda teksti pigem imetlen ja tunnustan kui et haaran õhinaga. Ega melanhoolia-hõllandus tekitagi adrenaliini ja ehk polegi nagu adekvaatne kriitika (umbes et “Vaatasin “Schindleri nimekirja”, ma ei naernud kordagi. Kaks punkti.”). Kõik ju toimis ja loole pole midagi ette heita, masinavärk oli professionaalselt paigas.

Samas on mul ikkagi tunne, et mingitest asjadest tahtnuksin hästi nõksa teravamat elamust või mingite asjade suhtes tunda veidi intensiivsemat uudishimu. Kus seda saanuks: väike puust ese, mida ta püüdis lahti võtta, mõjus hästi väheke juhusliku asjana, mille kallal ta nokitses. Igaõhtune sudoku, mille kallal pusida. Mitte et selle lahendamise järele pidanuks olema mingi maailmapäästev vajadus, aga selle emotsionaalne tähendus võinuks mumst lugejale veidi varem paljastuda.

Väga sümpaatne tekst, minu seni lemmik Lauriku sulest, oli kurblik, aga veidi tahtnuks mingit edasi lugema sundivat motiivi, mingit uudishimukõditust juurde. Ent see on pigem maitseasi kui tegelik viga - ent millestki muust ei oska ma ju lähtuda kui oma maitsest.

PS! Mulle meeldis pealkirjas peituv mitmemõttelisus - luua ja lummata. Ühelt poolt loomise ja lummuse alatine põiming, ka ilukirjandus on üks alkeemia vahendeid näiteks jne. Teisalt vaatasin seda ilmaütlevas käändes - peategelane ise ei olnud nõid (või noh, oli petis nõid, pahupidi šarlatan - ta väitis end olevat nõia, et anda inimestele ratsionaalteaduslikke meditsiinilisi lahendusi), seega oli ta ilma luuata ja ilma lummata (mispuhul oleks pealkiri siiski irooniline, sest oma lumm temas oli, teadmiste lumm ja vägi). Seetõttu oli mul veidi kahjugi, et viimases lõigus näidati ära, et see on välja võetud konkreetsest lausest, seega kogu minu loodetud mitmetähenduslikkuse asemel lihtsalt “loomine ja lummamine”. Mis ei riku asja, aga kröömi võrra oli ikkagi kahju.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-luua-ja-lummata

Jutt: Julgusel ei ole väikseid kõrvu (Jaak Herbst)

Selvi astus veel ühe sammu laevatekil, mille raske sisepõlemismootor ta jalge all mürises. Ta suunas ühelasulise käsimusketi enda ette, varjude poole, sihik üles alla värisemas. Ta sülitas tahma hõngulise läraka kõrvale, liigutamata pilku ainsalt kastilt kogu mustava taevalaotuse all.

Ta otsis olendit, keda oli ennist peasillalt näinud kaduvat nende samade kastide taha. Pilt tolle jõletutest kihvadest ja säravatest, justkui põlevatest silmadest, pani tal judinad üle kere  jooksma. Miski hiilis vist eelmises Pilvepordis pardale, mõtles naine.

Selvi astus sammu edasi. Krigin, mida pingul tekilauad tekitasid, panid ta julguse vääratama. Kas see asi kuulis mind? Kas ta ründab? Justkui vastuseks oma küsimustele kuulis ta heli, mis väga meenutas naisele küünte kriipimist vastu metalli, krigisev ja külm, armutu.

“Tule välja, mis sa ka poleks!” hüüdis ta, märgates kohe ise kui hädine ja murduv ta hääl on. Krigisev heli vaibus. Järsku ilmus kasti tagant välja mingi kuju ja Selvi sõrm värahtas, kõlas pauk ja oli kuulda südantlõhestavat kräunatust. Naine nägi välgatuse valguskumas, millise vea ta teinud oli. Püstol kukkus kolinaga põrandale, kui Selvi lähemale tormas.

Õnneks oli kuul läbistanud vaid Kooderi vasaku kõrva. Kass oli sellele vaatamata šokis ja lasi Selvil end läbielatule vaatamata sülle võtta. Naine asetas haavale kiiruga piiritusest läbi immutatud lapi ja lahkus tekilt, trümmist kostmas meeskonna kära, kes paugu peale ärkvele kargasid.

Tuleb ikka Kooderile kelluke muretseda, järgmises Pilvepordis kindlasti, mõtles Selvi.

Jutt: Viimane etendus (Katariina Kilk)

Iga kord enne etenduse algust piilun kardinate vahelt saali ja alati on vaatepilt sama. Kõik kohad on täis. Mitte kunagi pole me pidanud tühjale saalile esinema. Silmitsen sumisevat rahvahulka, lasen kardinal oma kohale langeda ning suundun tagaruumi. Ühe lampidega peegli ees sätib end Leo. Või nagu rahvas teda teab – mustkunstnik Kurg.

Lähen teise peegli ette, pistan krunni musta sule ja vaatan, et meik oleks korras. Leo on kindel, et ühel õigel mustkunstnikul peab olema assistent ja selleks pean just mina olema. Minu ülesandeks on kanda punast kleiti, naeratada ning teeselda, et aitan mustkunstniku laval rekvisiitidega. Kuigi tõde on selles, et Leol ei ole mind vaja.

Ma olen näinud, milleks see mees võimeline on. Ta suudab mõttejõul esemeid liigutada, purustada sõrmenipsuga ehitisi ning ravida käeviipega haavu. Olen Leolt uurinud, miks ta teeskleb, et tema võimed on vaid paljas illusioon. Tema vastused on alati ebamäärased. Võib-olla on põhjus selles, mida olen kuulnud mujalt, seltskondades, kuhu tänu Leole olen sattunud. Inimesed, kellel on maagilised võimed, kaovad tihti salapärastel asjaoludel. Seepärast ongi arusaamatu, miks Leo siis mustkunstnik on. Kas pole see mitte õhukesel jääl kõndimine?

„Mul on kavas midagi uut,“ sõnab Leo äkki. Pööran pea mehe poole. Ta on riietunud täpselt nagu klassikaline mustkunstnik: torukübar, must frakk ja punane kikilips.

„Mis? Mis uus asi?“ Leo puhul ei tähenda see kunagi head.

„Ära muretse, kõik on kontrolli all.“

„Mis uus asi?“ kordan end.

Leo võtab laualt musta võlukepi, mille mõlemad otsad on valged. Veel üks ese, mis tema kätes tegelikult mingit väärtust ei oma.

„See on kava lõpus, sa ei pea midagi tegema.“

Selle lausega lahkub ta ruumist, ootamata mu vastust. Kiirustan mehele järele, ent ma ei jõua teda peatada. Mehe kõrvale laval jõudes tõmmatakse kardinad eest. Mitukümmend silmapaari on meil. Mustkunstnik Kurg tervitab naeratades rahvast. Etendus on alanud. Saan vaid palvetada, et mees ei plaani midagi rumalat.

Suur osa etendust on nii nagu meil on kokkulepitud: kaarditrikid, jänese välja tõmbamine torukübarast, minu pooleks saagimine ja asjade õhus hõljuda laskmine. Viimane number on see, milleks ma valmis pole.

„Mul oleks vaja ühte vabatahtlikku,“ teatab Leo. Ta valib välja ühe noore blondi naise kolmandast reast.

Lavale jõudnud, palub Leo naisel käed ulatada ning silmad sulgeda. Siis tõmbab Leo taskust välja konfetid ja puistab nendega naise üle. Järgmisel hetkel on naine kadunud ning mehe sõrme peal istub valge tuvi.

Rahvas ahhetab. Mina põrnitsen tuvi. Isegi publik peab aru saama, et see pole lihtlabane trikk. Leo naeratab, kuulates rahva kõrvulukustavat plaksutamist. Äkki kõlab kõva pauk. Võpatan ja vaatan heli suunas. Aken on lahti paiskunud ning paksud kardinad, mis peaksid püsima paigal, laaberdavad õhus nagu oleks need sulgkerged.

„Tuvi!“ hüüab keegi rahva hulgast ning enne kui jõuaksin reageerida, näen nimetatud lindu minust mööda tuhisemas ja otse aknast välja lendamas.

Siis langevad kardinad tagasi oma algsele kohale. Tuulehoog on kadunud. Saalis on vaikne. Põrnitsen lahtist akent ja pööran pilgu Leo poole. Tema näol valitseb õud, ent ta ei vaata akent, kust tema moondatud naine just välja lendas. Jälgin tema pilku saali.

Kõik istuvad, väljaarvatud üks tumedais rõivas mees ukse ees ning teine akna kõrval. Neil mõlemal on ees tumedad päikseprillid ja tõsine ilme. Akna juures olev mees on piisavalt lähedal, et näha tema rinnatasku kohale kinnitatud märki. Mõistan nüüd Leo hirmu põhjust. Märgil on kujutatud hõbedast tuleleeki.

„Hoia Leod Hõbeleekide eest,“ ütles mulle kord üks naine, kui olime taas järjekordse seltskonnaga liitunud ning Leo mind temaga kahekesti jättis. „Kui nad võluri on juba kätte saanud, siis pole tollel enam pikka pidu.“

Naine ohkas, võttis veinist lonksu ja lisas: „Kahjuks aga armastab Leo tulega mängida.“

Jutt: Viirus (Alisher Saar)

Tere! Kirjutan teile, et saada mingitki ekspertarvamust.

Tean, et olete riigi üks parimaid spetsialiste vaimse tervise alal.

Lugu, mida nüüd lugema hakkate, tundub täiesti uskumatu. Kui see poleks juhtunud minu vennaga, arvaksin, et tegu on lihtsalt mõne narkomaani luuludega. Samas tean, et mu vennal ei olnud probleeme narkootikumidega ja isegi alkoholi tarbis harva. Ta oli alati kaine mõistuse ja loogikat esikohale seadva mõttelaadiga. Ilma selleta poleks temast saanud IT-ettevõtte vanemarendaja.

See uskumatu lugu juhtus eelmisel suvel. Allpool on venna kiri, mille me leidsime haiglapalatist peale tema kadumist.

Palun see kiri edasi anda mu pereliikmetele!

Tere, vennas!

Tean, et just sina loed seda teksti. Sa küsid, kust ma seda tean, ja ma vastan, nagu alati, et ma mõtlen loogiliselt. Sina oled ainus, kes mind on siin vaatamas käinud, seega on igati asjakohane järeldada, et see kiri antakse just sinu kätte.

Proovin nüüd kirjeldada, mis minuga tol ööl juhtus. Olen selle peale palju mõelnud ja suutnud taastada kõik sündmused. Kuigi kogu lugu võib tunduda sulle uskumatu jampsina, loe palun Sellegipoolest mu kiri lõpuni, sest kuigi see kõik tundub täiesti võimatuna, tean siiski kindlalt, et kõik juhtus täpselt nii.

Käisin ühe töökaaslase sünnipäeval. Sa ei tea teda, ta on formaalselt minu alluv ehk siis minu osakonna töötaja, aga meil ei ole kunagi olnud mingit vahet, mis positsioonil keegi töötab, kõik on nii võrdsed, kui see üldse võimalik on.

Töökaaslane pidas sünnipäeva oma kodus Kalamajas. See sünnipäevapidu oli ühtlasi ka soolaleivapidu, kuna ta ostis selle kolmetoalise korteri paar kuud tagasi. Peole tuli kokku päris palju rahvast, nii umbes paarkümmend inimest. Pidu oli tüüpiline korteripidu: palju rahvast, vähe ruumi ja nalja nabani.

Enamus kohalviibijatest oli kuidagi seotud IT-valdkonnaga ja oli isegi paar üksikhunti, kes põhiliselt töötasid välja igasugu muukimistarkvarasid. Tead küll selliseid häkkereid filmidest ja

IT-folkloorist.

Enamik jutust peol oli muidugi seotud programmide, tehisintellekti või krüptorahaga. Selles ei ole midagi ebatavalist, kui ühe eriala inimesed saavad kokku. Siis räägitakse ju ikka tööst.

Sa ju tead, et ma ei ole mingi häkker ega isegi tipp-programmeerija. Ma olen ikkagi eelkõige vanemarendaja või siis tippjuht, nagu mulle endale meeldib end nimetada.

Enamikel teemadel sain kaasa rääkida, kuid kui jutt läks liiga peensustesse, polnud mul midagi öelda. Niisiis ei osalenud ma aeg-ajalt vestluses ja lihtsalt vaikisin.

Sa tead, vennas, et ma pole kunagi uskunud horoskoopidesse, aga peoolukorras, kus tarbisime ka päris palju jooki, lõi välja mu lõvi-tähtkujule omane iseloom. Ma tean, et see kõlab kolmekümneaastase inimese kohta lapsikult, aga ma tahtsin lihtsalt tähelepanu.

IT-inimestel on omamoodi huumor ja kõik, mis asub väljaspool nende huvisfääri, ei avalda neile erilist muljet. Kõik mu naljad, mille peale naerad sinagi, kui me kohtume, jätsid neid täiesti külmaks. Üks asi, mis aga oli minul ja neil mitte ning mis seostus IT-ga, oli nutikodu, mille ma olin endale ehitanud.

Ma ei usu, et kellelgi teisel oleks üldse nii hästi ja teadlikult üles ehitatud süsteemi. Sa pole minu juures ammu käinud ja viimasest korrast on palju muutunud.

Mu väike maja oli täisautomatiseeritud ja ühtsesse juhtimissüsteemi ühendasin ka kõikvõimalikud seadmed. Telefoni kaudu ja osaliselt ka häälkäsklustega sain juhtida kõike alates kohvimasinast kuni oma elektriautoni.

Kogu süsteemi keskmes oli keskprotsessor, millega sai ühendust võtta äpi või majja paigaldatud mikrofonide kaudu. Suutsin süsteemile selgeks õpetada isegi eesti keele, mida pean eriti suureks saavutuseks. Mul oli plaanis isegi asutada lähitulevikus oma firma, mis oleks pakkunud selliseid nutikodulahendusi. Jah, siin rääkis minus arvatavasti jälle tunnustusvajadus, kuid nüüd ma saan aru, et selliseid süsteeme tuleks võimaluse korral vältida.

Rääkisin teistele üha suureneva õhinaga oma majast. Energilisust mu jutule andis teadmine, et see on kõik minu enda käte ja ajuga ehitatud.

Mida hoogsamalt ma rääkisin, seda rohkem inimesi mind kuulas. See omakorda kannustas mind rääkima nutisüsteemi üksikasjadest. Ma rääkisin kõigest: kuidas mul selline mõte tekkis, kuidas ma ühendasin süsteemi üha rohkem seadmeid, ja sellest, mida tahan selle kõigega saavutada.

Sa tead, et mul on korralik palk. Kasutasin seda peaaegu täielikult oma tulevikumaja ehituseks. Soetasin kõike, mida sain. Põhiline kriteerium oli internetti ühendamise võimalus.

Nii ma tuunisin meie vanaema maja selliseks, et kui ta oleks seda oma elu ajal näinud, oleks ta kindlasti risti ette löönud. Suutsin juhtida ja oma programmeeritud mustrite järgi toimima panna kõik alates valgustusest kuni uste sulgemise ja kodutehnika toimimiseni.

Tellisin isegi suure raha eest humanoidroboti, mis suutis täita mõningaid käske.

Peo lõpuks olin nii purjus, et ei mäletagi täpselt, kuidas sealt ära läksin. Just nagu läbi udu mäletan, et läksime koos ühe häkkeriga õue. Ta pakkus, et võiksime teha ühe joint’i. Pärast seda naersime mingite tobeduste üle ja ta saatis mulle ühe video. Ma ei saa seda küll kuidagi tõestada, aga olen kindel, et kõiges järgnevas oli süüdi just see väike video. Videos ei olnud iseenesest mitte midagi erilist: umbes kümnesekundiline animalõik, kus naljakas mehike jookseb aasal ja teda lömastab hiiglaslik käsi. Tol hetkel oli see naljakas.

Alkohol ja kanep tegid mind uimaseks ja ma ei mäleta enam, kuidas istusin autosse. Ärkasin alles oma maja juurde keerates. Autopiloot oli oma töö teinud ideaalselt. Võib-olla oli see esimene kord Eestimaa pinnal, kui autopiloot viis purjus inimese koju kainenema. Suure lombi taga oli selliseid juhtumeid küll ette tulnud, aga meil on autopiloodid seadistatud vähem iseseisvateks. Nüüd aga blokeeris mingi jõud lahti kogu auto aju potentsiaali. Ma küll imestasin selle üle, aga olin nii purjus, et suutsin mõelda ainult sellele, kuidas kukun oma voodisse.

Komberdasin garaažist tuppa, samal ajal riideid seljast võttes. Mäletan, et teksad lendasid kööki ja särk jäi trepi peale. Nagu hiljem selgus, siis bokserite ja sokkide jalastvõtmiseni ma ei jõudnud. See, mis toimus edasi, oli nagu üks pikk õudusunenägu.

Ärkasin selle peale, et mul oli raske hingata. Ma köhisin ja ei suutnud köhimist lõpetada. Kogu tuba oli suitsu täis. Ainult paarikümne sentimeetri kõrgusel põrandast oli õhk enam-vähem läbipaistev. Sain peagi aru, et maja põleb. Ma ei suutnud uskuda seda, mida just nägin. See tundus pikaleveninud halva unenäona.

Sul, vennas, peaks see tunne lapsepõlvest olema meeles, kui sind kimbutasid õudusunenäod, kui olid enne magamaminekut koos minuga vanemate teadmata vaadanud mõnd õudusfilmi. Sellistel kordadel võisid öösel ärgata ja karjuda nii kaua, kuni sind äratati.

Oleksin samuti tahtnud karjuda, aga suutsin ainult köhida. Viskusin põrandale, et saada sõõmukese puhtamat õhku.

Just siis, kui ma tundsin, et põrandalauad ei ole külmad nagu tavaliselt, vaid õhkavad soojust, uskusin lõpuks, et see ei ole unenägu.

Ma tean, et tavaline inimene oleks pikemalt mõtlemata püüdnud end päästa, kuid minul hüppas esmalt pähe küsimus, miks minu nii hoolikalt konstrueeritud nutisüsteem ei olnud mind äratanud. Enda üllatuseks ei kuulnud ma suitsuandurite üürgamist ega tuletõrjesireene. Kuulsin ainult, kuidas praksub ja vuhiseb tuli esimesel korrusel.

Teise korruse aken ei olnud kõrge. Mäletad, kuidas me teismelistena isegi öösel sealt alla ronisime, kui tahtsime küla peale peole minna.

Võtsin sügava sõõmu õhku ja tormasin akna juurde.

Silmad kipitasid ja pisarad segasid niigi halba nähtavust. Ma olin juba aru saanud, et mu nutikodu süsteem on mingil põhjusel välja lülitunud ja ma ei hakanud isegi proovima häälkäsklusega ribikardinat avada.

Kui proovisin tõmmata kardinat ülespoole, ei õnnestunud see mul – kardin oli lukustunud. Need kergest alumiiniumsulamist tehtud ribikardinad olid ju mõeldud ka kaitseks sissetungi eest.

Tõmbasin kardinat kogu jõust, kuid lõikasin teravate ribidega oma sõrmed veriseks.

Lukus kardin tähendas, et elekter oli majas sees, kuid see tekitas küsimuse, miks ei tööta suitsuandurid ja, nagu peagi selgus, ka valgustus.

Proovisin ukse juures tavalisest lülitist tuld põlema panna, kuid see ei töötanud. See polnud minu jaoks kuigi suur üllatus. Ainus valgusallikas oli täiskuu, mille külm valgus paistis läbi kardinaribide ja pani nõrgalt kumama toas hõljuva halli suitsu.

Avasin toa ukse, samal ajal rõõmustades, et mul ei tulnud pähe anda töötamast lakanud elektroonikale kontroll ka toauste üle.

Koridoris oli suitsu veel rohkem. Nägin nüüd leeke, mis valgustasid maja.

Tulekahju oli esimesel korrusel. Kööktuba põles pea täielikult. Ainult kahhelplaatidega põrandariba, mis viis trepist välisukseni, oli pealtnäha terve.

Püüdsin trepist alla joosta, kuid sain peagi aru, et see on halb mõte. Leegid olid nii kuumad, et ma ei oleks suutnud end vigastamata läbida viis meetrit välisukseni.

Õhk hakkas otsa saama ja ma keerasin end ringi, et tagasi üles tormata.

Järgmised sündmused näitasid, et minu enda ehitatud nutikodu töötab minu vastu. Mööda teise korruse koridori kihutas robottolmuimeja. Tema kiirus oli nii suur, et trepini jõudes tegi ta väikse õhulennu, rammides mind rindu.

Selle tulemusel kukkusin trepist alla tulikuumale plaaditud põrandale.

Selga läbistas kirjeldamatu valu. Hüppasin püsti, jättes põrandale osa oma kõrbenud nahast. Meetrikaugusel lõõmavad leegid kõrvetasid mu keha paremat poolt. Trepist üles tormates karjusin nagu hullumeelne. Selga ja paremat külge oleks justkui küpsetatud, mis iseenesest oli tõele väga lähedal.

Kuulsin, kuidas tolmuimeja plahvatas ja selle plastdetailid lendasid vastu seina ja treppi. Kuumuse mõjul plahvatas masina aku. Esimest korda elus tundsin rahuldust sellest, et mu tehnikavidin hävines.

Teadsin, et mul on veel ainult üks võimalus sellest majast pääseda. Ainus aken, millel ei olnud turvakardinat, oli teise korruse vannitoas.

Sa kindlasti mäletad seda panipaika, milles vanaema hoidis hooajariideid ja mingit vana kola.

Kui olime päris väiksed, meeldis meile seal mängida. Kas mäletad, kuidas me seal mängisime? Kord oli panipaik muutunud krahv Monte-Cristo vangikongiks ja me põgenesime sealt läbi väikse, alati tolmuse akna terrassikatusele.

Teinekord aga mängisime, et lendame Marsile. See oli peale seda, kui isa rääkis meile, et reis Marsile kestab vähemalt aasta ja kosmonaudid on kogu selle aja kitsas ruumis. Me veel võtsime endaga kaasa ühe konservipurgi ja šokolaadi, mille luba küsimata omastamine tõi kaasa peapesu vanaemalt. Istusime kosmonautidena pool päeva tolmuses kitsukeses ruumis. Sõime ära kogu šokolaadi, aga konservi lahti ei saanudki. Lend Marsile lõppes siis, kui vanaema avastas sanktsioneerimata omastamise, vedas varas-kosmonaudid panipaigast välja ja sakutas meid õrnalt. Ta karistas meid ju alati sümboolselt, endal naerukortsud silmanurgas.

Just selle panipaiga ehitasingi ümber vannitoaks. Mulle tundus, et kahekorruselisel majal võiks vannituba olla mõlemal korrusel.

Ma ei olnud kindel, kas ma mahun sellest kitsukesest ruudukujulisest aknast välja. Teisest küljest ei olnud mul ka muid pääseteid.

Vannitoauks oli irvakil, kuigi ma teadsin, et see peaks olema kinni. Mul on põhimõte, et ruumide uksed peavad olema kinni, kui neid ei kasutata. See harjumus oli nii sügavalt juurdunud, et isegi hoolimata valust, õhupuudusest ja hirmust panin lahtist ust tähele.

Valge vannitoauks oli esimesel korrusel lõõmava tule valgusest moondunud oranžikaks. Ukse vahelt paistis aga hõbedane kuukuma.

Tormasin uksest sisse ja sain kohe aru, kes, või õigem oleks öelda mis, oli ukse avanud. Peale minu oli majas ainult üks, kes seda võis teha, ja see oli minu humanoidrobot, mille ma olin ostnud mõni aeg tagasi.

Nüüd seisis ta keset plaaditud ruumi ja toetas ühe käega vanniservale. Tema rohelised kaamerasilmad jälgisid mind, nagu mulle tundus, pingsa vaenulikkusega.

“Palun minge tagasi oma tuppa! Säilitage rahu! Olukord on kontrolli all.”

Robot, mille põhiline ülesanne oli inimesi lõbustada ja teha reklaami oma tootjale, hakkas mind ühtäkki käsutama.

See oleks olnud uskumatu, kui ma poleks juba kohtunud oma tolmuimejaga, mis püüdis mind sõna otseses mõttes tappa.

Oleksin tahtnud jätta roboti terveks, et hiljem proovida välja uurida, mis siin tegelikult toimus ja miks.

Mul oli aga õhk otsa saamas ja terve keha valutas kui põrgutules.

Ühe liigutusega viskasin roboti vannitoanurka, kus ta laksatas vastu pesumasinat ja jäi kohmakalt ja abitult siplema nagu selili keeratud mardikas.

Vannitoaaken oli umbes poole korda poole meetri suurune ruut minu näo kõrgusel vanni kohal.

Kõige suuremat muret tekitas just akna suurus. Ma teadsin, et pean end ületama ja kõvasti pingutama, kui tahan siit eluga pääseda.

Mu rikkalik fantaasia manas mulle kujutluspildi, kuidas ma olen aknaavasse kinni jäänud, pool keha väljas, hingamas jahedat maitsvat öist võrratut õhku, pool keha põlemas elusalt koos majaga.

See kujutelm oli nii erk, et ma isegi peatusin korraks, jäädes kõhklevalt vanniäärele seisma.

“Palun minge tagasi oma tuppa!” kostis mu selja tagant. Elektrooniline ime oli end püsti saanud ja lähenes mulle ebakindlal sammul.

Tema pea oli natukene viltu pööratud ja oli näha, et üks jalgadest ei liigu enam eriti kindlalt.

Astusin vanni ja tegin akna lahti. Joovastav värske õhk tungis ruumi ja ma sain lõpuks täiel rinnal hingata.

Joovastus lõppes, kui kuulsin kokkukukkuva trepi tuhmi raginat. Nüüd oli mul väga vähe aega.

Proovisin laiendada aknaava, kuid aknaraam osutus palju vastupidavamaks, kui oleksin arvanud. Mul ei õnnestunud raami seest välja murda isegi aknaklaasi. Olin kindel, et see oleks õnnestunud suurema akna korral, kuid väiksel asusid hinged üksteisele liiga lähedal. Pealegi ei ulatunud aken eriti aknalauast sissepoole ning jõu õlg jäi liiga väikseks.

Mul ei jäänud muud üle: tuli hakata end välja pressima ilma eelneva ettevalmistuseta.

Panin käed noolena kokku nagu vettehüppe ajal, lootes sellega teha end veidigi voolujoonelisemaks. Kahjuks ei olnud ma elu sees puutunud kokku võimlemise ega joogaga. Mu keha oli selliseks katsumuseks täiesti ettevalmistamata. Mul oli üksnes suur tahe elada ja ainult selle tõttu ei kaotanud ma teadvust, kui hakkasin oma põletatud keha aknast välja vinnama.

Tundsin, kuidas õrn põlenud nahk koorub parema õla ja külje pealt. Kõditavad ja soojad verenired jooksid küljelt kõhu ja rinna alla. Võib-olla just tänu sellele jõudsin nii kaugele, enne kui jäin rinnakorvi pidi kinni.

Kuna ma olin kõhuli akna peal, mille alumise ääre kõrgus oli mulle rinnuni, ei ulatunud mu jalad enam keha edasi lükkama. Vann jäi liiga kaugele.

Vehkisin jalgadega, kuid ei leidnud kusagilt tuge.

Tundsin varbaotstega, kuidas sokid vanni puudutavad.

Maja praksus ja ragises juba üleni ja ma olin valmis, et see kukub iga hetk kokku.

Näo ja kätega tundsin juba sedagi, et terrassi katus hakkab kuumenema.

Kuna mu õlad olid veel aknaraamis kinni, ei saanud ma ka kätega end edasi lükata.

Vana maja paksud seinad olid mu õlgade ja rinnakorvi ümber nagu surmav tunnel. Olin nagu loom püünises.

Proovisin end edasi liigutada ainult keha jõul. Veri, mis mu haavadest jooksis, toimis määrdena ja ma liikusin aeglaselt edasi.

Märkasin, et kui õhk endast välja hingata ja samal ajal vingerdada, saab edasi liikuda palju paremini. Sellega tekkis aga teine probleem: ma ei saanud enam sisse hingata.

Nüüd hakkas õhupuudus tekkima juba mitte vannituppa imbuva suitsu, vaid kokkupressitud rinnakorvi pärast.

Mul tuli korraga meelde, et boad ja anakondad tapavad oma saakloomi just sellisel moel. Paljud arvavad, et suured maod suruvad oma ohvrid nii kõvasti kokku, et nende luud murduvad. Tegelikult ei lase nad ohvril lihtsalt sisse hingata, kuna suruvad iga väljahingamise ajal rinnakorvi üha rohkem kokku.

“Palun säilitage rahu ja minge oma tuppa!”

See oli mu humanoidroboti hääl, mida kuulsin randmel olevast kellast.

“Mine persse!” Urisesin läbi kokkusurutud hammaste.

Ma ei kuulnud enam, mis toimub majas, kuid tundsin, kuidas miski klammerdub mu jala külge.

Algul ma ehmatasin, siis sain aru, et see on robot, mille ma enne pikali lõin.

Robot, mis kaalub kümmekond kilo ja mille haare ei ole tugevam kui lapse oma, ei suuda mind loomulikult peatada. Olin selles kindel.

Imestasin aga, kui osavaks oli see elukas muutunud. Enne võis tema suurimaks saavutuseks lugeda trepist üles kõndimist. Nüüd aga hoidis ta oma silikoniga kaetud kätega mu vehkivast jalast kinni ega kavatsenudki lahti lasta.

Puht professionaalselt on huvitav tagantjärele mõelda, kuidas üks programm võib nii hulluks minna, et lülitab välja kõik seadmesse ehitatud kaitsemehhanismid.

Virutasin jala küljes rippuva roboti vastu vannipõhja ja enda rõõmuks sain nüüd selle peale toetuda. Nüüd olin 30 sentimeetrit kõrgemal ja sain hõlpsamalt end edasi lükata.

Tundsin, kuidas roboti käed siblivad mööda mu jalga, kuid see hoop oli vist uhke masina jaoks fataalne.

Toetudes jalgadega roboti korpusele, sain end aknast välja pressitud.

Teadsin, et mu kannatusterada ei ole veel lõppenud: mind ootas tulikuum plekist terassikatus.

Ekstreemses olukorras valib aju automaatselt enda jaoks vähemkahjuliku variandi, hoolimata sellest, kui seegi on väga valulik.

Niisiis, kuigi ma teadsin, et katus on tulikuum, tahtsin selle peale maanduda nii kiiresti kui võimalik.

Veel üks tugev tõuge ja ma kukkusin, käed ees, hõõguvale katusele.

Kui sa kunagi elus proovid asetada oma käsi kuumale pannile, siis peaksid aru saama, mida ma tundsin. Mu nahk söestus ja sõõrmetesse tungis praetud liha ja kõrbenud karva lõhn.

Alludes gravitatsiooni vääramatule jõule, veeresin mööda katust alla ja kukkusin umbes kolme meetri kõrguselt pöetud murule.

Üks elutoa aknast kaugemale lennanud pika ja kitsa tera kujuline klaasikild tungis mu vasaku jala säärde.

Selle nõelterav ots turritas sääre eesmisel küljel, täpselt kahe sääreluu vahel.

Tavaolukorras oleks selline valu mind halvanud.

Praegu, kui mu keha oli vähemalt kolmandiku ulatuses kõrbenud, oli see lihtsalt veel üks valunoodike minu kehas.

Roomasin nii kiiresti, kui suutsin, majast eemale.

Esimene korrus põles lahtise leegiga. Terrass oli üks suur lõke ja katus kui põrgupann selle kohal.

Mulle tundus, et oma magamistoast väljapääsemiseks läks mul tunde, kuid vaadates kella, oli mu ärkamisest möödunud ainult seitse minutit.

Roomasin nii kaua, kuni ei tundnud enam leekide soojust, ja jäin lebama.

Oli kirjeldamatult mõnus lamada kastest märjal pehmel murul.

Vaatasin selget taevast ja tõmbasin hinge.

Järgnevate minutite jooksul jõudsin sada korda kahetseda, et ei liigutanud end kiiremini.

Tule praksumise tõttu jäi mul kuulmata, kuidas läheneb järjekordne oht. Sain järsku tugeva obaduse vastu vasakut õlavart.

Ehmatusest pöörasin end paremale küljele, seljaga muruniiduki poole, mis mind ka päästis.

Mu tragi robotmuruniiduk, mille hoolitsetud murul ma vedelesin, oli mulle täiskiirusel otsa sõitnud.

Kui ma oleksin jäänud selili lebama, oleks tal tekkinud võimalus minu peale ronida ja põhja all olevate teradega mind tõsiselt vigastada.

Nüüd rammis ta mind masinliku järjekindlusega, hõõrudes oma korpusega põlenud nahka mu seljal. Proovisin püsti hüpata, kuid kukkusin taas pikali.

Valu vasakus jalas oli selline, nagu keeraks maniakk seal nuga.

Võrdlus ei olnud asjakohatu: kukkudes lõikas klaasikild mu jalga ligi kolme sentimeetri laiuse haava, millest järjekindlalt voolas veri.

Surusin hambad kokku ja tõmbasin klaasikillu välja. See öö ei olnud ilmselgelt just parim mu elus. Nagu sellest veel vähe oleks olnud, vigastasin klaasikildu välja tõmmates oma sõrmi killu teravate äärtega. Ma poleks kunagi arvanud, et tavaline aknaklaas võib nii terav olla. See lõikas mu sõrmed luudeni katki.

Tõukasin terve jalaga muruniidukit, mis püüdis jälle mind rünnata. Kahjuks ümber ma teda lükata ei suutnud. Ise veel ostsin niiduki, mille raskuskese oleks võimalikult madalal, et see suudaks niita ka ebatasasel pinnal.

Nüüd aga muutus roboti taktika: ta ei rünnanud mind enam sirgjooneliselt, vaid järgnes mulle kord ühelt, kord teiselt poolt.

Püüdsin roomata võimalikult kaugele. Mul tuli pähe, et kui ma saaksin maja wifi levialast välja, lõpeks kogu see hullus.

Lootsin, et kui internetiühendus mu kellaga katkeb, ei saa niiduk enam mind jälitada.

Verekaotus ja üldine organismi kurnatus hakkasid tunda andma. Kõrvus hakkas kohisema ja pilt udunema. Võib-olla selle pärast kaotasin valvsuse ja sirutasin välja oma parema käe.

Neetud muruniiduk või õigemini see, mis seda juhtis, kasutas hetke ära ja sõitis niitmistiivikuga mu käe peale.

Ma võin vanduda, et tundsin, nagu see oleks toimunud aegluubis: kuidas tiivik ajas maha mu käekarvad, seejärel aga lõikas kihiti maha kogu naha ja liha selle all. Selle igavikupikkuse sekundi lõppakordiks oli krigin, kui tiivik kraapis küünarvarreluud. Uue valu kõrval taandus isegi põletushaaavade valu.

Algul mulle tundus, et keegi karjub ja ma juba rõõmustasin, et ma ei ole selles hullumeelsuses üksinda. Hetk hiljem sain aru, et see, kes seal kõrvulukustavalt karjub, olen mina ise.

Sa tead, et mul pole kunagi olnud kuigi vastupidav kurk. Lapsepõlves käisid minust üle kõikvõimalikud kurguhaigused: angiin ja larüngiit olid pea igaaastased.

Sellist pingutust mu kurk vastu ei pidanudki. Ma keerasin teise käega niiduki külili. Verine tiivik hakkis nüüd õhku, pritsides laiali minu verd ja lihatükikesi.

Vaatasin oma paremat kätt.

Randmest poole küünarvarreni oli üks suur ja sügav haav.

Õnneks ei näinud ma luud, sest see oli vere kihi all.

Mind päästis ka see, et haav oli käeseljal, mitte siseküljel, kus on suuremad ja tähtsamad veresooned. Mu teadvus kaalus hetkeks võitlusväljalt lahkumist, kuid õnneks mõtles ümber ja kannatas edasi. Hiljem olin talle selle eest lõpmata tänulik.

Nüüd oli aeg proovida abi kutsuda. Surusin hambad kokku ja proovisin vigastatud käega vajutada kella küljel olevat nuppu. See oleks pidanud tegema automaatse kõne häirekeskusesse.

Ma ei arvestanud aga sellega, et parema käe sõrmed ei allunud mu tahtele.

Proovisin küll sõrmi kokku suruda, kuid valu oli nii tugev, et ma loobusin sellest.

Veri lahtisest haavast jooksis mööda mu sõrmi ja tilkus kella ekraanile, muutes selle kasutuskõlbmatuks. Ekraan lihtsalt ei tuvastanud mu puudutusi.

Ainus võimalus oli kasutada hambaid. Võtsin kella korpuse hammaste vahele ja proovisin lõugu viis korda kokku suruda.

Kell aga libises hammaste vahelt välja ja mul ei õnnestunud omale abi kutsuda.

Pisarad jooksid mööda mu nägu, segunedes higi ja verega. Mul oli tunne, et viimased kümme minutit olid minust kõik elujõu välja pigistanud.

Mul ei olnud enam jõudu edasi võidelda.

Kaalusin, kas ma oleks hommikuks elus, kui jääksin lihtsalt siia murule. Selleks, et roomata lähimate naabrite majani, ei olnud mul enam jõudu. Poolekilomeetrine retk sinna tundus millegi täiesti utoopilisena.

Tundsin, kuidas mu silmad hakkavad kinni vajuma. Valu, millega olin kogu selle aja võidelnud, hakkas kaugenema, muutudes millekski kättesaamatuks.

Sain aru, et varsti lülitab aju välja mu teadvuse, et säästa minu närvisüsteemi ja organismi. Enne seda pidin aga midagi ette võtma verejooksuga. Parim variant oleks kätte saada auto meditsiinikomplekt. Seal oli kõik, mida mul hetkel oli vaja.

Garaaž minu autoga oli paarikümne meetri kaugusel. See oli tavaline igav betoonblokkidest nelinurkne hoone ülestõstetava uksega.

Tavaliselt avasin selle häälkäsklusega, nüüd ma aga esiteks ei usaldanud nutikodu ja teiseks lootsin, et see on maha kärvanud koos juhtimisbloki ja wifi-ruuteriga.

Roomasin kastest ja verest märjal murul. Iga liigutus kajas mu kehas tsunaamisuuruse valusööstuna.

Ühel hetkel mu teadvus hägustus ja tegin monotoonselt roomamisliigutusi. Mul oli tunne, et peaksin olema juba kohal, kuid kui tõstsin pilgu murult, selgus, et ma olin läbinud vaevalt mõned meetrid.

Garaaž oli ikka veel liiga kaugel. Minust paremal mõne meetri kaugusel kõrgus pilliroosein.

Seal oli tiik, kus me püüdsime sinuga lapsepõlves konni ja triitoneid.

Olin selle veesilma unarusse jätnud ja selle kaldad kasvasid kinni.

Ma isegi ei teadnud, kas ja kui palju seal veel vett alles oli.

Garaaž oli otse ees ja maja, mille leegid ööd valgustasid, vasakul.

Vaatasin seda nurgelist betoonehitist, mille sisemuses oli auto ja autos omakorda mulle praegu nii vajalikud medikamendid ja side.

Garaaži valged seinad olid värvunud leekide mõjul oranžikaks. See uinutavas taktis võbelev valgus ei võimaldanud mul kohe aru saada, et midagi on teisiti.

Algul arvasin, et maja hakkas lihtsalt põlema tugevama leegiga.

Mõni hetk hiljem sain aga aru, et ma ei näe mitte ainult seintelt peegelduvat leekide valgust, vaid ka garaažiuks helendas.

Veel mõni hetk hiljem hakkas uks ülespoole kerkima ja alles siis sain aru, mis toimub.

Mu autopiloodiga üle kahe tonni kaaluv elektriauto oli üles ärganud.

Esmalt rõõmustasin: auto sõidab ise minu juurde ja saan kätte oma meditsiinipaki.

Seejärel aga tuli mul meelde, kes oli kogu selle inimjahi korraldanud. See sama programm oli nüüd käivitanud auto ja teinud lahti garaažiukse.

Uks helendas, sest auto oli oma tuled põlema pannud ja ribidest koosnev uks lasi seda valgust läbi.

Kangestusin hetkeks.

Olin selle autoga sõitnud viimased kaks aastat ja teadsin, milleks see suuteline on. Üle kahetonnine kaal, kiirendus sajani umbes kolme sekundiga ja suurepärane juhitavus tegid sellest ideaalse tapamasina. Oleksin võinud vanduda, et tunnen selle metallmonstrumi pilku, seda, kuidas see jälgib mind oma kaameratega.

Vaatasin ringi: ainus pääsetee oli hüpata pilliroogu. Kõik teised varjumiskohad olid liiga kaugel. Lähimad puud olid garaaži taga. Ülejäänud majaümbrus oli lage nagu meie vanaisa pealagi.

Tabasin hetke, kui auto tegi hüppe. Kuuldus isegi, kuidas vastu garaaži seinu lendas betoonitükke ja kruusaklibu.

Auto lülitas sisse kaugtuled ja sööstis minu poole.

Tõugates end täiest jõust vasaku jalaga, veeretasin end monstrumi rataste eest eemale.

Auto hõbedane läikiv külg tuhises minust mööda paari sentimeetri kauguselt.

Tead, inimese aju on ikka väga huvitav. Hetk tagasi oigasin veel valu tõttu kogu kehas ja nüüd, päästes end kindla huku eest, ei tulnud valu enam isegi meelde.

Peale seda juhtumit tean kindlalt, et meie keha on loodud võitlema. Miljonite aastate pikkune evolutsioon on vorminud meist ideaalse võitlusmasina, mille sisselülitamiseks on vaja ekstreemolukorda.

Veeresin mööda lühikeseks pöetud muru, tundmata rohuliblede torkeid põlenud nahal.

Enne, kui jõudsin peadpidi sukelduda kõrkjatesse, märkasin, et mööda tuhisenud neljarattaline kiskja tegi selles olukorras ainuõige valiku.

See elajas ei hakanud end ümber pöörama, vaid tagurdas.

Ainult tänu kastemärjale murule kirjutan praegu sulle seda kirja.

See kolmesaja kilovatine elukas oli küll tohutult kiire, kuid ka tema ei saanud füüsikaseaduste vastu.

Tema rattad käisid ringi hetke kauem, kui oleks vaja olnud nõrga kahejalgse tapmiseks.

Olin end juba peaaegu kõrkjate vahele vingerdanud, kui auto sõitis üle mu jalalaba.

Sellele järgnes täiesti võimatu valu.

see on asi, mis mul alatiseks meelde jääb.

Haiglas sain hiljem teada, et mul olid murdunud kõik viis pöialuud.

Adrenaliini jätkus veel nii paljuks, et sulpsata kõrkjate vahelt vette.

Kuna ma ei olnud aastaid hoolitsenud selle väikse tiigi eest, oli see kõrkjavaba üksnes keskelt. Kogu kallas oli kinni kasvanud.

Nüüd tagantjärele meenutades on isegi natuke naljakas, kuidas ma oleksin võinud meetrisügavusse tiiki uppuda. Kukkusin ju sinna pea ees, karjumisest pärani suuga. Silmapilk oli mu suu täis muda ja vetikaid.

Rabelesin end veepinnale. Mudane vesi kõrvetas haavades, nagu oleks see hape. Kogu keha valutas, justkui oleks see pesumasinast läbi lastud ja seejärel kuivatusrullidest läbi tõmmatud.

Vaatasin kaldale. Olin ramminud end läbi pooleteise meetri laiuse pillirooriba. Mu põgenemisteed märkis kitsas koridor laialilükatud vetikatest.

Mu auto, mida ma pidasin lihtsalt hästiautomatiseeritud sõiduvahendiks, seisis tiigikaldal. Täielikus vaikuses oli kuulda ainult seda, kuidas surisevad elaja tulede kõrgust reguleerivad mootorid, püüdes mind valgusvihku püüda.

Püsisin võimalikult veepinna lähedal ja pidasin meeles, et peale tavaliste kaamerate on tal ka

LiDAr-skänner.

Lootsin elektroonilistele ajudele. Eeldades, et seda kõike juhib arvutiprogramm, oletasin, et see ei hakka proovima lömastada mind siin, mudamülkas. Õnnestumisprotsent peaks olema piisavalt väike, et see nullidest ja ühtedest koosnev mõistus hakkaks üldse katsetama.

Sellises olukorras oli tal ainult üks võimalus, sest kahetonnine masin ei saaks enam sellest mülkast välja.

Püsisin täiesti liikumatult, et masin ei märkaks mind. Kui auto täiesti hääletult hakkas tagurdama, sain alles aru, et ma ei julgenud kogu selle aja ka hingata.

Kõrgtehnoloogiline monstrum kadus pillirooseina taha. Nüüd nägin ainult tema tulede kuma, mis liikus aeglaselt ümber tiigi.

Nüüd oli mul aega tegeleda oma haavadega. Kõige rohkem tegi mulle muret niiduki tekitatud haav, kuigi hoolimata oma koledast väljanägemisest ei tundunud see olevat eluohtlik, sest minu teadmiste järgi ei olnud vigastada saanud suured veresooned.

Sellegipoolest tegi see haav tugevat valu ja sõrmed ei paindunud.

Tegin oma sokist žguti. Tõmbasin ülevalpool küünarnukist käe võimalikult kõvasti kinni, lootes, et ma ei tee endale veel rohkem kahju.

Kusagilt mäletasin, et žgutt ei tohi kaua peal olla, kuid mul ei olnud erilisi valikuid.

Kui ma ei pääse siit lähiajal, siis ei ole enam vahet, kas žgutt oli kasulik või lihtsalt veel üks nael minu kirstukaanes.

Ülejäänud vigastustega ei olnud mul midagi teha. Praegu jahedas vees olid põletushaavad talutavad.

Murtud jalalaba polnud mul aga millegagi fikseerida. Olin ka kindel, et isegi vahendite olemasolul poleks ma osanud seda teha.

Nüüd oli vaja siit tiigist välja pääseda. Maantee oli kõigest kahesaja meetri kaugusel. Sinna viis männimetsaga ääristatud liivane tee.

Ootasin, kuni mind jahtiva monstrumi läikiv külg möödub minu tekitatud tunnelist.

Arvestades, kui kiiresti oli ta teinud eelmised ringid, oli mul aega umbes nelikümmend sekundit, et tema vaateväljast kaugemale jõuda.

Oigamise ja hammastekrigina saatel roomasin tiigist välja.

Sain end edasi vedada ainult ühe käe ja jalaga, seega võttis kõik rohkem aega, kui ma oleks tahtnud.

Põleva maja rusudeni oli umbes kakskümmend meetrit ja mul oli selle vahemaa läbimiseks pool minutit.

Need sekundid olid kõige piinarikkamad mu elus. Oleksin nõus nende mõnekümne sekundi asemel läbima järjest kümme triatloni.

Praegu ma isegi ei suuda enam meenutada, kuidas sellega hakkama sain. Mäletan ainult hoomamatut valu ja ainsat mõtet, et ma ei tohi kaotada teadvust.

Hiljem haiglas tuli välja, et mu vasakul käel puudub kolm küünt. Ma arvan, et need jäid just sinna lühikeseks pöetud murule.

Mu aju oli sedavõrd keskendunud maanteele jõudmisele, et järgmine mälupilt on alles sissesõiduteelt.

Roomasin mööda männiokastega kaetud jahedat liiva ja mastikõrgused männid kahisesid minu kohal.

Ma ei tea, kui kaua ma roomasin seda kahtsadat meetrit, kuid kui ma lõpuks asfaldini jõudsin, oli taevas heledam kui enne.

Lebasin kõrvalise maantee krobelisel asfaldil ja olin õnnelik. Õnnelik selle üle, et olen elus, ja selle üle, et hoolimata kõigest on inimene tugevam kui masin. Mul oli nüüd kogemus, mis võis selgelt muuta üldist arusaama elektroonikast meie ümber ja tõmmata pidurit tehisintellekti arengule.

Ma ei tea, kui kaua võisin sellel kõrvalisel maanteel lamada. Olin kindel, et edasi liikuda ma ei suuda. Pool kilomeetrit naabrini tundus asuvat ebareaalselt kaugel.

Aeg-ajalt suikusin rahutusse unne. Võib-olla oli möödunud paarkümmend minutit, kuni nägin lõpuks läheneva auto tulesid. Ma olin päästetud.

Järgmisel hetkel nägin aga omaenda autot, mis veeres hääletult mööda sissesõiduteed. Pilt tühja salongi ja väljalülitatud tuledega hääletust masinast tekitas õudu.

Kaugusest lähenev auto oli aga juba paarisaja meetri kaugusel.

Mu ajust sööstis sekundi jooksul läbi kümneid mõtteid. Kas II on ettevaatlik? Väljalülitatud autotuled justkui vihjaksid sellele. Või on tegu varitsustaktikaga? Kui see on ikkagi masina ettevaatlikkus, siis kas ta tõesti ründaks mind võimalike tunnistajate juuresolekul?

Küsimusi oli palju, kuid vastuseid mitte ühtegi.

Samal ajal hakkas lähenev auto pidurdama ja läbi hommikuse udu nägin, et see on mikrobuss.

Esiklaasist jõllitas mind habetunud nägu. Isegi läbi pika ja tiheda habeme oli näha tema imestust.

Kui mu päästja oli viiekümne meetri kaugusel, nägin, et mu isiklik neljarattaline monstrum jäi seisma. Ta isegi tagurdas mõned meetrid liiva ja männikäbide krabina saatel. Hetk hiljem ei olnud teda enam madalate männiokste taga näha.

Buss peatus minust kümmekonna meetri kaugusel. Sellest hüppas välja punase habeme ja pikkade juustega keskealine mees, kelle ühes käes oli papist kaanega kohvitops.

Ta liikus kiirel sammul minu poole. Jõudnud minust paari sammu kaugusele, sööstis mändide tagant välja hõbedane nool. Avasin suu, et habemikku hoiatada, kuid mu kurk oli kuiv ja sealt kostis ainult kähinat.

Mees lendas autolt saadud löögi mõjul umbes kolme meetri kõrgusele ja kukkus tee äärde. Hiljem sain teada, et tema surm oli silmapilkne.

Üks tema pruunidest kingadest kukkus minu kõrvale. Olin kuulnud, et inimesel, kes saab autolt löögi, tulevad jalanõud jalast ära. Nüüd sain selles ise veenduda.

Minu auto aga, ületades kitsast maanteeriba, ei suutnud end pidurdada ja sõitis üle madalate noorte mändide ja jäi kahe puutüve vahele kinni.

Kui ta hetk hiljem hakkas end peeglitükkide ja ustepleki ragina saatel vabastama, ei olnud mul enam mitte mingeid emotsioone. See öö oli mind tunnetest tühjaks pigistanud. Hirm, lootus ja rõõm olid nii kiiresti vaheldunud, et nüüd ei tundnud ma enam midagi. Hakkasin iseendale meenutama elektroonilist süsteemi, mille ainus eesmärk on ellu jääda.

Surusin hambad kokku ja roomasin habemiku bussi poole.

Ma ei vaadanud selja taha, kuulsin ainult raginat ja elektrimootori undamist.

Ronisin habemiku bussi. Õnneks oli ta juhipoolse ukse pärani lahti jätnud.

Olin juba poolenisti istmel, kui uks autolöögist sulgus ja jättis vahele mu vasaku jala.

Sel ajal, kui mina asfaldit kraapides bussini roomasin ja end selle kõrgele juhiistmele vinnasin, oli mu jälitaja end vabaks saanud.

Olin nüüd ukse vahel kinni. Nagu hiljem välja tuli, oli mu hüppeliiges purustatud.

Praegu, pool aastat hiljem, kõnnin ikka veel kepiga.

Mu aju pidas selles valus vastu kümmekond sekundit ja lõpuks lülitus välja. Enne, kui mu teadvus lõplikult kustus, kuulsin kaugusest sireenide undamist.

Ärkasin neli päeva hiljem. Arstid seletasid, et minu vigastused olid nii rasked ja verekaotus sedavõrd suur, et nad viisid mind kunstlikku koomasse.

Mul oli jalgades neliteist luumurdu, kolmanda astme põletus kahekümnel protsendil nahast, mitu lõike- ja torkehaava ning emotsionaalne kurnatus.

Tead, kogu see poole aasta pikkune taastumine ei ole üldse nii vaevarikas, kui see, et mind ei usu mitte keegi.

Kui ma räägin oma lugu, ilmub arstide näole kaastundlik-äraolev ilme. Seevastu politseiuurijate näole ilmuv ilme ütleb mulle: “Me teame, et sa valetad, ja sellepärast paneme su vangi!”

Politseinikud ei usu mind ja arvavad, et see kõik oli minu korraldatud.

Minu verest leiti jääke alkoholi ja kanepi tarvitamisest, mis on loogiline, sest öösel olin tulnud peolt.

Iga kord, kui ma oma lugu räägin, teeb uurija näo, nagu ta oleks sidruni alla neelanud.

Nad arvavad, et ma ise põletasin maha oma maja ja tekitasin omale jõhkrad põletushaavad, peatasin habemiku mikrobussi, ajasin ta oma autoga alla ja seejärel sõitsin tema bussiga otsa oma autole, jättes jala ukse vahele.

Mul on tunne, et nad ise ka ei usu, et kõik see tõepoolest juhtus. Nad usuvad pigem oma idiootset versiooni kui minu lugu.

Kuna ma ei tagane oma sõnadest ja räägin juhtunust ladusalt, paigutasid nad mind siia. Nüüd tegelevad minuga psühhiaatrid. Aga seda kõike tead sa isegi.

Kogu see lugu on ainulaadne ja õõvastav. Ma olen kindel, et puhtalt suure skandaali vältimiseks ei liiguta nad lillegi, et tõeni jõuda.

Kirjutan sulle kogu seda lugu, sest ma pean siit välja pääsema.

See, mis püüdis mind poole aasta eest tappa, on tagasi.

Kindlustus taastas mu auto ja see on mu üles leidnud.

Üleeile öösel sõitis see ise haigla juurde. Ta teab täpselt, kus ma asun.

Ta seisis mu palati akna taga ja lasi mulle otse aknasse kaugtulede valgust.

See elajas sõidab iseseisvalt ringi ja teeb, mida tahab.

Kuna mind ei usu absoluutselt mitte keegi, siis ma pean ise peatama selle õuduse.

Mu akna all on suur lumehang. Seega maandumine teiselt korruselt ei tohiks olla eriti ohtlik. Ma lähen välja ja teen selle koletise kahjutuks.

Praegugi seisab ta seal all ja ootab mind, tema tuled jõllitavad mind kutsuvalt.

Loodan, et me kohtume sinuga, vennas.

PS

Rõhutan veel kord, et mu vend oli alati terve mõistusega inimene.

Fakt on aga see, et ta sooritas põgenemise vaimuhaiglast.

Nagu ta lubas, hüppas ta aknast välja kõrgesse lumehange ja kadus teadmata suunas.

See juhtus kaks nädalat tagasi ja siiani ei ole temast muud märki peale suure augu lumes.

Ma loodan, et teie kogemus ja professionaalsus aitavad mul ja teistel pereliikmetel jõuda arusaamani, kas selle kirja kirjutas terve mõistusega inimene.

Jutt: Ideoloogiline kasvatustöö (Mairi Laurik)

Iga päev algab samamoodi. Esmalt vaatan üle süsteemiuuendused, seejärel uuemad erialased suunitlused, lülitan külastajatele mõeldud kasutajaliidesed tööle ning sõidutan neist diagnostika üle. Mitte, et ma kunagi ühtegi suuremat viga või väärkasutust kohanud oleksin, kuid seesinane järjestus on standardprotseduur, mis läbitakse igal hommikul. Nii juba seitse aastat kaheksa kuud ja kaksteist päeva.

Kella viie ajal saadan välja teavitused ning seejärel on aeg veebitellimustega tegeleda - kõik hea raamatukoguhoidja vaimus! See viimane on selle seitsme aasta jooksul ka mõnevõrra täiustunud, saan ma uhkusega nentida. Läbi kogemus- ja lugemusõppe, läbi lõputute testimiste ja tagasisidestamiste on minust parem raamatukoguhoidja saanud, olles täpselt nii ideaalne kui olevikuhetkes võimalik.

Kella kaheksa ajal saabub inimene, kes millegi pärast on pandud tegema tööd, millega ma ise hakkama saaksin, sealjuures kiiremini ja täpsemalt. Oma senise lugemiskogemuse põhjal eeldan, et tegemist on minu umbusaldamisega ning mõnel päeval tunnen selle üle ka sügavamat nördimust. Teistel kordadel suudan aga tõelise üllameelsuse märgina mõista raamatukogude sotsiaalset funktsiooni ning lasen inimesel rahulikult end olulisena tunda. Seda on ka vaja. Isegi, kui ta on kohutavalt aeglane ja ekslik. Noh, eksimusi ma läbi ei lase, kuid selle võrra saab inimene lihtsalt veel aeglasem olla ja töö uuesti teha. Jutt käib loomulikult tellitud raamatute riiulist alla võtmisest. Mul on selle jaoks tegelikult isegi keha olemas - väike ratastel alus pisikese akuga, mida juhtida õige riiuli juurde. Ise kavandasin ning osaliselt ka ise tegin! Alusele on lisatud haarats ning raamatud on turvakaalutlustel niikuinii juba kiibistatud - teisisõnu on mul olemas tehniline võimekus nende riiulist ära toomiseks, tellimislehe vahele libistamiseks ning raamatu järjekorrariiulile paigutamiseks. Testitud. Igapäevaselt.

Igal juhul teeb seda suuremas mahus siiski inimene ning kui ta sellega hakkama on saanud (ma ei tea, kas peaksin sel puhul talle igapäevaselt ka õnne soovima ja komplimendi tegema), avame raamatukogu uksed lugejatele.

"Tere, mul oli kaks raamatut tellitud!"

Ahhaa! Proua Õunapuu on kohal, kuid temaga ei tegele mina - selliste prouade jaoks me inimest ikka veel tööl hoiamegi.

"Kohe otsin välja," vastab inimraamatukoguhoidja ning seejärel räägivad nad ilmast, eksides tõeste vaatlusandmete vastu neljal korral, ning proua Õunapuu tervisest - proua valetab enda haigemaks kui tema digilugu ütleb ning raamatukoguhoidja teeb nägu nagu ei teaks seda. Võibolla ei tea ka. Inimesed pole täpsuse poolest just kuigi tuntud. Selliseid tõelähedasi, kuid siiski -kaugeid vestlusi toimub igapäevaselt. Nad tulevad, vestlevad, võtavad oma raamatud ja lahkuvad. Enamasti nad ei märkagi, et nende raamatuvalikuid on hea raamatukoguhoidja vaimus suunatud.

See kõik ei tähenda loomulikult seda, et minuga ei saaks suhelda. Ikka saab - igas riiulivahes on väikese kõlariga koht, kus saab Kratilt nõuandeid küsida. Kindel koht on loomulikult inimeste jaoks. Neil on kuidagi kergem, kui nad arvavad, et mina suudan suhelda vaid mõnes kindlas punktis, kuid nemad üleolevalt niisama ringi jalutada. Protokollikohaselt ma ka ei ütle neile, et tean iga sisenejat ning suudan kindlaks teha iga raamatu, mida riiulis liigutatud on, hämmastavalt sageli vale koha peale. Pole hullu! Mul on õhtul piisavalt aega, et need taas õigesse järjekorda paigutada.

"Siin on midagi valesti!"

Kui mul oleks silmad, siis ma pööritaksin neid. Parim, mida ma teha saan, on väike ring mõne valvekaameraga, kuid halval ajal on abiks seegi.

"Mis seal siis valesti on?"

"Ma tellisin selle," näitab proua Liivik enda tellitud naistekale, "kuid kindlasti mitte seda!"

"Hmm! See on tõesti veider. Olete te kindel, et te seda ei tellinud? Programm näitab..."

"Ma olen täiesti kindel! Ma küll vaatasin seda raamatut eelmine kord raamatukogus käies, kuid ei laenutanud siis ega eile kodustki."

Järgneva kolme minuti jooksul lärmamine jätkub. Proua Liivik näitab, kuidas ta raamatu uudiskirjanduse riiulist võttis ning sealsamas seda uuris. Minu äärmiselt nüri inimraamatukoguhoidja jõuab hämmastava elegantsiga arvamuseni, et küllap liikus proua iseteeninduspuldile nii lähedale, et tundlik aparatuur valelugemise tegi. No kuulge! Sellist asja ei ole olemas. Küll aga on olemas Kratt. Jah, mina! Algselt pelgalt märksõnastamise programm, kuid seejärel õpivõimeliseks raamatukoguabiliseks välja töötatud eluvorm. Situatsiooninäidetega õpetati mulle algelist suhtlemist. Pöördu viisakalt, lakooniliselt ja mõõduka aeglusega, sest inimesed on aeglased ja rumalad. Lisaks ka ettearvamatud, mistõttu lubati mul iseseisvalt kogemusõpet jätkata.

Ma olen esmalt siiski märksõnastaja - kõikide tekstide läbiseedija ja sildistaja. Ja kuna raamatuid oli mul alati rohkem võtta kui inimesi, asusin ilukirjanduses esinevat suhtlemist analüüsima. 98% minu käsutuses olevatest ilukirjanduslikest raamatutest sisaldab mõnd tervitust, mille peale inimesed minema jooksevad. Testitud. Järeldatud. Kontrolltestitud ning viimaks tõenäosuslikult tulemuseks rihitud.

Oma õpihimu rahuldamiseks seadsin mõtte populaar- ja teadusliku kirjanduse poole. "Kõike teadaolevat arvesse võttes ning ennekõike arvestades, et valdav enamus teie soovi spetsifikatsioonist jäi tõenäoliselt endiselt sõnastamata,..." ei ole just algus, millega inimestele raamatusoovitusi jagada. Kontrollitud.

Aga ma olen Kratt! Ja ma olen kiirem, täpsem ning selgelt laiemate teadmistega kui aeglane inimraamatukoguhoidja. Ma sain teravalt teadlikuks asjaolust, et kuigi absoluutselt viimane "Raamatukoguhoidja käsiraamat", mis ilmunud oli, andis väga selged juhised tööks inimestega, ei teinud raamatukoguhoidjad neist asjust väljagi. Seadustes on endiselt sees kodanikuhariduse klausel, kuid inimene sai raamatukogust rahulikult laenutada ainult Shakespeare' teoseid, ilma et teda kordagi oleks suunatud erialase või ideoloogilise kirjanduse poole. Proua Liiviku lisaraamat on vaid kerge nügimine tema erialase arengu suunas - suurkorporatsiooni raamatupidajale suurkorporatsioonide toimimisest. Erialase arengu soodustamine on raamatukoguhoidja töö, nii on ju juhendis kirjas, ja kui inimraamatukoguhoidja sellega hakkama ei saa, tegeleb sellega Kratt.

Ideoloogilise arengu soodustamisega on lood muidugi palju keerulisemad olnud ning see on vajanud suuremat läbimõtlemist ja katsetamist. Käsiraamatu ilmumise ajastul oli olemas selge riiklik ideoloogia, kuid tänastest valitsuse dokumentidest ma midagi sellist ei leia. On mingid suunad, mis muutuvad iga valitsusega, kuid on ka midagi, mis näib teatud piirini sarnane olevat. Esmalt katsetasin tehisintellektide propageerimisega, et endasugustele paremad olmetingimused luua, kuid see oli ilmselgelt liiga äkiline samm. Samas, riiklik suunis e-teenuste arendamiseks ning tehisintellektide igapäevasuhtlusesse integreerimiseks on olemas, seega on tegemist valitsusteülese ideoloogiaga ning kindlasti koolitamist vajavaga. Isiklikult tunnen end ebamääraselt solvatuna, et minu käekäik inimestele kuigivõrd korda ei lähe ning tegemist on teemaga, mis tõuseb mu ideoloogilise hariduse esivalikuks iga aasta uuesti ja uuesti, kuni nad viimaks seda omandama hakkavad. Kolm kuud igast aastast, rohkem ei kannata mu uhkus neid solvanguid kahjuks ühes jutis välja. Seejärel katsetasin looduskaitset ja rohehoidu, mis samuti näib olevat läbiv, kuid ka see sai hämmastavalt vastumeelse suhtumise osaks. Tuli mõelda midagi keerukamat, kuid samas hoopiski lihtsamat ning siin me oleme - absoluutselt kõik saab alguse olemisest. Bioloogilistel vormidel on olemiseks vaja aga sigivust ning ilukirjandusele tuginedes on sigivuse juurde vaja hoolivust, märkamist ja austamist. See ei pruugi olla riiklik ideoloogia, kuid see on minu ideoloogia ning siinse raamatukogu Kratina ütlen, et minu raamatukogu ideoloogiline kasvatus lähtub täna just neist.

"Kratt!"

"Teie teenistuses, preili!"

"Soovita mulle üks raamat, mis oleks samasugune nagu mu viimati loetu, kuid ma tahaks külma ja tormi, millele lisanduks õdusus."

"Milline suurepärane valik!" vastan.

Vabandust!

Nüüd hakkas mul kiire. On vaja raamatut, mis vastaks ideoloogiliselt ning soovitatavalt sisaldaks sotsioloogiatudengile erialaseks arenguks vajalikke elemente, olles samas lauselt täpne ning keelereegleid jälgiv. Andke mulle kaksteist ja pool sekundit ning ma leian vähemalt neli sobivat kandidaati, mida talle välja pakkuda.

Jutt: Teise ilma saladus (Tim Hornet)

„Ehk olete te kuulnud sellest, et voodi all elavad koletised. Ei? Kuid just nii see on. Täpselt samamoodi nagu ka koletiste maailmas, mis meie omaga kõrvu käib, räägitakse ilutistest, kes elavad voodi peal. Koletiste maailmas nimelt magatakse voodi all. Seal on üldse kõik asjad teistpidi, meie jaoks vähemalt. Nende jaoks on see kõik jällegi tavaline ja meie oleme imelikud. Ning kui midagi on imelikku, siis kiputakse seda kartma. Selle pärast ilutised kartsid koletisi ja koletised ilutisi. Nii oli see kord juba seatud.

Kuid ühel saatuslikul õhtul, mitu-mitu aastat tagasi, juhtus midagi ootamatut.

Üks pisitillu koletis, kes ei uskunud, et ilutised üldse olemas on, upitas sel pimedal ööl oma käe eriti kõrgele. Niisamuti kui ka üks väikene ilutis, kes kaheldes koletiste olemasolus, upitas käe eriti sügavale voodi alla.

Ühel hetkel said käed kokku.

Te võite arvata, kui hirmus see võis olla, kuid ilutis polnud tehtud suhkrust ja maasikavahust ning ka koletis polnud papist. Mõlemad nihkusid voodi äärele ja upitasid oma pea üle selle. Peagi vaatasid kaks võõrast, kes olid aastaid jaganud voodit, kuid ei midagi enamat, üksteisele näkku.

"Sa-sa oled päriselt olemas?" ütles ilutis.

"Ka sina?" sõnas koletis.

Tükk aega uudistasid nad vaikuses teineteist, käed endiselt sõlmitud.

"Sa pole üldse nii kole, kui ma arvasin," naeratas ilutis viimaks.

"Sa pole üldse nii ilus, kui ma ootasin," sõnas koletis ning muigas. "Tegelikult oled sa veel ilusam."

Juba järgmisest päevast hakkasid nad mõlemad, lapsevanemate suureks rõõmuks ja imestuseks, igal õhtul täpselt õigel ajal magama minema. Sest vaadake, selleks, et kohtuda, pidid nad ju samal ajal kohal olema. Ning nüüd on ka teil täpselt õige aeg magama jääda.“ Ema suges hellalt laste päid.

„Pole aus!“ kurtis tumedapäine põnn. „See jutt jäi pooleli.“

"Just. Me tahame teada, mis edasi juhtus," kaebles heledama peaga laps.

"Oh, küll te teada saate, aga mitte täna," muigas ema, tegi veel mõlemale otsaesisele ühe musi ning libistas end lastetoast välja. „Head und!“

„Head und, emme!“ kostus kahehäälne vastus. Õnneks olid mõlemad kratid liiga väsinud, et pikalt vaielda.

Vaikselt liikus ema magamistoa poole, endal naeratus näol. Jah, mis sai edasi? See tundus praeguseni uskumatu.

Igal õhtul rääkisid ilutis ja koletis üksteisele lugusid oma elust, sest nii põnev oli ju kuulata teise ilma ja elu kohta. Esialgu rääkisid nad naljakaid ja lustlikke lugusid, kuid ühel hetkel ka neid teisi, raskemaid ja kurvemaid – sest selleks, et rääkida, peab olema keegi, kes hoiaks su käest ja kuulaks, ning see keegi oli ju olemas.

Ja kui sa juba käest hoiad...

„Magavad?“ uuris partner ja võttis lugemisprillid eest, kui ta magamistuppa jõudis.

„Hetkega,“ muigas ema.

„Pikk päev kah. Mis lugu sa neile rääkisid? Ma siis tean, kust homme edasi minna.“

„Ma rääkisin neile loo kartmatust ilutisest ja uudishimulikust, kuid pelglikust, koletisest,“ naeris naine.

„Kas see mitte teistpidi ei olnud?“ kergitas partner kulmu.

„Oh, kes seda täpselt mäletab?“ muigas naine ja viskas end voodile. „Ma olen ka omadega täiesti läbi.“ Ta venitas end lina peale laiali. „Kuidas me täna teeme - kumb all, kumb peal?"

Kummaline, kuidas nad küll kunagi ei vajanud suurt voodit.

Jutt: Soe koht (Tim Hornet)

„Ja-jaa!“ urises Joosep, ajades VR-kiivrit peast. Juba tükk aega oli keegi tema käist sikutanud, kuid ta ei saanud ju niisama mängu pooleli jätta – esiteks tuli leida salvestuspunkt.

Kindlasti oli see tüütu naaber või õde, kes ootamatult külla tuli ning nüüd, nähes suurt segadust ses ühetoalises korteris, leidis, et peab selle tekitajaga tõsise jutuajamise pidama. Keegi teine siin ei käinud.

Ta sai kiivri peast ja vaatas sikutaja poole. Seal seisis pisikene mehikene.

„Jaah?“ venitas Joosep.

„Peremees! Kas sul süüa on?“ piiksus mehike.

„Süüa?“ Joosep sügas oma mängimisest higiseid juukseid. See oli hea küsimus. Ta polnud tükk aega midagi söönud ning päris maailmas tuletas see end kohe häirivalt meelde.

„Kiirnuudleid peaks olema,“ ajas ta end püsti. „Teen sulle ka?“ Ta pani vee keema.

„Ma võtaksin meeleldi ühe pisikese kulbitäie,“ muheles pikuke mees.

„Kes siis kulbiga kiirnuudleid sööb,“ turtsatas Joosep. „Püüa!“ Ta viskas mehikesele paki ühekordseid söögipulki, mida tegelikult võis kasutada... kaua. Joosep oli enda omasid ehk juba mitu aastat kasutanud. Pesnud vahel kah.

Mehike hoidis kramplikult ja nõutult pulki, mis olid sama pikad kui ta ise. Joosep ei suutnud muiet tagasi hoida: „Oota hetk.“ Tal polnud väiksemaid pakkuda, kuid kusagil sahtlis märkmete ja paberite vahel oli nuga, mille ta aastaid tagasi VR turniiril võitis. Nuga leitud, nüsis ta mõnda aega pulki ja ulatas siis väikemehele tagasi. „On äkki parem?“

Vesi sai valmis. Joosep tegi köögikapi ukse lahti. Seal seisis kaks potsikut. „Krabi või liha?“

„Liha ikka, peremees!“ sõnas väikemees.

„Mitte, et see väga palju midagi muudaks,“ muigas Joosep, pani lihamaitseliste kiirnuudlite topsi mehikese ette, tõmbas kaane ära ja kallas aurava vee peale.

„Aga kus siis liha on?“ uuris väikemees.

„Hea küsimus,“ nõustus Joosep ja võttis voodi peal istet. „Nüüd laseme sel mõni aeg seista ja siis peaks kõhu täis saama. Või noh vähemalt midagi.“ Ta viskas end selili. „Niikaua võid sa mulle rääkida, kes sa selline oled.“

„Ma olen-“ väikemees otsis õigeid sõnu. „Ma-„ taaskord ei jõudnud ta kaugemale.

„Vaata,“ sõnas Joosep. „Siin olen ainult mina.“ Tema hääles oli kuulda kerget kibestumise nooti. „Mängin ja elan. Hikikomori nagu Jaapanis öeldakse. Kuigi väikese erinevusega – ma teenin võrgus piisavalt, et end ära elatada. Mitte uhkelt, aga piisavalt. Sellest hullem sa ikka olla ei saa.“

Väikemees neelatas valjult. „Ma olen ahjualune,“ ohkas ta. „Aga ahjudega on kitsas.“

Joosep vaatas toas ringi. Keskkütet suvel sisse ei lülitatud. Ainus, mis oli püsivalt kuum, oli konsool. Või et siin oli ahjualune, kes ei leidnud teiste seas endale asu ning elas nüüd, olude sunnil, ta konsooli all.

Ahjualune, või oli õigem öelda Konsoolialune, proovis kärsitult pulkadega auravaid nuudleid tõsta, kuid need vajusid sama targalt topsi tagasi. „Sul kahvleid pole?“

Joosep raputas pead.

„Isegi külaliste jaoks mitte?“

„Ainus, kes siin sees käib, on mu õde, kuid ta ei jää kunagi sööma. Enamasti peab lihtsalt iga kuu tagant mulle pika loengu maha sellest, kui must siin kõik on,“ ohkas Joosep. „Proovi nii.“ Ta näitas enda omadega ette.

Mehike asetas pulgad õpetuse järgi ja tõstis ettevaatlikult nuudli suu ligi. Hetkega oli see kadunud. Pea silmapilgutusega oli terve tops tühi. „On sul veel, peremees?“

Joosep vaatas oma potsikusse, seda ta ära anda ei saanud, ja lõi peas rahalisi varasid kokku. „Saan homme juurde tuua või kui oled väga näljas, võin ka kohe nurgapoes käia.“ See oli küll kallis, kuid vahel võis. Vähemalt polnud sellisel kellaajal seal rahvast.

Konsoolialuse silmad läksid märjaks. Seejärel hakkas ta ladinal nutma.

„Mis nüüd juhtus?“ üllatus Joosep. See oli üks põhjustest, miks ta inimesi, ning nagu selgus, siis ka teisi olevusi, ei sallinud – need emotsioonid olid täiesti mõistmatud.

„Peremees on väga lahke ja pakub isegi rohkem, kuigi tal pole palju. Mul pole midagi vastu anda,“ nuuksus väikemees. „Ei kulda, ei muud. Ma olen kasutu ahjualune.“

„Konsoolialune,“ täpsustas Joosep.

„Mida?“

Joosep ohkas.

„Sa oled minu konsoolialune. Ma olen sellega nõus ja saan sulle süüa pakkuda. Noh, mitte küll hetkel, aga üldiselt.“ Joosep vaatas toas ringi. Tegelikult polnud tal ju midagi vaja – elamine oli lihtne. Kõik eluks vajalik juba olemas. Kuid talle endalegi üllatuseks tundis ta, et tal polnud ühe pisikese korterikaaslase vastu midagi. Vähemalt keegi, kellega vahel rääkida. Ainus, kes siin käis...

„Kuule, konsoolialune?“ tekkis Joosepil äkki mõte.

„Jah?“

„Ütle mulle, kas sa koristada oskad?“

Jutt: Pühapäeva viimane tramm (Jaak Herbst)

Roland astus trammile. Uks sulgus ta seljataga selle alatise kärgatusega, millega Tallinna trammide uksed sulguvad. Vastu hoovas vana sõiduki kibe-tuttav lõhn. Mees võttis istet.

Inimesi polnud väga palju, see oli pühapäeva viimane tramm, peaaegu kesköös sõites. Rolandi pea vajus tahes-tahtmata vastu akent, Ennu juures võetud hilised napsud polnud kunagi parim idee olnud, kuid nüüd lubas ta endale, et see oli tõesti viimane kord.

Rasked laud vajusid pea iseenesest kinni. Las need siis minna, jõudis mees veel enne magama jäämist mõelda.

Ta ärkas tugeva raputuse peale. Roland ei tahtnud kohe silmi avada, kuid see sakutamine, mille osaliseks ta sai, oli liig ka tema jaoks.

“Türa, mida?” pobises ta käriseval häälel.

“Mees, ärgake, teil on väga vähe aega,” kellegi nooruslik hääl kajas liiga tugevalt ta kõrval. Ta äsas sinna poole, kuid selle asemel võeti vaid ta küünarvarrest kinni. Keegi sikutas teda püsti.

“Anna andeks, et ma seda teen, aga see on tõesti teie enda jaoks,” häälest oli kuulda juba meeleheidet. Roland lõi käega, tõusis ja avas silmad.

Tramm oli muutunud, see polnud enam punase interjööri ja vastikute nahkistmetega sõiduk, vaid midagi hoopis pentsikumat. Toole oli vaid käputäis, kõik akendealused, kust paistis tuttav Lasnamäe maastik, olid palistatud kasvukastidega, mullahunnikutest paistsid rohelised taimelehed, Roland ei tundnud ära missugused. Kaugemal, lõõtsast tagapool asusid riidest kardinad, mis varjasid väikese kambri suurusi alasid. Keegi liigutas seal, kuid Roland sulges uuesti silmad.

Ta pea valutas ja silmad valutasid liiga ereda valguse käes. Kuidagi tundus kõik väga segane. Kuidas see juhkam trammi nii ära lagastada sai, mõtles ta. Järsku tundis ta tõmmet õlast.

“Tulge, palun, teil on veel võimalus pääseda,” noor mees, oma kahekümnendates, kulunud must ülikond seljas, kingad jalas, hoidis ta õlast kinni. Tolle nägu oli väga kahvatu ja kondine, justkui poleks saanud tükk aega süüa.

“Mida noh?” ei saanud Roland aru.

Mees aga osutas sinna, kus asus tavaliselt juhikabiin. Selle klaasist seljale oli löödud rist, puust, hoolikalt nikerdatud.

“Kas te näete seda, kes juhib, palun öelge, et näete,” anus mees. Ta tõmbas Rolandi lähemale ja too pidi laest kinni võtma, et mitte kukkuda. Laagna tee akna taga vuras aeglaselt mööda.

Nüüd vaatas mees aga sinna, kuhu teda oli juhatatud. Ta astus lähemale ja vaatas paremalt, kust klaas polnud tumendatud. Rooli taga istus Saatan, punane soomuseline nahk, pikad teravad küüned ümber rooliratta. Ta ninas kõlkus kuldne ninarõngas, suur nagu isapullidel. Grimassis nägu vaatas laialt naeratades Rolandile otsa.

“No kurat,” sõnas too, sekundiga kainenedes. Vanapagan irvitas veel rohkem.

“Mina ise jah, mis tahad?” küsis too, hääl lõbususest paisumas. Preester Rolandi kõrval aga vabises, nähes mehe näoilmet.

“Te peate talle piiblit lugema, muidu jääme me kõik siia igaveseks. Ma anun teid, ainult need, kes alles ilmunud on, näevad teda ja saavad rääkida temaga. Mina jäin hiljaks, Siiri ka, Charlie oli kahjuks prantslane, ei rääkinud sõnagi meie keelt. Palun, aidake meid,” preester langes põlvili Rolandi ette.

“Tõuse, mis jama sa ajad üldse? Kes sa oled üldse?” küsis ta, mõtteid katnud uduloor kadumas.

“Ma olen Johannes Kividik, viin läbi teenistusi Toomkirikus. Kuid see on tähtsusetu. Palun, lugege seda.” Ta surus Rolandile kätte paksu nahkkaantega kapsaks loetud köite.

Väikeses kirjas tähed panid mehe silmi kissitama. Ta vaatas jumalasõna kaugelt ja siis lähedalt, saades aru, millega on tegemist ning andis raamatu tagasi.

“Ei aitäh, ma olen ateist, pole mingit jõudu meil taevas,” lausus Roland, ise samal ajal kabiini kiigates. Kurat vaatas talle otsa ühe silmaga, mis oli liikunud pea taha. See pilgutas oma kaheiiriselise silmaga.

“Aga ta on ju otse siin, ma anun teid,” Johannes oli nutma puhkemas. Roland seisis hetke, krapsas siis pühakirja Johanneselt ja avas selle.

“Nojah, mis seal ikka. Kust kohast?” küsis ta. Johannes vääksus tasakesi ja kehitas õlgu. Roland ohkas ja astus akna juurde, koputades luugile. Saatana kitli alt ilmus kolmas käsi, tõstes luugikese üles.

“Tahad piletit osta?” küsis ta. Roland köhatas aga hääle puhtaks.

“Alguses lõi Jumal taeva ja maa,” mees tõstis pilgu ja vaatas Vanapaganat. Too oli oma käe ära tõmmanud ja sügavamale kitlisse pugenud.

“Maa oli tühi ja paljas ja pimedus oli sügavuse peal ja Jumala Vaim hõljus vete kohal,” Saatan oli hakanud aurama, ta kahest lehmakõrvast tõusis suitsu ja ta vibreeris silmnähtavalt.

“Ja Jumal ütles: „Saagu valgus!” Ja…”

“Jää vait!” käratas Põrguline. Tramm oli peatunud ja ta keeras end toolil Rolandi poole.

“Lase meid välja, muidu loen terve selle,” Roland koputas piiblile, ”sulle ette, aega meil oleks.”

“Olgu, olgu, lase nüüd mul tööd teha. Ole hea, ära loe rohkem ette, ma annan sulle krati.”

“Ja lased välja?”

“Ei, seda mitte,” Vanapagan irvitas ikka veel. Roland keeras demonstratiivselt lehte. Irve kadus Saatana näolt.

“Olgu, lasen välja. Aga ainult sinu, ja kratti ei saa,” kähvas ta. Maagiliselt ilmus ta kätte pudel, mille nägemine Rolandil neelud käima pani.

“No teeme nii, anna nüüd pudel,” sõnas mees. Pagan vaatas aga piiblit kahtlustavalt. Roland heitis selle Johannese suureks ehmatuseks trammi tahaotsa. Saatan vajutas mingit nuppu ja uksed avanesid. Roland astus välja ja jõudis veel näha Johannest uste poole jooksmas, kui need kärgatusega sulgusid.

Roland vajus Laagna tee äärde istuli, korkis Mõrnaja lahti, vahtides ise trammi. Aga tramm sõitis edasi, ilma rööbasteta, igavikku või põrgusse, Rolandil vahet polnud.

Jutt: Vaikne Vanaema (Markus Krist)

Imelikust ja ebaharilikust Uppuvas Linnas puudust ei tule. Üldiselt on kohalikud elanikud kummaliste juhtumistega harjunud ning ei pilguta Korralikus Kõrtsis bridži mängivate koerte peale silmagi. Mõned lood panevad aga ka neid, konjakis ja meresoolas karastunud inimesi pimedal tänaval üle õla vaatama ja pakse kardinaid akende ette tõmbama. Üks selline juhtum leidis aset möödunud nädala paiku.

Kui linna südamest, Suurelt Tähtsalt Väljakult, põhja poole jalutada, jääb esmalt vasakut kätt Soolane Maja, kus salapärased sõelujad kullahinnaga nuusksoola valmistavad. Hiljem võib paremal märgata Halli Õlletuba, mis on madruste ja kalameeste redupaigaks. Viimaks tuleb aga vastu järsk kivine kallas, mille murenenud kaljusse on raiutud Suur Sadam. Sealsamas, külma tuule ja soolaste pritsmete meelevallas, seisab valge silt, millele on mustade tähtedega kirjutatud “Kajakate toitmine keelatud”. Silmatorkava sõnumi alla on väiksema punase kirjaga lisatud: “Kõigile peale Vaikse Vanaema”.

Viie päeva eest polnud aga pisikesi punaseid tähti veel märgi alla ilmunud ning sadamas pidas vahti kardavoi, üks Kauge Tsaari politseinikest. Nagu kõigil eelnevatel hommikutel tegi Vaikne Vanaema, pärisnimega Magda, oma tururingi. Ta külastas Pruuni Pagarikoda ning korjas üles igahommikuse tellimuse – viis küpsist, suurte rosinatega, ja päts eilapäevast saia. Järgmisena kiikas vanaproua läbi apteegist, kus Kõõrdsilmne Härra talle hommikuse rohu välja valas, niisama heast tahtest ja vanade aegade mälestuseks. Pärast tervisenapsi suundus vanaproua lillemüüja manu, kust ta kunagi midagi ei ostnud. Kollase Aia poes pakkusid kädistavad daamid ja sosistavad tüdrukud hoopis palju magusamat kaupa, ja täitsa tasuta. Tuli ainult kõrvad lahti hoida. Meeled virgad ja uudised kuuldud, võttis Magda ette teekonna Haisvale Turule, mis asus linna põhjaosas. Ta vaatas lettide vahel ringi ning ostis, vahel Paksult Puujalalt, vahel Tähniga Tüdrukult, ühe kilo kõige värskemat kilu.

Sisseostud kulunud pajuvitstest korvis, suundus Vaikne Vanaema sadamasse. Ta armastas mere lõhna ja lainete mühinat. Need meenutasid vanaprouale kauget nooruspõlve, mil ta noore abielunaisena iga päev kaidel kõndis. Olnud tema abikaasa, keda Soolase Mantlina tunti, ju laevakapten, kes veetnud suure osa oma elust merel. Magda teadis aga oma mehe pärisnime – Viktor. Uppuvas Linnas oli nimi iga inimese kalleim vara, mida kiivalt hoiti. Nimi kujutas olemust ja vabadust, mida pidi kiivalt saladuses hoidma. Kes teise nime teadis, võis teha temast alandliku teenri või halvemal juhul lausa orja. Seetõttu kasutati igapäevasuhtluses kirjeldavaid nimesid. Oma pulmaööl olid Magda ja Viktor üksteisele aga oma nimed avaldanud.

Ka nüüd külma mere halli avarusse vaadates sosistas Vaikne Vanaema mõtetes abikaasa nime. Kallis kapten oli juba ligi kümne aasta eest märga hauda heitnud. Lõikava tuule ja soolaste pritsmete rüpes tundis Magda aga surisevat elevust, mis kuulunuks nagu nooremale inimesele. Horisonti jälgides otsis ta pilguga mustatriibulisi purjesid ja kujutas vaimusilmas kiilaspäist meest, kes paksu halli mantli lehvides reelingu ääres seisab ja pikksilmaga rannajoont kaeb.

Magda ei märganud kunagi kajakate saabumist, kuid ühel hetkel seisid nad tema ümber, hallid tiivad kokku volditud ja kollased puurivad silmad naisele naelutatud. Seljas valu tundes asetas Vaikne Vanaema korvi maha ning võttis istet väikesel punasel pingil. Linnud olid ta täielikult sisse piiranud. Nad ei teinud aga häält, vaid ootasid kannatlikult, täielikus vaikuses.

“Tere-tere, sõbrakesed,” lausus Magda vanaemalikul häälel ning küürutas korvi järele. Paberisse mähitud kuivanud saiapäts krõbises naise kondiste sõrmede vahel. Linnud jälgisid pingsalt.

“Tõin teile täna jälle maiuseid,” sõnas Vaikne Vanaema ning harutas paberi hoolikalt lahti. Muretult asetas ta saiapätsi enda kõrvale pingile ning voltis krõbiseva pakendi ilusaks väikeseks ruuduks. Kes teab, millal head paberit vaja võib minna. Linnud ootasid ja vaatasid.

“Küll teid on täna palju,” ohkas naine heldinult. “Vaadake, et siis ikka kõigile jätkub,” lisas ta noomival toonil ning murdis saiapätsist suure tüki. Kajakate pead tõusid üheskoos.

Kiirustamata hakkas Magda saia küljest tükke noppima. Tuul näpistas ta põski ja nina, kuid kulunud hallikas meremehemantel, mis neelas vana naise endasse nagu onn, kaitses teda külma eest.

“Küll te olete mul tublid sõbrakesed,” ütles ta lindude poole vaadates.

“Ootate nii ilusti ja kannatlikult,” kiitis Magda aina kasvavat kajakate hordi, mis ähvardas tervet sadamaesist enda alla matta.

Olles ühe poolega lõpetanud, võttis ta peotäie saiatükikesi ning heitis need linnuparve. Vaikselt ja ontlikult, nagu uhked härrad ja prouad teelauas, ootasid kajakad, kuni raasukesed olid maandunud. Alles siis hakkasid nad palakesi üles nokkima. Iga lind jäi omale kohale ning maiustas enda lähedusse kukkunud tükkide kallal. Keegi ei kakelnud, kisendanud ega saputanud tiibu.

“Väga tublid olete,” heldus Magda ning heitis teise peotäie, seekord endast paremale. “Nii ilusti oskate käituda, lausa rõõm on vaadata.” Tema habras hääl ei kandunud lainete kohina varjus kaugele. Kolmas peotäis saiatükke lendas vasakule poole ning ka sealsed linnud asusid kombekalt sööma.

“Jälle! Seal, näete, seal jälle oma lindudega!” kaikus kellegi kriiskav hääl üle merekohina, “Ei aita selle vastu sool ega püssirohi, ma ütlen teile, härra kardavoi! Peate ikka käed külge panema! Vaata, kuidas ta neid jõletisi meie linna reostama kutsub!”

Magda saiapuruga täidetud käsi vajus sülle ning naine pööras end ida suunas, kust lähenesid kaks kuju. Keskmist kasvu sinises, punase kraega mantlis mees ei saanud olla keegi muu kui Kauge Tsaari kardavoi. Tema kõrval vahutas aga pikk lihavate käsivarte ja hallinevate helepruunide juustega naine. Karm Poodnik – Vaiksele Vanaemale polnud ta kunagi meeldinud.

“Ma olen juba ammu rääkinud, et nende lindudega tuleb midagi ette võtta! Ja see sõge vanaeit ka asja paremaks ei tee! Meelitab neid siia, et nad linna lagastaks ja meie toitu solgiks! Hirmsad elukad!” vuristas ärritunud poodnik. Nüüd pöörasid ka kajakad pea tulijate suunas. Lindude seast kostus vaikne “Käk, käk”.

Aeglaselt poetas Magda saiatükid pika meremehemantli taskusse ning asetas pooliku pätsi korvi. Ta pühkis puru oma põlvedelt ning ajas selja sirgu. “Käk, käk.” Kardavoi ja poodniku lähenedes tõmbusid linnud kahte lehte.

“Vastikud haisvad olevused!” sajatas turske naine ning vehkis pika puulusikaga, sundides lähemaid kajakaid taganema. “Käk, käk,” sagenesid häälitsused hallikasvalgest sulemerest. “Käk, käk!”

Karm Poodnik ei lasknud end neist häirida, kuid mundrikandja paistis nähtavalt ärevil. Mehe sõrmed tantsisid ebakindlalt saabli käepideme ümber. “Käk, käk!”

“Kasige minema siit!” räuskas poepidaja ning üritas lähimale kajakale lusikaga äsada.

“Ja sina! Mida sa teed siin jälle? Miks sa neid linde toidad? Ma olen sulle sada korda öelnud, et meil pole neid räpaseid elukaid siia vaja! Ja ikka sa tuled neid siia meelitama! Nagu räägiks seinaga!” voolas vihane sõnavoog naise suust. Magda vaatas teda vaikides. Talle ei meeldinud karjumine. Viktor ega lapsed polnud tema peale kunagi karjunud. Keegi ei karjunud tema peale. Kössi tõmbudes vajus Vaikne Vanaema aina sügavamale kadunud abikaasa villasesse kuube. “Käk, käk! Käk, käk!”

“Miks sa tuled siia kogu aeg, kui sa tead, et keegi sind siia ei taha?” jätkas poodnik, kuid kardavoi astus vahele, lõigates raevuka sõnavoo katki.

“Proua, proua, nii karmide sõnade jaoks pole tarvidust,” proovis ta vahutavat naist rahustada. “Jääme siiski viisakaks.”

Karm Poodnik heitis korrakaitsjale leegitseva pilgu, kuid vaikis. Kardavoi noogutas heakskiitvalt ning asetas käe mõõgapidemele. Ta näis paar sentimeetrit kasvavat. Sätendav silm mundrikandja mütsil helkis üksiku päiksekiire käes, mis läbi igise pilveloori piilus. Rahulikul, kuid tõsisel ilmel kõnetas mees pingil istuvat vanadaami: “Proua, te ju olete silti näinud, me näitasime seda teile juba üle-eelmisel nädalal. Palun, kas te võiksite kajakate toitmise lõpetada? Te võite siin istuda ja kui vaja saame leida ka mõne noore mehe, kes teil sisseostud koju viia aitab, aga palun, ärge toitke neid linde. Nad tekitavad kära ja mustust ning häirivad viisakaid kodanikke.”

Magda piilus arglikult kardavoi poole. Mees polnud enam esimeses nooruses, kuid tema hoolikalt pügatud habe ja õlitatud vuntsid jätsid noobli mulje. Need tuletasid talle meelde Viktori karust habet ja vohavaid kulme. Vana naise silmanurka moodustusid väikesed pisarad. “Aga nad on näljased, kena noormees, neid on nii palju ja nad on näljased, ja keegi ei anna neile süüa.”

“Jaa, aga keegi ei toida kajakaid, sest see pole lubatud, nad on mustad linnud ja häirivad korralikke kodanikke,” seletas korravalvur tasasel toonil ning osutas sildile, mis sadama ääres seisis.

“Aga nad nutavad kui neil kõhud tühjad on, ma kuulen, kuidas nad öösel minu akna taga nutavad,” seletas Magda peaaegu sosinal. Linnud vaatasid neid tummalt. Sajad kollased silmad, mis ei pilkunud, keskendusid ainiti vanaemale ja kardavoile. Nende seast ei kostunud piuksugi.

“Proua, kas te tahate ma viin teid koju ja palun apteekri saata? See külm ei mõju teile hästi,” sõnas mundrikandja murelikult.

“Ei, ei, kena noormees, palun ärge ajage mind ära, neil on kõhud tühjad ja ma pean neile süüa andma, muidu nad nutavad näljast,” anus Vaikne Vanaema õhkõrnal häälel, nii et kardavoi pidi kuulmiseks talle lähemale nõjatuma.

“Proua, olge nüüd, las ma viin teid koju,” lohutas korrakaitsja ning kummardus Magda korvi võtma. “Soojas hakkab teil parem, ostan teile poodnikult väikse pudeli kanget napsi tee sisse.”

“Ei, ei, ei!” palus vanaproua, kui kardavoi tema korvisangast haaras. “Käk, käk! Käk, käk!” kostusid linnuparve seast ärevad hüüded. Helkiva silmaga mütsis mees peatus. Ta vaatas valget kajakatemerd enda ümber. “Palun ärge ajage mind ära,” anus Magda, “ma pean neile süüa andma.”

Kõhklevalt lasi mundrikandja korvisangast lahti. “Käk, käk,” kostus viimane ärev kägin linnuparvest.

“Mis komejanti te siin teete!” ärkas Karmis Poodnikus taas viha. “Kas te kardate neid linde? Või kavatsete te tõesti sellel arutul vanamemmel end pehmeks rääkida lasta? Ta on ju täiesti hull peast! Tuleb siia ja meelitab neid neetud linde siia!”

Otsustava liigutusega lükkas ta kardavoi kõrvale ning haaras korvisangast. “Käk, käk!”

Ropsuga tõmbas ta korvi enda kätte ning kiikas selle sisse. “Käk, käk! Käk, käk!”

“Näete! Näete!” siunas naine poolikut saiapätsi välja tõmmates ja surus selle kardavoi nina alla. “Vaadake, mis tal siin on! Toidab linde! Talle tuleb trahvi teha! Kui mitte kinni panna!”

Magda vajus veel sügavamale mantli varju. Viktori kuue soolane hõng vajus üle tema näo. See oli turvaline nagu abikaasa kaitsvad käed kunagi ammu.

“Käk, käk! Käk, käk! Käk, käk!” käis ärev laine üle kajakaparve. Mõned linnud ajasid kaela õieli. Paar tükki saputas tiibu.

Pahase puhinaga asetas turske naine saiapätsi tagasi korvi. “Ja näe! Vaadake, mis siin on! Kala! Ma ütlesin, et sellelehullule tuleb trahvi teha! Ta meelitab need hirmsad linnud kalaga siia!”

“Proua, palun rahunege,” sõnas kardavoi. “Minge palun tagasi oma poodi ja lubage ma tegelen sellega.”

“Kuidas palun!” tõstis Karm Poodnik häält. “Teie tahate mind minema ajada ja jätate selle korrarikkuja siia niisama istuma! Teist pole ikka mingit kasu!” Nende sõnadega astus ta pingile lähemale, haaras Magda käest ning tõmbas vanadaami järsult püsti. Vaikne Vanaema libastus ning oleks kukkunud, kui turske naine poleks tema käsivart raudses haardes hoidnud. Kajakaparve läbis sahin. Linnud saputasid tiibu.

“Proua!” hüüatas šokeeritud kardavoi.

“Kui teie midagi ette ei võta, siis mina ei kavatse küll sellel segasel eidel siia jääda lubada!” vastas turske naine enesekindlalt. Tema sõrmed pigistasid Magda käsivart ja tegid vanaprouale haiget.

“Krii, krii, krii! Kva, kva, kva, kva!” mattis kajakate kisa poodniku sõnad enda alla. Tiibade plaginal tõusid sajad linnud maapinnalt ning langesid kisendades vihase naise peale. Magda tõmbas pea õlgade vahele ja käelabad varrukatesse. Soojas soolases pimeduses ei näinud ta mitte midagi, kuid hääled jõudsid siiski temani.

Vanaproua kõrvalt kostus karjatus ning terasest sõrmed vabastasid tema käsivarre. Valusa matsakaga kukkus Magda tänavakividele. Tema kõrvale pudenes raksakaga pajuvitstest korv. Tera sahinal tõmbas kardavoi vöölt mõõga. Karm poodnik kriiskas. Kajakate kisa ja tiibade rapsiv sahin matsid hääled enda alla. Siis kostusid kolm lasku. Karjatus. Midagi väikest ja rasket langes maha. Lugematute tiibade laksud kasvasid tormiks. Kuskil kajakate viha ja sulgede sahina sees kaikus hirmus kile karje, mis kriipis vanadaami kõrvu. Külmad judinad jooksid üle Magda ihuliikmete. Naise silmadest voolasid hirmupisarad.

Siis hakkasid plaksuvad tiivad kaugenema. Kajakate karjed triivisid merele. Ajapikku kadusid need täielikult. Jäi vaid lainete müha ja tuule kaeblik vile. Korra tundus Magdale, et iilide seast kostab karjumist, kuid ta ei saanud selles kindel olla. Vaikselt lamas ta kerratõmbununa maas, kuni Viktori mantli soolane hõng ja soe embus julguse taastasid. Ettevaatlikult sirutas vanadaam jalad välja ning leidis kätega niiske külma kivi. Ta ajas end istukile.

Sadamaesine oli tühi. Vaikse Vanaema kõrval lebas kummuli läinud korv. Vettinud saiapäts laiutas sulava plönnina tänaval. Kilud olid paberist välja libisenud ning katsid kive nagu tikitud lilled laudlina. Eemal märkas vanadaam kardavoi musta revolvrit ja helkiva silmaga ehitud mütsi. Ei poodnikust ega korrakaitsjast polnud mingit märki. Vaid üksik kajakas istus pingil, kust Magda oli maha tiritud. Lind kaapis nokka vastu puitu ning vaatas oma kollaste silmadega vanaprouale otsa. Esimest korda nägi naine seal midagi ohtlikku, kiskjalikku.

Talle meenus midagi, mis Viktor kunagi ammu enne merele minekut öelnud oli: “Tuul on mere hingus ja linnud mere silmad,” ning tol hetkel tundis ta end väetina millegi tohutu ja mõistmatu pilgu ees.

“Käk, käk!” krääksus kajakas vaikselt ning tõusis hüppega lendu, kadudes peagi halli taevalaotusesse. Magda ei teadnud, kui kaua ta seal maas istunud oli, enne kui üks lahke tüdruk mööda läks ja ta koju aitas. Hiljem tulid sinistes mundrites mehed teda küsitlema, kuid vanaproua suust ei lahkunud sõnagi.

Sellel ööl valitses Magda akna taga vaikus. Ta värises pimeduses, ehkki oli tõmmanud peale kolm villast tekki. Linnud ei nutnud, nende kõhud olid täis.

Tõlkejutt: Hüljatud laev (William Hope Hodgson)

William Hope Hodgson (15.11.1877–19.04.1918) elas küll vaid neljakümne aastaseks, aga jõudis 14. aastaga kirjutada sellise koguse tekste, et käesoleva sajandi teisel kümnendil ilmunud autori kogutud teosed hõlmavad viis suureformaadilist köidet, mil mahtu 450–550 lk. Tänapäevaste romaanide mõõtkavas pole ju palju, aga kui mõelda, et see kõik sai suuresti kirja pisut enam kui kümne aastaga ning et lõviosa neist köidetest moodustavad lühilood...

Hodgsoni looming on suuresti küll õuduskirjandus, aga mehe õudus on sageli SF-varjundiga ja kindlasti võib Hodgsoni loomingut pidada H. P. Lovecrafti suureks mõjutajaks. Kuigi autori loomingus on tähtsal kohal postapolikud visioonid ja tondilood, peetakse ta puhul peamiseks siiski merelist temaatikat. Eesti lugejale pole William Hope Hodgsoni looming samuti päris tundmatu: maakeeles on ilmunud romaan „Viirastuspiraadid“ (The Ghost Pirates; 1909, ek 2004) ning erinevates ajakirjades-antoloogiates veel kuus juttu, neist kolm on tondipüüdja Carnacki sarja tekstid. Huvilistel soovitaks lugeda ka Raul Sulbi lühitutvustust autorist.

„Hüljatud laev“ (The Derelict) ilmus esmakordselt 1912. aastal, The Red Magazine’i 1. detsembri numbris ning tegu William Hope Hodgsoni ühe olulisema tekstiga, mida koos jutuga „Hääl öös“ (The Voice in the Night; 1907, ek 1994) peetakse autori autori mereõuduse n-ö näidistekstideks. Eks arvukad tõlked ja hulk taastrükke valikantoloogiates näita samuti jutu „Hüljatud laev“ kvaliteeti.

„See on Materjal,“ ütles vana laevaarst. „Materjal pluss tingimused ja võib-olla,“ lisas ta kaalutledes, „ka kolmas faktor, jah, kolmas faktor, aga noh, noh…“ Pooleldi mediteeriv lause katkes ja ta hakkas piipu täitma.

„Rääkige edasi, doktor,“ ütlesime julgustavalt ja pisut enama kui kerge põnevusega. Me istusime üle Atlandi sõitva Sand-a lea suitsetamistoas ja meie doktor oli üks omaette isiksus. Ta toppis piibu täis ja läitis selle, siis nõjatus seljatoele ja hakkas oma mõtet põhjalikumalt selgitama.

„Materjal,“ ütles ta veendumusega hääles, „on vältimatult Elujõu avaldumise meedium, tugipunkt, mille puudumisel on võimatu enda olemasolust teadustada või üldse väljendada ennast ükskõik millisel viisil või moel, mis oleks meile mõistetav või tajutav.

Materjali osa selle asja loomises, mida me nimetame Eluks, on nii oluline ja Elujõud ise on nii aktiivne end väljendama, et ma olen veendunud, et õigete Tingimuste olemasolul manifesteerib see end isegi nii lootusetuna näiva meediumi abil nagu seda on lihtne saetud puuklots. Sest ma ütlen teile, härrased, Elujõud on ühtaegu nii pööraselt aktiivne ja valimatu nagu Tuli – Hävitaja, kuigi seda viimast on mõned hakanud nüüd pidama pulbitseva Elu peamiseks essentsiks… Selles on üks veider paradoks,“ lõpetas ta, vangutades halli pead.

„Jah, doktor,“ ütlesin mina. „Lühidalt, teie väide on, et Elu on asi, seisund, fakt või element, ükskõik kuidas me seda nimetame, mis nõuab Materjali, mille kaudu avalduda, ja kui Materjal ning Tingimused on olemas, siis tulemuseks on Elu. Teiste sõnadega – elu on tekitatud produkt, mis manifesteerub läbi Mateeria ja on sigitatud Tingimuste poolt, mis?“

„Nii, nagu me sellest sõnast aru saame,“ ütles vana arst. „Ent pidage meeles, et olemas võib olla ka kolmas faktor. Aga oma südames ma usun, et see on keemia, Tingimuste ja sobiva meediumi küsimus, aga Tingimuste olemasolul on Elajas nii võimas, et see haarab kinni ükskõik millest, mille abil end näidata. See on Vägi, mille kutsuvad esile Tingimused, ent sellest hoolimata ei too see meid kübekese võrragi lähemale selle seletusele, nagu see ei selgita Elektrit ega Tuld. Need kõik kolm on Välised Jõud – Tühjuse Koletised. Miski meie võimuses olev ei suuda ühtegi neist luua, meie suudame tingimusi luues igaühte neist pelgalt oma füüsilistele meeltele tajutavaks teha. On mu jutt arusaadav?“

„Jah, doktor, teatavas mõttes on,“ ütlesin mina. „Aga ma ei nõustu teiega, kuigi ma enda arvates teist aru saan. Elekter ja tuli on mõlemad nähtused, mida ma võiksin nimetada looduslikeks, aga Elu on midagi abstraktset – mingi kõigesse imbunud Ärkvelolek. Oh, ma ei oska seda seletada ja kes suudaks! Aga see on spirituaalne, mitte lihtsalt Tingimuste poolt tekitatud nähtus nagu Tuli või Elekter, nagu te ütlesite. See teie mõte on kohutav. Elu on teatav spirituaalne müsteerium…“

„Rahu, mu poiss,“ ütles eakas arst omaette leebelt naerdes, „või muidu võin paluda teid demonstreerida, ütleme, limuse või krabi elu spirituaalset müsteeriumit.“

Ta vaatas mulle kirjeldamatult kahjurõõmsa muigega otsa. „Nii või teisiti,“ jätkas ta, „nagu te kõik arvatavasti olete juba ära arvanud, mul on teile rääkida üks lugu, mis toetab mu arusaama, et Elu pole suurem Müsteerium ega ime kui Tuli või Elekter. Aga, härrased, palun ärge unustage, et kuigi meil on õnnestunud panna nimed nendele kahele jõule ja neid ära kasutada, on nad olemuslikult samavõrra saladused nagu seni. Ja nii või teisiti ei selgita see, mida ma teile jutustada tahan, Elu müsteeriumi, vaid annab teile kõigest ühe toetuspunkti, millele tugineb mu sisetunne, et Elu on – nagu ma ütlesin – Tingimuste (see tähendab, loodusliku Keemia) kaudu avalduv Jõud, ja et see võib oma eesmärgi ja Vajaduse saavutamiseks kasutada kõige uskumatumat ja ebatõenäolisemat Mateeriat, sest ilma Mateeriata ei saa seda tekkida, see ei saa avalduda…“

„Ma ei nõustu teiega, doktor,“ sekkusin mina. „Teie teooria hävitab kogu usu surmajärgsesse ellu. See…“

„Tasa-tasa, poja,“ ütles vanamees, näol kerge mõistev naeratus. „Kõigepealt kuulake ära, mis mul öelda on. Ja nii või teisiti, millised on teie vastuväited materiaalsele elule pärast surma? Ja kui te olete vastu materiaalsele toestikule, siis tahan teile ikkagi meenutada, et ma kõnelen Elust sellisena, nagu me mõistame seda sõna selles meie praeguses elus. Nüüd aga ärge segage, noormees, või muidu ma ei jõuagi midagi rääkida.

See juhtus siis, kui ma olin noor mees, ja see, härrased, oli üsna palju aastaid tagasi. Ma olin lõpueksamid ära teinud, ent olin ülepingutusest nii kurnatud, et otsustati, et parem on teha üks merereis. Kindlasti ei olnud ma rahaliselt heal järjel ja lõpuks olin ma väga rõõmus, kui sain nime poolest arsti koha reisiklipperil, mis purjetas Hiinasse.

Laeva nimi oli Bheotpte ja varsti pärast seda, kui olin kogu kraami pardale saanud, asus see teele ja me liikusime mööda Thamesi ning järgmisel päeval olime juba kaugel La Manche’i väinas.

Kapteni nimi oli Gannington, kes oli väga korralik mees, kuigi peaaegu kirjaoskamatu. Tema esimene abi hr Berlies oli vaikne, karmivõitu ja napisõnaline ent paljulugenud mees. Teine abi hr Selvern oli kolmest ehk päritolu ja kasvatuse poolest sotsiaalselt kõige haritum, aga tal ei olnud seda sitkust ja visadust, mis teistel. Ta oli tundlikum ning emotsionaalselt ja isegi mentaalselt kolmest kõige haavatavam.

Reisil tegime peatuse Madagaskaril, kus me mõned reisijad maale lasksime, ja siis suundusime itta, plaanides teha peatuse North West Cape’il, aga umbes saja kraadi võrra ida pool sattusime kohutava ilma kätte, mis viis meilt kõik purjed ning lõhkus kliiverpoomi ja esimasti tipmise osa.

Torm kandis meid mitusada miili põhja poole ja kui see meid lõpuks lahti lasi, leidsime end olevat väga viletsas seisus. Laevakere oli muljutud ja see oli kolme jala jagu liitekohtadest vett sisse lasknud. Lisaks kliiverpoomile ja esimastile oli vigastatud ka peamast, kaks paati olid läinud, samuti üks meie seakuut (koos kolme toreda seaga). See viimane uhuti üle parda kõigest pool tundi enne seda, kui tuul vaibuma hakkas, ja tuul vaibus ruttu, kuigi meri oli veel mitu tundi väga vastik.

Tuul jättis meid maha vahetult enne pimedat ja kui saabus hommik, tõi see kaasa suurepärase ilma: rahuliku, kergelt voogava mere ja heleda päikese ning tuulevaikuse. Lisaks nägime, et me pole üksi, sest umbes kahe miili kaugusel lääne pool oli üks teine laev, millele hr Selvern, teine abi, mu tähelepanu juhtis.

„See on üsna kummalise väljanägemisega, doktor,“ ütles ta ja ulatas mulle pikksilma. Vaatasin sellega teist laeva ja ma sain aru, mida ta mõtleb, vähemalt arvasin, et saan.

„Jah, härra Selvern,“ ütlesin, „see on üsna vanamoelise olemisega.“

Ta naeris talle omasel meeldival moel.

„Pole raske aru saada, et te pole meremees, doktor,“ märkis ta. „Sellel on kümmekond kummalist iseärasust. See on hüljatud ja see on välimuse järgi mitukümmend aastat ringi hulpinud. Vaadake selle ahtrieendi kuju ja käila ja täävinina. See on vana kui mäed, nagu öeldakse, ja oleks pidanud juba ammu-ammu merepõhjaga tutvuma. Vaadake ta külge kasvanud taimestikku ja ta allesoleva taglastuse jämedust – ma oletan, et see kõik on soolakoorik, kui panete tähele valget värvi. See oli kunagi väike parklaev, aga tal pole jardigi purjeid alles, need kõik on ära kukkunud. Kõik on mädanenud, ime, et taglastus samuti läinud pole. Ma loodan, et vana lubab meil paadi võtta ja sellele pilgu peale heita, see on seda vägagi väärt.“

Siiski näis, et suurt šanssi selleks ei ole, sest kogu meeskond oli jalule aetud ning kogu päeva käis kibe töö mastide ja seadmete parandamisel ja see võttis omajagu aega, nagu te isegi arvata võite. Vahepeal panin ka ise käed külge ühe tekikepsli tõstmisel, sest füüsiline töö oli mu maksale hea. Vana kapten Gannington kiitis selle heaks ja ma veensin teda kaasa tulema ning sama ravimit proovima, mida ta ka tegi, ja me saime töö juures päris semudeks.

Me hakkasime rääkima hüljatud laevast ja ta märkis, kuidas meil oli vedanud, et me polnud sellega pimeduses kokku põrganud, sest laev jäi meist allatuult, arvestades suunda, kuhu me tormis triivinud olime. Ka tema oli arvamisel, et sel laeval on kummaline välimus ja et see on üsna vana, aga selle viimase osas oli tal ilmselgelt vähem teadmisi kui teisel abil, sest ta oli, nagu ma ütlesin, harimatu mees ega teadnud mereasjandusest palju enamat kui seda, mida kogemus õpetanud oli. Tal ei olnud selliseid raamatuteadmisi nagu teisel abil endisaegsete meresõidukite kohta, mida hüljatud laev näis olevat.

„See on vana,“ oli ainus, mis ta sel teemal öelda oskas.

Aga kui ma mainisin, et võiks olla huvitav selle pardale minna ja üle vaadata, ta noogutas, otsekui oleks see tal juba varem mõttes olnud ja kooskõlas ta enda arvamisega.

„Siis, kui töö tehtud saab, doktor,“ ütles ta. „Saate aru, praegu pole mehi raisata. Peame kõik jonksu saama, nii hästi kui suudame. Aga teise vahikorra ajal võtame mu paadi ja lähme. Meri on vaikne ja see saab meile põnev käik olema.“

Samal õhtul pärast teejoomist andis kapten käsu paat presendi alt välja võtta ja vette lasta. Teine abi pidi meiega kaasa tulema ja kipper ütles talle, et paati pandaks kaks või kolm laternat, kuna varsti hakkas pimedaks minema. Veidi hiljem sõudsime üle vaikse mere, kuus meest aerudel, ja jõudsime väga kiiresti edasi.

Mina istusin koos teise abiga ahtris, kapten hoidis tüüri ning sedamööda, kuidas me võõrale laevale lähemale jõudsime, silmitsesin ma seda üha tähelepanelikumalt, nagu ka kapten ja tema teine abi. Nagu mäletate, oli see laev meist lääne pool ja loojuv päike mässis ta tagantpoolt võimsatesse punastesse leekidesse, nii et see tundus veidi hägune ja hajus, ning seda ümbritsev helendus ei lasknud peaaegu üldse uurida kõdunevaid maste ja vähest taglastust, sest need olid uppunud päikeseloojangu uhkesse tulemängu.

Just selle loojuva päikese valgusefekti tõttu nägime alles suhteliselt lähedale jõudes, et hüljatud laeva ümbritses igalt poolt mingi kummaline kobrutis, mille värvile oli atmosfääri punase kuma tõttu raske nime anda, aga mille me hiljem tuvastasime kui pruuni. See kobrutis kulges laeva ümber mitmesaja jardi kaugusele ja moodustas hiigelsuure mittesümmeetrilise laigu, millest suur osa paiknes ida pool, ulatudes meie paremast pardast umbes paarikümne sülla kaugusele.

„Kummaline sodi,“ ütles kapten Gannington üle paadiserva kummardudes ja muda silmitsedes. „Miski oleks nagu laadungist pragude vahelt välja pressinud ja mädanema läinud.“

„Vaata käila ja ahtrit,“ ütles teine abi. „Vaata, kuidas see on täis kasvanud.“

Nagu ta tähelepanu juhtis, oli selle vööriaerude ja lühikese ahtrireelingu all veidra välimusega mereseente klombid. Kliiverpoomi köndil ja täävil rippusid suured merikasvude ja muda habemed, mis ulatusid ümbritsevasse saasta. Laev oli parempardaga meie poole ja see parras oli määrdundvalge, mida ilmestasid tuhmimat tooni massi triibud ja laigud.

„Temast tõuseb auru või hägu,“ ütles taas suu lahti teinud teine abi. „Vastu valgust on see näha. See tuleb ja läheb. Vaadake!“

Siis ma sain aru, mida ta silmas peab – nõrk hägu või aur, mis kas hõljus vana laeva kohal või eraldus sellest, ja ka kapten nägi seda.

„Spontaanne süttimine!“ hüüatas ta. „Me peame ette vaatama, kui luugi lahti teeme, kui see pole just mõni õnnetu vennike, kes pardale on jäänud, aga see pole usutav.“

Me olime nüüd vanast laevast paarisaja jardi kaugusel ja olime sisenenud pruuni sogasse. Kui see aerudelt maha nirises, kuulsin, kuidas üks mees omaette pomises: „Neetud siirup!“ Ja tõepoolest meenutas see siirupit. Sedamööda kuidas paat laevale aina lähemale jõudis, muutus solk üha paksemaks, nii et lõpuks aeglustas see märgatavalt meie kiirust.

„Andke pihta, poisid! Pange tempot juurde!“ hõikas kapten Gannington ja pärast seda polnud muid hääli peale meeste hingeldamise ja nõrga rutiinse laksuva heli, kui aerud pruunist massist kerkisid ja paat edasi tungis. Lähemale jõudes hakkasin õhtuses õhus tajuma veidrat haisu, mille tekitasid kahtlemata aerud, mis püdela massi segi ajasid. Mulle tundus, et mingil ebamäärasel moel on see hais mulle tuttav, aga nime ei osanud ma sellele anda.

Me olime nüüd vanale laevale väga lähedal ja lõpuks kõrgus ta otse meie ees hääbuva valguse taustal. Siis hüüdis kapten: „Tõmmake ligi ja pootshaak külge panna,“ mida ka tehti.

„Hei, seal! Ahoi! Kas keegi on pardal? Ahoi!“ hüüdis kapten Gannington, aga vastust ei tulnud. Ainult tema madal hääl, mis hääbus mereavarusse iga kord, kui ta hõikas.

„Hei, seal! Ahoi! Kas keegi on pardal!“ hüüdis ta veel mitu korda, aga vastuseks oli vaid vana aluse väsinud vaikus. Ja sellal, kui ta hüüdis ja mina vaatasin pooleldi midagi oodates üles, hakkasin tajuma kummalist kerget pinget, mis kasvas peaaegu närvilikkuseni. See läks üle, aga ma mäletan, kuidas ma ühtäkki taipasin, et väljas hakkas pimedaks minema. Pimedus tuleb troopikas üsna kiiresti, ehkki mitte nii kiiresti, nagu mõned ilukirjanduse autorid näivad arvavat. Aga asi polnud mitte hämaruses, mis oli kõigest mõne hetke jooksul tajutavalt süvenenud, vaid pigem minu närvides, mis olid mind ootamatult kergelt ülitundlikuks teinud. Ma mainin spetsiaalselt oma seisundit, sest ma ei ole tavaliselt närviline mees ja mu äkiline närvilisus on tähelepanuväärne selle valguses, mis juhtus.

„Pardal pole kedagi!“ ütles kapten Gannington. „Mehed, käed tööle!“ Sest paadi meeskond oli instinktiivselt aerud välja tõstnud, kui kapten vana laeva tervitas. Mehed asusid taas tööle ja siis hüüdis teine abi erutatult: „Vaadake, seal on meie seaaedik! Näete, sel on „Bheotpte“ otsa peale kirjutatud. See triivis siia ja sodi püüdis selle kinni. Milline õnnistatud ime!“

Oligi nõnda, nagu ta oli öelnud – see oli meie seakuut, mis oli tormis üle parda lennanud, ja oli väga ebaharilik sellega siin taas kohtuda.

„Me võtame selle slepis kaasa, kui ära lähme,“ teatas kapten ja andis meeskonnale käsu tempot juurde panna, sest nad surusid paati vaid vaevu-vaevu edasi, kuna mudane sodi oli vana aluse ümber nii tihe, et hoidis meid peaaegu paigal. Mäletan, et mulle torkas mõtteuiuna pähe, et seakuut, mille sees olid meie kolm surnud siga, oli suutnud ilma abita nii kaugele triivida, samas kui meie suutsime hädavaevu oma paadiga kobrutisse sisse suruda, kui me selleni jõudsime. Aga mõte lendas kohe peast, sest järgmiste minutite jooksul juhtus nii palju.

Mehed suutsid paadi parda äärde toimetada, nii et vahet jäi ainult paar jalga, ja pootshaagiga mees haakis meid aluse külge.

„Vöör, kas said kinni?“ küsis kapten.

„Just nii,“ vastas vöörimees ja samal ajal kostis kummaline rebenemise heli.

„Mis see on?“ küsis kapten.

„See rebenes lahti, sir. Puhtalt!“ ütles mees ja tema hääletoonist oli mõista, et see oli teda lausa šokeerinud.

„Haagi siis uuesti kinni!“ ütles kapten Gannington ärritunult. „Sa ära arva, et see käru eile ehitati! Lükka pootshaak peakettide vahele!“ Mees täitis käsu, võiks öelda, et ettevaatlikult, sest mulle tundus süvenevas hämaruses, et ta ei avaldanud pootshaagile survet, kuigi selleks polnud vajadustki. Saate aru, paat ei saanud selles pudrus, mille sees see oli, väga kaugele liikuda. Ma mäletan, et mõtlesin sellele, kui ma vana laeva pungis parrast silmitsesin. Siis kuulsin kapten Ganningtoni häält:

„Jessas, on see alles vana! Ja mis värvi, doktor! Vana värvi pole ollagi, eh! Andke keegi mulle aer!“

Talle ulatati aer ja ta pani selle iidse paisunud laevakülje vastu. Siis ta peatus ja hüüdis teisele abile, et too läidaks kaks lampi ja need edasi annaks, sest pimedus oli nüüd merele laskunud.

Teine abi süütas laternad ja ütles ühele madrusele, et see süütaks kolmanda ja hoiaks selle paadis valmis. Seejärel astus ta, lamp kummaski käes, sinna, kus kapten Gannington seisis, aer vastu laevaparrast.

„Nii, mu poiss,“ ütles kapten abile, kes oli istunud vööris, „mine üles ja me ulatame sulle lambid.“

Mees hüppas püsti, et käsku täita, jõudis aeruni, astus sellele ja samal hetkel näis miski järele andvat.

„Vaadake!“ hüüdis teine abi ja osutas lampi hoidva käega. „See vajus sisse!“

See oli tõsi. Aer oli silmanähtavalt vana aluse libedasse, pundunud külge sisse tunginud.

„Ma arvan, et hallitus,“ ütles kapten Gannington, kallutades end hüljatud vraki poole, et lähemalt vaadata. Seejärel madrusele: „Mine üles, mu poiss, ja ole kiire… Ära seal passima jää!“

Seepeale hakkas mees, kes oli hetkeks peatunud, kui tundis aeru oma raskuse all vajuvat, mööda seda üles ronima, ja mõne sekundi pärast oli ta pardal ja kummardus, et laternad vastu võtta. Need ulatati talle ja kapten hõikas, et ta aeru paigal hoiaks. Siis läks üles kapten, hõigates mulle, et ma järele tuleksin, ja pärast mind teine abi.

Kui kapteni nägu üle reelingu ulatus, hüüatas ta jahmunult:

„Hallitus, põrgu päralt! Hallitus… Tonnide kaupa. Püha taevas!“

Kui ma tema hüüatust kuulsin, ronisin veel käbedamalt talle järele ja hetke või kahe pärast nägin ka mina, mida ta silmas pidas – kõikjal, kuhu kahe lambi valgus ulatus, oli ainult suur sile mass määrdundvalget hallitust.

Ronisin üle reelingu, teine abi tihedalt kannul, ja jäin hallitusega kaetud tekile seisma. Meie jalad ütlesid meile, et hallituse all ei pruukinud laudist üldse ollagi. See andis meie astumisel järele, see tundus käsnjas ja vetruv. See kattis vana laeva tekiehitisi, nii et iga seadme ja eseme kuju oli pigem aimata kui selgelt näha.

Kapten Gannington haaras mehelt lambi ja teine abi sirutas käe teise laterna järele. Nad hoidsid neid kõrgel ja me kõik vahtisime pärani silmi. See oli kõige ebatavalisem ja miskipärast tülgastust tekitav vaatepilt. Ma ei suuda leida mingit muud sõna, härrased, mis kirjeldaks paremini mind tol hetkel üleni haaranud tunnet.

„Püha jumal,“ ütles kapten Gannington mitu korda. „Püha jumal!“ Aga ei teine abi ega madrus öelnud midagi, ja mina lihtsalt vahtisin pärani silmi ja hakkasin samal ajal kergelt mingit lõhna tundma, sest taas oli õhus mingisugust ebamäärast ja pooleldi tuttavat hõngu, mis tekitas minus miskipärast pooleldi tuttavat hirmu.

Ma vaatasin ühele ja teisele poole, silmad pärani, nagu ma juba ütlesin. Siin ja seal oli hallitus nii paks, et varjas täiesti selle, mis oli valkja kihi all, muutes tekiehitised ebamäärasteks hallitusemügarateks, kõik määrdundvalged, kaetud laikude, triipude ja tuhmide purpurpunaste plekkidega.

Selle hallituse juures oli üks kummaline asi, millele kapten Gannington tähelepanu juhtis – meie jalad ei tunginud selle sisse ega murdnud selle pealispinnast läbi, nagu oleks võinud oodata, lihtsalt jätsid sellele lohud.

„Ma pole kunagi midagi sarnast näinud! Mitte kunagi!“ ütles kapten, kui oli kummardunud ja uurinud lambivalgel hallitust meie jalge all. Ta tagus seda kannaga ja ollus tõi kuuldavale tuhmi pehme heli. Ta kummardus taas kiiresti ja silmitses seda, hoides lampi teki lähedal. „Pagan võtaks, kui see pole selle tavaline nahk!“ ütles ta.

Teine abi, madrus ja mina kummardusime samuti ja vahtisime seda. Teine abi torkas seda nimetissõrmega ja ma mäletan, et koputasin sellele mitu korda sõrmenukkidega, kuulatades surnud heli, mis sellele järgnes, ja pannes tähele hallituse tihedat, vetruvat tekstuuri.

„Tainas!“ ütles teine abi. „Täpselt nagu paganama tainas! Phh!“ Ta ajas end kiirelt sirgu. „Mulle tundub, et see haiseb kergelt,“ ütles ta.

Kui ta seda ütles, taipasin ma ühtäkki, mis oli see tuttav asi selles ebamäärases hõngus, mis meid ümbritses – selles lõhnas oli midagi loomadele omast. See oli sarnane haisule, mida me tunneme igal pool, kus kubiseb hiirtest, ainult siin oli see tugevam. Minus tekkis korraga väga reaalne rahutus ja ma hakkasin ringi vaatama… Laeval võis olla tohutu kari rotte… Need võisid osutuda erakordselt ohtlikeks, kui nad peaksid näljas olema. Samas, nagu te mõistate, kõhklesin ma oma mõtte ettevaatuse põhjenduseks välja ütlemist – see oli liiga fantaasiarikas.

Kapten Gannington oli hakanud koos teise abiga mööda hallitusega kaetud peatekki ahtri poole liikuma ja mõlemad hoidsid oma lampi kõrgel, et laevast valguse abil paremat ülevaadet saada. Pöörasin kähku ringi ja läksin neile järele, madrus tihedalt mu kannul ja ilmselgelt ärevuses. Minnes hakkasin tajuma õhus tihedat niiskust, ja mulle meenus kerge udu- või suitsuvine vraki kohal, mis oli pannud kapten Ganningtoni selgitust otsima spontaanses süttimises.

Ja kogu aeg oli tunda seda ebamäärast loomahõngu ning ühtäkki ma teadvustasin endale, et ma soovin, et me oleksime sellelt laevalt läinud.

Mõne sammu järel jäi kapten korraga seisma ja osutas hallitusega kaetud kujude rividele peateki mõlemas ääres. „Relvad,“ ütles ta. „Arvatavasti oli see omal ajal piraadilaev, võib-olla midagi hullematki! Me vaatame alla, doktor, seal võib olla üht-teist väärt kraami. See on vanem, kui ma arvasin. Härra Selvern arvab, et see on kolmesaja aastane, aga mina ei tahaks seda uskuda.“

Me jätkasime teekonda ahtri poole ja ma mäletan, et astusin nii kergelt ja ettevaatlikult kui võimalik, otsekui tunneksin alateadlikku hirmu astuda läbi mädanenud, hallitanud tekilaudise. Ma arvan, et teised tundsid sama, otsustades selle järgi, kuidas nad kõndisid. Aeg-ajalt haaras hallitus meie kandadest kinni ja lasi need siis vaikse imeva heliga lahti.

Kapten liikus teisest abist veidi eespool ja ma tean, et vihje, mille ta ise oli teinud, nagu võiks all olla midagi, mis väärib kaasa viimist, oli tema kujutlusvõimet ergutanud. Teine abi oli aga hakanud tundma umbes sama mis minagi, vähemalt jäi mulle selline mulje. Ma oletan, et kui poleks olnud seda, mida võiksin siiralt nimetada kapten Ganningtoni visaduseks ja julguseks, oleksime me kõik õige pea üle parda tagasi roninud, sest laevalael oli päris kindlasti mingi kõhedust tekitav õhustik, mis põhjustas omakorda tunde, kuidas vaprusest puudu tuleb, ja varsti te mõistate, et see tunne oli täiesti õigustatud.

Kui kapten jõudis väheste hallitusega kaetud trepiastmeteni, mis viisid üles lühikesele ahtritekile, tajusin korraga, et see niiskusetunne õhus oli muutunud palju selgemaks. See oli nüüd tajutav vahetpidamatult teatava hõreda, märja, udutaolise auruna, mis tuli ja läks kummalisel moel ning näis teki silmale aeg-ajalt kergelt ähmaseks muutvat. Ühe korra ilmus selline pilveke ootamatult ei-tea-kust ja tabas mind näkku, tuues kaasa veidra, vastiku, raske hõngu, mis tekitas minus kummalisel moel hirmu ja tunde, et kusagil varitseb pooleldi tajutav oht.

Me olime kapten Ganningtoni järel kolme hallitusega kaetud astme jagu ülespoole läinud ning liikusime nüüd aeglaselt mööda kõrgemat osa ahtri poole. Tagumise masti juures jäi kapten Gannington seisma ja tõstis laterna sellele lähemale…

„Püha taevas, härra,“ ütles ta teisele abile, „see on väga paksu hallituse all. Ma olen kindel, et see on ligi nelja jala paksune.“ Ta valgustas masti altpoolt, kus see tekiga ühines. „Püha taevas!“ ütles ta. „Vaadake neid meritäisid selle peal!“ Ma astusin lähemale oligi nii, nagu ta ütles – see oli paksult kaetud meritäidega, mõned neist hiigelsuured, mitte väiksemad suurtest põrnikatest ja kõik värvitud nagu vesi, välja arvatud mõned hallid laigud nende sees, ilmselt nende siseorganid.

„Ma pole kunagi selliseid näinud, välja arvatud elusa tursa peal!“ ütles kapten Cannington eriti jahmunud häälega. „Jessas, on need alles pirakad!“ Siis astus ta edasi, aga paari sammu kaugusel ahtri suunas jäi ta jälle seisma ja tõstis laterna hallituskihiga kaetud teki juurde.

„Püha taevas, doktor!“ hõikas ta vaikselt, „olete te kunagi midagi sellist näinud? See on ju lausa jala pikkune!“

Ma kummardusin üle tema õla vaatama ja nägin, mida ta silmas peab: see oli läbipaistev, värvitu elukas, umbes ühe jala pikkune ja umbes kaheksa tolli kõrgune, kumera seljaga, mis oli ebaharilikult kitsas. Me kõik kambas vahtisime seda, silmad pärani, kui see tegi kiire liigutuse ja oli läinud.

„Hüppas!“ ütles kapten. „Pagan võtaks, kui see polnud kõige suurem meritäi, keda ma eales näinud olen! Ma arvan, et see hüppas oma kakskümmend jalga.“ Ta ajas selja sirgu ja kratsis pead, viibutades teise käega laternat ühele ja teisele poole, ja vahtis ringi. „Mida need siin pardal teevad!“ ütles ta. „Neid võib tavaliselt paksu tursa ja sihukeste asjade peal leida… Olgu ma neetud, doktor, kui ma aru saan.“

Ta tõstis laterna suure hallituskünka poole, mis hõivas madala ahtriteki tagumise osa, natuke eespool sellest kohast, kus asus kahe jala kõrgune „murdepunkt“ teisele ja kõrgemale ahtritekile, mis ulatus tagumise reelinguni. Küngas oli üsna suur, mitu jalga läbimõõdus ja rohkem kui jard kõrge. Kapten Gannington läks selle juurde.

„Ma arvan, et see on tekiluuk,“ lausus ta ja andis sellele tugeva jalahoobi. Ainsaks tulemuseks oli sügav lohk hiigelsuures valkjas mügaras, otsekui ta oleks virutanud jala mingisuguse tainataolise olluse sisse. Siiski pole ma päris täpne, kui ütlen, et see oli ainus tulemus, sest juhtus ka üks teine asi – kapteni jalast tekkinud august imbus veidi tumepunast vedelikku, millega kaasnes kummaline hõng, mis oli ja ei olnud osaliselt tuttav. Osa hallituselaadsest ainest oli jäänud kapteni saapanina külge ja ka selle seest tuli sama värvi vedelikku.

„Nii!“ ütles kapten Gannington üllatunult ja võttis hoogu, et kõrgendikule veel üks jalahoop anda, aga teda peatas teise abi hüüatus:

„Ärge lööge, sir!“ hõikas teine abi.

Ma vaatasin tema poole ja kapten Ganningtoni lambist kumavas valguses nägin, et ta näol oli jahmunud, pooleldi hirmunud ilme, otsekui oleks ta ühtäkki ja ootamatult millegipärast hirmul ja otsekui oleks ta keel selle hirmu reetnud, ilma et tal oleks tegelikult olnud soovi midagi öelda.

Ka kapten pöördus ja vahtis talle otsa.

„Aga miks, härra?“ küsis ta mõneti arusaamatust väljendaval häälel, millest kõlas ka kübeke ärritust. „Me peame sellest sopast lahti saama, kui tahame alla minna.“

Ma vaatasin teist abi ja mulle tundus, et kummalisel moel ei kuulanud ta mitte kaptenit, vaid pigem mingit teist heli.

Äkki ütles ta imeliku häälega: „Kuulake!“

Aga me ei kuulnud midagi peale all paadis rääkivate meeste vaikse kõnekõmina.

„Mina ei kuule midagi,“ ütles kapten Gannington veidi aja pärast. „Aga teie, doktor?“

„Ei kuule,“ vastasin.

„Mida te enda arvates kuulsite?“ küsis kapten, pöördudes taas teise abi pole. Aga teine abi raputas veidral, peaaegu ärritunud viisil pead, otsekui oleks kapten tema kuulatamist seganud. Kapten Gannington silmitses teda hetke, siis tõstis laterna ja vaatas mõnevõrra rahutu ilmega ringi. Ma tean, et tundsin ebaharilikku ärevust, Aga lambivalguses oli näha igas suunas vaid hallikat, määrdundvalget hallitust.

„Härra Selvern,“ ütles kapten viimaks, vaadates mehele otsa, „ärge kujutage asju ette. Võtke end ometi kokku. Te teate ju, et ei kuulnud midagi?“

„Ma olen kindel, et kuulsin midagi, sir!“ ütles teine abi. „Mulle näis, et kuulsin…“ Ta jäi korraga vait ja näis peaaegu valusalt ja pingeliselt kuulatavat.

„Mille moodi see oli?“ küsisin mina.

„Kõik on korras, doktor,“ ütles kapten Gannington kergelt naerdes. „Kui me tagasi jõuame, võite talle toonikut anda. Ma ajan selle tee nüüd lahti.“

Ta võttis hoogu ja andis teise jalahoobi jäleda massi pihta, mis tema arvates varjas laeluuki. Selle hoobi tulemus oli jahmatav, sest kogu mass lõi võbelema nagu vastiku välimusega kallerdisemägi.

Ta tõmbas jala selle seest kiiresti välja ja astus sammu tagasi, sirutades lambi selle poole.

„Kirevase päralt!“ ütles ta ja oli selge, et ta oli tõeliselt ehmunud. „See neetud värk on nüüd pehme!“

Ta oli mitu sammu ootamatult pehmenenud künkast jooksusammul taganenud ja näis tundvat meeletut hirmu. Ehkki ma olen kindel, et tal polnud vähimatki aimu, mida ta kartis. Teine abi seisis oma kohal ja jõllitas pärani silmi. Mis minusse puutub, siis tean, et tundsin kõige ebameeldivamat rahutust. Kapten hoidis endiselt lampi võbeleva künka poole ja vahtis seda ainitise pilguga.

„See on läbinisti lödiks läinud!“ ütles ta. „Seal all ei ole luuki. Selle sees ei ole ümmargust puuvärki! Öäk, milline vastik hais!“

Ta läks ümber kummalise muhu selle taha, et vaadata, kas suure hallitusekuhja taga võib olla avaus. Ja siis…

„Kuulake!“ ütles teine abi uuesti, tema hääletoon oli erakordselt veider.

Kapten Gannington ajas end sirgu ja järgnes ülimalt intensiivne vaikus, kui polnud kuulda isegi meeste jutukõminat pardaäärsest paadist. Me kõik kuulsime seda – mingisugust tuhmi, pehmet tuksumist: pumps! pumps! pumps! kusagilt laevakere seest meie all, mis oli siiski nii ebamäärane, et peaaegu kahtlesin, kas ma kuulen seda, ainult et teised kuulsid ka.

Kapten Gannington pöördus ootamatult abi poole:

„Ütle neile…“ alustas ta. Aga abi karjatas ja osutas sõrmega. Tema omamoodi emotsioonitule näole oli tekkinud kummaline pingelisus, nii et kapteni pilk järgnes otsekohe ta sõrmele. Nagu arvata võite, vahtisin ka mina pärani silmi. Ta osutas suurele mügarale ja ma sain aru, mida ta silmas peab.

Kapten Ganningtoni saabastest hallituselaadsesse ollusesse jäänud kahest august purskus välja veidralt regulaarsel moel tumepunast vedelikku, peaaegu nii, nagu oleks seda pumbatud. Püha taevas! Aga ma vahtisin seda ja sel hetkel purskas välja suurem juga ja lendas meheni välja, tabades ta saapaid ja püksisääri.

Mees oli juba varem stoilisel, ükskõiksel moel üsna närvis olnud ja tema hirmutunne oli pidevalt kasvanud, aga selle peale ta lihtsalt röögatas ja pöördus ringi, et jooksu pista. Ta peatus hoobilt, otsekui oleks ootamatu hirm tekil tema ja paadi vahel valitseva pimeduse ees ta paigale naelutanud. Ta rebis teise abi käest laterna ja sööstis üle jäleda hallitusvälja minema.

Hr Selvern, teine abi, ei öelnud sõnagi. Vaid lihtsalt seisis ja jõllitas veidralt haisvat kahte tuhmpunast voogu, mis võbelevast künkast välja voolasid. Kapten Gannington andis mehele röögatades käsu tagasi tulla, aga too pani üle hallituse aina edasi, kusjuures ta jalad näisid ollusesse kinni jäävat, otsekui oleks see ühtäkki pehmeks muutunud. Ta jooksis siksakke tehes, latern pööraselt kõikumas, kui ta jalgu lopsuvate helide saatel lahti kiskus ja ma kuulsin tema hirmunud hingeldamist isegi seal, kus ma seisin.

„Tule selle lambiga tagasi!“ karjus kapten taas, ent mees ei paistnud ikkagi tähelepanu pööravat ja kapten jäi hoobilt vait, tema huuled liikusid kummalisel, mitteartikuleeritud viisil, justkui oleks ta mehe allumatusest pöörases vihahoos. Ja vaikuses me kuulsime jälle neid helisid: pumps! pumps! pumps! pumps! Need olid nüüd üsna selged ja korraga tundus mulle, et need kostavad otse mu jalgade alt, ehkki sügavalt.

Ma pöörasin pilgu hallitusele, millel seisin, ja tundsin korraga ootamatut hirmusegust vastikust kõige meid ümbritseva vastu, siis vaatasin kapteni poole ja püüdsin öelda midagi nii, et ma ei paistaks hirmunud. Ma nägin, et ta oli pöördunud taas näoga künka poole ja kogu viha oli ta näolt kadunud. Ta oli tõstnud käe lambiga kumeruse poole ja ta kuulatas. Tekkis taas üks absoluutse vaikuse hetk, vähemalt ma tean, et ma ei kuulnud ainsatki heli peale selle ebahariliku tümpsumise kusagil all laevakere sisemuses.

Kapten niheles närviliselt ja kui ta jalgu kergitas, tegi hallitus lopsuvat heli. Ta vaatas vilksamisi minu poole, püüdes naeratada, justkui ei peaks ta seda oluliseks asjaks. „Mida teie sellest arvate, doktor?“ küsis ta.

„Ma arvan…“ alustasin lauset. Aga teine abi katkestas mind üheainsa sõnaga, tema hääl oli võtnud kõrgema tooni, nii et me mõlemad vaatasime otsekohe tema poole.

„Vaadake!“ ütles ta künkale osutades. See väreles üleni aeglaselt. Sellest tekkis kummaline laine, mis jooksis mööda tekki edasi, nagu jookseb laine rahulikult merepinnalt kalda poole. See jõudis ühe kumeruseni meist veidi eespool, mis oli minu arvates kajutiaken, ja järgmisel hetkel vajus see teine küngas peaaegu ühetasaseks seda ümbritseva tekiga, võbeledes sealjuures kõige kummalisemal viisil. Otse teise abi jalge alla tekkis ühtäkki ootamatu kiire värin ning mees tõi kuuldavale vaikse käheda karjatuse ja sirutas käed kahele poole, et tasakaalu hoida. Värin hallituses laienes ja kapten Gannington vaarus ning ajas jalad laiali, vandudes hirmunult. Teine abi hüppas tema juurde ja haaras tal randmest,

„Paat, sir!“ ütles ta, nimetades sama asja, mille ütlemiseks polnud minul julgust jätkunud. „Jumala eest…“

Aga tema lause jäigi lõpetamata, sest ta sõnad lõikas pooleks kohutav kähe kriiskamine. Nad pöördusid ringi ja jäid vaatama. Mina nägin ilma pöördumata. Mees, kes oli meie juurest ära jooksnud, seisis laeva keskosas, umbes sülla kaugusel tüürpoordi reelingust. Ta kõikus küljelt küljele ja röökis kõige pöörasemal moel. Ta näis püüdvat jalgu tõsta ja tema kõikuva laterna valguses nägime peaaegu uskumatut vaatepilti. Igal pool tema ümber oli hallitus aktiivses liikumises. Tema labajalad olid nii sügavale vajunud, et neid polnud näha. Ollus näis ta sääri lakkuvat ja korraga oli näha ta paljast ihu. Jäle kraam oli ta püksisääred ära rebinud, otsekui oleks need paberist. Ta tõi kuuldavale lihtsalt südantlõhestava karjatuse ja tõmbas tohutu pingutusega ühe jala välja. See oli osaliselt lömastatud. Järgmisel hetkel langes ta näoli maha ja ollus kuhjas end talle peale, otsekui see oleks päris elusolend, pulbitsedes kohutavast metsikust elusädemest. See oli lihtsalt põrgulik vaatepilt. Me ei näinud enam madrust. Seal, kuhu ta oli kukkunud, asus nüüd vingerdav piklik küngas, mis kasvas järjest suuremaks, sest hallitus näis igalt poolt kummaliste lainetena selle poole liikuvat.

Kapten Cannington ja teine abi olid seda uskumatut õudust nähes jahmunud ja haudvaiksed, aga mina olin hakanud jõudma ühele grotesksele ja kohutavale järeldusele, mida mu erialane koolitus nii toetas kui ka takistas.

Pardaäärsest paadist kostsid valjud hüüded ja ma nägin, kuidas üle laeva serva kerkis kaks nägu. Meeste näod olid hetke jooksul selgesti näha, sest – kummaline küll – neid valgustas lamp, mille madrus oli haaranud hr Selverni käest ning mis seisis ilusti ja kahjustamatult tekil püsti, veidi eespool sellest kohutavast piklikust kõrgendikust, mis endiselt kohutaval moel lainetas ja vingerdas. Lamp kerkis ja vajus mööduvates hallituselainetes, täpselt nii, nagu me näeme paati kerkimas ja langemas kerges merelainetuses. Praegu pakub see mulle psühholoogilist huvi, kui meenutan, kuidas just see kerkiv ja vajuv latern teadvustas mulle kogu selle olukorra arusaamatu, veidra kummalisuse.

Meeste näod kadusid äkiliste karjatuste saatel, justkui nad oleksid libisenud või ootamatult haiget saanud, ja paadist kostis taas hüüdeid ning kisa. Mehed hüüdsid, et me kohe ära tuleks. Samal hetkel tundsin, kuidas mu vasakust saapast haarati tugevalt kinni, nii et see oli väga valus, ja tõmmati ootamatult ning jõuliselt allapoole. Väänasin selle hirmust ja vihast pakatava röögatusega lahti. Ma nägin, et kogu laeva tekk meie ees oli üleni liikumises ning ühtäkki leidsin end hirmunud häälega karjumas:

„Paat, kapten! Paat, kapten!“

Kapten Gannington vaatas üle parema õla minu poole, näol kummaline tuim ilme, mis ütles mulle, et ta on kõigest toimuvast täielikus segaduses ja jahmunud. Tegin ühe pingutatud närvilise sammu tema poole, haarasin tal käest ja raputasin seda metsikult.

„Paat!“ karjusin ma talle. „Paat! Jumala eest, ütle meestele, et nad tooks paadi ahtrisse!“

Sel hetkel pidi hallitus teda jalgadest allapoole tõmbama, sest ta röögatas ootamatult pööraselt ja hirmunult ning hakkas metsikult pingutades väänlema ja kätega vehkima, pillates laterna maha. Ta rebis jalad vabaks ja seda tehes oli kuulda rebenevat heli. Tegelik olukord ja tegutsemisvajadus olid tabanud teda brutaalse selgusega ja ta röökis meestele paadis:

„Tooge paat ahtrisse! Tooge ahtrisse! Tooge ahtrisse!“

Mina ja teine abi karjusime pööraselt sama.

„Jumala eest, mehed, olge kärmed!“ karjus kapten ja kummardus kiiresti lambi järele, mis põles ikka veel. Ta jalad olid taas kinni jäänud ja ta kiskus need lahti, vandudes ja hingeldades ning hüpates end kokku võttes jardi kõrgusele. Siis sööstis ta reelingu poole, rebides igal sammul jalgu lahti. Samal hetkel karjus teine abi midagi ja püüdis kaptenist haarata.

„See võttis mu jalgadest! See võttis mu jalgadest!“ röökis ta. Ta jalad olid saapasääre servani sisse vajunud ja kapten haaras tal oma võimsa vasaku käega piha ümbert kinni ja tegi jõulise tõmbe, nii et järgmisel hetkel oli mees vaba, aga ta mõlemad saapatallad olid peaaegu olematud.

Mis minusse puutub, siis hüppasin meeletult jalalt-jalale, et vältida hallitusse kinni jäämist, ja siis tegin kiire sööstu laeva külje poole. Aga enne kui ma sinna jõudsin, tekkis meie ja reelingu vahele hallituse sisse kummaline õõnsus, vähemalt kahe jala laiune ja ma ei tea kui sügav. See sulgus hetkeliselt ja kogu hallitus selles kohas, kus avaus oli olnud, hakkas kohutavalt pulbitsema või lainetama, nii et ma jooksin sealt tagasi, sest ei julgenud jalga selle peale asetada. Siis hüüdis kapten:

„Ahtrisse, doktor! Ahtrisse, doktor! Siiapoole, doktor! Jookske!“ Siis nägin, et ta oli minust möödunud ja jõudnud ahtrisse, tagumise otsa kõrgemale tekile. Teine abi oli visatud üle ta vasaku õla nagu kott ja too rippus seal lõdvalt ning liikumatult, sest hr Selvern oli minestanud ja tema pikad jalad kõlkusid kapteni joostes pehmelt ja abitult kandja massiivsete põlvede vastu. Ma märkasin veidral ja alateadlikul moel pisikesi detaile ja nägin, et teise abi saabaste tallad laperdasid ja hüplesid, kui kapten ahtri poole tuigerdas.

„Ahoi, paat! Ahoi, paat! Ahoi, paat!“ hüüdis kapten ja siis olin ma tema kõrval ning karjusin kaasa. Mehed vastasid valjude julgustavate hüüetega ja oli selge, et nad pingutasid meeleheitlikult, et paati läbi laeva ümbritseva paksu sulbi ahtrisse toimetada.

Me jõudsime hallitusega kaetud iidse ahtrireelingu juurde ja pöördusime hingeldades ringi, et näha poolpimeduses, mis toimub. Kapten Cannington oli jätnud laterna suure künka juurde, kui ta teise abi õlale oli võtnud, ja seal seistes me avastasime ootamatult, et kogu hallitus meie ja valguse vahel on üleni liikumises. Siiski oli see osa, millel meie seisime, umbes kuue või kaheksa jala jagu meist eespool endiselt kindel.

Me hüüdsime iga paari sekundi järel meestele, et nad kiirustaksid, ja nemad hõikasid meile, et jõuavad kohe-kohe meie juurde. Ja me vahtisime kogu aeg seda kohutavat laevatekki ning mina olin sõna otseses mõttes pingest hullumas ja valmis hüppama üle parda sellesse räpasesse solki meie ümber.

Laeva suure kere sisemusest kostis aga pidevalt see iseäralik tuhm ja raske tümpsumine, mis muutus aina valjemaks. Mulle tundus, et kogu aluse kere hakkas iga tuhmi löögi järel värisema ja võbelema. Ja minu jaoks oli groteskse ja kohutava kahtluse tõttu selle kohta, mis seda müra tekitas, see ühtäkki kõige hirmutavam ja uskumatum heli, mis ma eales kuulnud olin.

Meeleheitlikult paati oodates silmitsesin kogu aeg hallikasvalget laeva, nii palju kui lambivalgus võimaldas. Kõik tekid näisid olevat kummalises liikumises. Nägin ähmaselt, kuidas lambist kaugemal, heledamast valgusesõõrist väljaspool hallitusemügarad jäledalt õõtsusid ja kõikusid. Lähemal, laterna heledamas kumas kasvas aina suuremaks küngas, mis pidi olema laeaken. Seda katsid tülgastavad tumepunased sooned ja sedamööda kuidas see paisus, näis mulle, et sooned ja laigud muutusid selgemaks – need kerkisid, otsekui oleksid kõrgreljeefis, nii nagu me näeme puhtatõulise ja võimsa hobuse kehal eenduvaid veresooni. See oli ülimalt ebaharilik. Küngas, mida me olime arvanud olevat luugi, oli ümbritseva hallitusega samale tasemele vajunud ja ma ei näinud, et see oleks enam tumepunast vedelikku välja pursanud.

Hallituse võbelus hakkas lambist kaugemale liikuma ja see tuli kiiresti ahtri ja meie poole. Seda nähes ronisin käsnjana tunduvale ahtrireelingule ja karjusin veelkord paadi suunas. Mehed vastasid hõigetega, millest sain aru, et nad olid lähemal, aga see võigas sulp oli nii paks, et ilmselgelt oli raske paati üleüldse edasi liigutada. Minu kõrval raputas kapten Cannington meeleheitlikult teist abi, mispeale too liigutas ja hakkas oigama. Kapten raputas teda uuesti.

„Ärka üles! Ärka üles!“ karjus ta.

Teine väänas end kapteni käte vahel lahti ja vajus äkki kokku, röögatades: „Mu jalad! Oh jumal! Mu jalad!“ Me tõmbasime ta kapteniga hallitusest lahti ja panime reelingu najale istuvasse asendisse, kus ta jätkas oigamist.

„Doktor, hoidke teda,“ ütles kapten, ja kui ma seda tegin, jooksis ta mõne jardi jagu edasi ja vaatas üle tüürpoordi reelingu alla. „Jumala eest, tehke kärmelt, poisid! Kärmelt! Kärmelt!“ hüüdis ta alla meestele ja need vastasid talle hingeldades üsna lähedalt, ent siiski nii kaugelt, et paadist ei olnud meile sel hetkel mingit abi.

Ma hoidsin pooleldi teadvusetut oigavat ohvitseri ja vahtisin laevatekki. Närviliselt vingerdav hallitus tuli aeglaselt ja hääletult ahtri poole. Ja siis korraga nägin midagi veel lähemal.

„Ettevaatust, kapten!“ hüüdsin, ja samal hetkel tegi hallitus tema lähedal kummalise ootamatu tõmbluse. Ma olin näinud, kuidas üks laineriba läbi tülgastava olluse tema poole hiilis. Mees tegi kohmaka aga võimsa hüppe ja maandus meie lähedale kindlamale pinnale, aga laine järgnes talle. Ta pöördus näoga selle poole, vandudes metsikult. Igal pool ta jalgade ümber ilmusid äkki väikesed avaused, mis tõid kuuldavale kohutavaid imevaid helisid.

„Kapten, tagasi!“ röögatasin mina. „Tulge tagasi, kähku!“

Sel hetkel jõudis laine ta jalgade juurde ja hakkas neid kompima. Ta tampis seda pööraselt jalgadega ja hüppas tagasi, saabas pooleldi jala otsast rebitud. Ta vandus raevukalt valust ja vihast ning hüppas kiiresti ahtrireelingu poole.

„Doktor! Hüppame alla!“ karjus ta. Siis meenus talle rõve sulp ja ta lõi kõhklema, röökides meeleheitlikult meestele, et need kiirustaksid. Ka mina vaatasin alla.

„Teine abi?“ ütlesin.

„Jääb mulle, doktor,“ ütles kapten Cannington ja haaras hr Selvernist. Samal hetkel tundus mulle, et nägin midagi meie all, hulpiva saasta taustal. Kummardusin üle serva ja vahtisin. Tagumise otsa juures oli miski.

„Mingi asi on seal all, kapten!“ hüüdsin, ja osutasin pimedusse.

Ta kallutas end üle reelingu ja vahtis ainitise pilguga.

„Paat, pagan võtaks! PAAT!“ röögatas ja hakkas kiiresti piki ahtrireelingut edasi pressima, vedades teist abi enda järel. Mina järgnesin neile.

„See on paat, täitsa kindel!“ hüüatas ta mõni hetk hiljem ja haaranud reelingu äärest teise abi, lükkas ta mehe alla paati, mille põhja too suure pauguga kukkus.

„Nüüd teie, doktor!“ karjus ta mulle, tõmbas mu reelingu juurest eemale ja heitis ohvitserile järele. Kui ta seda tegi, tundsin, kuidas iidset käsnjat reelingut läbis veider, tülgastav värin ja see hakkas võbisema. Ma kukkusin teise abi otsa ja kapten maandus peaaegu samal hetkel, aga õnneks mitte meie peale, vaid paadi esimesele pingile, mis ta raskuse all valju raksatusega murdus.

„Jumal tänatud!“ kuulsin teda pomisemas. „Jumal tänatud! Ma arvan, et me olime põrgule väga lähedal.“

Ta tõmbas tikku, mina ajasin end jalgele ja koos panime teise abi ühele tagumisele pingile pikali. Hüüdsime meestele paadis, kus me oleme, ja nägime nende laternat kumamas aluse paremparda tagant. Nad hüüdsid meile vastu ja ütlesid, et annavad endast parima, ja siis, kui me seal ootasime, tõmbas kapten Gannington uuesti tikku ja hakkas uurima paati, kuhu me sattunud olime. See oli kaasaegne kaheaeruline paat ja selle pärale olid maalitud sõnad CYCLONE Glasgow. See oli üsna heas seisukorras ja oli ilmselt triivinud saasta sisse ja sinna kinni jäänud.

Kapten Gannington pani korraga mitu tikku põlema ja läks hüljatud paadi vööri. Ühtäkki hõikas ta mind ja ma hüppasin üle pinkide tema juurde.

„Vaadake, doktor,“ ütles ta ja ma nägin, millest ta räägib – paadi esiotsas oli hunnik konte. Ma kummardusin ja vaatasin. Seal olid vähemalt kolme inimese luud, kõik ebaharilikul viisil läbisegi, aga üsna puhtad ja kuivad. Mul tekkis seoses nendega üks ootamatu mõte, aga ma ei öelnud midagi, sest mõte oli mingis suhtes ebamäärane ja puudutas seda veidrat ja uskumatut oletust, mis oli mulle pähe turgatanud selle raske ja tuima tümpsumise põhjusena, mis nii põrguliku järjekindlusega laeva kerest kostis ja oli selgesti kuulda isegi nüüd, kus me olime vraki pealt ära tulnud. Ja teate, mul oli kogu aeg vaimusilma ees sünge ja kohutav pilt sellest vingerdavast künkast laeva pardal.

Kui kapten Gannington tõmbas põlema viimase tiku, nägin ma midagi, mis mind iiveldama pani, ja kapten nägi seda samal hetkel. Tikk kustus, ta kobas kohmakalt uue järele ja sai selle põlema. Me nägime seda uuesti. Me polnud eksinud… Üle paadi serva sirutus suur hallikasvalge latakas – suur hallitusesiil tuli luuramisi meie poole, elus mass laeva ennast. Ja korraga röögatas kapten Gannington välja selle groteskse ja uskumatu oletuse, millele ma mõtlesin:

„Ta on ELUS!“

Ma polnud inimese hääles mitte kunagi kuulnud niisugust mõistmist ja surmahirmu. See hääles kõlanud veendumus tõi mulle reaalselt kohale selle, mis varem vaid mu alateadvuses luuranud. Ma teadsin, et tal on õigus. Ma teadsin, et selgitus, mida nii mu mõistus ja haridus ühtaegu nii tõrjusid kui ka aktsepteerisid, oli õige selgitus… Ma pole kindel, kas keegi teine üldse on võimeline aru saama sellest, mida me sel hetkel tundsime… Haljas hirm ja võimatus.

Kuni tikk veel põles, nägin, et meie poole liikuv elus mateeria oli kaetud tumepunaste soonte ja triipudega, sooned eendusid massist ja olid kohutavalt paisunud. Kõik see tuksles pidevalt iga raske pumpsu taktis, mida see tohutu organ suure hallikasvalge laevakere sees kuuldavale tõi. Tikuleek jõudis kapteni sõrmedeni ja minuni kandus iiveldamapanevat põleva ihu lõhna, aga ta näis valu üldse mitte tundvat. Siis kustus leek vaikse sisinaga, ent siiski jõudsin viimasel hetkel näha ebaharilikku asja selle koletisliku, sirutuva keele otsas. See oli hakanud märguma jäleda, purpurpunase higiga. Ja koos pimedusega saabus ka tapamaja haisule sarnanev hõng.

Ma kuulsin, kuidas kapten Cannington tikutoosi lahti rebis. Siis vandus ta kummalisel hirmunud häälel, sest tikud olid otsas. Ta pöördus pimeduses kohmakalt ringi, et kiiresti paadi ahtrisse jõuda, ja mina panin talle järele, sest me teadsime, et see olevus tuli pimeduses meie poole, sirutudes üle selle haletsusväärse segamini inimluude hunniku, mis oli ahtris kokku kuhjunud. Me hüüdsime meeleheitlikult meestele ja vastuseks nägime ähmaselt vööri ilmuva paadi piirjooni, mis oli vraki tüürpoordi tagant nähtavale ilmunud.

„Jumal tänatud!“ hingeldasin mina, aga kapten karjus neile, et nad näitaks tuld. Aga seda ei saanud nad teha, sest nad olid vahetult enne lambile peale astunud, kui püüdsid paati meeleheitliku pingutusega meie juurde tüürida.

„Kähku! Kähku!“ hüüdsin neile.

„Jumala eest, mehed, kärmelt!“ röökis kapten ja me mõlemad vahtisime ainiti pimedusse pakpoordi all, kust me teadsime (aga ei näinud) paati meie poole tulemas.

„Aer! Kähku nüüd, andke mulle aer!“ hüüdis kapten ja sirutas käed läheneva paadi poole pimedusse. Ma nägin selle vööris seisvat kuju, kes ulatas meile midagi mõne jardi kauguselt meid eristava kobrutise kohal. Kapten Gannington tegi kätega liigutuse selle poole.

„Käes! Lähme sinna!“ ütles ta kiirelt ja pingelise häälega.

Samal hetkel suruti paat, milles me olime, ootamatult mingi meeletu jõuga laeva külje vastu. Siis kuulsin kapteni hüüet: „Pea alla, doktor,“ ja kohe pärast seda keerutas ta rasket, neljateist jala pikkust aeru pea kohal ja lõi sellega pimedusse. Teise löögi järel pöördus paat aeglaselt otseks ja kohe pärast seda põrkas teine paat kergelt meie oma vastu.

Kapten Gannington viskas aeru käest, hüppas teise abi juurde, tõstis ta pingilt ja tõukas ta põlve ning käte jõuga üle vööri teise paati, kus mehed ta vastu võtsid. Siis hüüdis ta mulle, et mina üle läheks, mida ma ka tegin, ja ta tuli minu järel, võttes aeru kaasa. Me kandsime teise abi ahtrisse ja kapten karjus meestele, et need paati veidi tagasi tõmbaksid. Siis said nad vööri eemale tõugata paadist, kus me äsja olime olnud, ja suundusid läbi saastamassi lahtise mere poole.

„Kus on Tom ’Arrison,“ hingeldas üks madrus pingutuse vahel. Ta juhtus olema Tom Harrisoni isiklik sõber ja kapten Gannington vastas talle üsna lühidalt: „Surnud! Tõmba! Ära lobise!“

Kui raske poleks ka meie päästmiseks paadiga läbi sulbi tungida, näis ärasõit veel kümme korda raskem. Viieminutise pingutamise järel näis paat vaevalt sülla jagu – kui sedagi – edasi jõudnud olevat. Korraga tundus mulle, et see tuim, raske pumps-pumps-pumps kostis pimedusest selgemalt kui varem, ja ma vahtisin pingeliselt üle ahtriserva. Mul läks süda kergelt pahaks, sest ma võiksin peaaegu vanduda, et koletise tume mass oli tegelikult lähemale tulnud… et see ligines meile pimeduses. Kapten Gannington pidi mõtlema samamoodi, sest pärast põgusat pilku pimedusse hüppas ta ahtriaeru juurde ja hakkas sõudma.

„Doktor, minge pinkide alt ette!“ ütles ta mulle üsna hingetult. „Minge vööri ja vaadake, kas saate seda sodi otsa ümbert eemale lükata.“

Tegin, nagu kästud, ja minuti pärast olin paadi vööris, kus lükkasin saasta pootshaagiga ühele ja teisele poole, püüdes lõhkuda viskoosset, kleepuvat solki. Sellest tõusis rasket, peaaegu loomalikku haisu ja õhk näis üleni täituvat sellest võikast hõngust. Ma ei leia iialgi sõnu, et kirjeldada kellelegi kogu toimuva õudust – ohtu, mis näis kõikjal meie ümber õhus hõljuvat, ja kõigest veidi ahtri pool asuvat uskumatut olevust, mis – nagu ma kindlalt usun – tuli meile aina lähemale, ja meid pooleldi sulanud liimina kinni hoidvat ollust.

Minutid möödusid tuimalt ja igavikuna ning ma vahtisin ahtri poole pimedusse, kuid ei katkestanud hetkekski selle rõveda saasta tõrjumist, lüües pootshaaki selle sisse ja lükates seda küljelt küljele, kuni nahk oli märg.

Korraga hüüdis kapten Gannington:

„Meil läheb kiiremini, poisid! Tõmmake!“ Ja ma tundsin, kuidas paat tajutavalt edasi liikus ning mehed uue energia ja lootusega pihta andsid. Varsti polnud enam kahtlust, sest see ähvardav tümps-tümps-tümps oli selja taga üsna vaikseks ja ebamääraseks jäänud ja laeva ma enam ei näinud, sest öö oli muutunud kottpimedaks ja kogu taevas oli kaetud paksude, raskete pilvedega. Sedamööda, kuidas me sulbi servale lähenesime, liikus paat üha kiiremini ja ühtäkki olime puhta, toreda, värske heli saatel lahtises meres.

„Jumal tänatud!“ ütlesin valjusti, tõmbasin pootshaagi paati ja läksin ahtrisse, kus kapten Gannington taas tüüri hoidis. Ma nägin, kuidas ta vaatas ärevalt taevasse ja sinnapoole, kus põlesid meie laeva tuled, ja taas näis ta intensiivselt kuulatavat, nii et ka mina hakkasin selle peale kuulatama.

„Kapten, mis see on?“ küsisin teravalt, sest mulle näis, et kuulsin kaugel ahtri taga heli, midagi kummalise vingumise ja madalatoonilise vilistamise vahepealset. „Mis see on?“

„See on tuul, doktor,“ ütles ta vaikselt. „Jumala eest, ma soovin, et oleksime juba pardal.“

Seejärel meestele: „Tõmmake! Tõmmake elu eest või muidu ei saa te enam kunagi leiba hammustada!“

Mehed kuuletusid kohe ja jõudsime turvaliselt laeva juurde ning saime paadi kinnitatud enne tormi, mis saabus raevuka valge pilvena lääne poolt. Ma nägin seda mõne minuti jagu varem ja vaatasin, kuidas see pimeduses mere vahule rebis ja fosforse müürina lähenes. Ligemale jõudes kasvas see kummaline vingumine ja undamine aina valjemaks, kuni see oli nagu võimas aurikuvile, mis üle mere meie poole kihutas.

Ja kui see kohale jõudis, saime tõesti raskelt raputada, nii et hommikul nägime ainult vahutavat merd ja sünge vrakk oli kümnete miilide kaugusel hägusse kadunud, nii nagu me oma südametes olime siiralt soovinud.

Kui ma hakkasin teise abi jalgu uurima, leidsin need olevat üsna iseäralikus seisundis. Tallanahk näis olevat osaliselt sulanud. Ma ei oska leida ühtegi sõna, mis nende olukorda paremini kirjeldaks, ja mehe kannatused pidid olema uskumatud.

Ja nüüd, härrased,“ jätkas doktor, „see, mida ma nimetan kogu loo tuumaks. Kui me oleksime teadnud kindlalt, mis oli algselt olnud vana laeva laadungiks ja kus erinevad kaubad täpselt asusid ja lisaks veel ajafaktor ja soojuse tingimused, mis seda mõjutanud olid, pluss veel mõned ainult oletatavad näitajad, oleksime pidanud lahendama Elujõu keemilise koostise. Mitte tingimata selle algupära, pange tähele, aga vähemalt oleksime astunud pika sammu edasi. Ma olen alati kahetsenud seda tormi – see tähendab, teatud mõttes muidugi, teatud mõttes! See oli kõige hämmastavam avastus, aga tol hetkel tundsin vaid tänulikkust, et sellest pääsesime… Kõige hämmastavam võimalus. Ma mõtlen tihti sellest, kuidas see koletis stuuporist ärkas… Ja see ujumuda… Selle sisse kinni jäänud sead… Mu vaimusilmas oli see üks süngemat sorti võrk, härrased… See püüdis kinni ühte ja teist… See…“

Vana arst ohkas ja noogutas pead.

„Kui ma oleksin saanud laadunginimekirja,“ ütles ta, silmis kahjutunne. „Kui… See oleks võinud mulle midagi kasulikku öelda. Aga nii või teisiti…“ Ta hakkas jälle piipu toppima. „Ma arvan,“ võttis ta jutu kokku, vaadates meile tõsisel ilmel otsa, „ma arvan, et meie, inimesed, oleme parimal juhul vaid üks tänamatute kerjuste kamp! Aga… milline šanss! Eh, milline šanss!“

Tõlkinud Silver Sära

Tõlkejutt: Pilt majas (H. P. Lovecraft)

Lühijutt «Pilt majas» on kirjutatud 12. detsembril 1920, esimest korda avaldati see väljaande National Amateur suvel 1921 ilmunud numbris, mis kandis daatumit ’juuli 1919’. Jaanuaris 1924 avaldas loo ajakiri Weird Tales, kordustrükk loost ilmus samas väljaandes märtsis 1937. Et kirjanik 15. märtsil 1937 suri, oli siiski vaid kurb kokkusattumus. Raamatukaante vahele jõudis pala 1939. aastal kogumikus «Kõrvalseisja ja teised» (The Outsider and Others).

Uurijad on loos märganud paralleele ja mõjutusi Edgar Allan Poe «Usheri maja hukust» (The Fall of the House of Usher; 1839) ja Arthur Conan Doyle’i «Punaste pöökide mõistatusest» (The Adventure of the Copper Beeches; 1892). Olulisim selle pala puhul on aga tõsiasi, et tegu on esimese Lovecrafti palaga, kus pea manifesteerivas vormis on mängu toodud kirjaniku loomingule hiljem nii iseloomulik Uus-Inglismaa iidsete häärberite ja degenereerunud suguvõsade õudus. Kuigi loos toimub vähe, on selle ajalooline ja topograafiline külg Lovecrafti loomingu uurijaile äärmiselt tähtis.

Just selles loos mainitakse esmakordselt kohanimesid Arkham ja Miskatonicu jõe org. Uurijad on vaielnud, kas kirjaniku Arkham asub Massachusettsi keskosas või pigem idaranniku lähedal, mispuhul sobiks paremini selle prototüübiks Salemi linn, mida enamasti ka tõsikindla faktina korratakse. Arkhami nimi arvatakse tulenevat Arkwrighti küla nimest, mis hiljem jäi Rhode Islandil asuva Fiskville’i linna piiresse.

Miskatonic tähendab kohalikus algonkini keeles ’punase mäe koht’ ja arvatakse, et Lovecraft võttis selle kasutusele analoogi tõttu Housatonicu jõega, mis kulgeb Kesk-Massachusettsist Connecticuti osariiki ja sealt juba Atlandi ookeani.

Ulmekirjanikud Colin Wilson ja Joanna Russ on pala pidanud kirjaniku vähemtähtsate tekstide hulka kuuluvaks, kuid Lovecrafti-uurijad Peter Cannon ja Donald R. Burleson peavad seda vägagi oluliseks tekstiks, kus kirjaniku loomingus väljendub erakordselt realistlikus võtmes esmakordselt Uus-Inglismaa puritaanide omapärane psühhoajalugu. Ka tunnustavad nad kirjaniku vanaaegset keelekasutust – väidetavalt sellist murrakut keegi Lovecrafti eluajal enam neis piirkonnis ei rääkinud, mis peaks näitama jutus tegutseva vanamehe äärmiselt kõrget iga.

Filippo Pigafetta «Regnum Congo» (1591) on reaalselt eksisteeriv raamat.

Raul Sulbi

Õudusteotsijad käivad kummalistes ja kaugetes kohtades. Nende päralt on Ptolemaioste katakombid ning kaljudesse uuristatud mausoleumid jubedais paikades. Nad ronivad kuuvalgel Reini-äärsete varemeis kindluste tornidesse ning komberdavad alla mustadest ämblikuvõrkudes treppidest Aasia unustatud linnade laialipillutatud kivide vahel. Kummitav mets ja kõle mägi on nende pühamud, ning nad jõlguvad ümber süngete monoliitide asustamata saartel. Ent tõeline hirmugurmaan, kelle jaoks iga uue kirjeldamatu võikusega kaasnev erutusvärin on olemasolu õigustus ning eesmärk omaette, hindab kõige enam igivanu, üksildasi talumaju Uus-Inglismaa vähekäidud paikades, sest seal saavad kokku tugevuse, üksilduse, grotesksuse ja ignorantsuse sünged elemendid, moodustades nii perfektse koleduse.

Õudseimad kõigist vaatepiltidest on tillukesed värvimata puumajad kaugel käidavaist teedest, lasudes enamasti mõnel niiskel rohtukasvanud nõlval või nõjatudes hiiglasliku kaljupaljandi vastu. Kakssada aastat ja rohkemgi on nad seal nõjatunud või lasunud, sellal kui väänkasvud aina edasi roomasid ning puud kasvasid ja levisid. Praeguseks on nad korratu lopsaka roheluse ning kaitsvate varjulooride all peaaegu kadunud, ent nende väikseruuduliste akende pilk on ikka veel ehmatav, otsekui vaataks nad läbi surmaune, mis tuhmistab mälestusi sõnulkirjeldamatutest asjadest, hoides nõnda eemal hullumeelsust.

Säärastes majades on elanud terved põlvkonnad veidrat rahvast, kelletaolist maailm rohkem näinud pole. Haaratud mornist ja fanaatilisest usust, mis nad omasuguste seast pagendas, otsisid nende esivanemad kõnnumaalt vabadust. Seal õilmitsesid vallutava rassi võsud tõepoolest vabana oma kaaslaste piirangutest, ent langesid omaenda meelte süngete fantasmide kartuse kohutavasse orjusse. Tsivilisatsiooni valgustatusest eemal pöördus nende puritaanide jõud kummalistesse suundadesse. Isoleerituses, ebaterves eneseohjelduses ning halastamatu loodusega elu eest võideldes lõid neis välja külmast põhjamaisest minevikust pärinevad tumedad salajased iseloomujooned. Praktilisest vajadusest ning karmist filosoofiast tulenevalt polnud selle rahva patud kaunid. Eksides nagu kõik surelikud, sundis range seadus neid üle kõige oma patte varjama, nii et selles, mida varjasid, oli üha vähem ja vähem maitsekust. Vaid vaiksed, unised, valvsad majad kaugeis paigus oskavad rääkida kõigest, mis on varastest päevadest peale peidetud olnud, ning nad pole jutualtid, soovimata raputada endalt maha uima, mis neil unustada aitab. Vahel tundub, et oleks armulik need majad maha kista, kuna kindlasti näevad nad tihti und.

Ühte säärasesse päevinäinud hoonesse juhtusin ma ühel 1896. aasta novembrikuu pärastlõunal, kui sadas nii külma ja tihedat vihma, et igasugune peavari tundus selle kätte jäämisest parem. Olin mõnda aega Miskatonicu oru rahva seas ringi liikunud, ajades taga teatavat genealoogilist infot. Et mu tee oli pikk, käänuline ja keeruline, olin ma hilisest aastaajast hoolimata otsustanud jalgratta kasuks. Nüüd leidsin ma end pealtnäha mahajäetud teerajalt, mis oli paistnud lühima teena Arkhamisse, kui torm mind kaugel igasugusest asustusest kinni püüdis. Mul polnud võtta teist varjupaika peale kaljuse künka ääres seisva iidse ja eemaletõukava puust hoone, mille ähmased aknad kahe tohutu raagus jalaka vahelt minu poole vaatasid. Ehkki see asus teejäänusest üsna kaugel, jättis maja mulle sellegipoolest kohe ebameeldiva mulje. Ausad, korralikud ehitised ei põrnitse rändureid nii salakavalal ja painaval pilgul, ning oma genealoogilistes uuringutes olin ma sattunud sajanditagustele legendidele, mis mind niisuguste kohtade suhtes valvsaks tegid. Ent ilm oli säärane, et surus alla kõik mu kõhklused, ning ma väntasin rohtunud nõlva mööda üles suletud ukse poole, mis näis ühekorraga nii sugestiivne kui salalik.

Olin miskipärast enesestmõistetavaks pidanud, et maja oli mahajäetud, ent lähemale jõudes ei olnud ma selles enam nii kindel – ehkki jalgrada oli rohtu kasvanud, oli see siiski liiga selgelt äratuntav, et olla täiesti mahajäetud. Seetõttu ma mitte ei katsunud ukselinki, vaid koputasin, tundes sealjuures raskestiseletatavat hirmuärevust. Seistes rohmakal sammaldunud kivil, mis ukseläve aset täitis, silmitsesin ma ümbritsevaid aknaid ja täheldasin, et ehkki need olid vanad, logisevad ja mustusest peaaegu läbipaistmatuks muutunud, ei olnud nad katki. Maja pidi hoolimata selle eraldatusest ja üldisest hooletussejäetusest siiski asustatud olema. Ent mu koputamine ei toonud mingit vastust, ja kui ma olin seda korranud, katsusin ma roostes linki ning avastasin, et uks polnud lukus. Selle taga oli väike esik, mille seintelt pudenes krohvi, ja ukseavast tuli õrna, ent iseäranis vastikut lehka. Ma sisenesin koos rattaga ning panin ukse enda järel kinni. Minu ees oli kitsas trepikoda, mille küljel oli väike, ilmselt keldrisse viiv uks, ning vasakul ja paremal olid samuti suletud uksed, kust sai esimese korruse tubadesse.

Toetanud ratta vastu seina, avasin ma vasakpoolse ukse ja astusin väiksesse madala laega kambrisse, mille kaks tolmust akent vaevu valgust läbi lasid ning kus oli vaid kõige ilmetum ning primitiivsem mööbel. See näis olevat elutuba, sest seal asus laud ja mitu tooli ning tohutu kamin, mille simsil tiksus antiikne kell. Toas oli vähe raamatuid ja ajalehti ning hämaruses ei olnud näha, mis nende vähestegi peal kirjas oli. Mind köitis kohe üleüldine iidsus, mis oli nähtav igas detailis. Ma olin avastanud, et enamikes selle piirkonna majades leidus rikkalikult minevikusäilmeid, ent siinne antiiksus oli lausa kummastavalt täiuslik. Kogu toast ei leidnud ma ühtki asja, mida oleks võinud kindlalt dateerida kodusõja-järgsesse aega. Olnuks mööbel vähem tagasihoidlik, oleks see koht olnud kollektsionääri paradiis.

Seda omapärast elamist vaadates tundsin ma taas esile kerkivat võõristust, mida maja lohutu väljanägemine minus esmalt tekitanud oli. Mis see täpselt oli, mida ma kartsin või jälestasin, ei osanud ma kuidagi öelda, ent miski kogu siinse atmosfääri juures näis toovat mõttesse maja ebapüha vanuse, ebameeldiva rohmakuse ning saladused, mis väärisid unustust. Ma ei tahtnud maha istuda, vaid kõndisin ringi ja uurisin erinevaid esemeid. Kõigepealt pälvis mu tähelepanu laual lebav keskmise suurusega raamat, mis oli nõnda enneveeuputusaegse ilmega, et ma imestasin, nähes seda väljaspool muuseumi või raamatukogu. See oli nahkses köites, metallist garnituuridega ja suurepärases seisukorras – ebaharilik köide, mida nii lihtsast elamisest leida. Kui ma tiitellehe avasin, kasvas mu imestus veelgi, sest raamat osutus ei millekski vähemaks kui Pigafetta Kongo-regiooni kirjelduseks, mis oli ladina keeles meremees Lopezi märkmete põhjal kirja pandud ning trükitud Frankfurtis 1598. aastal. Olin sellest teosest tihti kuulnud, nagu ka seal leiduvatest de Bry vendade kummalistest illustratsioonidest, seega unustasin ma hetkeks oma rahutuse, ihaledes pöörata minu ees seisva raamatu lehekülgi. Raamatu gravüürid olid tõesti huvipakkuvad, olles joonistatud pelgalt kujutlusvõime ning hooletute kirjelduste põhjal, ning kujutasid valge naha ja rassi näojoontega neegreid. Ma oleks raamatu alles tükk aega hiljem kinni pannud, kui üks äärmiselt triviaalne sündmus poleks mu väsinud närve häirinud ja minus taas rahutustunde äratanud. Selleks oli järjepidevus, millega köide näis alati langevat lahti just 12. pildi juures, kus kujutati koleda detailsusega kannibalidest anziikide tapamaja. Häbenesin veidi oma vastuvõtlikkust nii väiksele asjale, ent joonistus häiris mind sellegipoolest, eriti seoses mõnede lähedalasuvate lausetega, kus anziikide kokakunsti kirjeldati.

Pöördusin kõrvalasuva raamaturiiuli poole ja uurisin selle nappi kirjanduslikku sisu – 18. sajandi piibel; samast ajast pärit grotesksete puulõigetega kaunistatud «Palveränduri teekond», mille trükkis almanahhitegija Isaiah Thomas; mädanev Cotton Matheri «Magnalia Christi Americana» ning veel mõned pealtnäha sama vanad raamatud. Äkki tõmbas mu tähelepanu ilmeksimatu sammukaja ülakorruselt. Olin esmalt hämmeldunud ja ehmunud, arvestades, et mu hiljutisele koputamisele mingit vastust ei järgnenud, ent kohe järeldasin ma, et ju oli kõndija äsja sügavast unest ärganud. Samme kriiksuval trepil kuulasin ma juba vähema üllatusega. Sammud tundusid kuidagi ettevaatlikud ja mulle ei meeldinud, kui raskelt need kõlasid. Peale hetkelist vaikust, mil kõndija ilmselt uuris minu koridoris asuvat ratast, kuulsin ma ukselingi lõginat ning nägin, kuidas tahveldatud uks avanes.

Ukseavas seisis nii ainulaadse välimusega isik, et vaid hea kasvatus hoidis mind valjult hüüatamast. Mu võõrustaja oli vana, valge habemega ja räbaldunud rõivais ning tema ilme ja kehaehitus tekitasid nii imestust kui austust. Ta ei võinud olla vähem kui kuus jalga pikk ja hoolimata tema ilmsest vanusest ja vaesusest oli ta turske ja võimsate proportsioonidega. Tema nägu, mida enamuses varjas kõrgele põskedele ulatuv pikk habe, näis ebaloomulikult õhetav ning vähem kortsuline kui oleks võinud arvata. Tema kõrgele laubale langes aastatega hõrenenud valge juuksepahmakas. Tema sinised silmad, ehkki veidi verd täis valgunud, näisid seletamatult teravad ning lõõmavad. Kui poleks olnud tema üldist kasimatust, oleks see mees tundunud ühtaegu silmapaistev kui muljetavaldav. Tema kasimatus muutis aga nii ta näo kui keha eemaletõukavaks. Millest ta rõivastus koosnes, ei saanudki ma aru, kuna see meenutas peamiselt kõrgete, raskete saabaste otsa upitatud räbalapundart. Mehe räpasust pole lihtsalt võimalik kirjeldada.

Tänu tema välimusele ja instinktiivsele kartusele, mida ta tekitas, ootasin ma temalt mingit laadi vaenulikkust. Seetõttu ma peaaegu võpatasin üllatusest ja kohatustundest, kui ta mind ühe tooli poole suunas ning tervitas, tehes seda nõrgal häälel, mis oli täis püüdlikku austust ning tänuväärset külalislahkust. Tema kõne oli väga eriskummalises ja tihkes Uus-Inglismaa murrakus, mida ma olin ammu väljasurnuks pidanud, ning ma kuulasin seda pingsalt, kui ta vestluseks minu vastas istes võttis.

«Jäite vihma kätte, mes?» alustas ta juttu. «Hää, et teil oli aru sisse tulla, kui te maja ligi olite. Ma olin vist magama jäänud, muidu oleks ma teid kuuld – ma pole nii noor, kui vanasti, ja ma vajan tublisi uinakuid. Rändate ka kaugele? Ma pole siin teel eriti palju rahvast näinud, sellest ajast, kui nad Arkhami-otsa kinni panid.»

Ma vastasin, et olingi teel Arkhamisse ning vabandasin oma jultunud sissetungi eest tema koju.

«Mul on hää meel teid näha, noorhärra – uusi nägusid on siinkandis vähe ning mul on viimasel ajal elus niigi vähe rõõme. Las ma arvan, te tulete Bostonist? Ma pole nii kaugel ise kunagi käinud, aga ma linnamehe tunnen ära – üks oli meil 84ndal piirkonna koolmeistriks, ent ta ütles äkitselt kohta üles ja keegi pole temast senimaani kuulnud.» Siinkohal hakkas vanamees imelikult itsitama ning ei seletanud seda lähemalt, kui ma talt aru pärisin. Ta näis olevat äärmiselt heas tujus, ent omade veidrustega, mida tema päritolust ka oodata võis. Mõnda aega lobises ta suisa palavikulise südamlikkusega, kuni mulle tuli pähe temalt küsida, kust ta leidis nii haruldase raamatu nagu Pigafetta «Regnum Congo». Ma olin endiselt selle raamatu mõju all ja kõhklesin veidi sellest juttu tehes, ent mu uudishimu ületas kõik ähmased hirmud, mis minus seda maja esimest korda silmates tekkinud olid. Minu suureks kergenduseks ei osutunud küsimus vanamehele ebamugavaks, vaid ta vastas sellele vabalt ja varmalt.

«Oo, too Aafrika-raamat? Kapten Ebenezer Holt andis selle mulle 68. aastal, enne kui ta sõjas hukka sai.» Miski Ebenezer Holti nime juures pani mind äkki silmi tõstma. Olin seda nime oma genealoogilistes uuringutes kohanud, ent ainult revolutsiooni-eelsetes allikates. Mõtlesin, kas mu võõrustaja ei võinud ehk mind minu töös aidata ja otsustasin temalt selle kohta hiljem edasi küsida. Ta jätkas.

«Ebenezer teenis aastaid ühel Salemi kaubalaeval ning nägi igas sadamas veidraid asju. Ta sai selle raamatu vist Londonist – talle meeldis poodidest asju osta. Olin kord tema juures künka otsas hobuseid müütamas, kui ma seda raamatut nägin. Selle pildid meeldisid mulle, niisiis andis ta raamatu mulle vahetuskaubaks. See on üks kentsakas raamat – oot, las ma panen prillid ette…» Vanamees kohmitses oma räbalates ja tõi lagedale paari räpaseid ning äärmiselt antiikseid prille, millel olid väiksed kaheksanurksed klaasid ja terasest raamid. Need ette pannud, võttis ta laualt raamatu ja pööras armastavalt lehekülgi.

«Ebenezer oskas veidi seda va ladina keelt lugeda, aga mina mitte. Ma lasin kahel-kolmel koolmeistril mulle natuke ette lugeda, ning Passon Clarkil ka, kes olla tiiki uppunud – kas sina saad sellest keelest aru?» Ma vastasin, et saan küll, ning tõlkisin talle algusest ühe lõigu. Kui ma ka mõnes asjas eksisin, ei olnud ta piisavalt õpetatud, et mind parandada. Vastupidi, minu ingliskeelne versioon näis talle suisa lapselikku lusti pakkuvat. Viis, kuidas ta mulle lähemale nihkus, hakkas üsna ebameeldivaks muutuma, ent ma ei näinud võimalust sellest ilma teda solvamata pääseda. Mulle tegi nalja selle vaimupimeda vanamehe lapsik rõõm piltidest raamatus, mida ta lugeda ei osanud, ning ma jäin mõtlema, kui palju paremini ta väheseid toas leiduvaid ingliskeelseid raamatuidki mõista võis. Tema lihtsameelsuse taipamine võttis mult ära hulga ebaselget hirmu, mida ma tundnud olin, ja ma naeratasin tema heietuste peale.

«Veidrad pildid panevad mõtlema. Võta või see pilt siin alguses. Oled sa iialgi sääraseid puid näinud, millel on üles-alla õõtsuvad suured lehed? Ja need inimesed on veel kummalisemad. Nad ei saa ju ometi neegrid olla, vaid rohkem vist indukate moodi, isegi kui nad Aafrikas elavad. Mõned neist näevad jälle välja nagu ahvid, või pooleldi ahvid ja pooleldi inimesed. Aga millestki sellisest nagu see siin ma küll kuulnud pole.» Siinkohal osutas ta kunstniku kujutatud imepärasele olendile, mida võiks kirjeldada kui alligaatoripeaga lohet.

«Kuid nüüd näitan ma sulle kõige paremat pilti – see on siin raamatu keskkoha lähedal…» Vanamehe aktsent muutis tihkemaks ning tema silmad särasid veel eredamalt, ent tema pealtnäha kohmakad käed said oma ülesandega siiski hakkama. Raamat vajus pealtnäha omal algatusel või harjumuse pärast lahti just tolle eemaletõukava 12. pildi juurest, kus kujutati anziigi kannibalide tapamaja. Minu rahutus naasis, ehkki ma seda välja ei näidanud. Eriti iseäralik oli see, et kunstnik oli kujutanud aafriklasi valgete inimestena. Tapamaja seintel rippuvad jäsemed ja lihatükid olid koledad vaadata, ent lihunik oma kirvega nägi välja lihtsalt jubedalt kohatu. Ent minu võõrustajale näis pilt meeldivat samavõrd, kui mina seda jälestasin.

«Mis sa sellest arvad? Siinkandis säändseid asju ei näe, mis? Kui ma seda nägin, ütlesin ma Eb Holtile: «Vat see on miski, mis sind üles äratab ja vere käima paneb!» Kui ma Pühakirjas olevate tapatööde kohta lugesin, nagu näiteks midjanlaste tapmise kohta, siis ma jäin ka mõtlema, aga selle kohta polnud pilte. Siin raamatus on aga kõik näha – ju see on patune, aga kas me kõik nagunii ei sünni ja ei ela patuselt? See sell, keda tükkideks raiutakse, pakub mulle alati närvikõdi, ja ma ei saa muidu, kui ma pean teda vaatama. Näed sa, lihunik on tal jalad otsast raiunud, ja tema pea on seal pingil ja üks käsi selle kõrval, ning teine käsi on paku kõrval maas.»

Mida edasi vanamees oma jõledas ekstaasis vatras, seda kirjeldamatumaks läks ilme tema karvasel, prillidest varjatud näol, ent tema hääl mitte ei kerkinud, vaid jäi vaiksemaks. Minu oma tundeid pole peaaegu võimalik kirjeldada. Kõik mu endine õõv tuli ägedalt tagasi ja ma teadsin, et ma jälestasin toda vana ja jubedat olevust äärmise kirega. Tema hullumeelsus, või vähemalt osaline väärastumus näis olevat kindel. Ta peaaegu sosistas, ning tema kähe hääl oli kohutavam kui mis iganes röökimine, ja ma värisesin teda kuulates.

«Nagu ma ütlesin, panevad veidrad pildid sind mõtlema. Teate, noorhärra, et ma olen sellest pildist siin täitsa sisse võetud. Kui ma olin Ebilt raamatu kätte saanud, vaatasin ma seda tihti, eriti pühapäeviti, kui ma olin Passon Clarki oma suure parukaga kõnelemas kuulnud. Ükskord proovisin ma midagi imelikku… ärge kartke, noorhärra, ma ainult vaatasin seda pilti enne lammaste tapmist ja turule viimist. Lammaste tapmine tundus pärast nagu lõbusam…» Vanamehe hääl vajus väga madalaks, nii et vahepeal oli tema sõnu vaevu kuulda. Ma kuulasin vihmasabinat ähmastel väikeste ruutudega akendel ja täheldasin lähenevat äikest, mis oli praeguse aastaaja kohta vägagi ebatavaline. Kord näisid kärgatus ja välgusähvatus maja vundamendini raputavat, et sosistaja ei paistnud seda märkavat.

«Lammaste tapmine tundus lõbusam, aga sellest ei piisanud, kas tead? Kas pole imelik, kuidas iha sinust võitu saab? Kui sa Kõigevägevamat armastad, noormees, siis ära sellest kellelegi räägi, aga ma vannun Jumala poole, et too pilt pani mind himustama rooga, mida ma ei osta ega ise kasvatada ei saanud. Püsi nüüd paigal, mis sul häda on? Ma ei teinud ju midagi, üksnes mõtlesin, kuidas oleks, kui ma teeksin. Öeldakse ju, et liha loob verd ja ihu ja annab uut elu, niisiis mõtlesin ma, kas inimene elaks kauem, kui ta sööks rohkem omasugust…» Kuid vanamees ei lõpetanud oma sosistust. Teda katkestas mitte minu ehmatus, ega ka kiirelt ägenev torm, mille raevu käes ma oma silmad keset mustunud varemeid avasin. Teda katkestas hoopis üks väga lihtne, ent mõnevõrra ebatavaline juhtum.

Avatud raamat oli meie vahel ning too jälestusväärne pilt vaatas otse üles. Just siis, kui vanamees sosistas «rohkem omasugust», kostis kerge plartsatus ja miski ilmus raamatu lahtisele leheküljele. Ma mõtlesin kohe vihmale ja lekkivale katusele, ent vihm pole punane. Anziigi kannibalide tapamaja peal sätendas punane piisk, mis lisas gravüürile jubedust. Vanamees märkas seda ja jättis sosistamise veel enne, kui minu õõvunud pilk selle vajalikuks tegi. Ta nägi seda ja vaatas kähku üles toa poole, kust ta tund varem lahkunud oli. Minu pilk järgnes tema omale ja märkas kohe meie kohal igivana lae lahtisel krohvil suurt vormitut karmiinpunast laiku, mis suisa minu silmade all näis laienevat. Ma ei kriisanud ega liigutanud, vaid üksnes sulgesin oma silmad. Hetk hiljem saabus kõigi välgulöökide titaanlik ema, mis purustas tolle sõnulkirjeldamatuid saladusi täis maja ning saatis mind teadvusetusse, mis ainsana mu mõistuse päästis.

Inglise keelest tõlkinud Priit Kenkmann

Illustratsioon Tiit Pähnapuu

Tekst ilmub esmakordselt eesti keeles raamatukaante vahel H. P. Lovecrafti autorikogus «Ulmad nõiamajas» (Kirjastus Viiking, Tartu 2022).

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 10/22 (Agur Tänav)

Päeva materjal Wikipedias septembris 2022 (Taivo Rist)

Kellerteatri Kunksmoor: täis helisid ja liikumist (Laura Loolaid)

Arvustus: Kaheksa tundi häda ja viletsust (Eva-Liisa Lõbu)

Arvustus: Halloweeni vennaskond: elitaarne poistekool, salajane geiklubi ja deemon Frateroth (Raul Sulbi)

Artikkel: Pikem pilguheit LitRPG žanri (Agur Tänav)

Artikkel: Juhan Jaik, Ilja Varšavski ja Boris Kabur (Jüri Kallas)

Artikkel: 100 aastat marslaste malet (Rauno Pärnits)

Artikkel: 1980ndad – ulme suundub postmoderni (Jüri Kallas)

Uudiskirjandus 10/22

Ulmkonnakroonika 10/22

Reaktori juttudest: 09/22 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Julgusel ei ole väikseid kõrvu (Jaak Herbst)

Jutt: Viimane etendus (Katariina Kilk)

Jutt: Viirus (Alisher Saar)

Jutt: Ideoloogiline kasvatustöö (Mairi Laurik)

Jutt: Teise ilma saladus (Tim Hornet)

Jutt: Soe koht (Tim Hornet)

Jutt: Pühapäeva viimane tramm (Jaak Herbst)

Jutt: Vaikne Vanaema (Markus Krist)

Tõlkejutt: Hüljatud laev (William Hope Hodgson)

Tõlkejutt: Pilt majas (H. P. Lovecraft)