Peatoimetaja veerg 10/23 (Joel Jans)

Reaktor saab selle numbriga 12 aastat vanaks. Palju õnne meile kõigile ja nii fännid kui autorid võivad endale tähistamiseks lugemise kõrvale midagi head võtta.

Reaktori ülespanek sattus ühtlasi ka moodsale USA kollipühale, täiesti kogemata seejuures. Pole vist isegi ühtegi õuduslugu peale F. Marion Crawfordi ette näidata. Aga vähemalt see on üks hea klassikaline õuduslugu. No ja Kingi arvustus ka, King on muidugi kindlapeale minek. Lisaks alustab Tõnis Hallaste uue rubriigiga "Välispilk". Kahjuks tähendab see ka seda, et Tõnise jutuarvustuse rubriik läheb mõneks ajaks pausile. Kui keegi tunneb, et tahab ta saapaid täita siis võtku aga toimetusega julgelt ühendust.

Kaanepildi tegid Mahkra & Riho + masin

Välispilk: Suurte kangelaslugude puudumisest Eesti noortekirjanduses (Tõnis Hallaste)

Oktoobrikuisest Loomingust tegin ühe avastuse, mida arvasin ulmikutelegi huvi pakkuvat. Selleks oli Mari Niitra arutlus “Eesti lastekirjanduse harv kangelasmüüt ja selle iseärasused”. Lugesin ja tekkis mõtteid, mis oleks ehk ajukäärdude vahel käärinud ja oodanud mingit Facebooki-postitust, ent ühel hetkel kadunuks huvi ja vaev poleks tundunud õigustatuna. Kui ma aga nägin, et eelmises numbris polnud ühtki jutuvõistluse juttu, seega poleks minult tulnud ühtki rida selles Reaktori numbris, hakkas korraks kahju. Ehk saab seda ühtlasi vaadelda esimese katsena refereerida Reaktoris mujalt leitud ulmeteemalisi artikleid omapoolsete kommentaaridega. (Tahtnuks esimeseks Tombergi monograafiat “Kuidas täita soovi”, aga küll jõuab sellenigi...)

Niitra nentis oma artiklis, et kuigi rahvusvahelisele laste- ja noortekirjandusele on omased kangelaslikud süžeed, kus maailm päästetakse, siis “eesti oma lastekirjanduses on maailma muutva süžeega kangelasfantaasiad äärmiselt haruldased”. Suures osas koosnes tekst mitme esmapilgul kangelasliku teksti ülevaatest, milledes kuidagi ei jõuta selle pingelise Suure Seikluseni, lõpus on veel väike kokkuvõte sellest, millest see võib tuleneda. Lugemise käigus tekkis mul mingeid vastuväiteid ja proovingi neid siin läbi kirjutada ja näha, kas kaasa kirjutades tunduvad vastuväited veel pädevad.

Algul tundus nõnda, et tema järeldus oli möödapääsmatu, sest juba raamatute valik määras nõnda. Artiklis käsitletakse järgmisi raamatuid: Olavi Ruitlase “Kail” (2000), Henno Käo “Viimane minut” (2003), Aino Perviku diloogia “Maailm Sulelise ja Karvasega” (2000) ning “Suleline, Puhuja ja must munk” (2007), Ilmar Tomuski “Ajarändurite sari” (2016-2020). Niitra teeb neist sisuülevaate ja näitab, kuidas mõnes muudetakse küll ajalugu (Titanicu päästmine näiteks Tomuskil), aga teatav kangelaslugude pinge siiski puudub.

Natuke segas, et autor otseselt ei põhjendanud oma raamatute valikut. Kui need olekski ainsad laste- või noorteraamatud, mis ta lugenud on, siis see segaks (kui mina teeks säärast ülevaadet, siis peaksin meeletult põhjendama valikuid, ma pole suurt midagi lugenud). Ta toob ent välja, et on koostanud eesti lastekirjanduse ülevaateraamatu (1991.-2012.), seega on ilmselt väga palju lugenud ja valis need, mis vastasid ehk kõige paremini kangelaslugude žanrile. Seega on kõik adekvaatne.

Siiski tundus korraks, et omaenda üsna hõreda noortekirjandusliku lugemuse juures oskaksin välja tuua kaks palju ehedamalt kangelaslikku teksti - Joel Jansi “Tondilatern” ning Manfred Kalmsteni “Täheraua saaga”. Kui otsima hakkaks, leiaks veel. Korraks oli tunne, et äkki Niitra proovis jääda n-ö autoriteetsemate nimede juurde. Jans võib nüüdseks olla kõva tegija, aga Pervik ta ikkagi pole, ka on Ilmar Tomusk tuntum neile, kes lastekirjandust otsivad. Ent jääks siiski oma vastulause juurde: ilmselt oleks võimalik tuua (vähemalt) 5-6 näidet eesti lastekirjandusest, kus kangelasmüüt on igati esindatud. Nendin siiski, et põhiteesi see otseselt ei kummutaks - Niitra ei ütle, et seda sugugi pole, vaid et see on suhteliselt väheesindatud, vähemalt võrreldes selle valitsemisega kõikjal mujal.

Ehk on natuke asi ka asi sihtgrupi vanuses. Niitra räägib lasteraamatutest (lugejale alates 12. eluaastast), ma sõidan aga sisse noorteraamatute (või noorte täiskasvanute žanri ehk YA-ga). Pervik, Tomusk, Käo - need on ju lastekirjanikud, aga Kalmsteni raamatu puhul tekib mul endalgi küsimus, kas seda sobikski näiteks õpilastele pakkuda, praegu mäletan eelkõige, et selles oli omajagu verd ja ka törtsuke seksi. Lapsele see ehk pole päris viimseni sobilik - aga noorele siiski. Nii et tuleb pähe, et kangelaskirjanduslik oht maailmale või universumile vms ongi juba piisavalt ärev, et olla mõeldud pigem noortele kui lastele. Lasteraamatutes proovitakse siiski mitte tekitada liialt ärevaid emotsioone - Potteri neljandaks osaks (mil sihtgrupp juba vanem) võib lugeja kokku puutuda surmaga, mida ei saa tagasi võtta, aga veidi lamp oleks, kui Naksitrallidel peaks tekkima kokkupõrge sarimõrvarist psühhopaadiga (või kui Kunksmoor mõne sellisega kohtuks, siis loitsiks tolle rahumeelseks lillelapseks). Ja kuigi Niitra lahatud Pervik diloogia ei ole Naksitrallid, on see ikkagi Pervik. Ühesõnaga, veidi tekkis probleem Niitra valitud raamatute või autoritega, kes juba vägisi võtavad võimaluse vaadelda eesti kirjanduses ehedalt heroilise kangelasmüüdi konteksti.

Võib-olla õnnestuks seega leida mingeid tabavamalt kangelasloolisemaid näiteid. Ent siis tekiks küsimus, kui ehedalt eestlaslikud need. Kas need ei hakka äkki mõjuma liiga laenulistena? Niitra esimene näide Ruitlase “Kail”, tema nimetatuist kõige truum kangelaslugu, on ju samuti otsekui Lindgreni “Vendade Lõvisüdamete” kodumaine ümberkirjutus. Ja eks ka Kalmsteni lugu mõjub žanrikatsetusena - katsena kirjutada saagat, sealjuures ei proovi ta hirmus kodumaiselt seda lahendada, kirjutades selle väga põhjamaiseks. Ehk on Eesti lugudesse juba mingi allaheitlikkus, kangelasvastasus sisse kirjutatud, mistõttu muud võtted mõjuvad kas laenuliste või jäljenduslikena?

Niitra jõuab kolme kokkuvõtliku mõtteni. Esiteks, et meie autorid on püüdnud vältida pateetikat ja pidulikkust. “Kodumaistes kangelasfantaasiates kohtame žanrile iseloomulikku tõsidust harva,” ütleb ta - ja õigupoolest on ka vastunäiteks toodud Jans üsna koomiline. Ehk on midagi neis mastaapides, mis tekitab võimatusetunde, ei luba kriitika- või irooniavabalt vastu võtta. Või on teatav iroonilisus eestlasesse sisse kodeeritud. Mingi huumor on ka kas või “Potterites” olemas, aga see on üsna selgelt lahutatud dramaatilisest sündmustikust, põhiloosse sukeldutakse kogu täiega ja mingigi huumoridistantsita.

Teiseks, eesti lugude tegelased kipuvad pärinema perifeeriast nii füüsilises, kultuurilises kui ka sotsiaalses mõttes (Jansilgi tegelased Elvast). Võib-olla olekski “tulnukad ilmuvad Tallinna” jabur - oleme harjunud, et nad ilmuvad New Yorki, Washingtoni, Londonisse, Pariisi, Berliini. Selles kontekstis mõjuks Tallinna eelistamine kentsakalt. Perifeeria on meie trump, see ongi Eesti - kahe maailma vaheline piiriala.

Kolmandaks, kangelasfantaasiate “enesekuvandis on eesti inimeste ja väeolendite arhetüübiks pigem tark mees taskus ja nõuandev siil kui maailma päästmise juhtrolli haarav (mõõga)kangelane.” Ta jõuab mõtteni, et ehk ongi asi selles, et meie tegelased “toimetavad tasa ja targu ning suurema kärata, ei võta ennast ülearu tõsiselt ega ole ka nii enesekesksed arvamaks, et saaksid kellelegi mõõgaga pähe lüües maailma päästa.”

Neid ridu lugedes hakkas mind segama asjaolu, et inimolend on laias laastus kõikjal sama ning see pingevaba süžeestik, mis meil valitseb, viitab mu arust pigem konkurentsi puudumisele. Ma ei ütle, et meie lastekirjanduse tase poleks hea, aga pole olnud üht head eskapistlikku noorteraamatut, mis tähistakski meie fantastilist noortekirjandust ja mis toonuks endaga kaasa uue laine või jäljendajate massi. Noor ulmelugeja on seni jäänud veidi katmata, see on nišš eesti kirjanduses, mis on veidike unarusse jäänud. Karmima realismi austajatega on arvestatud küll, puudub ent eskapistlikum fantastiline kirjandus, mis võtaks end samavõrd tõsiselt. Meil on “Kadri”, aga meil pole oma “Narniat”. Meil on “Kuidas elad, Ann?”, aga pole “Näljamänge”.

Selline ennast tõsiselt võttev eskapistlik noortekirjandus ei saa ju olla “mitte-eestlaslik”, ei saa ju leppida selle kui paratamatusega ja väita, et eestlase ukumasinglik boreaalne mõtteilm ei aktsepteeriks sellist teost. Mingis vanusevahemikus on iga noor inimene väga tõsine, vähemalt ennast tõsiselt võttev. Tal on nälg lugude järele, milles pole lastekirjanduse pehmendusi ja polstreid, hullumajalikku võimatust endale viga teha. Praegu pöördub ta väliskirjanduse poole - kas nad teevad eskapismi paremini? Kas meie noorel on kergem “põgeneda” välismaale ja välisautorite suunas?

Või on Niitral õigus ja ei tuleks otsida ehedalt eestipärase eskapistliku noortekirjanduse malli mitte Läänest (ehk et ei saagi eeskujuks võtta “Kääbikut” ega “Percy Jacksonit”), vaid otsida seda õiget ikkagi eestlaslike vahendite juurest? Tark mees taskus, kaval siilike…? Ent ükski noor ei taha olla suure protagonisti abiline. Tahetakse olla oma lugude peategelased. Milleks noortele eskapistlik fantaasia, mis ei anna ahvatlevaid rolle?

Arvustus: „Asum ja impeerium“ (Raul Sulbi)

«Foundation» (Apple TV+), 2. hooaeg, 10 seeriat. Juuli-september 2023. Autor David S. Goyer.

Isaac Asimovi Asumi-triloogial on erinevat tüüpi lugejaid, olen tähele pannud. Suurt osa, enamasti füüsika jm reaalteaduste taustaga ulmefänne ei näi absoluutselt häirivat, et see sari on täielik hümn esoteerikale, parasoustile. Jah, sarja alguses püütakse meile ju jätta mulje kargest, vaid matemaatiliste valemite järgi etteennustatavast tulevikust, teadusest, milles saavad kokku ühiskondlike protsesside uuringud, suurte inimgruppide käitumispsühholoogia ja matemaatilised võrrandid. Ometi selgub õige pea, et üks üleloomulike võimetega (mõtte jõul teiste inimeste tahte mõjutamise võimega) mutant suudab kogu selle võrrandeis ette prognoositud galaktilise tuleviku paari aastaga pilbasteks lüüa ning ajaloo teistele radadele pöörata.

Ja siis selgub, et tegelikult on kogu protsessi algusest peale oma kontrolli all hoidnud terve grupp samasuguseid üleloomulike võimetega matemaatikuid, kellele küll meeldib sõrmitseda algradiandi nimelist rubiku kuubikut, mis on omamoodi taskuarvuti, aga samas ka kogu psühhoajaloo võrrandite digitaalne arhiiv ning hoidla, kuid kelle tegelikud võimed tuleviku ettemääratud rajal hoidmiseks on täpselt samasugused kui mutandil nimega Muul. Ka nemad – mentaalikud – mõjutavad vajadusel teiste inimeste käitumist ja painutavad vaba tahet pelgalt mõtte jõul.

Selles pole midagi imelikku. Sellised mõtte jõul teisi inimesi mõjutada suutvad üliinimesed olid 1940ndate ameerika ulmes, ajal, kui Asumi-saaga sündis, suur mood ja lisaks Asimovi loomingule leidub neid iseäranis palju teise tolle perioodi suurmeistri A. E. van Vogti, aga näiteks ka Henry Kuttneri ja C. L. Moore’i loomingus. See selleks.

Asum kui kontseptsioon on oma näivteaduslikust võrrandite ja tuleviku sotsioloogilise ettemääratuse ning ettearvutatavuse ilus-loogilisest vaabast hoolimata hümn esoteerikale, sellele, et imeravija või üliinimese võimetega nõiad-võlurid suudavad teiste inimeste vaba tahet ja käitumist mõtte jõul mõjutada ning on valmis seda jesuiitliku «eesmärk pühitseb abinõu» printsiibi alusel ka suuremate moraalsete probleemideta ellu rakendama. Midagi teaduslikku ega TEADUSfantastilist sellises esoteerilises kontseptsioonis mõistagi pole.

Mind on see alati häirinud ja kui kunagi nooruses – pärast esialgset vaimustumist Mirabilias ilmunud «Asumist» ning «Asumist ja impeeriumist» – sain küüned taha ingliskeelsele köitele «Foundation’s Edge», avaneski see kontseptsioon mu ees kogu oma koleduses. Impeeriumi seljatanud ja uue rajamisega tegelev kõrgtehnoloogiline Esimene Asum keskusega Terminusel on muutumas moraalselt äravahetamiseni sarnaseks vana galaktikaimpeeriumiga ning suurima saladuskatte all oma mentaalseid ülivõimeid rakendav Teine Asum peakorteriga Trantoril on samuti sisemisest võimuvõitlusest ja intriigitsemistes lõhestunud ning seesmiselt pehkinud.

Näis, et ka Asimov ise pettus neis mõlemas institutsioonis ning tõi neile vastukaaluks mängu terve planeet-ühisteadvuse nimega Gaia, samasugustest ülivõimetega mentaalikutest koosneva tsivilisatsiooni, mis oli oma planeedi elus- ja eluta osaga justkui kollektiivse ühisteadvuse moodustanud ning suutis selle mentaalse ning kollektiivse ülijõuga kogu galaktika saatust painutada. Omal ajal, vanal sajandil Ulmekirjanduse BAASis ütles keegi, ehk Targo Tennisberg, Gaia kohta sõnad ’mentaalne kolhoos’ ja eks midagi tabavamat on raske leida. Tollal, 1990ndatel muidugi hinnati üksikisiku vabadusi ja privaatsust kui midagi üdini elementaarset märksa kõrgemalt kui tänapäeva üksjagu teistsuguseks muutunud, kogukonna tähtsust rõhutavas hoolivas hipsteriühiskonnas.

Teine Asum ja Gaia on David S. Goyeri loodud Apple TV+ telesarja «Foundation» teise hooaja seisukohalt väga olulise tähtsusega. Tuleb kohe tunnistada, et kokkuvõttes jäin ma seriaali teise hooajaga igati rahule. Selleks andis eelduse muidugi tõik, kui sa olid vaatajana paari aasta eest esimest hooaega näinuna leppinud sellega, et tegu pole Asimovi raamatute ekraniseeringuga, vaid interpretatsiooniga, David S. Goyeri versiooniga sellest loost, kus vaid põhiline süžeeliin ja idee on samad, mis raamatuis, kuid konkreetsed tegevusliinid ja tegelased hoopis teistsugused kui Asimovil. Isegi kui nad kannavad samu nimesid.

Kui esimene hooaeg ammutas enim inspiratsiooni Asumi-triloogia esimese raamatu kahest esimesest osast «Psühhoajaloolased» ning «Entsüklopedistid», siis nüüd arvutiekraanidele jõudnud teine hooaeg kasutab oma alusmaterjalina esimese raamatu teist poolt («Linnapead», «Printskaupmehed») ning triloogia teise raamatu «Asum ja impeerium» esimest osa «Kindral», mis kandis algses ajakirjaversioonis 1945. aastal pealkirja «Surnud käsi» ja käsitles Esimese Asumi ning Galaktikaimpeeriumi avalikku sõjalist konflikti.

Kentsakal kombel on sarja teises hooajas ehk rohkemgi materjali raamatuist ekraanile jõudnud kui kahe aasta eest saagat sissejuhatava kümne seeria jooksul. Siis tuli kõik raamatusarjale teha vajavad muudatused alles Asumi-fännidele tuttavaks teha, lahti seletada ja ära näidata. Nüüd oli see taust olemas ja tegijad said sinna puistata sisse meeldivalt suure koguse originaaltekstis esinenud isiku- ja kohanimesid, stseene ja sündmusi, tegelaskujusid ja ideid. Punase niidina läbibki telesarja teist hooaega vana Galaktikaimpeeriumi ja peadtõstva Esimese Asumi vahelise kokkupõrke paratamatus. Ja eks viimastes seeriates jõuame ka nende kahe riigi kosmoselaevastike vahelise lahinguni, mida Asimov oma teises raamatus samuti põgusalt kirjeldab.

Nii et kuigi teises hooajas on suur ports materjali esimese raamatu lõpust (Asumi aatomipreester Poly Verisof ja tema imetrikid, Korelli vabariigi komdoor Argo ja Hober Mallow’ petukaupade liin), on põhiliselt siiski tegu just «Asumi ja impeeriumi» esimese poole looga – siin on kindral Bel Riose, siin on Ducem Barr. Isegi kaupmees Lathan Deversi tegelaskuju on siin sisuliselt olemas, lihtsalt mingil põhjusel on ta nimeks antud Hober Mallow. Raamatuloo motiive, mida ekraanil näeme veidi muudetud kujul, on siin veelgi: kui raamatus reisivad Trantorile omamoodi isehakanud Asumi saadikutena Barr ja Devers, siis siin preester Verisof ja tema naissoost abiline. Ja nagu mainitud on reaalsel kosmoselahingul siin sarjas sama kauge, taustal toimuv, fooni andev tähendus nagu Asimovi raamatuski, kus vaid paari lausega markeeritakse ära ofensiiv, kindral Riose laevastiku lipulaeva peailluminaatorist avanev lahing väiksemate ristlejate ja hävitajate vahel, mis aga tegelaste dialoogi kuigivõrd ei mõjuta.

Õigupoolest algab teine hooaeg vägagi segaselt ja kaunis igavalt: hooaja esimesed kolm seeriat nagu kompaksid alles ainest, justkui ei suudaks välja valida, millele räägitavat lugu keskendada, hüpeldakse erinevate teemade ja süžeeliinide vahel, pakutakse vaatajaile välja segaseks jäävaid kontseptsioone ning sündmusi – justkui ei leita oma häält. Alles neljandas seerias, kus kindral Riose ja ta adjutandist abikaasa Glawen Curr suunduvad Siwennale ning kohtuvad Ducem Barri nime kandva tegelasega, kes räägib neile Asumi «võluritest», tunneb sarja fänn end järsku kindlal, tuttaval territooriumil olevat: see oleks kohati nagu raamatu täpne ekraniseering!

Päriselt nii muidugi pole, eks sarjas on ka selles hooajas väga palju muudatusi võrreldes originaaltekstiga ning lisandusi ja harjumist vajavaid täiendusi. Aga selge on, et alates neljandast seeriast on tegijatel lugu ning selle vaatajateni toomise laad kindlalt käpas ja seda esitatakse enesekindlalt, põnevalt ja huvitekitavalt. Alates sealt ei jää enam seeriate vaatamise vahele selliseid «on kah»-emotsioonist kantud pause. On väga huvitav ja tahad kohe edasi vaadata.

Eks mõned sarja originaalsed teemad on esmapilgul üllatavad ja šokeerivadki ning tihti segased, nagu juba rõhutatud. Näiteks, misasi õieti on see Hari Seldoni digitaalne koopia, mida nägime esimeses hooajas laeva Raven pardal Gaal Dornickuga vaidlemas? See ei ole ju lihtsalt kogu Seldoni varasema teadmistepagasiga hologramm, kui selle vangistamine tolle rubiku kuubiku sisse enam kui sajandiks sellele hologrammile reaalseid vaimseid piinu valmistab ja ta peaaegu hulluks ajab. Puhtalt digitaalsele teadvusele ei peaks see sajandipikkune ootamine ju midagi tegema. Mismoodi ikkagi saab seesama Seldoni digitaalne teadvus planeedil Oona Maailm endale vana Seldoniga identse füüsilise keha? Mismoodi füüsiliselt pääseb kogu Terminuse populatsioon hooaja lõpus Ajavõlvi-nimelise moodustise sisse, kui nad veel sekundeid enne planeedi hävingut olid sellest kaugel-kaugel väljas. Jne, jne.

Hooaja esimeses seerias šokeerib vaatajaid Lee Pace’i mängitud kloonimperaatoriga seksiv robot Demerzel, kelle puhul seni teadsime kloonidel temaga vaid tugevat ema-poja suhet olevat. Nüüd siis keerati see perversseks ja intsestlikuks. Ning nagu hooaja lõpus näeme, täpselt selline suhe robot Demerzeliga esimesel Cleonil juba väikse printsina tekibki: esmalt saab lugusid vestvast robotist talle emakuju, mis noormehe kasvades muutub ka seksuaalse ihalduse objektiks. Ja kõige selle juures on algusest peale tegu ju noormehe vangiga. Säärases turvasüsteemis üles kasvanuna pole ime, et Cleon I-st saab selline erakordselt isekas ja ülbe persoon ning üle mõistuse ebaloomuliku kloonjärglaste süsteemi väljamõtleja. Tegu oli lihtsalt väga haige indiviidiga, kellel tekkisid seksuaalsed tunded algselt vaid emarolli täitnud humanoidse roboti vastu. Ja kes otsustas, et selline haige pervert nagu tema peab kloonide kujul jääma sajandeiks, igavesti Galaktikaimpeeriumit valitsema.

Seda tehes vangistas ta muidugi ka Demerzeli sajandeiks impeeriumi ja nende kloondünastia teenistusse, teisalt andes aga just robotile vangivalvuri rolli, nii et ka kõik ta järglaskloonidest imperaatorid olid tegelikult roboti järelevalvata ja vajadusel hävitada ning uute kloonidega asendada. Tõeliselt saatanlik ja hullumeelne skeem, millise suudab sünnitada vaid lootusetult uinunud mõistus! Kumbki osapool on teise osapoole vang!

Teisalt on see seksuaalnaudinguid pakkuva väliselt inimkujulise roboti teema mängutoomine kena kummardus algtekstile – sarja eellugudele «Enne Asumit» ja «Edasi, Asum», kus Asimovi tahtel harrastab sellist intiimsuhet ju noor Hari Seldon ise. Seksirobot ja elukaaslane Dors Venabili oli juba seal olemas! Pühamehe enda tekstis! Siin ei ole midagi teletegijate välja mõeldud!

Hooaja eelviimases seerias vaatajate ees lahti laotuv esimese Cleoni ja robot Demerzeli lugu, muinasjutu vormis edasi antud lood iidsetest robotisõdadest, kus ka eri robotifraktsioonid omavahel sõda pidasid, on kenaks kummarduseks Greg Beari ja David Brini Asumi-romaanidele «Asum ja kaos» ning «Asumi triumf», millest huvilised nende sõdade kohta rohkem saavad lugeda. Sõdade, mille alguse annab kätte Asimov oma romaanis «Robotid ja impeerium», tutvustades kahte eri tüüpi roboteid: esimese seaduse ja nullinda seaduse fraktsiooni esindajaid.

Seriaali teise hooaja tõeliseks kõrghetkeks kindral Riose liini ja selle robotiliini kõrval on aga vaieldamatult mentaalikute kogukonna, mentaalikute planeedi mängutoomine juba nii varases faasis. Nendega hooaja viiendas seerias kohtudes on vaataja korraga jälle tuttaval territooriumil, aga samas ka segaduses: peab see olema Teise Asumi algrakuke? Või hoopis Gaia? Mentaalse kolhoosi mõttes tundub see planeedi Ignis kogukond, mida juhib jõle mutt Tellem Bond pigem viimast meenutavat. Kõik see meenutab Gaiat ka selle poolest kui ühtemoodi mõtlevad ja tegutsevad ja kui samasugust zen-hipijura elu ja olemise kohta nad suust välja ajavad.

Selle mentaalse kolhoosi (juhi) kurjakuulutavad plaanid ei jää aga kauaks saladuseks ja vaataja saab aru küll, et see ongi Gaia, Muulade maailm. Goyer lõpuks päris nii seda siiski ei jäta ja lubab vaatajaile, et Hari Seldon ning Gaal Dornick kasvatavad sellest jõugust ikkagi just Teise Asumi matemaatilised mentaalikud – eks saame näha! Igatahes muutub uue keha saanud Hari Seldongi teise hooaja lõpuks päriselt empaatiliseks ja inimlikuks tegelaseks. Tubli!

Kuigi Apple ei ole sarja kolmandat hooaega veel ametlikult ära tellinud, läks see ometigi juba kevadsuvel stuudios eeltootmisse ja mingite kuulujuttude järgi alustati enne stsenaristide streiki juba suvel ka filmivõtteid. Eks kolmanda hooaja ekraanile jõudmine võtab ka parimal juhul aega 2025. aastani. Igatahes on David Goyer sõnaselgelt ütelnud, et kolmas hooaeg on valdavalt Muula lugu ehk siis Asimovi triloogia teise raamatu teise poole ja kolmanda raamatu esimese poole ekraniseering. Nimeliselt on ta lubanud ka tegelasi Toran ja Bayta.

Arvustus: Kir Bulõtšov „Professor Kozarini kroon“ (Elar Haljas)

Kir Bulõtšovi näol oli tegu mulle juba ammu tuttava autoriga, kelle eelnevaid eestikeelseid kogumikkegi hindasin suhteliselt kõrgelt. Veidi jäi minu arvates puudu, et need päris suurepärased oleksid, aga täiel rinnal nauditavad sellegipoolest. Alles hilises täiskasvanueas sain teada, et olin tema loomingut nautinud ka juba lapsepõlves, kuna tema Alissa juttude põhjal on valminud nõukogudeaegne kultusmultifilm “Kolmanda planeedi saladus”, kus küll sisu oli suhteliselt kokkupressitud, tegelaste taustadetaile vähe ning vaatajale näidati vaid killukest autori suurepärasest maailmaloomest. Käesolevasse kogumikku on autori väga mahukast loomingust valitud 13 juttu ning need proovivad anda ülevaadet autori loomeperioodi olmeulmest.

Mida mõista olmeulme all? Järelsõnas kirjutab Jüri Kallas, et olme on justkui ulme vastand, selline igapäevane elu ja olu, kuid Kir Bulõtšov suudab need kaks omavahel väga suurepäraselt ühendada. Ning kogu kogumiku jooksul loost-loosse on juttudes ulmeline aspekt kõikide tegelaste poolt aktsepteeritud ning tavaline. Ma ütleks, et näitlikult võiks olmeulme olla midagi sellist, kui 19. sajandi inimesele rääkida meie tänapäeva linnapildist, näiteks autotranspordist. Kui keegi võtaks mõne näiteks liiklusõnnetuse või isegi igapäevase kooliõpilase tee läbi linna kooli, siis see kvalifitseeruks paar sajandit tagasi elanud inimesele väga edukalt just olmeulmeks. Mõlemal juhul oleks jutus nende jaoks väga palju ulmelisi detaile, aga fookus oleks igapäevasel olmel.

Nagu tavaliselt on ka selles kogumikus nii tugevamaid kui veidi nõrgemaid lugusid, aga praegusel juhul on valik keskmisest parem. Olenemata sellest, et paljud jutud on kirjutatud aastakümneid tagasi, ja tehnoloogilised lahendused, mida süžeedes kasutatakse, on tänapäeval kergelt öeldes küsitavad, siis suudavad need ikkagi olla piisavalt aegumatud ja universaalsed, et mitte tekitada lugejas meelehärmi ning lugemiselamust rikkuda. Järgnevalt proovin tuua välja erinevate lugude positiivseid, aga mõnel juhul ka veidi häirivamaid külgi.

Kas ma räägin Niinaga?

Veidi melanhoolne, kuid samas ka romantiline lühilugu, kus ulmeliseks elemendiks on telefonikõne, mis ühendab sama ajaliini kaks eri punkti. Autor suudab lühikese loo jooksul kirjeldada lugejale nii sõjaaegset kui ka -järgset Venemaad ning kirsiks tordile ka ühe ajasilmuse sujuvalt loosse sisse kududa.

Korallidest loss

Selles loos on suurepäraselt kirjeldatud nõukogude suvilate õhustikku ning see kõik tuletas ka mulle meelde neid aiamaade lapikesi keset Tallinna linna, kus külg külje kõrval kõigist võimalikest ja võimatutest materjalidest ehitatud hüttide juures tegeleti potipõllundusega. Veidi häiris ajaliinis hüplemine nii lühikese loo jooksul, korduvalt minevikku ja loo tänapäeva, aga seda kõike oli vaja, et tegelaste ja fantastilise ehitusmaterjali taustalugu võimalikult huvitavalt ära rääkida.

Professor Kozarini kroon

Ka seda lühilugu lugedes suudab autor tuua mälusoppides välja palju nõukogudeaegseid jubedusi, nagu näiteks ühiskorterid. Peale vaadates on see täiesti tavaline peredraama, kus keskseks teemadeks on raha- ning ka kommunikatsiooniprobleemid, millest üks läbi väikese ulmelise elemendi ära lahendatakse. Algus on justkui kakofooniline duett kahe instrumendi vahel, mis harmoniseeriva lõppakordiga saadab lugeja järgmise loo juurde.

Nõukogude rahva ühine tahe

Minu jaoks veidi igavam satiiriline lugu sellest, mida nõukogude inimesed peaksid mõtlema ning kuidas oma võimalusi rakendama kodumaa hüvanguks. Tegelikkus on hoopiski midagi muud ning kokkuvõttes otsustab siiski vaid võimuladvik, kuidas asjad käivad või isegi täpsemalt öeldes, kuidas asjade käiku välja näidata. Ulmelist elementi on loos minimaalselt, kuid see oli kogu tegevuse tõukav jõud.

Lohutus

Järjekordne ajarännu lugu, kus lugejale serveeritakse kõik detailid suhteliselt varakult kandikul ette ja siis hakatakse neid tükk-tüki haaval ka õigesse kohta paigutama. Jutt ei olnud just kõige tempokam, kuid seda mõnusam oli nautida suurema pildi kokkupanekut.

Olja N tunnistus

Apokalüptiline jutustus tulnukate invasioonist lihtsameelse tüdruku silmade läbi. Selline jutustamisstiil tegi jutu ühtpidi küll huvitavamaks, kuid samas ka raskemini jälgitavaks.

“Kahesajas” juubel

Minu arvates üks paremaid lugusid kogumikus, samas oli ka ulme element rohkem esiplaanil. Alguses varjatakse päris hästi lugeja eest, kellest ja millest jutt käib, ning kui see selge, siis vajutatakse gaasipedaal ikka täiega põhja ning loosse tuleb pöördeid juurde.

Mina märkasin teid esimesena!

Vahele jälle veidi melanhoolsema alatooniga jutt, kus inimesed annavad endast parima, kuid tehnoloogilised arengud on neist kiiremad. Loos on tunda kerivat pinget, kus tegelaste lootus säilib väga kaua, kuid lõpuks peavad nad elu keerdkäikudele alla vanduma ning leppima sellega, et nende roll suuremas plaanis on tunduvalt väiksem, kui algselt arvati ja loodeti.

Raskestikasvatatav laps

Jällegi üks minu lemmikuid selles kogumikus: lihtne noortekas, kus sotsiaalsete aspektide lahkamise taustal käib suurepärane maailmaloome. Meenutas veidi Clarke’i “Lapsepõlve lõppu” nii detailide kui ka lugemisemotsiooni poolest.

Muinasjutt naerist

Enne kui lugema asusin, arvasin, et siit tuleb nüüd vana muinasjutu töötlus, aga tegelikult koorus välja midagi hoopiski huvitavamat. Maailma ülesehitus koos selle ökosüsteemi detailsusega on lausa suurepärane. Lugu on tempokas ning lugeja kogeb nii põnevust kui ka märulit ning on ka kellele kaasa elada, kuna tegelased on piisavalt inimlikud, et nendega on lihtne samastuda ja nende motivatsioonist aru saada.

Checako kõrbes

Selline väheke keskpärasem jutt, kus justkui on hea situatsioon, tegelased ka täiesti nauditavad, isegi korralik puänt, aga lugu ise on justkui liiga pikk ja lõpp veidi liiga filosoofiline.

Kassi mõistus

Lugu tõstatab väga olulise sotsiaalse küsimuse, et kas kõikide kõrgemale tasemele aitamine on ikka humaanne. Lisaks ühekordsele abile ning sekkumisele tuleb võtta ka vastutus kogu järgneva eest ning nii kaugele, kahjuks, väga tihti ette ei mõelda.

Inetust biovormist

Kogumikku lõpetav lugu on väga hästi valitud, kuna kätkeb endas kõike seda meeldivat, mis eelnevatest lugudest meelde jäi – maailmaloome detailsust, kaasa elama panevaid tegelasi ning ka veidi põnevust ja märulit. Praegusel juhul on ulmet peaaegu et igas loo detailis, aga see kõik on vaid dekoratsioon jutustamaks lugu inimeste omavahelistest suhetest ja võimest ennast vajadusel ohvriks tuua, et päästa neid, kellest me hoolime.

Raamatuarvustus: „Kui tuugenid vaikisid“ ehk otsekui debüüt (Jüri Kallas)

Sellest romaanist rääkides kipub mul ikka üle huulte tulema sõna „debüüt“, ükskord ma olengi vist juba öelnud: Juhan Habichti debüütromaan. Õnneks sai see vale välja öeldud nelja silma all. Pole ju Habicht mingi algaja – esimene raamat, novellikogu „Veerevad kivid rataste alt“ ilmus nelikümmend aastat tagasi. Sellele järgnes veel üks kogumik ja lühem romaan ning punkaritega koos kirjutatud nn liitromaan. Küll on aga kindel, et vaikinud tuugenite romaan on mehe esimene ulmeromaan.

Eks tähelepanelik lugeja tunneb esimeses peatükis „Õhtud vanaisa juures“ ära 2022. aasta Loomingu detsembrinumbris ilmunud samanimelise jutu. Etteruttavalt tuleb kohe ka öelda, et eraldiilmunud jutt ei mõjunud romaanis sugugi võõrkehana. Pigem jäi mulje, et romaan oli juba valmis ja autor lihtsalt avaldas alguse eraldi jutuna. Kuigi jah, ma tean, et romaan polnud sel hetkel valmis.

Raamatu tutvustus ja Liis Rodeni kena kaanepilt ei jäta mingit kahtlust – tegevus toimub katastroofijärgses maailmas. Postapo, kui kasutada mitte kõige kirjakeelsemat, aga vägagi tabavat terminit. Ja eks lugeja saab ka esimestel lehekülgedel aimu, et meie maailma kui sellist enam pole. Juba esimeses peatükis annab autor omajagu infot, millest saab selgeks, et katastroof toimus meie ajast hiljem, veetase tõusis ja siis langes, kliimaga midagi toimus, ka sõditi. Romaanis toimuv elu on üsna agraarne, aga samas siiski tehnoloogilisem kui tänapäevane maaelu. Kuigi elu näikse olevat stabiliseerunud, on inimesed relvastatud ja võõraste suhtes umbusklikud. Lühidalt: võitlus elu eest ja elu nimel.

Romaanis toimub päris palju, aga märulilooks ma seda siiski ei nimetaks. Pigem seikluslugu lõimituna peategelase arengulooga. Koos peategelase Jeebuse nn maailma laienemisega saab ka lugeja osa sellest, milline on elu poisi kodukülast kaugemal, mis toimus varem ja mis on vaja teha ära praegu ja edaspidi, et elu oleks inimväärne.

Tegu pole just mahuka köitega, aga seda pigem lehekülgede arvult. Kui autor oleks kõik kirja pannud, siis poleks ilmselt olnud probleemi täita ära neli-viissada lehekülge. Kuid jah, Juhan Habicht on alati silma paistnud napima teksti ja vähema lobaga ning nii on ka ta esimeses ulmeromaanis, kus tekstis esineb omajagu n-ö katkestusi ja ütlematajätmisi. Näiteks algab tulevahetus ja juba järgmises-ülejärgmises lõigus on rünnatavad elu ja tervisega kodus ning alles hiljem tuleb tegelaste omavahelisest jutust välja, mis toimus, isegi siis mitte kuigi detailselt. Ja mõne tegelase või situatsiooni kohta ei saagi lugeja selgitusi või vastuseid. Mõnd lugejat võib taoline kirjutamislaad ärritada, aga mulle selline just meeldib, sest moodsas, ei, kaasaegses ulmekirjanduses on ikka kohutavas koguses liigset lobisemist ja teksti venitamist.

Samas, ei saaks öelda, et lugejale toimuv kuidagi segaseks jääks. Ei, kõik saab selgeks. Tegelastel on mõtted, maailma avatakse, toimuvat kirjeldatakse. On pingeid, arusaamatusi, suisa vaenu. Surm on samuti sagedane külaline. Kui mõelda, siis romaani maailm ja seal toimuv on päris karm. Aga peategelane on kujunemisjärgus noor ja alles avastab maailma ning sageli ta enne tegutseb ja isegi tapab ja alles siis mõtleb. Kuid eks elu ja vanemad inimesed ole õpetanud.

Mornile ja rängale elule annab pehmemat varjundit romaani huumor. Ei, autor ei viska nalja ja ei lõõbi, aga huumor on enamjaolt kohal. Kas siis kirjeldustes, nimedes või situatsioonides. Et kui Jeebuse kodukülla saabuvad võimsatel mootorratastel moslem, kolakas neeger ja hiinlasest taat, siis mina hakkasin küll naeru pugistama, et kolm Hommikumaa tarka jõudsid kohale. Ja eks nimed Jeebus või Ääliss toovad ka muige suunurka. Või peatükipealkiri „Kes nühvel see Ääliss veel on?“ või kasvõi pea sidesõnana kasutusel olev sõna „nühvel“. Omaette huumor on ka selles, kuhu Eestis autor selle või teise tegevuse on paigutanud. Või siis tegelaste sarkastilised maailmavaatelised kommentaarid.

Ilmselt pole põhjust salata: mulle see romaan meeldis. Selline realistlik, kergelt maalähedane elujaatav ulme. Tegelased on enamjaolt sümpaatsed ja usutavalt värvikad. Tegelastel esineb kõhklusi ja kahtlusi. Maailm mõjus samuti usutavana ja tundus autoril ka läbimõeldud olevat ning polnudki nii lihtne kui esialgu tundus. Kindlasti peab kiitma ka autori tasakaalutaju, mis laseb romaanil kõõluda täpselt selle piiri peal, kus on kergelt või isegi suisa rämedalt naljakas, aga mitte kunagi piinlik.

Ütleks, et tugev jutt sai külge niisama tugeva romaani, mis hoolimata tasasest tempost luges end suisa ise. Ma julgeks … ei, suisa tahan soovitada. Loetagu!

Juhan Habicht

Kui tuugenid vaikisid

Fantaasia

2023

208 lk

Sündmuste horisont, nr 93

Arvustus: „The Tommyknockers“ (Marko Kivimäe)

"The Tommyknockers" (ei ole eesti keelde tõlgitud)

Stephen King

G.P. Putnam's Sons, 1987

558 lk

-----------------

Kui muidu on mul Kingi ingliskeelsed raamatud olnud kordustrükid, siis "The Tommyknockers" sain läbi Raamatuvahetuse esmatrükina - suur, raske, kõvakaaneline eksemplar. Lisaks on raamatus eksliibris, kus on kirjas, et paluks raamat lahkelt New Yorki Bronxi omanikule tagastada. Kui veel natuke edasi kaevata, siis tundub, et raamatu omanikku pole enam meie hulgas, lahkus päris noorelt, 43-aastasena. Keegi eelmistest omanikest on omakorda liiminud ümbrispaberi raamatu sees kaante külge kinni, mis muutus lugemise kohati parajalt tüütuks, eriti kuna ma vean raamatuid lugemise ajal igale poole kaasa. Kõnealune raamat on muuhulgas erakordselt igava kujundusega, mu kingariiulis sedasorti antimissivõistlusel julgelt esikolmikus.

Raamatust on tehtud ka samanimeline kolmetunnine miniseriaal. Kui pealkirja üritada eesti keelde väänata, siis kõige lähedasem oleks "Ahjualused". Aga see pole ka tingimata õige, sest knocker, tommyknocker on Suurbritannia kandist pärit müütiline elukas, paarijalane (jalg nagu mõõtühik) lühike pahur meeskodanik, liiga suure pea ning parajalt krutskilise olemusega. Leprikoon, brownie, broonie - kõik sarnased tegelased erinevates kultuuriruumides. Kui meie ahjualused on täitmatult suure maoga, siis 'meerika analoogsed kutid on rohkem olnud seotud kulla kaevamisega. Siin raamatus on need sellid veel viiendat moodi ummamuudu.

"The Tommyknockers" on ajaliselt kirjutatud "Misery" ja "The Dark Halfi"vahel, mis on mõlemad mu arvates suurepärased romaanid. King ise ei ole ahjualuse-raamatuga üldse rahul, eriti kuna see on viimane, mille ta kirjutas perioodil, mil ta tegi praktiseeriva narkomaanina kangeid drooge. Kusjuures, kui mööda Kingi bibliograafiat minna ja mõtiskleda, et ca kaheksa aastat ta kirjutas, nina kokaiinitolmune - sinna perioodi jäävad, kui tulla kaheksakümnendate algusest: "Tulesüütaja", "Cujo", "Tumeda torni" sarja kaks esimest osa, "Christine", "It" - kõik väga head ja väärt raamatud mu arvates (ning osad ma jätsin praegu üldse mainimata). Eks nende hulgas on ka kurioosumeid, näiteks "Cujo" puhul ütleb King ise muigelsui, et üle lugedes on see täitsa äge raamat, kahju ainult, et ta oli kirjutamise ajal nii tongis, et kirjutamist ennast ta ei mäleta. Kui aga tulla "The Tommyknockers" juurde, siis Kingi enda hinnang on, et siit võiks poole maha võtta ning praeguse väikse pehmekaanelise seitsmesajaleheküljelise asemele sellise normaalse kolmesotise raamatu kokku lõigata. Mis oleks tegelikult huvitav eksperiment, kuna vastupidise versiooni on King ju teinud - 1978. aastal ilmunud "The Stand" sai kõvasid kärpeid kirjastaja soovil, 1990. aastal ilmus n-ö. Kingi enda versioon, kus on üle 400 lehekülje lisamaterjali, lisaks parandusi, täiendusi, pisimuutusi. Minu isiklik hinnang - jah, "The Tommyknockers" kipub kohati oma suuruse all laiali vajuma küll. Sõnade arvu poolest on ahjualuste-lugu kingi romaanidest kaheksandal kohal, eesti keelde tõlgitutest "Võluri ja klaasi" ning "Tumeda torni" vahel ehk siis ikka paras jurakas raamatumölakas.

Teinekord on ikka huvitav mõtiskleda, kas ja kuipalju on ilukirjanduses autorit ridade vahel tunda-tajuda. Kui näiteks "The Dark Half" on üsna puhas lugu sellest, kuidas Stephen King ise oma alter ego Richard Bachmaniga toimetas, siis "The Tommyknockers" üks tegelane on mõnevõrra ekstravagantne joodikluuletaja James Eric Gardener, Gard, kes joob nii et maa on must, on mingi piirini armastatud külaline kirjandusõhtutel, mis kipuvad päädima täisjoomise, piinlike vahejuhtumite ning ühel hetkel Gardi väljaviskamisega, rääkimata pikkadest joomatuuridest, millest inimesel endal väga mingit mälestust ei jää. Kus suitsu seal tuld, ilmselt võib siin autorit ennast mingis osas ära tunda küll.

Kui natukene rääkida ka raamatu sisust, siis tegevus on Maine osariigis Haveni linnakeses, kus Roberta Anderson, Bobbi, koperdab mingi imeliku metallobjekti otsa, mis lähemal tutvumisel ja labidaga lähenemisel osutub suureks UFOks, kui hästi üldiselt ütelda. St millekski, mis ilmselgelt pole maist päritolu ning mis hakkab läheduses olevaid inimesi, Haveni elanikke, mõjutama. Teadjamad saavad juba kaasa noogutada ning King ise pole teinud saladust sellest, et Lovecrafti "Värv maailmaruumist" oli üks mõjutajatest. Teine on lasteluuletus, mis räägib nendestsamadest tommyknockersitest mõnevõrra hirmutaval toonil. Ega raamat ise ongi selles mõttes huvitavalt kirjutatud, et oma olemuselt on ta "tavaline" aus ulme, sci-fi. Kirjutatud on aga õuduka laadis, seega, kui tahta väga raamatut kuhugi konkreetsesse kasti panna, siis eks ta kipub minema Kingi leivanumbri, horrori manu ka. Kuigi tegelikult seda ei ole, see on ikkagi SF. Rääkimata sellest, et King on suuresti hoopis inimhingeinsener, siin on palju huvitavaid väikseid tegelasi, kelle elust ja juhtumitest on lihtsalt põnev lugeda. Nii on juba raamatu algusest peale, kus on juttu justkui lihtsalt elust, ei mingit ulmet-šulmet - aga naudinguga keerad lehti ja süvened nohinal aastakümnete tagusesse kolkakülaellu. Hilly Brown ja Ruth McCauslandi osad on ikka puhas kuld, no täiega nauditavad.

Teine kaudne seos, mis mul tekkis, oli Kingilt paar aastat hiljem ilmunud "Needful Things" raamatuga, kus siis Castle Rock linna saabuv omalaadne Taruk, ärimees Leland Gaunt elu pea peale keerab. Siinses raamatus on kaosetekitajaks küll tundmatu objekt, kuid tulemus on kohati sarnane. "Needful Things" on küll hoopis teine tera mitmes mõttes, juba selles osas, et tegu on minu jaoks Kingi tugevaima teosega, mida imelikul põhjusel pigem teatakse vähe, millest täiesti teenimatult ei räägita, pole ka eesti keelde tõlgitud. Aga no see selleks.

Raamat oli kusagil esimese kolmandiku või poole peale väga huvitav ja mõnuga loetav - tegelaste kogus oli kontrolli all, autor keskendus mõne üksiku karakteri arendamisele, ei olnud jokutamist, täispaukvärk. Siis aga läks äkiste spagettiks kätte ära, King tõi sisse hästi palju kõrvaltegelasi, keda näitas natuke siit, natuke sealt. Mõni oli mõõdukalt huvitav, mõni oli jura - aga peamine oli mul lugejana just selline poolikuvõitu ja lõpetamata tunne, mis hinge puges. Lisaks need tegelased, kellest oli algusepoole rohkem juttu, ma oleks tahtnud nendega koos edasi mööda raamatulehti liikuda. Eks hiljem sai ka, aga vahepeal oli ikka nii veerandi või kolmandiku sellist osa, mis no ei olnud hullult põnev. Edasi läks jälle nohinal mõnuga loetavaks.

Rääkides Kingi lugemisest, siis ma jäin vaatama, et nüüd umbes kahe aastaga olen talt paarkümmend raamatut lugenud. Ma isegi ei taha hoida tempot, loen nagu loen ja siis kui loen - aga niimoodi jätkates tundub, et võin ta loomingule mõne aastaga tiiru lõplikult peale teha. Kuigi ega ma ei plaani sellest omale tööd teha, loen nagu loen.

Kokkuvõtvalt: eks see selline korra loetav raamat oli, mille lugemata jätmisest maailm väga vaesemaks ei jää. Kingi raamatutest jääb minu jaoks ta pigem kesisemasse otsa, mitte siis kehvakeste manu, aga selline normaalne lugu. Mulle Kingi austajana andis see jälle mõned pusletükid kuningauniversumisse juurde, lisas seoseid siia-sinna. Pealegi mis seal salata - üldiselt on Stephen Kingi tase päris kõrgel, seega ta sunnik oskab ka keskpärasust kenasti ja kaunilt kirja panna.

3/5 ("korra võib lugeda, ei kahetse")

---------------

Tegu on raamatuga omalaadsest isiklikust väljakutsest, plaaniga lugeda läbi kõik Stephen Kingi raamatud (ka need, mis ilmusid Richard Bachman pseudonüümi all). Eks siin on omad detailid, kindlasti tahaks läbi lugeda ta romaanid ja jutukogud, lisaks mitteilukirjanduse osa. Hetkel on mul loetud umbes 59 raamatut, 29.10.2023 seisuga on Kingil neid kokku umbes 80.

Statistilise ülevaate väljakutsest leiab siit: https://docs.google.com/spreadsheets/d/1UmdCkMPIdNX8ZDzQIrRpcxlOf0Dyjz-h6M6ucVt5fG0/edit?usp=sharing

Päeva materjal Wikipedias, oktoober 2023 (Taivo Rist)

KUU ÕUDUSSEIKLUS: "Princess Alice'i" hukkumine (3. september, 145. aastapäev)

"Princess Alice" oli ratasaurik, mis ehitati 1865 esialgse nimega "Bute". 1867 müüdi ta ettevõttele Waterman's Steam Packet Co., mis pani ta sõitma mööda Thamesi ja nimetas ümber kuninganna Victoria kolmanda lapse järgi, kes oli tollal 24-aastane. Laeva mahutavus oli 432 registertonni. Laevaga korraldati lõbureise Thamesi suudmes oleva Sheernessi ja Kesk-Londoni vahel. 3. septembril 1878 väljus "Princess Alice" Rosherville'i looma- ja taimeaiast (eksisteeris 1837–1911) Londonisse. Laevaga lubati vedada kuni 936 reisijat ja umbes nii palju neid oligi. Kell 19.45 sõitis ta ette söelaevale "Bywell Castle" (1376 registertonni). Väiksemal laeval läheb ikka kehvasti, ratasaurik murdus pooleks ja uppus 4 minutiga. Hukkus 640 inimest, neist 240 last. Kuigi Thames pole üleliia lai, oli see tollal solgioja: kogu londonlaste solk läks puhastamata jõkke ja väikesegi koguse jõevee sissevõtmine oli surmav. Paljud reisijad ei osanud ujuda ja paljud kandsid ujumiseks sobimatut riietust. Koroneri juurdlus pani suurema süü söelaevale, aga hilisem kaubanduskoja juurdlus leidis, et ratasauriku kapten ei järginud ettenähtud kurssi. Printsess Alice suri veel samal aastal esimesena Victoria lastest 35-aastasena. Järgmisel kümnendil hakati Londoni reovett puhastama.

https://en.wikipedia.org/wiki/Sinking_of_SS_Princess_Alice

KUU BIOLOOGIA: pöördliikumine elussüsteemides (10. september)

Minu esimene Estcon oli eelmise sajandi lõpus. Läksin ühe inimesega pisut eraldi ja arutasime oma tund aega, miks evolutsiooni käigus ei ole arenenud ratastega loomi. Üldiselt peaks evolutsioon ju kulgema bioloogilise mitmekesisuse suunas, et võimalikult paljud bioloogilised nišid oleksid täidetud, aga näed – ratastega loomi pole. Sellest jäi mulle meeldiv teadmine, et ulmefännid on minu jaoks õige seltskond ja siin on inimesi, kes juurdlevad samade probleemide üle kui ma ise. Nagu näha, inglise vikipeedias sama lugu. Oluline argument: kui ratastega loom kummuli läheb, on tal raske jälle ratastele saada. Teiseks: kõndiv inimene vajab ümberpööramiseks ja vastassuunas liikumahakkamiseks palju vähem aega kui ratastoolis inimene, pealegi on tal väiksem pöörderaadius. Kolmandaks: ratastega on raske liikuda ebatasasel maastikul. Jutt maost, kes saba suhu võtab ja siis rattana veereb, on puhas lollus. Ratastega loomi kirjeldas esimesena ilukirjanduses Frank Baum Ozi-sarja kolmandas romaanis "Ozma of Oz" 1907. Kurioosumina kirjutas ratasloomast oma ainsa ulmejutu hollandi kunstnik M.C. Escher 1951 ja illustreeris selle ise.

https://en.wikipedia.org/wiki/Rotating_locomotion_in_living_systems

KUU ASTRONAUT: Lisa Nowak (14. september)

Lisa Caputo sündis 1963 ja lõpetas 1987 Marylandis asuva Annapolise mereväeakadeemia ohvitserina. 1988 abiellus ta sealse klassikaaslase Richard Nowakiga ja 1992 sündis neile poeg. Samal aastal lõpetas ta Californias asuva Monterrey mereväe järelkraadiõppe kooli kosmoseinsenerina. 1995 võttis NASA ta vastu 16. astronautide rühma, mis on kõigi aegade suurim: 44 õpilast. Nendest 41 saigi kosmosesse. Õpe lõppes 1998. 2001 sündisid talle kaksiktütred. Juulis 2006 käis ta 12 päevaks kosmoses. Seitsmeliikmelisest meeskonnast oli ta ainus, kellele see jäi ainsaks kosmoselennuks. Hiljem tema abielu lagunes. Ta võttis endale armukeseks William Oefeleini, kes oli samuti astronaut. Oefelein jättis ta maha lennuväekapteni Colleen Shipmani pärast. Aastal 2007 sai Nowak teada, et Shipman saabub lennukiga Orlandosse, sõitis sinna ja püüdis ta röövida, tapariistad kaasas. Inimrööv ebaõnnestus ja politsei vahistas ta. Et astronaut saab mõrvakatse süüdistuse, oli enneolematu. Ta lasti lahti NASAst ja sõjaväest, aga kohtus sai tingimisi ja pärast lahutust jäid talle ka kõik ta lapsed.

https://en.wikipedia.org/wiki/Lisa_Nowak

KUU KEEMIA: astaat (16. september)

Keemilised elemendid on üldjuhul juba esilehelt läbi käinud ja astaat on nüüd teisel ringil. See on kõige haruldasem looduslikult tekkiv element Maal. Leitud on 11 isotoopi, millest stabiilseima At-210 poolestusaeg on 8,1 tundi, seevastu üle tunni on see 5 isotoobil. Maakeral on astaati vähem kui 1 gramm, see laguneb järjest ära, aga raskematest elementidest tekib seda järjest juurde. Järjekorranumber on 85. Mendelejev nimetas seda oma tabelis ekajoodiks, sest tema keemilised elemendid sarnanevad joodi omadega, kuid erineval joodist, mis on mittemetall, kuulub astaat poolmetallide sekka. 1930-ndatel hakkasid mitme maa teadlased järjest väitma, et on elemendi 85 avastanud, ja pakkusid talle nimesid, aga need lükati kõik tagasi ja õigeks loeti 1940. aasta California Ülikooli avastus. Elemendi nimi tuleb kreekakeelsest sõnast "astatos", kus a tähendab eitust ja "statos" püsimist, nii et astaat tähendab ebapüsivat.

https://en.wikipedia.org/wiki/Astatine

KUU AJALUGU: Poitiers' lahing (19. september, aastapäev)

Poitiers' lahing toimus 19. septembril 1356 Saja-aastase sõja ajal. Inglise-baski sõjavägi Musta Printsi Edwardi juhtimisel (6 tuhat meest) purustas Prantsuse sõjaväe Jean II Hea juhtimisel (15 tuhat meest). Inglased olid end kindlustanud Poitiers' lähedal. Prantslased korraldasid nende vastu 4 rünnakut, mis kõik tagasi löödi. Prantslased võtsid lahti oma püha lipu Oriflamme, mis tähendas, et vange ei võeta, inglased võtsid neid seevastu sadade kaupa vangi, sealhulgas kuninga ja tema noorima poja Philippe'i ning kätte saadi ka Oriflamme, mille kandja tapeti. Inglasi langes umbes 40 ratsanikku, prantslasi 4500 ratsanikku, lisaks tapeti või võeti vangi 1500–3000 jalaväelast. Lüüasaamine tekitas Prantsusmaal tohutut meelepaha ja talupoegade ülestõusu žakerii. 1360 sõlmiti Brétigny rahu, millega kogu Edela-Prantsusmaa läks Inglismaa võimu alla. Jean II surigi Inglismaal sõjavangis aastal 1364.

https://en.wikipedia.org/wiki/Battle_of_Poitiers

KUU TEHNIKA: rakettide tuumaenergiamootor (28. september)

Nerva oli üks Rooma keisritest, aga NERVA on lühend sõnadest Nuclear Engine for Rocket Vehicle Application ehk rakettides kasutamiseks mõeldud tuumaenergiamootor. Tuumajõu kasutusvõimalused sõjas said kohe ilmseks, aga vastukaaluks tekkis soov tuumaenergiat rahumeelsetel eesmärkidel kasutada. Juba 1946 kirjutasid Stanislaw Ulam ja C.J. Everett esimese teadustöö tuumaenergiaga töötavatest rakettidest. Projekt NERVA käivitus 1968 ja seda peeti eriti õnnestunuks, sest kõik eesmärgid saavutati või koguni ületati. Kuid 1973 tõmbas president Richard Nixon kogu programmile vee peale. Nõukogude analoogiline mootor RD-0410 oli NERVAst veel pisut tõhusam, aga kasutama ei hakatud sedagi. USA kongress eraldas 2019. aastal tuumamootorite uurimiseks taas 125 miljonit dollarit, sest need on palju etemad kõige arenenumatest keemilise kütusega mootoritest, mis võimaldab lühendada lennuaega ja suurendada kandevõimet. Projektiga tegeleb Seattle'is asuv ettevõte Ultra Safe Nuclear Technologies (on alles nimi!).

https://en.wikipedia.org/wiki/NERVA

KUU METEOROLOOGIALOEND: tornaadopuhang USA-s 4.–6. mail 2007 (18. september)

Küllap teate, et kõige rohkem tornaadosid ehk eestipäraselt tuulispasku tekib USA-s. 4.–6. mail 2007 tekkis seal 7 osariigis 132 tuulispaska, milles hukkus 14 ja sai vigastada 90 inimest. Kahju tekkis 265 miljonit dollarit. Neist kaugelt kõige võimsam, ainus 5. kategooria tuulispask tegi maatasa Kansases asuva Greensburgi. 95% linnast hävis, hukkus 11 inimest ja 63 said viga, tuulispasa teekond oli 46 km pikk ja kuni 2,7 km lai – mõlemad näitajad on 132 tornaado seas teisel kohal. Tuulispask lennutas kombaini veerand miili ehk 400 m kaugusele ja garaaži miili kaugusele, ümberlaadimishaagise kolmveerand miili kaugusele ja politseiauto veerand miili kaugusele – sees olnud politseinik hukkus. Tsemendikotte ja loomasööta täis raudteevagunit veeretas ta üle 40 meetri. Võib-olla pakub huvi, et ühegi tuulispasa laiust ei hinnatud väiksemaks kui 20 jardi ehk 18 meetrit. Ja eesti vanarahvas soovitas tuulispaska terava noaga visata.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_tornadoes_in_the_tornado_outbreak_of_May_4%E2%80%936,_2007

KUU BIOLOOGIAPILT: loomade kuningas (21. august)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Lion_(Panthera_leo)_male_6y.jpg

KUU FÜÜSIKAPILT: plasmapall (7. september)

Plasmapalli leiutas Nikola Tesla ja patenteeris 1894. 1980-ndatel sai see moeröögatuseks. Ulmekirjanikunagi tegutsenud Jerry Pournelle kirjutas 1984, et plasmapall on kõige imepärasem objekt maailmas ja et tema ei müü enda oma ühegi hinna eest. Plasmapall on väärisgaaside või nende seguga täidetud klaaskera. Tavaliselt kasutatakse neooni, sest heelium hajub pallist kergesti, radoon on radioaktiivne, elavhõbedaaur mürgine ja krüptoon on liiga kallis. Selles on suure sagedusega (umbes 35 kHz) vahelduvvool 2–5 kV. Keset palli on väike õõnes klaaskuulike, mis toimib elektroodina. Teise elektroodi moodustab kogu plasmapalli sisepind. Nende kahe elektroodi vahele tekivad koroonalahendused, värvilised valgusjoad. Piksenooled tekivad samal põhimõttel ja näevad välja sarnased, ainult plasmapall on tehtud võimalikult ohutuks. Käega plasmapalli puudutades tekib värviline kiir sõrmeotsa ja keskkuulikese vahel. Aga särtsu sealt ei saa, sest klaas on dielektrik.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Plasma_globe_60th.jpg

KUU GEOLOOGIAPILT: Ivar Leidus pildistas ägiriini (24. september)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Aegirine_-_Mt_Malosa,_Zomba,_Malawi_(alt).jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISMIPILT: lambakari (5. september)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Herding_sheep353_(edited).jpg

KUU VANAFILM: "Häda vaguniga" (12. september, 6 minutit)

Aastal 1927 leiutasid Walt Disney ja Ub Iwerks õnneliku jänese Oswaldi, kuid juba järgmisel aastal kaotasid kontrolli tema üle. Oswaldi asendamiseks leiutas Disney järgmise tegelase – vist juba aimate, et see oli Miki-Hiir. Disney väitis, et Miki on Oswaldi noorem poolvend. Ma ei suutnud välja uurida, kas neil on ühine ema või ühine isa, aga sarnased nad on, seda ma usun, et poolvennad. Oswald on abielus kassi Ortensiaga, keda siin küll näha ei saa. Oswaldist valmis 190 animafilmi, neist esimesed 27 tegi Disney, järgmised Charles Mintz oma naise firmas Winkler Productions ja alates 1929 Walter Lantz. 1938 saadeti Oswald pensionile ja teda sai üksnes harva näha. 2006 ostis Disney Oswaldi kaubamärgi tagasi ning tõi ta Miki-Hiire maailma ehk mikiversumisse videomängudesse ja animasarja "Mickey Mouse". Siin näete kõige esimest filmi Oswaldiga ja Oswald on trammijuht. Vaatasin seda kuuajase vahega kaks korda, naerda ei saanud, aga ometi tahtsin teist korda veel otsast otsani vaadata.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Trolley_Troubles_(1927).webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: Liivakella udukogu (17. september, 14 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Engraved_Hourglass_Nebula.ogg

Esilehelt käis läbi ka enam kui kahetunnine india bengalikeelne film "Pather Panchali", mida on korduvalt nimetatud maailma kõigi aegade parimate filmide loendites. Pärast sisututvustuse lugemist otsustasin, et ma ei vaata sellest minutitki. Subtiitreid ka pole, peaksite bengali keeles kuulama.

Meeldib, ei meeldi, meeldib… september (Maarja Kruusmets)

Kristi Reisel “Tulipunane lilleke”

Inimesed on sõjas masinatega, palju on hukkunuid. Ühest üksusest alles jäänud kolm meest rühmavad masinate keskme poole ja, läbi ohtude sinna jõudnud, avastavad, et masinad on inimestega võitlema programmeerinud kliimanatsid, kes hoolivad rohkem taimedest kui inimestest.

Alguses tundus lugu üsna tavaline inimesed masinate vastu jutt, kuid lõpus tulnud pööre, et tegemist ei ole mitte enesest teadlikuks saanud tehisintellekti, vaid fanatismi pööranud inimestega, oli tore keerdkäik, mõtlemapanev samuti. Tekst jooksis hästi ning lugu hoidis pinget üleval. Ainuke asi, mis mulle aga juba esimeses lõigus häirivalt silma hakkas, eriti kiirel ülelugemisel, oli arvude kirjutamine numbritega. Reeglina kirjutame sellises tekstis arvud ikkagi sõnadega välja. Aga muidu täitsa kobe lugu.

Glen Simson “Ja päike paistab minu pea sisse”

Keskealine edukas meesterahvas soetab endale Pariisi turult ülikalli bareti. Seda kandes hakkab ta tasapisi ära pöörama, sest barett tundub talle edastavat kellegi teise mõtteid. Tema pere laguneb ja ta ise satub hullumajja.

Toredasti ja värvikalt kirjutatud lugu. Stiililiselt omanäoline jutt, ma ei saanud päris täpselt aru, millises riigis tegevus toimub või mis ajastul, kuid see ei hakanud häirima. Iga tegelane oli omanäoline, vaid minategelasest jutustaja jäi suhteliselt neutraalseks ja kõrvaliseks. Kannatas lugeda küll.

Tim Hornet “Talvekartulid”

Odavalt saadud talvekartulid lähevad kalliks maksma.

Nii eestlaslikku lugu pole ma tükk aega lugenud - autor räägib ehedalt nii kotitäiest soodsa hinnaga soetatud talvekartulitest ja sügisestest talutöödest kui ka meie pisut egoistlikust loomusest (oma nahk on ikka ihule lähemal) - selmet naabritele asjad ausalt ära rääkida ja neid hoiatada, üritatakse nende abil oma elujärge natukenegi parandada. Kuigi see lugu ei olnud iseenesest naljakas, kumas sellest minu jaoks läbi mingit sooja huumorit. Mulle meeldis.

Raivo Tammus “Kooljad 2”

Ühes kauges Eesti külas võitleb kamp noormehi elavate surnutega.

Vahel on kohusetunne väga kole asi, sest sunnib edasi lugema ka siis, kui loo muidu pooleli jätaks. Eks igaühele oma, kuid minu jaoks see lugu kindlasti oma ei olnud, ei kannatanud hästi lugeda.

Paadikapten “Lend tundmatusse”

Ühel fantastiliselt maal otsustab lennumasinat juhtiv noormees, et just too hetk on sobilik katseks oma kodukohast põgeneda ja leida üles koht, kus elatakse rahulikult ja paremini. Ta asub teele, kuid jutu lõpuks ei õnnestu tal veel kohale jõuda.

Autor on loonud huvitava maailma, mis tõi mulle silme ette mõni aeg tagasi vaadatud “Surelike masinate” filmi. Kuigi maailma loomine on autoril õnnestunud hästi ja detailselt, siis tegelaste arendusest tundsin ma puudust. Jutu käigus sain ma peategelase kohta teada minimaalselt, mis tegi talle pikal rännakul kaasa elamise keeruliseks.

Minu jaoks kippus lugu venima, sisu aeglast edasi liikumist rõhutasid väga pikad tekstilõigud, mis raskendasid teksti haaramist ja sellest ülevaate saamist. Edaspidi soovitaksin autoril teksti liigendamisele pisut enam tähelepanu pöörata.

Minu jaoks oli loo lõppedes suur pettumus, et peategelane ei jõudnudki mitte kuhugi välja. Tegemist oli päris pika jutuga ja lootsin selle lõpuks siiski mingit lahendust, kuid lõpus lendas peategelane täpselt samasuguses tundmatuses kui loo alguses.

Kokkuvõtteks võin öelda, et teksti tugevuseks oli värvika maailma loomine ning seetõttu oli lugu minu jaoks mõningase huviga loetav, kuid lõppelahenduse puudumine vähendas minu jaoks selle loo väärtust tunduvalt.

Uudiskirjandus 10/2023

Ajarändurid ei sure iial

Jack McDevitt

Viimaste aastakümnete ühe olulisima ja auhinnatuima angloameerika ulmekirjaniku Jack McDevitti (snd 1935) romaani «Ajarändurid ei sure iial» (Time Travelers Never Die; 2009) aluseks on kirjaniku 1996. aasta samanimeline auhinnatud lühiromaan ja seda peetakse üheks kõige täiuslikumaks ajareisi-teema käsitluseks moodsas ulmes, mis võtab kokku kogu varasema ajarännutekstide korpuse ja selekteerib sellest välja olulisima. Ilmaaegu ei ütelnud Stephen King ühes retsensioonis McDevitti kohta, et see on «Isaac Asimovi ja Arthur C. Clarke'i loogiline pärija». McDevitt jätkab tänases ulmes tõepoolest kõige stiilipuhtamalt Asimovi-Clarke’i teadusfantastilist liini. Varem on Orpheuse Raamatukogus ilmunud McDevitti kosmosesõjast rääkiv romaan «Sõjaline talent» (OR 6/2020).

Kui füüsik Michael Shelborne salapäraselt kaob, avastab ta poeg Shel, et ta isa oli valmistanud ajarännuvahendi. Kartes, et ta isa võib olla aega lõksu jäänud, palub Shel oma sõbral lingvist Dave’il teda päästemissioonil saata. Nende reis läbi ajaloo viib nad läbi erinevate ajalooperioodide ja nad kohtuvad mitmete ajalooliste suurmeestega, alates Churchillist ja Galileist kuni Shakespeare’ini, Leonidaseni ja Sokrateseni. Seejärel aga rikub Shel oma kokkulepet Dave’iga ja külastab tulevikku...

Tõlkinud Heinrich Weinberg.

Kaanepilt: Meelis Krošetskin.

Sari: Orpheuse Raamatukogu.

434 lk.

Kõigi asjade lõpp

John Scalzi

See on Hugo võitnud autori John Scalzi „Vanamehe sõja” sarja kuues ja viimane raamat. Inimkond on jõudnud kosmosesse... ja leidnud, et universumi asustavad paljud võõrliigid, kes on valmis neid hävitama. Nendega toimetulekuks on loodud Kolooniate Liit, mis hakkas kasutama Maad kolonistide ja sõdurite saamiseks, kuid mille tegutsemispõhimõtted on vahel marruajavad. Lisaks tegutseb salapärane vaenlane, kes püüab iga hinna eest Kolooniate Liitu, Maad ja võõrliike omavahel tülli ajada, selle käigus hävitades, orjastades ja tappes.

Sari: Sündmuste horisont.

Tõlkinud Ats Miller.

Kaanepilt: John Harris.

284 lk.

Kooljarütm

Jim Butcher

Dresdeni toimikute 7. raamat.

Jätkuvad Chicago ainsa võlur-detektiivi Harry Dresdeni fantasy-seiklused. Dresdeni suurim sõber ja ustav liitlane on linna Erijuurdluste osakonna juht Karren Murphy, kes temaga alati kontakteerub, kui linnas toimub midagi eriskummalist. Seekord läheb Murphy puhkusele ja Dresdeni otsib üles keegi, kes võiks surnud olla, aga kahjuks ei ole, ja tal on midagi, millega saaks Murphy elu ära rikkuda. Sellest plaanist loobumiseks nõuab ta, et Harry Dresden tooks talle ühe raamatu, mis on äärmiselt ebatavaline ja mille omamine on väga ohtlik. Peagi tuleb Dresdenil pista rinda seltskonnaga, kellest ta mitte kuidagi üle ei käi, ja otsida abi sealt, kust ta seda üldse ei tahaks.

Sari: Sündmuste horisont.

Tõlkinud Iris-Barbara Jeletski.

Kaanepilt Liis Roden.

400 lk.

Hamilgtonide saaga

Mait Vaik

Romaani tegevus toimub eelmise sajandi 90. aastatel väljamõeldud riigis, kuid viib meid ka ajas kaugemale tagasi. Mõjuvõimas ja sõjakas seltskond siniverelisi eesotsas rüütel Hamilgtoniga harrastab tänapäevases maailmas oma iganenud keskaegset elustiili, pidades lugu vanamoodsast aust ja väärikusest. Sellesse unenäolisse keskkonda satub pooljuhuslikult teenistusse hädapätakas Artur Steinberg, kes on vastu tahtmist sunnitud osalema murrangulises konfliktis, mille põhjuseks on rüütlite eneseteadvus ja müstilised võimed ning millega nüüdismaailma vägevad ei saa mõistagi leppida. Inimlikult igipõlises draamas põrkuvad võim, kadedus, kõrkus ja ahnus ning tuleb valida pooli, loo keskmeks on üksikisiku mugav enesepettus-äraolemine ning hall argipäev oma tühjuses. Raamat, mille lähtepunktiks on autori varajane üritus kirjutada eneseirooniline proosateos enda tulevikust, on valminud etapiti 31 aasta jooksul. Tekst on nooruslikult hoogne, põimitud musta huumoriga ning autorile omaste sarkastiliste otseütlemistega. Kaanepildil fragment Olga Tobrelutsu maalist „Harmagedoon“.

Väljaandja: OÜ Puiestee

288 lk

Mõistuse vennad

Ravil Khalilov

Ulme fantaasia, mis jaguneb kolmeks osaks. Alustasin esimeste sõnade trükkimisega 2017. aastal. Kõik sai alguse ärevushäirest ja sundmõtetest.

Tegevused toimuvad kolmes erinevas paralleel universumis nii Maal kui ka tulnukalaevas. Koloniseeritud inimeste juures eksisteerivad kaks pooleldi tulnukad, pooleldi inimesed, keda kutsutakse Mõistuse vendadeks. Nad on õnnistatud teiste mõistuste juhtimisega, hüpnotiseerimisega, mõtete lugemise ja teistele pähe panemisega. Tekib konflikt kuna inimesed saavad kannatada nende tegude tõttu, teadmata, kes seda võis teha.

Tulnukad muudavad vabatahtlike inimeste geneetikat, mida halvad kuritarvitavad. Eliksiir võib anda imelisi andeid ja samahästi teha jubedaks koletiseks, kes kaotab täieliku mõistuse.

Teos puudutab selliseid teemasid nagu: depressioon, unenäod, petmine, tapmine ja zombistumine.

Väljaandja: Ravil Khalilov

240 lk.

Päikeseloojangute kollektsionäär ja teisi jutte

Saulius Tomas Kondrotas

Saulius Tomas Kondrotase novellide maailm ulatub kaugest leedu minevikust tänapäevani, Prahast ja New Yorgist puhta kujutluse väljadeni. Siin leidub nii maagilist nukuteatrit, hiiglaslikke sisalikke kui ka mootorrattaid, mille sisse võib ära eksida — nii traagilist armastust kui ka argielu absurdi, nii sigarette kui ka melanhooliat… Kogumiku nimilugu on Alessandro Baricco maininud kui üht oma loomingu olulisimat mõjutust ning Kondrotas on arvatavasti ka kaasaegset leedu kirjandust kõige enam kujundanud autor.

Kirjastus Salv.

Tõlkinud Tiiu Sandrak.

312lk.

Lastele ja noortele

Kummituste peatänav

Jana Maasik

Kaheteistaastased kaksikud Hugo ja Loona leiavad kaks nädalat pärast isa matuseid salapärase võtme, mis ajab kihevile kogu Tallinna vanalinna kummituste koorekihi. Veelgi keerulisemaks muudavad niigi raske olukorra Kummitusteuuringu Instituudi korrumpeerunud teaduri kahtlased tehingud. Kaksikuid ja võtit kaitsta püüdes on Vahepealsuse võtmevalvurid Aaria ja Magnus lakkamatult tegevuses. Hugot ja Loonat ootab ees keeruline ülesanne uurida välja, mis võtmega on tegu, ning leida värav, mille võti avab. See fantaasiaseiklus viib lugeja teistsugusesse Tallinna. Linna, mille tänavatele on paigaldatud vaimudetektorid ning kus inimeste seas liiguvad kummitused, Vahepealsuse vahtkondlased ja võtmevalvurid.

Kirjastus Varrak

Illustreerinud Urmas Viik

208lk

Kordustrükk

Tuli ja jää

Erin Hunte

Neli metsikute kasside klanni on aastaid jaganud metsa oma esivanemate määratud seaduste järgi. Nendevaheline habras tasakaal püsib suurte raskustega. Kõueklanni kuuluvast Tulesüdamest on nüüd saanud sõdalane, kuid sellega pole tema mured läbi. Teda ootab ees möödapääsmatu lahing ning ka reetmine …

„Sõdalased“ on kogu maailmas populaarne raamatusari, mis on praeguseks ilmunud enam kui 30 keeles ja müünud üle 40 miljoni eksemplari. Varem on eesti keeles ilmunud sarja esimene osa „Metsikusse ellu“. Raamatutel on mitu autorit, kes kasutavad kollektiivset kirjanikunime Erin Hunter.

Kirjastus Tänapäev.

Tõlkinud Kristina Uluots, 284 lk.

Uit-, serv- ja vaegulmeline

Vestlused tulnukaga

Minu sõber Rohaan

Triin Lellep

Reaktori toimetuse hoiatus: tõenäoliselt on tegu esoteerikaga.

Kuidas oleks, kui sulle tekiks sõber teiselt planeedilt – keegi, kes vaatab elu kõrgemalt ja kelle jaoks meie oleme kui sipelgad askeldamas? Mis siis, kui ta mõistaks meie universumi toimemehhanisme ja füüsikat, millest meie teadlastel veel aimugi ei ole? Mis nõu ta sulle annaks, kui tema tsivilisatsioon elab tingimusteta armastuses ja rõõmus?

Mida sa temalt küsiksid? Kas sooviksid teada, kuidas leida eluarmastust, kuidas tõmmata oma ellu jõukust või kuidas leida hingerahu? Või hoopis uuriksid: kust on inimene pärit? Kuidas ehitati püramiidid, kus peidab end uppunud Atlantis? Äkki huvitaks sind, milline näeb välja su sõbra tsivilisatsioon seal kaugel tähtede taga?

Kirjastus Petrone Print

Ulmkonnakroonika 10/23

Ulmestaar Tanel Pern

Kes oled ning millega tegeled?

Olen ehe näide sellest, et kes oskavad, need kirjutavad ja kes ei oska – kritiseerivad. Sest ulmet ma kirjutada tõesti ei oska, olen proovinud ja leidnud, et mu kriitikameel on selleks liiga tugev, eriti iseenda tehtu suhtes. Aga selle kriitilise impulsi väljapoole suunamine vähemalt mingil määral töötab, mis on teinud must juhutise ulmekriitiku. Igapäevatööna tõlgin ja toimetan – teiste sõnu ümber kirjutada on samuti lihtsam kui ise midagi kirja panna.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Mul on alati korraga käsil mitu raamatut. Praegu loen Liu Cixini „Pimedat metsa“, mis mind esimesel lugemisel lihtsalt iiveldama ajas ning lõpuks pooleli jäi, praegu aga tundub hoopis parem ja sügavam. Mis on risti vastupidine „Kolme keha probleemi“ lugemise kogemusega, kuna too raamat läheb iga lugemisega halvemaks. Siis loen Charles Strossi „New Managementi“ triloogia viimast osa, mis kardetavasti võib pooleli jääda, sest ta pole nii hea kui kaks esimest ja ma olen mõnevõrra kannatamatu lugeja. Lugemist ootavad kogumik „Minu isa luulud“ ja Raul Sulbi „Terra Fantastica kartograafid“, millest lubasin Loomingusse arvustuse kirjutada. Ja alatasa loen ka mitmesugust mitteilukirjandust, põhiliselt vist kultuuriajalugu ja antropoloogiat – praegu on pooleli näiteks Arno Mayeri „The Furies“, monumentaalne uurimus revolutsioonilisest vägivallast…

Vaatasin vahepeal William Gibsoni romaani ainetel valminud seriaali „The Peripheral“, kuid selle tegemine jäi stsenaristide streigi tõttu pooleli ning lõpuks otsustas stuudio sellele lihtsalt vee peale tõmmata, millest on kahju. Pärast seda pole suurt midagi jõudnud vaadata, millest on ka kahju, sest häid filme ja seriaale näib tulevat igast uksest ja aknast.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Ideed. Kummalisus. Mastaapsus. Tihtilugu ka aeglus. Pelutab klišeelikkus, etteaimatavus. No ei meeldi, kui juba ette on aru saada, mis juhtuma hakkab.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit...) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Armastan grotesksepoolseid asju, näiteks meeldib väga Vladimir Sorokin, keda võib isegi servapidi ulmekirjanikuks pidada. Väga võluv on oma grotesksuses Mervyn Peake’i „Gormenghasti“ saaga ja sellest tugevasti inspiratsiooni saanud Alex Pheby „Mordew“. Kõige haigem viimasel ajal loetud asi on aga Ottessa Moshfeghi „Lapvona“, see on täiesti fucked up.

Üksikautoritest on põhilemmikud Ada Palmer ja tema „Terra Ignota“ tetraloogia, Kim Stanley Robinson ja Ursula Le Guin.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

See polnud tegelikult sugugi raske. Ulmet oli mu lapsepõlves ümberringi päris palju, alustades teles ja ajakirjanduses figureerivate ufode ja poltergeistidega ning lõpetades filmide ja multikatega, nagu „Kolmanda planeedi saladus“ ja „Navigaator Pirx“. Lugemisvaragi juhatas otseteed selle juurde, Võtsin seitsmeaastaselt käsile „Seiklusjutte maalt ja merelt“ sarja ning hakkasin sealt järjest kõike lugema. Alustasin Jules Verne’ist, kuna telekas jooksis „Kapten Granti lapsed“, sealt tulid edasi igasugu muud ja nõnda seiklusjuttude kaudu jõudsin ka ulmeni. Esimene loetud ulmeteos võiski vist olla sessamas sarjas ilmunud „Andromeeda udukogu“. Nii et jah, alustasin noorelt ja ära ei lõpetanudki.

On sul lemmikloomi?

Mul on kass ja koer, kes saavad omavahel läbi nagu kass ja koer. Nad tunnevad teineteist küll alles pool aastat, nii et siin pole suurt midagi imestada – ja nende suhted paranevad tegelikult iga kuuga.

Erektor, neljas tulemine!

Jah, head lugejad. On jälle aeg. Aeg, et Erektor tuleks veel korra.

Lugejatele, kes eelmisel korral veel kuueteistkümnenda eluaasta alampiirini ei küündinud ja seetõttu Erektori olemusest teadmatuses on, selgituseks, et Erektori mõte on tuua alatasa erootika- ja pornograafianäljas Eesti ulmelugejani niiskemat sorti meelelahutust. Seda siis nii artiklite kui lugude kaudu. Ja miks mitte ka kunstina!?

Seonduvalt kutsume üles saatma 15. märtsiks 2024. aastal meile artikleid, arvustusi, jutte ja muud temaatilist, mida saaks liigitada ulmeliseks erootikaks või suisa pornograafiaks.

15.03.2024 on viimane tärmin. Kui aga materjal valmis, siis tasub kohe teele panna.

- Manfred Kalmsten, Jüri Kallas

Kasulikke linke:

Erektor #1

Erektor #2

Erektor #3

Õhtud eesti ulmega, oktoober 2023: eilsed uidud, homsed ulmad

Oktoobri ulmereedel oli topelt põhjust Tartusse koguneda, sest ees ootas järgemööda kaks raamatuesitlust.

Kõigepealt tuli linnaraamatukogu saalis esitlemisele kevadise ulmejutuvõistlue kogumik (meenutuseks: võistluse tulemused hõigati maha selle aasta mais). Selleks rivistati autorid lava peale üles ja Sulbi siis pinnis neid ohutust kaugusest.

Laval istuvad vasakult lugedes: Karri Tiigisoon, Andrei Samoldin, Martin Leis, Marek Liinev, Joel Jans, pärast sama koha peal Jaagup Mahkra, Piret Frey, Lyyli Suuk, Kristi Reisel, Manfred Kalmsten, Tim Hornet.

Kui oleviku ja tuleviku žanrid ja suundumused oma tähelepanu kätte said, tuli kirjanduskompass timmida möödunud sajandi peale ja Vanemuise mäest üles vudida, sest Kirjanduse majas ootas estlemist Gururaamatu kogumik "Minu isa luulud". (Kultuuralist pressiteadet loe siit.)

Peale üritusi jätkus juba töö Õlleministeeriumis

Pildistas Riho Välk

Jüri Kallas ja "Minu isa luulud" Vikerraadios

14.05 Vikerraadio saates «Loetud ja kirjutatud» vestleb Jüri Kallas antoloogiast «Minu isa luulud» ning samuti «Ulmeguru ulmesarja» varasematest raamatutest ja ulmest üldisemalt. Vestlust suunab Maarja Vaino.

Kel aga raadiot pole, või kel aeg ei sobi, siis alljärgnevalt lingilt saab kuulat kohe või siis sobivamal ajahetkel.

https://vikerraadio.err.ee/1609125800/loetud-ja-kirjutatud-ulmeguru-minu-isa-luulud

Ida-Euroopa ulmefilmid kultuuripealinnas

Euroopa kultuuripealinn [Tartu 2024] programm Elektriteatris! 6.–12. mail 2024. aastal linastuv retrospektiivprogramm toob Elektriteatris publiku ette seitse möödunud sajandist pärit Ida-Euroopa ulmefilmi, millest enamiku moodustavad siinmail vähetuntud ekraaniteosed. https://elektriteater.ee/erip.../stalking-eastern-europe/...

SFRA Tartus

Science Fiction Research Association tuleb järgmisel aastal Tartu

https://www.sfra2024.ut.ee/

Ulmekirjutajate loomemaja Nõos

Loodus tühja kohta ei salli. Ulmekirjanikud sallivad tühja kohta küll, eriti kui see on seletamatu ja müütiline piirkond Universumis, kus puudub mateeria, kiirgus, vaakum, valgus ja isegi pimedus. Aga Räpina loomemaja kadumisest jäänud tühja kohta ei salli isegi ulmekirjanikud. Seekordne loomemaja leidis aset 20.-22. oktoobril Nõos. Kirjutati palju, toimusid kirglikud arutelud eesti ulme hetkeolukorrast, kirjanduspoliitikast ja kõigest muust. Osa võtsid Kristi Reisel, Kadri Pettai, Laura Loolaid, Joel Jans, Jaagup Mahkra, Maniakkide Tänav ja Meelis Kraft. Kõikide jaoks oli nädalavahetuse naelaks inspiratsioonirännak mahajäetud Nõo Püha Kolmainu kiriku surnuaiale. Õnneks ei ole Nõo koduloohuvilistel olnud aega surnuaeda korrastama hakata ja nii saigi Joel Jans tabavalt märkida: „Niimoodi siis surevad surnuaiad”. Kohtumiseni järgmistes loomemajades!

Meelis Kraft

Indrek Hargla Nõos

Hoogne ja lõbus kohtumine kirjanik Indrek Harglaga Nõo kultuurimaja sammassaalis peetud! Lõuna-Eesti ulmkonda esindasid korraldaja Kadri Pettai, kirjanik Meelis Kraft abikaasaga, kirjanik Berit Sootak, kirjanik Joel Metsavana Jans, Taavi Tuvikene pojaga ja Raul Sulbi. ???? Õnnitleti ja auhinnati ka kirjandusvõistluse parimaid. Joodi kohvi, teed ja alkoholivaba mineraalvett.

Pildistas ja kirjutas Raul Sulbi

Tallinna ulmefännide kolmas reede

Pildistas Riho Välk

Jutt: Ebaõnnestunud ajaränd (Meelis Looveer)

1. 2013

Ricardo koputas uksele. Uksele ilmus naisterahvas, avas selle ja kutsus mehe käega viibates sisse. Ta oli deemonlikult kaunis. Pikad, kohe väga pikad mustad juuksed, tumedad silmad, mis otsekui vaatasid Ricardost läbi ja tumepunased huuled. Tema nahk tundus koridori hämaruses nii valge.

“Raha!?” küsis ta nõudlikult.

“Ikka-ikka!” kogeles mees ja võttis põuetaskust suure rahapaki, ulatades selle naisele. “Kas Frederik on kohal?”

Naine raputas pead. Ta võttis rahapaki enda kätte, silitas seda silmi sulgedes ja lausus siis vaikselt: “100 eurot on puudu.”

“Ma tahtsin kontrollida, kas see on tõde, mida räägitakse,” muigas Ricardo ja ulatas naisele puuduva sajalise. Siis võttis ta telefoni ja helistas sõbrale.

“Jou, Frederik!”

“Kuuldel,” vastas sõber.

“Millal sa tuled? Mina olen juba valmis reisile minema.”

“No läheb veel mitu tundi aega. Aga lepime midagi kokku! Mis aastasse?”

“Teeme 1500? Maksa siis nõiale viis tuhat ja aadress oli, nagu sa mäletad, Jalaka allee 15.”

“Oki-doki, näeme minevikus!”

Ricardo järgnes naisele peatrepi all asuva ukseni ja laskus keldrisse. Seal oli avar ja hämar saal, igal pool seinte äärtes küünlad põlemas. Saali keskel olid lavatsid. Mõned olid tühjad, kolmel lamasid inimkehad: pika halli habemega vanamees; blond, suurte rindadega daame ja prillidega noormees hallis ülikonnas.

“Kuhu nemad siis rändasid?” küsis ta uudishimulikult.

“Noormees, te pärite liiga palju. See on konfidentsiaalne, minu- ja nendevaheline info,” vastas naisterahvas ja osutas sõrmega ühele tühjale lavatsile. “Rääkige parem enda soovidest!”

“Noh, et sooviks aastasse 1500. Aga mu sõber tuleb ka varsti ja tahaks ka samasse aega, et me saaks seal koos ringi vaadata.”

“Selge! Heitke pikali ja sulgege silmad!”

Ricardo võttis kingad ning isegi sokid jalast, heitis lavatsile pikali, pani silmad kinni ja toetas käed niuetele, peopesad lae poole. See polnud tema esimene reis. Ta oli käinud kord rändamas saja-aastataguses ajas ning kord ka tulevikus. Jutud imelistest ajarändudest levisid kiiresti ja teatud põrandaalustes ringkondades oli mustlasnõid saavutanud peaaegu et kultusstaatuse.

Naine toetas ühe küünlaga küünlajala Ricardo lavatsi peatsisse. Ta võttis riiulilt mingi salvi ja määris seda mehele otsaette, pihkudesse ja jalataldade alla. Ta kummardas mehe kohale ja pomises midagi, millest tavainimene poleks midagi mõistnud. See kestis ehk kümmekond minutit ja lõppes, kui nõid peopesaga vastu mehe laupa lõi ja karjus “Anima!” Seejärel viis ta küünlajala tagasi seina äärde ja lahkus keldrist, jättes Ricardo keha teise kolme elutu keha seltsi. Nagu poleks mitte midagi juhtunud, sammus naine trepist ülesse teisele korrusele ning hakkas tube koristama.

2. 1500

Ruumis oli hämar. Pikapeale hakkasid silmad harjuma ja Ricardo leidis end kõrgest kivist ruumis. Ülevalt poolt lae alt, väikesest trellitatud aknast paistis ka päevavalgust.

“Kes sina selline oled ja kuda sa siia said? Hetk varem sind veel siin polnd,” kostus peenike hääl.

Ricardo vaatas nüüd esmakordselt ruumis ringi. See oli peaaegu tühi, ainukesteks elementideks hunnik õlgi nurgas ning nende peal rätsepistmes istuv räbalates mees, hall habe rinnuni. Nurgas olid väljaheitehunnikud, mille lõhna ta enda õnneks ei tundnud. Seina teises pooles viisid kivist trepiastmed ülespoole, sinna, kus oli massiivne puidust uks, väikese trellitatud aknaga.

“Mina olen Ricardo. Ma tulin aastast 2013. Mis aasta praegu on?” küsitles Ricardo ruumi elanikku, “ja kuhu ma praegu sattusin?”

Paistis, et halli habemega mees oli veidi segaduses. Ta silmitses ilmujat kahtlustavalt ja vastas napisõnaliselt.

“Kongis istun.”

“Mille eest?”

“Aga ega ma siin kaua enam ei istu. Varsti on minuga kõik. Püüdsin metsast jänese, mis kuulus kohalikule krahvile.”

“No vaatame, mida teha annab,” vastas Ricardo ja hõljus trepist ülesse ukseni.

“Vaevalt sa sealt välja saad,” ohkas mees, kuid tema imestuseks kadus külaline läbi ukse. Tal jäi üle vaid silmi hõõruda ja uuesti vaadata. Kongis ei olnud enam kedagi.

“Paistab, et olen siin kongis hulluks läinud,” pomises ta.

Ricardo jõudis pikka koridori ning vaatas ühele ja teisele poole. Siis võttis ta suuna väikesele aknaavale. Häärberi asemel oli kivist torn. Nii umbes kümnemeetrine. Ümberringi olid metsad ja künkad ning nende vahel voolas väike ojake.

“Kaunis vaade,” arvas ta ja vaatas jälle koridori, “kuhu nüüd?”

Paremalt poolt kostus äkitselt teravat kiljumist, niisiis suundus ta sinnapoole. Ta hõljus piki koridori ja sisenes läbi ukse avarasse, valgesse ruumi. See oli piinakamber. Ruumi keskel, lavatsil oli naisterahvas kinni seotud ja kiljus läbilõikavalt. Teine-teiselpool naist seisid kaks meest punaste, vereplekiliste põlledega, ühel peas silmaaukudega kapuuts. Kapuutsiga mees, timukas, rebis tangidega naise käest tükke välja.

“Jõudu tööle!” soovis Ricardo ja jäi uudishimulikult meeste reaktsiooni ootama.

“Mis-kes?” küsis teine, punase habemega mees. Ta haaras tupest pistoda ja sööstis Ricardo poole.

“Kust sa siia said?”

Timukas seisis kui soolasammas. Ta oli tangid klõbinaga põrandale pillanud.

Pistoda raksatas ukse sisse ja punahabe väänas oma käe välja.

“Kas sa oled saatan?” ägises ta põrandale maha istudes.

“Vastupidi,” irvitas Ricardo, “Ma olen ingel ja tulin teid päästma. Teil pole muud valikut, kui kuulata nüüd, mida ma teile ütlen! See on ainuke võimalus, kui tahate taevasse pääseda.”

Punahabe ja timukas heitsid põlvili ja jäid kuulama.

“Päästke too naine lahti,” nõudis ta ja timukas ruttas alandlikult naise ahelaid avama. “Viige ta tohtri juurde ja puhastage tema haavad!”

“See mees, kes krahvi jänest küttis - tema peate samuti lahti päästma ja krahv peab talle kotitäie kulda andma!”

Põlvili mehed ainult koogutasid ja noogutasid.

Ricardo hoidis täiega naeru kinni. Talle meeldis see etendus, mida ta siin korraldas. Kahju, et Frederikki pole veel kohale jõudnud.

“Kui siin on veel vange - päästke ka nemad koheselt lahti!”

Äkki kuulis ta pikka kraapivat häält. Justnagu oleks keegi tema kõrva ääres luku lahti või kinni tõmmanud. Ta vaatas ärevalt ringi.

“Midagi on siin mäda,” mõtles ta endamisi. “Ma ei mäleta enam, kuidas ja millal ma õigesse aega tagasi saan.”

3. Hull Ants

“Hõkk, kas keegi ka kodos?” kopsis Hull Ants uksele, ise ühelt jalalt teisele tuikudes.

Kuna keegi ei vastanud, lükkas ta jalaga ukse lahti ja sisenes häärberisse. See ei olnud tal mitte esimene kord võõrasse majja tungida. Aga ta ei teinud ju seda paha pärast. Ta lihtsalt oli selline uudishimulik inimene, kes toppis oma nina igale poole. Piilus akendest sisse, ronis mõnikord võõrastesse autodesse ja jäi nendesse magama või kuses uhke villa hoovis basseini. Samas, kui ta nägi, et miskit oli katki, võttis kätte ja parandas selle ära. Vähemalt omast arust. Ta oli kohtuski mitu korda käinud, aga iga kord kohtupingis istudes ja oma suurte süütute silmadega ringi vaadates, hakkas isegi hagejal temast kahju ning süüdimõistmisest loobuti.

Niisiis tuigerdas Ants esikusse ja vaatas ringi.

“Küll ikke mõned elavad häste, hõkk,” kommenteeris ta ja tatsas ebamääraselt ringi, kuni jõudis trepitaguse ukseni. Ka see avanes lükates ning mees sammus veidi ettevaatlikult astmetest alla küünalde särelusse.

Esialgu jäi ta lavatsitel lamavaid, liikumatuid kehasid üksisilmi põrnitsema, seejärel hakkas ta süda kiiremini põksuma, ta keeras kanna pealt ringi ja põgenes. Ei te tuikunud ega tuigerdanud enam, sest see vaatepilt lõi ta pea üsna selgeks. Põgenes majast ja hoovist, haaras ta esimesel mehel, diplomaadiga härrasmehel, rinnust kinni ja karjus: “Ses majas sääl om surnud inimsed,” osutas ta enda selja taha.

Mehel ei jäänud midagi muud üle, kui helistas ja kutsus politseinikud kohale. Läks napilt kümmekond minutit kui esimesed autod sireenide huilates kohale jõudsid ning Antsu, kes ennast väga tähtsa tunnistajana tundis, ümber piirasid.

“Sääl om oma kümmekond surnukeha. Mehad ja naesed,” lausus ta salapäraselt.

Hull Ants oli ka politseiinspektoritele tuttav kuju ning nad ei võtnud tema juttu kunagi väga tõsiselt, küll aga jäi nooremohvitser temaga sõbralikult lobisema, sellal kui teised kogenumad detektiivid ettevaatlikult maja juurde läksid ja lahtisest uksest sisse piilusid.

“Seis! Tulistame!” hüüdsid nad nõiale, kes koristamisega ühele poole oli jõudnud ning kavatses just keldrisse siseneda. Naine ehmatas ja tegi vägagi järsu liigutuse, mispeale nooremohvitser Nero teda tulistas.

“Fuck!” karjus laskja.

Nad kummardasid naise kohale. Siin ei andnud enam midagi teha. Kuul oli tabanud otse südamesse. Ühtegi relva naise läbiotsimisel mehed ei tuvastanud.

“Eks sa pead nüüd seda jaoskonnas selgitama hakkama!” ohkas teine ohvitser.

Koos sündmuspaigale kohale tulnud kohtuarstidega sisenesid nad keldrisse ja avastasid ühegi nähtava vigastuseta keha.

Hull Ants käis samal ajal mööda maja ringi, segas uurijaid ja koronere, rääkis neile enda nägemusi ja versioone sündmustest ja juhtumistest, mis aja jooksul koguaeg muutusid. Kuni selleni välja, et keldrist läks käik inimsööjate koopasse, kes nood vaesekesed verest tühjaks imesid.

“Kuradi lobamokk,” kommenteeris üks koroneridest Antsu ja tõmbas Ricardo laibakoti luku raksuga kinni.

4. Frederik

Frederik kihutas pärast tööd seansile. Kui ta Jalaka alleele pööras, sõitis temast mööda politseiauto. Ja siis veel üks.

“Mida kuradit?” kirus mees ja pani autoraadio kinni, kui temast vihises mööda veel mitu masinat, kaasa arvatud mõned surnuautod.

Frederik parkis oma Porsche mõned majad sündmuspaigast kaugemale ning läks kohapeale asja uurima. Jalaka allee 15 oli kollaste lintidega ümbritsetud. Seal toimetas veel vaid üks vanem politseiuurija, kes asju kokku pakkis.

“Mis siin toimus?” küsis Frederik nii ükskõikselt kui suutis, ise sisemiselt värisedes.

“Mingid laibad keldris ja üks naine lasti maha,” vastas mees, kuid taipas siis, et võib liig-palju lobiseda ja muutis oma hääletooni, “aga laske nüüd jalga, ma teen tööd!”

“Vabandage!” pomises Frederik, “Ma lihtsalt uudishimutsen.”

Ta jalutas rahulikult mehe vaateväljast välja, seejärel jooksis ümber nurga ja upitas end üle aia. Hiilinud maja taha lähenes ta tagumisele sissekäigule terrassil. Väheke muukimist ja uks saigi lahti.

“No vaatame, mis siin juhtus,” pomises ta ja astus üle kriidiga kritseldatud inimkuju, mille keskelt paistis ilmatu lai verelaik.

“Nice works, suckers! Kui nõid surnud on, siis on ka ajarändudel kriips peal.”

Ta tõmbas käe varrukasse, et mitte keldriukse lingile ega valgustite lülititele sõrmejälgi jätta.

Järsku tundis ta seljale tõuget ja ta koperdas treppidest alla keldrisse, uks aga prantsatas tema seljataga kinni. Frederik tõusis ja vaatas ringi. Lavatsid olid tühjad. Siin-seal vedelesid mõned kuriteopaiga kollaseid numbritähised. Ta läks trepist üles ja katsus ust. See oli lukus.

“Noh, jõudsidki pärale,” kuulis ta äkki altpoolt sõbra häält.

“Mis siin juhtus?” küsis ta ja ruttas tagasi alla keldrisse. Ricardo istus ühel lavatsil ja kõigutas jalgu.

“Mis juhtus? Mis juhtus?” osatas too sõpra, “Üks pooletoobine võõras tuli keset seanssi siia ja tõenäoliselt kutsus ka võmmid kohale.”

“Nooh? Ja sa jõudsid putku panna?”

“Mitte päris,” ohkas Ricardo kurvalt, kuid tema suunurk oli muigel ja silmad särasid lõbusalt.

“Ma ei saa pihta,” vangutas Frederik pead.

“Ma ei saanud kehasse tagasi ja siin ma siis elutsesin kõik need aastad. Aga seda ma ütlen, et kuradi pull koht on see. Ma arvan, et niipalju negatiivset energiat pole kusagile mujale kogunenud, kui siia majja.”

“Et sa oled siis surnud või?”

“No shit, Sherlock,” naeris Ricardo.

Frederik sügas kukalt.

“Aga vähemalt ma sain vahepeal teada, kuidas oleks võimalik oma kehasse tagasi saada. Siin oli kunagi nõiakool ja raamatukogu erinevate raamatute ja väljaannetega, kus kirjas igasugused rituaalide. Esmeralda oli siin nõiakoolis noor õpilane.”

“Esmeralda?”

“Just! Seesama nõid, kes siin ajarändamise seansse korraldas. Tema lükkaski sind praegu siia keldrisse.”

“Kas ta lasti maha?”

“Jah! Ta kummitab ka nüüd siin. No vot see maja - siin oli tulekahju umbes kuuskümmend aastat tagasi ja kogu raamatukogu põles maha. Esmeralda ostis hiljuti selle maja, renoveeris seda ja hakkas siin oma nõiduseid tegema.”

“Vaesekene,” lausus Frederik, “kõik need aastad oled sa siin niimoodi piinelnud.”

“Ma ei nimetaks seda päris niimoodi. Aeg kulgeb siin hoopis teistmoodi,” ütles Ricardo ja tegi sõrmenipsu, “no umbes nii.”

Ülevalt kostus samme ja Esmeralda torisemist.

“Ma nägin ennast ja nägin sindki korduvalt siia majja tulemas, aga ma ei saanud meiega kontakti. Ma nägin, kuidas Esmeralda seansse läbi viis ja oskaks nüüd sind juhendada, kuidas ma tagasi saan. Aga selleks on mul enda keha vaja.”

“Kus see on?” küsis Frederik ja vaatas keldris ringi.

“Tõenäoliselt surnukuuris, kus mujal. Sul tuleb see sealt ära varastada ja siia tagasi tuua.”

“Ok! Kuidas ma siit keldrist välja saan?”

“Oota!”

Ricardo hõljus trepi kohal keldriukseni ning haitus. Kostus lukuklõbinat ja uks läks lahti.

“Noh, ruttu jookse! Enne, kui Esmeralda jõuab.”

Frederik jooksis trepist üles, keldriuksest välja ja ruttas välisukse poole. Selja tagant kostvast kõrvulukustavast kriiskamisest välja tegemata tormas ta majast välja ning suundus enda auto poole. Nüüd tuleb välja mõelda plaan, kuidas sõbra surnukeha surnukuurist ära näpata ja siia tassida.

5. Ricardo

Ricardo lamas keldris, sellesama lavatsi peal, kust ta justnagu sadu aastaid tagasi, kuigi tehniliselt hommikul, rändama läks.

“Loodad, et tal õnnestub?” küsis Pierre, kes lamas naaberlavatsil. Pika halli habemega miljonäri kummitus, kes temaga samal ajal kehad kaotas.

“Ikka! Me oleme parimad sõbrad ja ta teeks minu jaoks kõik.”

“Äkki aitad siis mindki? Ma annan poole oma varast sulle.”

“No mõtleme. Sulle kuulus vist see loss kesklinnas, saarekesel, keset jõge? Ettemaksuks ehk seifikood või midagi?”

“Lööme kasvõi kohe käed! Minu kabineti seifi kood on Volcano9471500. Seal on mul veidi sularaha, tähtsamad aktsiad ja mõned ärisaladused.”

“Aga mina?” küsis kõhetu punapäine taluriietes näitsik, kes seisis alandlikult seina ääres.

“Kahjuks on see võimatu. Su kehast pole tõenäoliselt enam midagi järel ja kui olekski, sa ei teaks, kust seda otsida.”

Näitsiku pea vajus kurvalt longu.

“Ma arvan, et su sõber lasi lihtsalt jalga,” haigutas Pierre.

Õnneks ei olnud Pierre’il õigus. Ülevalt kostus ukse kriiksumist, seejärel kõndis keegi raskete sammudega nende pea kohal ning keldri uks paiskuski lahti. Frederik sammus aeglaselt trepist alla, must laibakott õlal, heitis Ricardole tähendusrikka pilgu ja heitis koorma esimesele lavatsile.

“Huhh! Hakkama sain,” kommenteeris ta ja tõmbas kriginaga laibakoti luku lahti.

Ricardo võpatas. See heli tekitas Déjà-vu tunde.

“Tõid ikka õige keha?”

“No kas ma’s oma sõpra ära ei tunne.”

“Väga hea! Tõsta mind selili ja viska see kott sinna nurka!”

Pierre, punapäine näitsik ja veel paar kuju kogunesid ümber Ricardo elutu keha. Frederik neid ei näinud.

“Võta see küünlaalus sealt, pane mu peatsisse ja süüta kõik kolm küünalt põlema,” õpetas Ricardo sõpra, “siis otsi! Siin lavatsi all peab olema üks hõbedane nuga. Pane see samuti minu peatsisse.”

“Nii ja nüüd?”

“Nüüd pane mõlemad käed mu laubale ja ütle “Sorvok, incendia vekor!””

“Sorvok, incendia vekor!” lausus Frederik pühalikult.

Ta ootas hetke ja sosistas siis: “Kas veel midagi?”

Ricardo ei vastanud. Frederik vaatas ruumis ringi, kuid ei märganud sõbra vaimu enam kuskil. Äkki hakkas lavatsil lamav keha tõmblema ja läkastama.

“Töötaski? Ricardo, kas sa kuuled mind?” küsis Frederik ja katsus sõbra kaelal pulssi. Kuigi ta seda ei tundnud, hakkas keha aina intensiivsemalt rappuma ning lõpuks avanesid silmadki.

Korisedes midagi arusaamatut, tõusis ta aeglaselt istuliasendisse, võttis rituaalinoa ning lõikas ootamatult Frederiku kõri läbi!

“Halani Vita!” hüüdis ta heleda häälega ning kaaslase kehast hakkas ere energiajuga aeglaselt tema sisse voolama, kuni elutu keha põrandale prantsatas.

“Nii et see oli hoopis trikk?” küsis Pierre imestunult, “sa valetasid oma sõbrale?”

“Ma ei vaja enam sõpru, ma ei vaja enam kedagi, aga hoidku vaenlased mu eest! Senikaua, kuni sina siin need aastad vaimuna niisama lulli lõid, õppisin mina mitmeid võlusõnu ja rituaale. Nüüd lähen teen su seifi tühjaks ja alustan uut, pikka elu. Iga hing, mida ma ohvriks toon, pikendab seda veelgi.”

Ta naeris võika irvega ning liipas siis, ise üleni verega kaetud, vasakut jalga ebaloomulikult järele lohistades trepi poole.

* * *

Jutt: Aegade lõpuni (Manfred Kalmsten)

- Sõja pale ei muutu iial, see on alati samasugune....

“…Põhimõtteliselt on siinsete kõrbeasukate näol tegemist mingite räigete munkidega, nii et enne tulistage ja siis esitage küsimusi. Veel parem, enne tulistage ja siis võite tervitada ka, kui mahti antakse,” lausus Saidh ning välgutas oma kuldhambaid.

Marekk vaid mühatas vastuseks ja ronis päevi ning roostet näinud Räkkeri kabiini. Tema kompanjon, Hasan, oli sõnaohtram ja vahetas Saidhiga veel mõned repliigid ning jutustas isegi ühe anekdoodi, mis Marekki õnneks oli lühike. Saidhi kuldhambad välkusid taas, kui ta kulunud anekdoodi peale naerulagina kuuldavale tõi.

”Ja panigi oma ema, ja panigi ... oimaivõi,” korrutas ta veel valju naerulagina vahele ka siis, kui Hasan juba Marekki kõrvale kabiini ronis.

”See tüüp, see Saidh, on ise üks hullemaid munkisid, keda ma kurat teab kui pika aja jooksul näinud olen,” lausus Marekk, keeras siis süütevõtit ja kõrbekollase Räkkeri soomusplaatidega kaetud kapotialune hakkas protestimeelselt turtsudes elama.

Mürina saatel ja järsu jõnksatusega võttis Räkker kohalt, nii et Hasani teibitud raamidega prillid ninalt lendasid ja kuskil mehe jalge ees maandusid.

”Kuradit! Võta tasasemalt, sa ju tead kui raske on tänapäeval mõnda prillipaari leida,” röögatas Hasan nördimusega ja sirutas prillide järgi.

”Vabanda, tahan siit lihtsalt ära. Oaas oaasiks, aga see Saidh ... Ma ei usalda seda munkit grammijagugi ja mida suurem on vahemaa minu ja tema vahel, seda paremini ma end tunnen.”

”Ah, polnud tal häda midagi. Pealegi, mehega, kel on veel senini kuldhambad alles, tasub läbi saada. Ausalt.”

”Ole rahulik, sa murdsid oma emakepianekdoodiga jää ning panid liivad liikuma. Nii et sinu nahk jääb igal juhul terveks.”

”Loodame, aga miks nii morn? Kardad midagi?”

”Aiman, mitte ei karda,” vastas Marekk, vahetas käiku ja lisas gaasi. Peagi jäi oaasilinnakese viimane telkmajade vöönd kaugele seljataha ja Marekk vajutas järsult pidurile. Räkker nõksatas end paigale ja Hasan suutis vaid hädavaevu prillid järjekordselt ninaltlennult päästa.

”Kuradit! Mida sa teed, kartsid liivale otsa sõita ve?”

Marekk ei vastanud midagi. Võtnud ukse külge teibitud vutlarist suurekaliibrilise Wulfmar püstoli, avas ta ukse ja hüppas välja. Hasan järgis tema eeskuju, ise samal ajal midagi ebapädevusest ja närvidest jaurates.

Marekk ei teinud sellest jauramisest suurt numbrit. Nii oli see olnud terve selle aja, mis nad kompanjonid olid olnud. Hasan jauras ja teravmeelitses ja Marekk ignoreeris seda pühas usus, et alati võib hullemini minna ja tegelikult pole Hasanil viga midagi. Ega olnudki. Erinevalt sõjaväelise taustaga Marekkist oli Hasan enne konflikti hoopis poiste kehalise kasvatuse õpetaja olnud. Seda seni, kuni ballistilised raketid startisid ja lennukipommid langema hakkasid ning koolimajadest rusud ja õpilastest vaid söestunud laibad alles jäid.

Nüüd oli ta lihtsalt Marekki kompanjon, kelle peamine eesmärk oli päevavalgust kartva sisuga kaubakoormaid päev-päevalt aina hõredamaks jäävate kriisikontrolli vägede ja rahuvalvajate ridadest mööda vedada ning samal ajal ka masenduse piirimail hulkuvat Marekki kainena hoida. Senini oli see õnnestunud. Marekk püsis selge. Tema ise ka ja valuutat oli tema kaukasse kogunenud nii palju, et tagasihoidlikumate arvestuste kohaselt võis ta aasta-paari pärast pensioni välja kuulutada.

Praegu aga jälgis ta Excalibur automaatpüstolit laskevalmis hoides rahutult ümbrust. Marekki sisetunded teda tavaliselt alt ei vedanud ja elu oli näidanud, et kui Marekk ütleb, et midagi on valesti, siis nii ka on.

Marekk ise aga askeldas furgooniluuki kinni hoidvate tabade kallal ja kui ta nendega lõpuks ühele poole oli saanud, avas ta roostehõngulise krigina saatel luugi.

Excaliburi ja Wulfmari torud suunati varmalt furgoonisisemusse, kuid midagi ootamatut sealt välja ei karanud.

”Olgu, rikume nüüd kõiki kirjutatud ja kirjutamata reegleid ja kangutame need kastid lahti,” lausus Marekk ja hüppas Hasani kadeda pilgu saatel furgooni. Ka Hasan oleks kunagi suutnud nii hüpata, ent praegu ta isegi enam ei üritanud, vaid ronis neljakümne nelja aastase inimese väärikusega Marekkile järele.

”Mida sa leida loodad?” päris Hasan, kui oli end furgooni venitanud.

”Midagi, mis mulle ei meeldi.”

”Olgu, aga sa ju tead, et meid lüüakse teiba, kui me pitserid kastidel lahti murrame?”

”Tean, aga ... midagi on valesti. Mitte ainult selle kuradi kuldhambalise munkiga, vaid üldse kõik – tasustatus, sihtkoht ja ... kõik!”

”Ma mäletaks nagu tüüpi, kes ütles, et see on hea ots.”

“Ma alul arvasingi nii, aga … vaatame järele. Ma võtan kogu vastutuse enda peale,” sõnas Marekk ja rebis lähimalt kastilt pitseri.

“Olgu, kuidas härrad soovivad,” vastas Hasan.

Mis kasu mul sellest, et sa täisvastutuse võtad, meie nimed on ju läbinisti kokku kleepunud. Kukud sina - kukun ka mina, mõtles Hasan vaadates, kuidas Marekk juba plastikuragina saatel lähimat kasti sõrgkangiga lahti kangutab ja ühtäkki see tabas teda. Halb eelaimdus. Tunne, et midagi on väga valesti. Või kui veel ei ole, siis kohe on.

Kas nii see Marekk siis tunnebki, pole ime, et ta ... tabas ta end mõttelt ja võdistas end tahtmatult. Samal hetkel aga avanes valju raksatuse saatel kastikaas ja katkestas ta mõttelõnga.

Kulm kortsus kummardus Marekk kasti kohale.

”Nagu saaki haistev hagijas oled,” märkis Hasan ja astus ka ise lähemale.

Ent kast ei sisaldanud ka peale läbituulamist endas midagi märkimisväärset. Lihtsalt kriisikontrollijõudude kasutuses olevad, ent märgistusteta hallid univormid. Kogu lugu. Järgmised kaks kasti valmistasid Marekkile samuti pettumuse, ent juba neljanda sisu oli huvitavam. Kangutanud kaane pealt taipasid mehed, et vahivad tõttu süsimusta silmapaariga, mis kuulus pealtnäha seitsme-kaheksa aastasele tüdrukukesele.

”Mida kuradit?” pomises Hasan. Esimene mõte, mis talle pähe kargas, oli elusolendi smugeldamine kriisikoldes ühest tsoonist teise ja ... poomine või eluaegne vanglakaristus, mis selle eest ootaks.

Marekk mõtles samu mõtteid. Varastatud kriisikontrolli varustuse smugeldamine tähendas halvimal juhul mõnda aastat trellide taga, aga ajal, mil kõiksugu inimkaubandus ja sõjakurjategijate jaht täies hoos oli ...

”Kes sa oled ja mida põrgut sa siin teed?” käratas ta, taibates alles hetk hiljem, et see on ju alles laps, kelle peale ta karjub.

Tüdruku suured silmad muutusid veel suuremaks ja ta tõmbus silmnähtavalt kössi.

”Hoia end vaos!” sisistas Hasan, kummardus kasti kohale ja lausus sõbralikul toonil:

”Kes sa oled ja mida sa küll siin teed?”

”Palun vabandust,” kõlas mõne viivu pärast arglik vastus ja kuidagi elust tühjade silmade tuim pilk pöördus Hasani poole.

”Oh põrgut. Sa juua oled saanud?” päris Marekk samuti häält pehmendades ja ta rehkendas peas, kui kaua aega võis tüdrukuke juba kasti suletuna olla.

”Jah, olen,” lausus tüdruk, sobras käega enda põlvede juures ja tõi nähtavale joogiplasku ning raputas seda, justkui üritades mehi iga hinna eest veenda, et temaga on kõik korras. Pealtnäha oligi ja kui nende süsimustade silmade tühi pilk välja arvata, tundus ta terve, korralikes riietes ja üldse mitte nälginud ning räpane, nagu ühe inimkaubitsusohvri puhul eeldada võiks.

”Mis su nimi on?” taipas Hasan lõpuks küsida.

”Bella.”

”Olgu, Bella, nüüd roni palun kastist välja ja räägi meile, et kes sind siia kasti sisse toppis,” jätkas Hasan ning üritas teda aina enam ja enam endasse mässivat ebamugavustunnet maha suruda.

”Onu Saidh.”

”Kes oleks osanud arvata, ” lausus Marekk ja tema haare Wolfmari käepideme ümber tugevnes hetkeks.

Kuradi sitapea, lükkab meid nii tanki kui vähegi võimalik, ja siis lagistab naeru. Teda ei paista nagu üldse huvitavat, et vahelejäämise korral ootaks mind võllas ja tüdrukut lastekodu mõnes kriisikoldest väljapool asuvas riigis ... kui see just tema plaan polegi, mõtles Marekk ja tundis endas üha kasvavat raevu.

Praegusel hetkel oli tal tõsine kava Räkkar ümber pöörata ja lisaks tüdruku üleandmisele ka sellele kuradi kuldhammastega munkile üks pidemetäis kuule otse makku kõmmutada.

Ent mis saaks sel juhul tüdrukust, kui Saidh maha lasta, tabas Marekki mõte ja ta mõikas, et mingil hetkel viimaste minutite jooksul oli teda tüdruku saatus huvitama hakanud. Tal endal oli olnud poeg. Nelja-aastane, ent kui järjekordne raketilöök tema kodumaja varemeteks muutis, oli kõik muutunud. Nüüd polnud tal enam ei naist ega poega. Oli vaid Hasan. Tüüp, kes oli ta kuskilt rentslijoomarlusest välja tirinud ning nii oli see Marekki õnneks jäänudki. Aga ta ei mäletanud Fatma ja Terikki kaotusele järgnenud aastaid.

Joove ja šokk olid liiga suured olnud.

Hasani küsimus - ”Kuule, Bella, kas sa kabiinis ei tahaks edasi reisida?” - äratas Marekki minevikumeenutustest ja ta vaatas üllatunult kaaslase poole.

Hasanile ei jäänud Marekki ilme mõistetamatuks ja ta lausus: ”Rahu, kaim, rahu. Paneme Bella kabiini ja siis ajame törtsu juttu.”

Seda öelnud võttis ta arglikult jaatanud Bella sülle ja hüppas oma vanusele sülitades furgoonist otse kõrbeliivale. Maha surutud oiatus, mis ta suust kuuldavale tuli, andis vaid märku, kui hea mõte see hüpe oli olnud. Aga juba hetk hiljem varjas Räkkar Hasani ja Bella Marekki pilgu eest ning peagi kostus mehe kõrvu metallikrigin ja paugatus, mis andsid märku kabiiniukse avamisest ja sulgemisest.

Marekk vandus ja süütas vahepeal sigareti.

Põrgusse, see veel puuduks, tsoonivahetuspaberiteta tüdruk kabiinis, vandus ta mõttes ja kimus pikkade mahvidega suitsu, nii et Hasani naasmiseks oli see juba tehtud ning konigi kõrbeliivale nipsutatud.

”Mida persepõrgut me nüüd teeme?” küsis ta naasnud Hasanilt.

”Võtame ta esiotsa kaasa loomulikult. Aga mida me temaga siis teeme, kui kohale jõuame, pole mul aimugi”

“Kaasa?”

“Kaasa, jah, kurat! Tahad ta siia samasse maha jätta või?”

”Ei, seda loomulikult mitte. Ma lihtsalt ... Ma, persse, teadsin, et midagi on nihu ja nüüd siis säärane jama. Parem, kui poleks teadnud.”

Tead, seekord tundsin ka mina, et midagi on nihu ja tunnen siiani, oleks Hasan tahtnud lausuda, aga talitses end ning ütles hoopis: ”Vahet pole, tagasi viia me teda ei saa. Meie kuldhammastega sõber hoolitseks selle eest, et me enam kunagi hommikupäikest ei näeks, ja maha me teda ei jäta. Seega, ainus variant on kaasa võtta ja loota, et ehk kargab meile teepeal midagi pähe. Nõus?”

”Nõus-nõus,” vastas Marekk moepärast käega lüües, sest Hasanil oli õigus. Nad ei saa minna tagasi ja lepingust lahti öelda. Ei. Seega pidid nad liikuma ikka Salakda suunasja tee peal mingi päästva lahenduse peale tulema, sest tõenäosus, et neil tüdrukut sel viisil üle andes mingeid ebameeldivusi ei teki, oli null. Suur ja ümmargune null.

”Liigume siis,” lausus Hasan ja peagi sisenesid nad kabiini. Hasan süütas sigareti ja peagi täitis kogu kabiini sinine sigaretisuits. Hingevaakuva mootori jõul rappus Räkkar edasi.

Marekk ja Hasan teadsid väga hästi, et see on Räkkari jaoks üks viimastest retkedest. Probleem oli lihtsalt selles, kust saada uus. Kriisikrediit või valuuta polnud probleemiks, ent keegi lihtsalt ei müünud. Konfliktijärgses elukorralduses elas mingigi auto omanik nagu haaremikass, sest auto tagas rohkem võimalusi kui sada kõrgharidust ning ega veoauto pole koormatäis mundreid ja muud träni, mida saaks mõnest baasist vasakule lükata.

Seega oli vähemalt Marekki tulevik tume. Ta oli Räkkarist sõltuv, sest alatine selle kallal nokitsemine andis talle veel ühe võimaluse minevikukaotusega mitte väga tihti silmitsi seista ja ta teadis, et kui kaob masin, ründab minevik ja kaotajaks jääb mõlemal rindel tema ise.

Hasan oli oma pensioniplaani tõttu kõvasti muretum. Oli olnud täiesti muretu, kuni hetkeni, mil nad lastist nende vahel istuva Bella välja õngitsesid. Lapsed talle meeldisid. Homoseksuaalina tal endal neid polnud ja õpetajana ei olnud ta julenud nendega pealiskaudsetki emotsionaalset lähedust luua, kuna kartis, et teda võidakse valesti mõista. Pedofiiliks tembeldada. Nagu sadu ja tuhandeid temasuguseid. Ta häbenes end ja ehkki ta teadis, et häbi tuleneb vaid ühiskondlikust hukkamõistust, ei saanud ta sellest üle ega ümber. Seega hoidis ta õpilastega distantsi ja oli rohkem karm kui õiglane.

Ehkki ka tal oli esinenud hetki, mil ta oli mõnele teiste füüsilisest vormist mahajäänule puuduliku asemel kõrgema hinde pannud. Need hetked panid teda end parema inimesena tundma. Ent enamus ajast ta põlgas, häbenes ja kartis end. Seda mis tema peas oli. Homoseksuaalsust. Ja ta üritas seda hirmu matta kõvatamise, roppude naljade ja lõõpimise alla.

Ebaõnnestunult, sest hirm, enesepõlgus ja häbi olid ja jäid.

Kuid nüüd oli tema ellu ilmunud tüdrukuke nimega Bella, kes vajas silmnähtavalt abi ja Hasan tundis koheselt isalikku kiindumust.

Nüüd rappus ta hingevaakuva Räkkari kabiinis koos pisikese tüdrukunääpsu ja Marekkiga ning üritas olukorrale mingit lahendust leida. Ükski lahendus paraku näole anda ei tahtnud.

”Tead mis,” lausus ta lõpuks kui oli koni läbi puuduva klaasiga küljeakna välja visanud ja Marekki poole pöördus.

”Ei, ei tea, aga usun, et kohe saan teada.”

Hasan hingas sügavalt sisse ja süütas uue sigareti. See, mida ta öelda tahtis, oli vastuolus igasuguste smugeldajate põhimõtetega, aga ütlema ja tegema seda pidi.

”Me saadame selle otsa kuradile. Meil on mõlemal küllaltki palju hinge taga, et elu lõpuni enam-vähem muretult elada. Seega, sõidame Adbasse, maksame kinni läbipääsu laia maailma ja seame end kolmekesi sisse. Meist ma ei räägi, aga tüdruk on paremat tulevikku väärt, kui see, mis teda siin kõrbest ümbritsetud varemete vahel oodata võiks ja me mõlemad teame, et Räkkar venib oma viimaseid meetreid. Kui masin otsad annab pole meil siin düünide vahel enam midagi peale hakata. On ju nii?”

Marekk jäi mõttesse. Midagi sellest tüdrukust oli talle hinge pugenud. Mingi hoolitsus- ja vastutusvajaduse tema südames äratanud. Ta oli kakskümmend kuus aastat vana ja tegelikult oli Hasanil õigus, aga ... Hasani hingel polnud tema teada selliseid kaotusi. Ent mida hakkaks peale tema, Marekk? Ilmselt jooks end taas põhja. Samas, seda teeks ta Räkkari ülesütlemise järel ka siia jäädes. Mujal maailmas olid vähemalt võimalused, mille konflikt oli minema pühkinud, tuhastanud.

”Olgu,” lausus ta lõpuks ja heitnud pilgu kompassile ja armatuurlaua külge kleebitud kaardile, käänas ta rooli otsustavalt vasakule. Räkkar rebis end seniselt kursilt, mootor kiunatas haledalt ja automaadivalang mis oleks pidanud tabama kabiini, tärises suuremat kahju tegemata vastu furgoonikülge.

”Kuradi munkid!” röögatas Hasan ja viipas kõrbeseljandiku tagant väljasööstva bagi poole.

Jälle litsus Marekk pidurit, Räkkar peatus, ja röögatanud Bellale – pea alla! – kargas Marekk juba väljakaranud Hasani järel kõrbeliivale.

Bagi lähenes ja järjekordsed automaadivalangud läbistasid õhku. Marekk haaras juhiistme alt püssi ja tulistas suuremalt sihtimata kaks lasku bagi suunas.

Bagi pöördus, tegi laia kaare ja saadetuna ka Hasani Excaliburi valangutest, võttis suuna tuldud teed tagasi.

”Kurat, see läks napilt!” röögatas Hasan Marekkile, kes juba liivaseljandikust üles sõitvat bagi sihtis, tulistas, ja siis rahuldustundega vaatas, kuidas bagi järsku kursist kõrvale kaldus ning ümber läks.

”Litsun, kata mind!” hüüdis Marekk Hasanile ning tormas jänesehaake tehes bagi suunas.

Kohale jõudnud nägi ta, et tema kuul oli purustanud juhi pea ja kukkumine murdnud kõrvalistuja kaela. Kolmas roomas pealtnäha murtud jalaluudega liivaseljandiku poole. Marekk lonkis talle järele. Mees taipas seda, peatus, keeras end selili ja ajas käed taeva poole püsti.

“Munki-raisk, kas te ootasite meid?”

”Ma räägin kõik, kui te mind Salakdasse kaasa võtate.” röögatas mees ja suunas oma habemesse kasvanud näo anuvalt Marekki poole. Ta oli üks viimastest. Võib-olla isegi viimane. Nende aeg oli läbi, sest mida rohkem kadus kontroll rahuvalve- ja kriisikontrollijõudude käest kohalikele hõimupealikele ja nende juhitud organiseeritud seadusetusele, seda väiksemaks muutus munkide tegevusvabadus. Pealegi, munkidena kõrbes tegutsemine nõudis masinat ja masinatega oli nagu nendega oli.

”Olgu, võtame su Salakdasse kaasa, räägi, kes ja miks ning mida.”

”Kes, ma jumala nimel ei tea, vannun. Samuti ei tea miks, aga me pidime teie veoki lihtsalt õhku laskma. Me üritasime, aga raketilaskja otsustas tõrkuda ning see ja jumala tahe teid päästsidki.”

”Põrgusse lähed oma jumalaga,” sisistas Marekk. Ta oli tulitige, sest kuuldes raketilaskjast käis temast külm jutt läbi. Et siis nii lähedal olid nad olnud. Nii lähedal. See oli midagi erakordset. Smugeldajaid ei lastud seljandiku tagant õhku, nad tapeti ja võeti kaup ära. Nii see oli. Nii oli sel mõtet. Ent lihtsalt koormatäis varustust õhku lasta? Praegustes eluolutingimustes? See oli sama mis võlulambi minema viskamine. Marekk ei suutnud seda mõista ja küsis: ”Õhku lasta? Kogu last, ilma selgituseta?”

”Jah, jumala nimel, nii oli. Vannun!”

”No tervita siis saatanat,” lausus Marekk ja suunas püssitoru munki poole.

”Oota, sa lubasid, et võtad mu Salakdasse kaasa!” röögatas munki.

”Me ei sõida enam sinna,” vastas Marekk ja vajutas päästikule.

2.

Abda linn tervitas saabunuid harjumatu elurikkusega. Majad ja tänavad olid suhteliselt vähe kahjustatud ja ehkki siin-seal võis näha kriisikontrollijõudude relvastatud patrulle, võis end korraks lõdvaks lasta ja unistada, et konflikti pole kunagi toimunudki.

Nad istusid tänavakohvikus. Nende ümber sagisid ja käratsesid inimesed ning laudkonnad nende läheduses jutlesid valjul häälel ja naersid või vaidlesid isekeskis.

Nad jõid õlut ja lõpetasid praadi, Bella nosis vaikides jäätist ja kogu idüll tundus vähemalt Marekki jaoks täiesti maailmakoesse sobimatuna.

Ta oleks tahtnud siit ära. Tagasi kõrbe. Tagasi konfliktist äestatud linnadesse nagu Salakda. Linnadesse, kus polnud tänavakohvikuid või värvikirevatest riietes käratsevaid inimesi ja värskelt istutatud noori puid tänavapervedel. Salakda hoidis olevikus. Abda aga kogu oma elurõõmuga tõi tagasi mineviku.

Hasan seevastu nautis teda viimane nädal saatnud lõhkuvast ebamugavustundest hoolimata olukorda. Praad oli olnud imemaitsev, õlu mõjus värskendavana ja ta ise lobises tühjast-tähjast, pööramata üldse tähelepanu sellele, et Marekki ükskõiksed mühatused seekord veel ükskõiksemalt kõlavad.

”Kas ma saan veel ühe?” küsis järsku Bella, ise samal ajal hoolikalt lusikat puhtaks limpsides.

”No kui sa väga tahad, siis miks ka mitte, ” vastas Hasan ja Bellale naeratades viipas ta ettekandjale, et too nende juurde tuleks.

Kui Bella oli järjekordse savikausis serveeritud jäätisekuhila kätte saanud ja lusikaga sellesse sukeldunud, lausus teda jälgiv Marekk Hasanile: ”Tead, ma vist ei suuda.”

”Mida ei suuda? End lõdvaks lasta?”

”Põhimõtteliselt, jah. Ma tean, et peaksin seda nautima, aga see hoopis ärritab ja muserdab mind.”

”Sa oled liiga morbiidne. Põrgusse, pane mu sõnu tähele – sul ei kulu nädalatki sellises elus, kui see sulle juba meeldima hakkab.”

”Ma ei tea ... ” lausus Marekk ja tema pilgu püüdis paarike, kes käest kinni mööda tänavat kõndis. Uhkeldavalt, õnnelikult ja vabalt. Just nagu nemad Fatmaga olid armastanud teha. See oli valus vaatepilt.

”... siin on liiga palju minevikku.” lõpetas ta, kui oli pilgu paarikeselt lahti rebinud.

”Ei, vastupidi, see siin on tulevik. Vaata seda, unusta minevik ja õpi armastama seda, mis meid ees ootab. Armasta tulevikku, kurat!”

”Olgu, võib-olla ühel päeval muundub see kõik, kuid praegu. Praegu ma tahaks ära. Tahaks tagasi. Tahaks eemale.”

”No seda võimalust meil enam pole. Kõrb pole nii suur, et meid kohale viimata lastiga kaasnevate tagajärgede eest varjata. Me tegime valiku ja nüüd pole meil jäänud muud, kui sukelduda tagajärgedesse ning võtta seda meie parima võimalusena minevikust lahti saada. Pääseda.”

”Ma ei taha minevikust lahti saada ega sellest pääseda. Sealsed hetked on mulle selleks liiga kallid, aga ma ei taha, et olevik mulle minevikku näkku hõõruks.”

”Ta ei teegi seda. Sa ise raputad minevikku endale supi sisse ja määrid saiale. Ma ei väida, et peaksid naise-lapse unustama, ent mõtle – kas nemad tahaksid surnuna sul elamist segada?”

Selle peale Marekk vaikis. Mitte nõustudes, vaid talle jõudis kohale, et see ei vii kuhugi. Et mõttevahetus Hasaniga ei muuda midagi paremaks. Et isegi kui Hasanil õnnestuks teda ümber veenda, jääks ju minevik tema südamesoppi alles.

”Igal juhul, meil on kaks päeva väljalennuni. Katsume oma kodumaa tulevikualget nautida, vähemalt selline on minu ettepanek. Mina kavatsen seda teha.”

Nende vestlus jäi soiku, kuna välikohvikusse sisenes Kriisikontrollijõudude patrull ja nad pidid neile oma uued, meisterlikult võltsitud dokumendid ette näitama. Kolm passi viibisid pikalt sõdurite käes, ent ulatati tagasi.

Nende passide saamine oli võtnud kõigest nädala. Nii kiiresti oli minevik juured tulevikualgesse ajanud. Ka lastist vabanemine polnud osutunud raskeks. Piisas vaid käigust suurele turule ja seal ”vilistamisest,” kui juba õige inimese leidsid. Keegi polnud küsinud, et kust nad said koormatäie uhiuut sõjaväevarustust. Kedagi polnud huvitanud.

Nii palju siis tulevikust. Kõik oli sama, mis enne konflikti. Seadusetus ehitas end korraks relvade jõul loodud seaduslikkuse varemeile.

Ja nii kaob kõik ja pöördub tagasi omale rajale, oli Marekk mõelnud, kui nad oma uusi passe üle vaatasid. Tal oli õigus. Kriisikontrollijõud loonud riikide majandus väsis. Nende rahvas väsis. Kõik väsisid. Ja väsisid ka Rahuvalvejõud. Kaks maailmapoolt, kes olid ühele meelele jõudnud ja saatnud siia oma kontingendi, et rebida piirkond välja anarhiast, olid mõlemad väsinud, tüdinud ja loobumas.

Ja nii tühjendati kordonid, hüljati kontrollpunktid ja võim läks taas hõimupealike kätte.

Marekk rebis end mõtetest, pistis passid tasku ja tühjendas õllekannu.

”Ma lähen võõrastemajja tagasi,” lausus ta püsti tõustes ja kõndis vastust ära ootamata minema.

Tal oli seda vaja. Siit minema saada.

Kuhugi selle ebamugavustunnet tekitava maailma eest varjule.

Hasan ja Bella aga istusid veel pikalt, kuni Bella leidis, et kolmandat jäätist ta enam ei taha ja Hasan leidis, et nad võiksid nüüd parki jalutama minna. Bella noogutas ja kui nad paari tunni pärast päevast väsinuna võõrastemajja jõudsid, leidsid nad Marekki pooltühja viskipudeli seltsis.

”Loodetavasti oli teil lõbus,” lausus Marekk pehmel keelel, kui Hasan oli ukse sulgenud.

”Mine oma tuppa ja ole hea, pane uks kinni. Onud peavad omavahel rääkima,” lausus Hasan Bellale ja Bella läks Marekkile pilkugi heitmata mõne mängukaru ja muu leluga rikastatud tagatuppa. Meeste üllatuseks puudus Bellal ostetud mängukannide vastu igasugune huvi. Ta lihtsalt pani nad kuskile toolile, seina äärde või riiulile ja sinna need jäid.

Alguses arvasid mehed, et asi on kehvades valikutes ja proovisid tema võimalikke soove ära aimata, ent peagi nad loobusid sellest.

Bella lihtsalt kas seisis aknal või kuulas, kuidas nad omavahel vestlevad. Ta ei mänginud kunagi. Ja nüüdki teadsid mõlemad, et tüdruk läheb lihtsalt akna juurde ja jääb sinna seisma ning ükskõiksel pilgul välja vahtima.

”Et see ongi siis selline tulevik, mida sa ei karda?” küsis Hasan, kui Bella oli ukse kinni pannud.

Marekk ei vastanud, vaid võttis maast pudeli. Tõstnud selle korra tervitavalt laesuunas, võttis ta mehise sõõmu.

”Kurat! Sa vastad, kui sinuga räägin!” röögatas Hasan. Teda vallanud ebamugavustunne vajas väljundit ja nüüd oli tal süüdlane käes. Nüüd oli pikne leidnud piksevarda.

”Mida sul vaja on? Mind lömitamas näha? Nutmas ehk?” mõmises Marekk. Ilmselt polnud see viskipudel esimene.

Hasan ei öelnud midagi, vaid sööstis Marekki juurde ja haaranud tal rinnust, raputas teda mitu korda, nii et pudel mehel käest kukkus.

”Lase olla,” lausus Marekk vaid ja Hasan taltus.

”Mida sa must tahad? Et mulle kõik meeldiks, et ma kõiges vaimustatud oleks?” jätkas Marekk ja suunas oma joobnupilgu Hasanile otse silma.

”Ei, vabanda. Ma ei saa ise ka aru, mida ma sust tahan. Lihtsalt...” alustas Hasan ja märkas silmanurgast Bellat. Tüdruk seisis avatud toauksel ja jälgis neid. See sama tuim pilk tema silmis. Ei mingit empaatiat, ei mingit huvitatust. Hasan pöördus tema poole ja tahtis midagi öelda, aga vakatas, sest tüdruk surus oma tühja pilgu hetkeks otse tema silmadesse, justkui nende taha nähes, pöördus seejärel, ning sulges kolksatuse saatel ukse. Hasan ajas end sirgu, et Bella juurde minna, aga ühtäkki läbistas teda seletamatu hirmujudin ja justkui naelutas ta paigale.

Viskiloik põrandal aina suurenes. Päike paistis aknast ja moodustas hämara toa põrandale valgusruudu. Marekk vaatas Hasani ja muigas.

Hasan võdistas end. Mitte külmast, vaid ebamugavustundest. Midagi oli just hetk tagasi valesti olnud ja ta ei suutnud tabada, mis. Muidugi, tal oli piinlik, et Bella oli näinud, kuidas ta Marekki raputab ja teda hakkas närima vaikne süütunne, ent... midagi oli veel. Nende suurte söekarva silmade pilgus, mis neid jälginud oli. Selles oli midagi valesti. Bellas oli midagi valesti. Ta taipas, et oli seda teadnud alates hetkest, mil ta pilk selle tuhmi pilguga esimest korda kohtus.

Põgene, röögatas iga viimane kui instinkt talle, ent Hasan jäi paigale. Ta hingas sügavalt sisse ja ohutunne haihtus.

Rahu, kõik on korras, kinnitas ta endale. Ta ei uskunud küll ennast, aga see aitas siiski.

Veel korra läbistas Hasani judin, ent samal hetkel murdis reaalsus sisse ja ta taipas, et Marekk räägib midagi.

”.. seega, psühhotrauma, ma arvan, ja sa ei teinud selle seljatamist talle kergemaks.”

”Mida?”

”Bellal noh, trauma,” selgitas Marek joobnu ärritusega ja jätkas: ”Arvan, et ta oli sellele Saidhile midagi lelu sarnast ja mees müüs ta lihtsalt edasi järgmisele.”

”Võimalik,” lausus Hasan, kui oli kuuldut seedinud ja nüüd oli tal enda käitumise pärast tõsiselt häbi.

Ta pöördus, et Bellale järgi minna. Et teda lohutada, selgitada, vabandada, ent Marekk lausus: ”Ära mine, ta kardab sind praegu. Lase tal natuke olla, kuni ta ise välja tuleb.”

Hasan peatus. Bella, kes kardab teda. Tundus loogiline, ent... mitte õige. Seal oli midagi valesti. Pigem. Jah, pigem.

Pigem kardan mina teda, tabas teda mõte ja nüüd sai ta aru, mis teda viimastel päevadel ja veel mõned hetked tagasi häirinud oli. Ta pabistas. Senini oli ta selle kandnud pingerohke situatsiooni arvele, ent praegu, praegu tajus ta selgelt, kogu teadvusega, et tal on selle pisikese plikanääpsu ees hirm.

Mitte paaniline, vaid kerge, ent siiski ... hirm. Bella polnud tavaline laps. Ei, ta oli ju lastega pool elu kokku puutunud. Neid õpetanud. Ja ta teadis ju milline üks laps on, ent Bella oli täpselt samasugune, aga samas ka täiesti ... vale. Teistsugune.

Ta pöördus Marekki poole, ent see juba magas, pea rinnale vajunud. Hasan mõtles korraks tema äratamise peale, et talle rääkida, aga siis taipas oma mõtte rumalust. Mida ta talle räägiks? Seda, et kardab pisikest traumeeritud tüdrukut, kellega on tegelikult kõik korras? Et ta lihtsalt kujutas hetkeks ette, nagu oleks Bella mingi müütiline koll mõnest kõrbelegendist või kultusõudusfilmist. Ei, Bellaga oli kõik rohkem korras kui tema endaga.

Mu enda närvid lihtsalt hakkavad üles ütlema, leidis ta lõpuks, sammus voodini ja heitis sellele pikali, kindlas tahtmises kõik lollid mõtted seljatada ja peast välja visata. Pikapeale see õnnestus.

Enam-vähem.

3.

Fort Bravo kujutas endast lihtsat Abda lennujaama püstitatud plekist kompleksangaari. Nende passe kontrollis hallis mundris mustanahaline ametnik ja tundus nagu üritaks ta vaheldumisi passe ja kolmikut põrnitsedes neist vett välja pigistada.

Hasan hoidis mõttes hinge kinni. Ei saanud ju olla, et nüüd. Just nüüd, viimasel hetkel enne pääsu siit põrgust, juhtub midagi. Et passides on midagi korrast ära. Et nad ei pääse kuhugi.

Marekk ei mõelnud suurt midagi. Tal oli ränk pohmell. See oli tema puhul viimastel hommikutel tavaline ja Bella, Bella lihtsalt jälgis, kuidas ametniku pigimustad näpud passe nätserdavad.

Lõpuks jõudis ametnik järeldusele, et ilmselt on kõik ikkagi korras ja jõllitanud neid veel korra pilguga, millest võis välja lugeda suhtumist – kõrberämps – lubas nad edasi.

Hasan rahunes. Nüüd oli kõik. Nüüd olid nad teel uude ellu, uude tulevikku.

Päike põletas armutult, kui nad angaarist välja astusid ja lennuki poole lookleva järjekorra lõpus kohad sisse võtsid. Lennuki juurde viiv trapp oli paigas, aga uks suletud. Tuli oodata. Ergavas päikses, sest loomulikult polnud kellelegi pähe tulnud kasvõi mõnda lihtlabast varjualust paigaldada, aga sellega oldi juba harjutud. Hoolitsusest pakatavad riigid polnud konflikti sekkumisest saadik paistnud silma hoolivusega tavainimeste vastu.

Pigem ükskõiksusega.

Nii seisid Hasan, Marekk ja Bella järgmise veerandtunni juba kõrvetavas hommikupäiksekuumuses. Seejärel avati sissepääs lennukisse ja saba hakkas liikuma.

Möödunud päevad olid Hasanil kulunud peamiselt sellele, et kogu nende varandus välismaailma pangaühendustesse kuuluvatesse pankadesse kantida. Valuuta puhul polnud suuremat probleemi, tuli vaid pistist anda, aga kriisikrediidist pidi ta loobuma suhtega üks kolmele ja hoolimata sellest, et see moodustas kogu nende varast vähemuse, oli kaotatud summa rohkem kui märkimisväärne.

Marekk oli need päevad lihtsalt joonud ja Bella, Bella oli nagu ikka. Rääkis meeleldi, aga vaid siis kui talt midagi küsiti, ning ülejäänud aja ta seisis meeste läheduses ja vaikis või seisis tuimalt aknal.

Mõtle, mida ta on pidanud üle elama, tuletas Hasan endale meelde, ent tund-tunnilt tundis ta, et Marekki selgitus ei päde. Et Bellaga on midagi muud valesti.

Justkui tema mõtteid aimates vaatas Bella talle otsa ja esimest korda märkas Hasan tema pilgus elumärki. Selles pilgus oli selge pilge ja Hasan tundis kuidas justkui jäine kämmal enda sõrmed tema südame ümber surub.

Nüüd Bella juba naeratas, esimest korda.

Hasan tundis kuidas hirm ta endasse mässib. Ta kartis. Tal oli tõesti hirm. Ei, see oli sulaselge õud, mis tema teadvust endasse mässis.

Tee seda, käratas miski tema peas ja ta sööstis Bella suunas.

Enne kui keegi jõudis reageerida, oli ta juba oma näpud Bella kõri ümber klammerdanud ja kägistas. Kägistas nii kuidas jõud võttis. Kuidas vähegi sai.

Paraku teda takistati. Tugevad kätepaarid haarasid temast, tirisid ta eemale, vajutasid maadligi. Hoidsid teda kinni.

”Püstihull ...”

”ilmselt päikesest ...”

”Et nad ka ... ”

Jõudsid lausekatked Hasani teadvusse ja nüüd teadis ta, et kõik on kadunud. Et enam ei päästa miski. Et nii nagu raketilaskjaga munkid kõrbest, nii on ka tema Bellale alla jäänud.

Peagi märkas ta kolme paari tanksaapaid endale lähenemas ning mõne aja pärast lohistati ta minema.

Rohkem nad Marekkiga ei kohtunud.

Marekk aga ei taibanud midagi. Läbi sudu ja pohmelliudu jõudis talle kohale, et tema kaaslane oli just üritanud teha midagi hirmsat. Ta tundis kuidas Bella justkui kaitset otsides oma käed ümber tema jalgade surus ja silitas instinktiivselt tüdrukul pead. Teda ei vaevanud küsimus, mis oli Hasaniga juhtunud.

Bella aga vabastas lõpuks mehe oma haardest ja võttis tal käest. Marekk pööras eemale lohistatavale Hasanile selja ja astus trapile, mis teda välismaailma viis. Ta tundis, et siinsega on kõik. Igaveseks.

Bellaga koos kõndisid nad mööda välismaailma viivat trappi üles ja Marekk tundis kuidas minevik seljataha jääb. Ta lootis vaid, et see tunne jääb kestma.

Ja Hasan?

Marekk ei mõelnud tema peale. Ta pead täitis mõnus sudu. Ta lootis, et ka see jääb kestma.

Lennukisse istunud, avas ta põuepudeli viskiga, võttis sõõmu ja unustas Hasani.

Mõneks ajaks.

4.

Marekk vedeles tugitoolis ja vaatas telekast uudiseid. Tal oli käes viskiklaas ja oma pikad jalad oli ta sirutanud pähkelpruunile vaibale.

Tema kodumaal oli taas sõda. Reporter rääkis midagi haavatutest, rääkis tsiviilobjekte tabanud rakettidest, sellest, et paljudes suurlinnades pole enam vett ja paljust muust, ent Marekki see ei huvitanud. Ta vaatas uudiseid lihtsalt selle tõttu, et pult vedeles diivanil ja ta ei leidnud endas pealehakkamist, et see ära tuua. Selle asemel võttis ta sõõmu klaasist ja sirutas jalad veel rohkem välja.

Nad olid siin olnud juba kaks kuud ja oleks Marekk natukegi analüütilist mõtlemist kasutanud, oleks ta taibanud, et ka siin asjad käärivad. Et poliitikute sõnavõtud muutusid aina resoluutsemaks ja ähvardused aina sagedasemaks.

Ent Marekkil oli ükskõik.

Tema päev algas käiguga poodi ja naastes üritas ta esimese klaasikese najal Bellale midagi söödavat kokku vaaritada. Kui see tehtud, maandus ta tugitoolis ja tõusis sealt, kui oli vaja lõunasöök teha. Seejärel naps kuni õhtusöögini ja aina enam maadvõttev tunne, et Bella sööb ainult viisakusest.

Mida aegu edasi, seda puutumatumaks jäi toit Bella taldrikul ja lõpuks pendeldas Marekk ainult poe ja tugitooli vahet ning kööki ilmestas vaid pesemata nõude kuhi kraanikausis.

Bella seisis terve selle aja tema kõrval või vaatas aknast välja. Või magas oma toas. Korra tegi ta Marekkile pai, kui mehele läbi alkoudu Hasan meenus ja ta lörinal nutma puhkes.

See oli ka ainuke emotsionaalsusepuhang, mis Marekki tabas, ja kuna mees Bellaga ei rääkinud, siis rikkus hostelitubades valitsevat vaikust vaid telekas tulevate helide tulv.

Kuid hoolimata alko- ja masendusudust tungisid ebamugavad mõtted aina enam ja enam Marekki teadvusse. Aina enam mõtles ta Hasani peale. Aina tihedamini ja tihedamini.

Ja aina tihedamalt tabas ta end Bellat silmitsemas. Neil hetkedel vaatas Bella teda oma tühja elutu pilguga vastu ja peagi hakkas Marekk seda teadlikult vältima. Ta lihtsalt kamandas Bella igal võimalikul juhul tagatuppa või kui tüdruk teda enam ei kuulanud, siis üritas tema pilku iga hinna eest vältida.

Nii see kestis, kuni ühel päeval tabas Marekk Bella pilgus elusädeme. Need muidu nii tühjad silmad kiirgasid järsku lustist ja rõõmust ja ei läinud kaua, kui maandusid esimesed liugpommid ja kõik pöördus kaose teele.

Nad põgenesid taas.

Ja siis peagi veel korra.

Nüüdseks Marekk enam Bellat ei vältinud. Ei, ta otsis taas Bella pilgust seda kummalist sädelust. Seda kummalist sädet.

Hoiatust sellele, mis peagi maad tabab.

”See peab lõppema,” pomises Marekk ühel päeval, neelas suure sõõmu otse viskipudelist, sest klaase ei kasutanud ta enam ammu ja võttis püstoli. Aeglaselt suunas ta selle toru Bellale, kes akna ees seisis.

”Sa ju tead, et sina võid lõppeda, aga mina ei lõppe iial, ” vastas Bella. Aeglaselt pöördus ta ümber ja astus Marekki juurde.

Ta naeratas.

Kelmikalt, lõbustatult.

Marekk taipas, et Bella oli saamas oma tahtmist, sest tema silmades helkles see põrgulik tuluke ja ta teadis, mis nüüd peagi järgneb. Raudse rahuga pööras ta püstoli, pani selle toru endale suhu ja vajutas päästikule.

.... Ta lihtsalt ei näita meile seda enne, kui on hilja.

(2023)

Jutt: Vaikus (Tim Hornet)

Joosep piilus kardina vahelt välja. Seejärel libistas end aeglaselt seljaga vastu seina. Ta ei julenud isegi mitte ohata.

Kõik oli vaikne. Üks äädikakärbes lendas tuigerdavalt ta silme eest läbi, suund kergelt roiskuvate ploomide suunas, kuid Joosep ei reageerinud.

Suve lõpus tõid vanemad talle värsket kraami: marju, õunu, pirne ja ploome. Rohkem, kui ta oleks kunagi suutnud ära süüa. Juba järgmisel päeval olid nad kohal: äädikakärbsed. Väikesed tüütud putukad, kes pugesid sisse igast pisemast praost ja sõid kõike, mis ette jäi.

Ta tegi mitu kärbselõksu, kuid kas polnud ta nende tegemises osav, või olid selle linna kärbsed liiga targad, need igatahes ei töötand.

Lõpuks ei jäänud tal muud üle, kui võtta appi tolmuimeja. Kui terminaator elimineeris ta kõik, kes sattusid toru ette. Selles tegevuses oli oma kummaline võlu, kuid ta pidi seda tegema püsivalt. Kärbsed paljunesid kiiresti ning alati suutsid mõned peidus püsida ja tolmuimejatoru eest pääseda. Ta tegi seda enne ja pärast koolitunde ja enne magama minekut. Vahel ka rohkem, kui selleks võimalus tekkis.

Kuid kärbsed ei kadunud. Tegelikult läks olukord isegi hullemaks. Juba mõne päeva pärast märkas ta, et kärbsed olid muutunud kiiremaks.

Iseenesest oli see loogiline. Need, kes olid kiiremad, jäid ellu ja said seega anda selle edasi ka oma järglastele.

Joosep pidi olema salakavalam. Mitte panustama kiirusele, vaid undava tolmuimejaga vaikselt juurde hiilimisele.

Möödus taaskord paar päeva ning ta märkas järgmist arengut. Niipea kui ta pani tolmuimeja käima, lendasid kärbsed tema suunas. Ju said nad kuidagi aru, et tolmuimejaga oma näo eest kärbseid imeda on keeruline.

Ning ka need kärbsed jäid ellu ja said järglaseid.

Ja nii, pisitasa, samm sammult nad õppisid.

Joosep oli ligi kaks nädalat tolmuimeja toruga kärbseid püüdnud ja need olid leiutanud oma ellujäämis-strateegia.

Täna hommikul, kui ta tolmuimeja sisse lülitas, olid nad hetkega terve parvega ta näos, kui Kamikaze sõdurid, kel polnud mingitki lootust ebaausas võitluses ellu jääda. Kärbsed lendasid talle suhu, ninna ja silmaaukudesse. Ta ei näinud isegi tolmuimejat kinni panna vaid tõmbas selle lihtsalt seinast. Alles siis läksid kärbsed tema juurest ära.

Joosep vajas õhku! Ta tõmbas akna lahti ja hingas, taastudes õõvastavast kogemusest. Köhides välja putukaid oma ninast ja kurgust.

Ja siis…

Ta ei osanud oodata, et naabri autokäivitamine kärbsed enda juurde kutsub. Ta tõesti ei teadnud…

Ta kuulis läheneva kiirabiauto sireeni.

Ka kärbsed kuulsid seda.

Jutt: Sinna kuhu on astunud inimese jalg … (Kristi Reisel)

Esimesena läks kosmosesse Laika, koer – inimese parim sõber. Nad jätsidki ta sinna. Keegi ei pidanud vajalikuks teda pärast alla tuua. Moodul Laikaga oli endiselt orbiidil ja kosmosearheoloogilise kaitse all. Isegi täna ei kavatse nad teda alla tuua, või tuhastada halastuslasuga, nagu oleks väärikas matus esmaminejale. Selle asemel on ta märgistatud sektori kaartidel vaatamisväärsusena …

Raffi nägi Laika süstiku märgistust mööda libisemas kaardil, mis märgistas tema teekonda. Ta oli kuulnud sellest koerast räägitavat esimese loomana kosmoses. Ta oli hoolega tähele pannud väljaõpet saades, teades mis teda ees ootab. Ta vaatas täpikest kaardil ja mõtles esimesele loomale kosmoses. Tema põrm on endiselt seal, lagunes iidvanas moodulis, ja kedagi ei huvita … Nii palju siis inimese parimatest sõpradest, mõtiskles Raffi, kui ta fikseerituna ja raskusjõudu eirates orbitaaljaama poole sööstis.

Raffil ei olnud selles osas illusioone, mis teda ees ootas. Ta oli määratud stressikasside üksusesse ja enamus neist ei elanud üle poole aasta. Ja siis inimesed viskasid nalja, et kassidel on tegelikult 9 elu. Idioodid. Keegi ei tahtnud surra kosmoses. Raffi süda valutas mahajääjate pärast, aga veel rohkem iseenda pärast. Ta oli sündinud kassifarmis, seal üles kasvanud ja treeningu saanud. Nüüd oli tema aeg minna. Minna, et tajuda umbe …

Raffi teadis, et ta tajub umbe juba piisavalt kaugelt, et taganeda. Tal olid head eeldused elus püsimiseks, aga siiski – mille kuradi pärast ei võinud seda tööd teha keegi teine! Inimesed olid ammustest aegadest pommikoeri kasutanud. Miks nad siis kosmoses oma ülistatud sõpru surma ei saatnud? Miks just kassid pidid seda tööd tegema? Inimestel oli üldse komme teisi enda asemel surema saata. Ta kähises kurgupõhjast ja tahtis oksendada. Süda läikis, kuid maos ei olnud midagi. Isegi selle kergenduse olid nad ära võtnud.

Jah, ta teadis, et inimesed ega teised eluvormid ei taju umbide lähedust. Ta teadis seda vastikut tunnet meeltes, kui umb oli läheduses. Ta oli treeningutel piisavalt seda võõrast vihkama hakanud, et edaspidi seda elu lõpuni vältida üritada. See lõpp ei olnud nüüd vist enam kaugel.

Raffi mõtles kõigele, mida ta teadis umbidest. Seda ei olnud palju. Inimesed ei jaganud teavet, mis neil oli. Kas tõesti ainult see, et sul on pikad painduvad nürid küünised ja sa kõnnid ebamõistlikult kahel käpal, annab aluse selliseks üleolekuks? Või siis ei teadnud nad ise ka eriti midagi. Miks on vaja ronida siis sinna kust vurrud läbi ei mahu? Suured, tugevad, hästi organiseeritud, aga mitte eriti arukad olendid … Olendid, kellele kuulusid kassifarmid. Kassifarmid, kust sai välja ainult süstikule minnes. Raffi oli korduvalt üritanud põgeneda, kuid see ei olnud õnnestunud.

Raffi ei olnud just palju inimestega kokku puutunud. Ta teadis neid, ja nad teenindasid teda, aga oma inimest ei olnud tal kunagi olnud. Ta ei olnud kindel ka, kas ta tahaks. Treeningust ta teadis, et jaamas pannakse ta inimesega paari. Inimene on patrullis pidevalt tema lähedal. Eks saab näha, arvas ta. Ei ole mõtet ette muretseda, kui surm on su kaaslane. Inimene ei olnud oht, umbid olid.

Tal oli silmade ees punane kass, kes oli treeningu esimestel päevadel tükeldatud umbile liiga lähedale läinud. Ta oli hullunud ja oma pea ise vastu seina puruks peksnud.

Kassid laaditi maha. Nad vabastati fikseerimisainest ja kontrolliti üle.

„Noh, uus laadung?“ küsis jämedahäälne mees naiselt, kes üritas kasse jalule turgutada.

„Jah, alles saabusid. Nendega läheb veidi aega. Organismi peaks rohkem vedelikku jätma, et nad saaksid oksendada, kui saabuvad.“ Ta tegi märkmeid ja lükkas jooginõusid loomadele ette.

„Üks on standardist veidi suurem, aga peaks ülikonda mahtuma küll.“ Ta viipas pruunitriibulisele kassile.

„Jumal tänatud, et kassifarmid korralikult oma kvooti täidavad. Muidu oleks meil siin ikka täitsa ikaldus. Te ei ole neid endiselt kosmoses korralikult sigima saanud? Jube kulukas on see üles toomine.“ Mees vaatas küsivalt naist, kes silus musta tudisevate jalgadega kassi.

„Endiselt on odavam kassifarmidest tuua, kui siin sobivaid tingimusi luua ja oodata kuni täiskasvanuks saavad. Kosmoses sündinud osad ei reageeri umbidele, ainult maa omad on garantiiga,“ vastas naine õlgu kehitades.

Raffi vaatas ümbrust ja oma kaaslasi. Need olid kakskümmend noort kassi. Kõik tugevad ja märkimisväärselt hea tervise ja toitumusega. Ainult nende silmis oli külm helk. Söönud kass nii ei vaata. Nad olid kokku puutunud umbi jäänustega ja see kokkupuude muudab. Muudab jäädavalt. Sa ei taha enam iialgi millegi nii võõra ja ebameeldivaga kokku puutuda. Sa oled valmis ennast kasvõi betoonist läbi kraapima, et sellest tundest eemale saada. Raffi tajus selle tunde õrna kaja ja ta kõrv hakkas võbelema. Ta silmad fikseerusid mehe jalanõudele ja tal läks süda pahaks. Ta viskus mehe saapale ja hakkas seda vastikustundega kriipima ja karjuma.

Naine vaatas meest. „ Sa oled oma jalanõusid kehvasti desinfitseerinud. Mine desost uuesti läbi. Sa ajad mu uued kassid hulluks. Nad ei ole lähedusega veel harjunud ja reageerivad üle.“

Mees vaatas oma saapaid ja Raffit.

„Hea reaktsioon, kui ta peale desot nii reageerib. Vaata, teised ei tee teist nägugi. Bioloogilist kehva deso kindlasti ei ole. Ma käisin kaks korda. Astusin selle saapaga ühele peale täna. Tundlik loom, saada ta eelpostile. Seal on sellisest kõige rohkem kasu. Kaotasime seal just 5 kassi nädalaga.“

Naine tuli Raffi juurde ja haaras tal turjast. Ta pani kassi kaela punase märgistusega rihma. Rihm läks ka käppade alt läbi ja sulgus seljal. See oli üllatavalt raske. Raffi teadis, et sellest rihmast ei rabele välja. Ta oli palju kordi üritanud. Ikkagi ta rabeles ja üritas naist küünistada. Ta tõmbas naisel vere välja.

„Ai, sa sindrinahk!“ Naine vaatas küünejälgi käel.

„Kindlasti eelpostile!“

Transport orbitaaljaamast planeedile ei olnud nii vastik kui orbiidile. See oli isegi suhteliselt mugav, välja arvatud muidugi piiratud ruum. Teised koos temaga reisivad kassid vaikisid või magasid. Kellelgi ei olnud eriti jututuju.

Saabudes sihtkohta avati transpordikastid ja uued kassid lasti nende alale. See oli ruum, kus seinu ja põrandat ei katnud metall, vaid plastik. Seda oli võimalik kraapida ja liikuda sai kergelt. Plastikul olid tohutud kraapimisjäljed, mis moodustasid mustri. Raffi pidi tahes tahtmata mõtlema sellele, kui palju kasse oli siit läbi käinud ja kui lühike oli olnud nende elu. Üheksa elu või mitte, aga üks tema omadest lõppeb siin.

Uued kassid olid transpordist roidunud, kuid liikusid ettevaatlikult toiduala poole. Nad ei olnud pikalt söönud ja siin pakutav nägi oluliselt parem välja kui kassifarmi toit. Ruumi asukad ei tervitanud neid ega ka takistanud söömist. Igaüks oli iseendaga hõivatud ja neil puudus igasugune huvi uustulnukate vastu. Raffi meelest oli see kummaline. Kassifarmis oli alati elav huvi uute vastu. Samas vaadates kohalike, tajus ta umbide läheduse raskust. Umbe endid ei olnud tunda, aga igaüks neist kassidest oli täna kohtunud umbiga. See ebameeldivuse raskus hõljus õhus. Mõni ime, et nad jutukad ei olnud. Raffi ise oli esimest korda kaks päeva oksendanud, kui ta umbi jäänustele lähedale sunniti. Ja see oli surnud umb…

Raffi lonkis vabasse magamiskasti ja puges sisse. See oli polsterdatud ja soe. Ta sulges silmad ja jäi tukkuma.

Ta ärkas selle peale, et suur uks avanes ja sisse tulid inimesed, kellel olid kaasas skafandrid kasside jaoks. Inimesi oli kaks ja neil oli kaasas 8 skafandrit.

„Mark, meie eelpostile saadeti eile viis uut kassi. Need peaks kõigepealt võtma. Las teised puhkavad. Vaata, uutel on punane kaelarihm,“ hõikas sisse tulnud noorem mees.

Mees, kellele seda hõigati, noogutas. Ta hakkas punase rihmaga uustulnukaid kinni võtma ja skafandritesse toppima. See oli lihtne, sest esimene mees oli aktiveerinud magneti, mis rihmades oleva metalli vastu põranda all olevat metalliplaati surus. Kassid ei saanud muud teha, kui vaid käppadega vehkida ja uustulnukad solvunult häälitseda. Ka Raffi suruti skafandrisse ja see suleti väljast.

Vaatamata ebameeldivale protseduurile oli Raffi elevil. See oli tema esimene kord tegelikult välja minna. Ta ei teadnud, mida oodata ja oli erk ning põnevil. Võib-olla ei kohta nad umbe iga päev? Mis seal väljas toimub? Ta oli oma elus näinud ainult kassifarmi, nüüd siiatoomist ja see oli kõik.

Kui kassid olid skafandritesse pandud, tõsteti nad transpordialusele ja viidi lüüsi ukse juurde.

Saabusid kaheksa välitöötajat, kes olid poolenisti skafandrites.

„Palju me täna kaardistama peame? Eilse viie ruuduga läks kolm tundi … maastik on kehva.“

„Kardad, et hapnik saab enne otsa, kui majakad maha saad?“

„Ei, Karin just saabus ja lendab õhtuse süstikuga tagasi. Tahaks veidi enne omaette olla.“

„Kaardista oma ala ära ja ära virise. Ära kassi lohakalt ühenda, Romeo,“ lausus vanem mees ja ulatas talle juhtmepundi, mis ühendati inimese ja kassi skafandri vahele.

„Need on uued kassid. Uued kipuvad kaableid lõhkuma alguses.“

Raffi ühendati inimese skafandri külge. Huvitav, kuidas ma temaga suhtlema peaks, mõtiskles Raffi. Skafander ei olnud selline, nagu treeningul oli olnud. Seal oli olnud kahepoolne side ja käpapadjad, mida sai küünistades aktiveerida. Kui ühendati kaks kassiskafandrit, said nad omavahel suhelda. See siin oli mingi igivana mudel. Sellel oli ainult käpapadjad ja ühepoolne side.

Inimesed ja kassid astusid liikurisse ja see vuras mööda märgistusi tühja maastiku poole. Raffi nägi inimeste töö vilju. Maha pandud majakate järgi liiguti maastikul ja rajati ehitisi. See hakkas juba asunduse moodi välja nägema. Raffi oli jaama seinal kaarti näinud ja selliseid asundusi pidi rohkem olema. Eemal mäenõlval paistsid samasugused majakate tuled, nii et ka seal pidi asundus olema. Raffi vaatas kasvava murega ka umbide saavutusi.

Teeääres, mida mööda nad sõitsid, oli mitmeid hävinud inimeste sõidukeid. Need olid ühest küljest otsekui sulanud. Kui inimesed turvamajakad paika said, algas ehitustöö. Rajati kuppelsõrestik, mis kaeti hiljem hermeetilise kattega. Rajatud moodul täideti õhuga ja ühendati teistega. Moodustus inimestele sobilik liikumisala, mis oli planeedist eraldatud. Valmis kuplite all hakkas tihe inimeste sigin-sagin ja muu ehitustegevus.

Raffi nägi mitmel pool poolikuid sõrestikke, osa oli sulanud külgedega. Ta vaatas ärevusega, kui rahulikud olid kõige selle juures inimesed. Ilmselgelt oli ju näha, et neid ei oodatud ega soovitud siia.

Nad peatusid ühe pooleldi märgistatud ala juures ja kolm neist tõsteti maha. Liikur lahkus mööda märgistusi.

„Noh, läheb lahti… See on meie ruut täna,“ lausus üks meestest.

Inimene ringutas ja ühendas Raffi skafandri jäiga toruga. Teine ots ja kaablipunt olid inimese käes. Raffi oli veidi segaduses, kuid liikus inimese ees. Ega midagi muud eriti teha ka ei saanud. Jäik toru inimese käes lükkas Raffit edasi. Kui jalgu ei oleks liigutanud, oleks ta lohisenud toru ees. Parem oli siis juba tempos püsida.

Raffi vaatas maastikku. Siin olid madalad põõsalaadsed taimed, tolmune pinnas ja maapinda lõhestavad sügavamad praod. Miks inimesed siia kippusid? Mida siin ahvatlevat oli? Raffi ei mõistnud seda.

Liikumine väsitas ja hakkas palav. Raffi tahtis puhata ja istus. Inimene peatus ja uuris midagi oma seadmelt, mis oli ühendatud skafandriga. Hetke pärast togis ta Raffi uuesti liikuma.

„Ma olen väsinud, puhkame,“ ütles Raffi.

Ei midagi, uus togimine ja teda lohistati jäiga ühenduse otsas niikaua, kuni ta ise liikuma hakkas.

Raffi tõmbas silmad kissi ja selja küüru. „Ma tahan puhata!“

Möödunud oli mitu tundi ja ta käpad leemendasid higist.

„Aitab tänaseks! Me peame selle sama maa ju tagasi ka minema,“ ahastas ta. Raffi protest ei muutnud midagi. Nad marssisid aina edasi.

Raffi tundis järsku, kuidas tal süda pahaks hakkas minema. Ta hoidis seda tagasi nii kaua kui sai, kuid silmade taga läks iiveldus aina tugevamaks. Ta peatus ja oksendas. Okse skafandris haises rõvedalt ja märgistusel süttis punane tuluke. Inimene lükkas teda lohistades enda ees aina edasi. Raffi lõi küüned patja ja üritas peatada igasugust liikumist. Inimene lohistas teda edasi. Raffi karjus täiest kõrist mikrofoni, ta oletas, et isegi nii viletsal skafandril võiks see töötada. Märgistusel süttis karjumise peale teine punane tuluke.

Inimene aeglustas liikumist ja tõstis Raffi ühenduse otsas üles. Raffi jäi jalad õhus rippuma liigendi otsas. See oli nii alandav, kuidas soe okse mööda keha valgus. Inimene vehkis Raffiga erinevatesse suundadesse. Raffi rabeles. Mida see idioot teha üritas? Kas ta püüdis suunda määrata, kuhu ei peaks minema? See rõvedus oli kõikjal. Ei olnud ees ega taga, ei olnud üleval ega all. See halvav jälkus oli igal pool.

„Lõpeta!“ karjus Raffi.

Ta hakkas eriti innukalt rabelema, et maha saada ja oksendada kindlal pinnal. Inimene viibutas teda veel paar korda erinevates suundades. Nähes Raffit eriti innukat rabelemist mägede pool, pani ta kassi maha. Inimene pani majaka maha ja rääkis midagi oma sidevahendis. Raffi ei kuulnud seda. Ta hingeldas ja võitles uue oksehooga. See oli erakordselt ebameeldiv ja intensiivne, mida ta tajus. Ainus soov oli siit eemale saada.

Ta silmad olid klaasistunud ja lihased halvatud. Inimene tõstis ta üles ja vaatas läbi skafandri. Raffi kuulis jutukatket, kui inimene ta enda näo juurde tõstis

„… kuule jah, minu oma on tänaseks kutu. Silmad klaasistunud ja ei liigu. Saada liikur, ma ei viitsi tassida. Tule eelviimase markerini. Ma tulen piirist eemale.“ Ta asetas kassi maha ja hakkas teda eemale lohistama. Natukese aja pärast ta peatus ja istus kivile.

„Noh, kuidas siis on esimene patrull? Päris suure ruudu saime ära turvatud.“ Inimene tundus reibas ja heas tujus.

„Kahju, et sinuga õhtuni välja ei kestnud. Raiskan aega uue järgi minnes.“

Nad istusid eelviimase markeri juures ja ka seal Raffil sees keeras. Ohutu, ilma mõjuta ala on kaks markerit taga pool, oleks Raffi tahtnud talle öelda, aga suutis vaid kähiseda.

„Ja, ja, tubli oled olnud,“ inimene patsutas Raffi skafandrit seljale. Okse lirtsus sellest vastu kõhtu. Raffi pani silmad kinni ja ainult oigas. Ja sellised reisivad kosmoses, suutis ta vaid iiveldusega mõelda.

Saabus liikur ja Raffi tõsteti peale. Inimene jäi maha ja hakkas midagi püstitama viimase majaka juurde. Raffi nägi kuidas majaka üks külg hakkas vaikselt sulama. Inimene ei pööranud sellele mingit tähelepanu, vaid vinnas innukalt mingit seadeldist püsti.

Raffi keeras pilgu ära ja nautis eemaldumist sellest kohast. Nad ei liikunud mööda märgistatud rada vaid üle maastiku otse jaama poole. Raffit tabas veel mitu iiveldust, enne kui nad jaama jõudsid.

Ta tõsteti maha, standardpuhastati ja lasti kasside alale. Ta haises puhastusvahendi järgi.

… ja selline saab olema iga minu päev siin, mõtiskles Raffi loiult alal lonkides.

Ta oli väsinud ja tahtis magada. Ainult eemale sellest jälgist tundest, millest ta ei suutnud vabaneda. Treeningul oli halb enesetunne taandunud kohe kui umbist eemale sai. Elusatega see vastik tunne nii lihtsalt ei kadunud. Ta ei olnud umbi isegi näinud.

Ta siirdus esimese magamiskasti poole, mida nägi. See oli hõivatud. Seal oli hall emane.

Raffi oli liiga väsinud, et otsida tühja. Ta trügis sisse ja kähises „ Võta koomale.“

„Käi kuradile, see on minu magamiskoht!“ sisises emane.

„Tee ruumi!“ lausus Raffi rinda kummi ajades.

Emane oli veel kurnatum ja ei hakanud ennast kehtestama. Ta tõmbas koomale ja nad mõlemad lamasid kõrvuti. Mugav ei olnud kummalgi. Emane pani apaatselt käpad uustulnuka peale ja sulges silmad teda ignoreerides.

Esimest korda üle pika aja tundis Raffi teise keha rahustavat soojust ja kassi lõhna. Isegi peale standardpuhastust jäi emane ikkagi emaseks.

„Kuidas siin on?“ küsis ta, kui nad mõlemad olid mingi aja vaikinud.

Emane rapsas sabaga „ Ah, on kah. Mul on mõned päevad veel jäänud. Lase magada.“

„Mõned päevad mida?“ ei saanud Raffi aru.

„Elada,“ vastas hall.

„Kust sa tead?“ ei saanud Raffi jätta küsimata.

„Ma olen rääkinud ja see tähendab, et mul on vähe aega jäänud,“ lausus emane.

“Ära räägi nendega, kui tahad pikemalt elada.“

„Kellega rääkinud?“ ei saanud Raffi aru.

„Umbidega ikka,“ vastas hall silmi avamata ja õrnalt nurruma hakates. Tema hall karv vibreeris rahustavalt. Raffi tundis seda puudutust enda vastas, kuid ei jaksanud reageerida.

„Aga kui sul on villand hirmust, oksendamisest ja lihashalvatusest, siis räägi nendega. Nad on üllatavalt meeldivad tegelikult, aga pärast pead surema. Kõik teevad lõpuks nii või lähevad hirmust ja vastikusest hulluks.“ Hall nurrus vaikselt teise keha soojuses.

„Mul on hea meel, et ma sind kohtasin.“

„Miks?“ Raffi vaatas teda ja rapsas sabaga.

„Ma ei tea, lihtsalt hea tunne on.“ Nad tukkusid väsinult üksteise kehasoojuses.

„Kuule, aga mismoodi sa nendega rääkisid?“ uuris Raffi, kui hall oli ennast keeranud ja silmad avanud. Hall haigutas ja lakkus ennast.

„Nii nagu ma sinuga räägin praegu. Lihtsalt otsustad lõpetada selle õuduse, mida nende lähedalolu tekitab. Siin on kõik kogu aeg ühesugune. See nii tüütab ära. Ainukesed hetked, kus sa tunned, et oled elus, on seal väljas. Ja seal väljas on nemad. Ülimalt ebameeldiv on olla nende läheduses. Enamus läheb mingi aja pärast hulluks. Teised ületavad hirmu ja räägivad, pärast seda surevad.“

„Miks pärast suhtlemist surema peab?“ ei saanud Raffi aru.

„Nii nagu meie ei suuda ennast inimestele arusaadavaks teha.“Hall vaatas Raffit hukkamõistva pilguga.

„Mõistame nende keelt ja tahet enamasti, kuid ei suuda nendega suhelda. Neil on ka probleem meiega suheldes. Inimestega suhelda on neil täiesti mõttetu, inimesed on liiga primitiivsed. Nad peavad midagi sinu meeltes ära lõhkuma, et sinuga rääkida. Seda ei saa pärast tagasi pöörata ja peale seda ei ela kaua. Nad teavad seda ja ei räägi, kui sa ise sellega nõus ei ole. Nad on väga viisakad tegelikult.“

Raffi judistas ennast. Meenutus umbi lähedusest oli nii eemaletõukav, et isegi siin kutsus see värina esile. Hall haigutas.

„Jah, see vastikuse värin … Mul oli see ka kunagi, aga enam tõesti ei jaksa tülgastust tunda. Sellest väsib üsna ruttu, kui sa igapäevaselt patrullis hakkad käima.“

„Mul oli täna esimene päev, kas see läheb üle siis?“ ei uskunud Raffi oma kõrvu.

„Kas sa enam ei reageeri, kui oled rääkinud?“

„Ei, keha ikka reageerib. Sa oksendad ja keha muutub halvatuks peale värinaid. Inimesed reageerivad sinu keha reaktsioonidele, aga see ei puuduta enam sind. Sinu meeled on ära ja see ei ole enam ebameeldiv.“

„Miks nende lähedus nii jälk on?“

„Meie tajume seda lihtsalt nii. See tegelikult on nende lein ja õud hukkunud elude üle. See on talletunud igasse nende energia- ja kehaosasse. See on osa nende olemusest. Nad ei talu surma eriti hästi. Igasugune surm traumeerib neid kohutavalt ja nad püüavad seda igal võimalusel ära hoida.“

„Mida nad siis räägivad, need sinu umbid?“

„Ah, … me kõik saame surma, varsti.“

„…?“

Hall ei vastanud.

„Mismoodi surma?“

„Nagu surma moodi surma.“

„Miks? Nemad ajavad ju kõiki hulluks siin! Miks nad inimesi hulluks ei või ajada? Miks meid siia vahele vaja on? Nende pärast surevad siin kassid kogu aeg!“ Raffil oli hing täis. Ta saba vonkles ärritusest.

„Mingu ära, siis ei oleks siin surmasid, mida nad ei kannata! Või öelgu inimestele, et need siia ei roniks.“

Hall avas silmad pilukile ja vaatas teda tõsiselt.

„Oled sa suutnud inimesele midagi selgeks teha kunagi? Peale söögi, sitamaja ja ära käpi mind, kui ma ei taha?“ Ta sulges uuesti silmad.

„Sest inimesed on pii-ra-tud! Neil puudub igasugune ta-ju! Tunnistavad ainult seda, mida saavad kat-su-da! Isegi lõhna nad ei tunne. Filtreerivad oma õhku maitsetuseni. Nad on idioodid ja las siis saavad surma. Umbid on nende massilise ära suremise pärast väga mures. Nad on näinud, kui kiiresti inimesed sigivad, kui asundused toimima saavad.“

„Meid sureb siin palju, inimesi mitte. Millest sa räägid? Inimestele see koht sobib.“

„Meie mass on väike ja meie surm traumeerib umbe vähem. Inimeste surm millegipärast hirmsasti häirib neid. Umbidel on mingi oma teema selle pinnasega, kuhu inimesed asundusi rajavad. Osa pinda muutub mingi aja pärast tulikuumaks. See pidi ära põletama kõik, mis sellel on. Umbid püüavad inimesi eemal hoida, et need massiliselt surma ei saaks. Inimesed ega keegi ei tohiks siin olla. Kuna inimesed on nii ta-ju-tud, siis umbid hävitavad igasuguse nende tehnika, kui nad liiguvad ohtlikule pinnalele. Nägid hävinud tehnikat? Inimesed kasutavad meid, et teha kindlaks ohutuid alasid endale. Ja siis ei suuda nad alasid korralikult märgistada. Umbid hävitavad nende tehnikat, sest see on ainus asi, mis neid aeglustab.“

„Me teame seda ja ei tee midagi? Miks neid alasid lihtsalt ära ei võiks märgistada?“

„Miks ei tee midagi, märgistada … nägid, põrandale on suur ring kraabitud. Maa, minge sinna tagasi! Ka hetkel stabiilne ala muutub mingi aja pärast kuumaks ütlesid nad. Siin ei tohi olla! Nägid seinal on asundust tähistav ring ukse suunas. See on läbi kraabitud ja koledaks tehtud! Nägid? Kuidas sa suhtled idiootidega, kes on sinust suuremad ja neid on painduvad küünised ja puurid? Umbe oled näinud juba? Nad on poolvedelad ja võimetud inimestega suhtlema, nagu meiegi … “

„Ja sa võtadki seda kõike nii rahulikult?“

„Ma arvan, et need idioodid on väärt ära suremist.“ Hall keeras ennast mugavamalt.

„Miks mind ja sind on siia vaja ära surema?“

„Ei olegi, aga siin me oleme. Mina seda seina kraapima ei lähe,“ ta viipas ukse poole, kus tõesti oli suur mäkerdatud ring, mis kujutas rajatavat kolooniat. Kui nüüd vaadata, siis see täiesti meenutas kaarti. Orienteeruma pidi muidugi lõhna järgi ja lõhna inimesed ju ei tundnud. Nende jaoks oli see ainult ära kraabitud sein. Neil oli suur kirjalik hoiatus iga päev silmade ees …

Raffi seedis kuuldut ja hakkas ennast lakkuma. Tõmbas kerra ja jäi halli kõrval rahutult seina vaatama.

Raffi togis mingi aja pärast halli. „Kuule, kas sa magad?“

Hall ringutas, sättis ennast paremini ja vastas häiritult „Jah, ma magan. Mis sa tahad?“

„Kas sa saad nende umbidega ainult väljas rääkida?“

„Jah, mis siis?“

„Kas sa saad neile sõnumi edasi öelda?“

Hall tegi silmad lahti ja keeras pea viltu.

„Ise ei taha öelda?“ küsis ta silmi kissitades kõrgilt.

„Mul ei ole selle ära suremisega kiire. Ütle neile, et nad inimeste eemale peletamise ära lõpetaksid. Las saavad surma. Ei ole mingit vajadust, et kassid peaksid kannatama ja siin hulluks minema. Kuniks elu, võib see ju ka ilma hulluksminemiseta olla. Ütle neile, et me oleme inimestega läbirääkinud ja see on nende otsus, et nad jäävad ja on teadlikud, et saavad siin surma hiljem. Ei! Parem valeta neile, et inimesed lubavad enne tähtaega evakueeruda kõik. Et surmasid ei tule. Nad lahkuvad, kui meie ütleme. Mis sa arvad, kas see töötaks? Kas nad lõpetaksid siis hoiatamise, mis kassid hulluks ajab?“

Hall lakkus ennast mõtlikult. „Ma võin proovida.“ Ta vaatas kraabitud ringide poole.

„Ma olen alati nelja käppa eelistanud.“ Ta sügas ennast vastu Raffit ja nurrus nõrgalt.

Toodi hommikusöök ja kassid viskusid näljaselt sööma. Toit, mida siin pakuti, oli tõesti hea. Kui kassid olid söönud, tulid inimesed. Korjasid vajaliku arvu kasse ja toppisid skafandritesse. Hall ei puigelnud vastu ja laskis ennast rahulikult skafandrisse toppida. Raffi ei läinud sööma, hoidis eemale ja oli magamiskohas peidus. Kümnest kassist, kes alal olid, võeti kinni kaheksa. Inimestel oli kaheksa skafandrit kaasas.

Kui inimesed olid lahkunud, läks Raffi allesjäänud kassi juurde. See oli tugev valge isane.

Raffi istus tema lähedale ja küsis „Kaua nad ära on tavaliselt?“

Valge kass vaatas teda hullunud silmadega.

„ Kaua nad ära on? Kaua nad ära on…?“ ta hakkas võbisema ja närviliselt ennast lakkuma.

„Kuidas sul on?“ küsis Raffi. Vastust saamata jalutas ta vaikselt eemale.

Et siis sellised kaaslased…

Kahe uinaku jagu hiljem hakkas kasse alale tagasi tulema. Nad olid kurnatud ja neid põhimõtteliselt kanti. Osa tuli varem, osa hiljem. Tagasi tuli seitse kassi. Üks must emane oli puudu.

Kassid oli stressis ja hoidsid omaette, nad isegi ei söönud. Raffi meenutas enda meeleolu eelmisest õhtust ja ta läks ja sõi jääke, mis olid toitmisest jäänud. Kui toit püsis nii vähe aega sees, ja pärast ei suuda süüa, siis peab kasutama iga võimalust, et keha tugevana hoida. See selgitab, miks siinne toit nii rammus oli. Raffi jälgis, kuhu hall pikali viskas ja hoidis ennast tema lähedale.

Ta nägi väga halb välja. Mingi aja pärast hakkasid kassid vaikselt sööma lonkima ja sättisid ennast magama.

„Kuidas päev oli?“ söandas Raffi lõpuks hallilt küsida, kui see oli puhanud, söönud ja ennast magama asutas.

Hall vaatas teda silmadega, milles Raffi tajus kuklakarvu püsti ajavat võõrast hingust.

„Ma rääkisin nendega. Neil oli raske mõista, kuidas keegi saab nii rumal olla.“ Hall kehitas õlgu.

„Veensin neid, et kahejalgsed ongi rumalad ja et meie vastutame nende eest tegelikult. Et nad kuuluvad meile. Me käsime neil lahkuda, kui aeg tuleb. Las seni müttavad, raisaku oma ressursse ja sigigu. Umbid olid algul veidi nõutud, kuid nad austavad teadlikku valikut. Nende jaoks on tähtis, et nõrgemate eluvormide eest hoolitsetaks. Umbidel endil oli ka sellest pidevast hoiatamisest villand ja nende omasid saab ju ka otsa selle käigus. Nad olid selle lahendusega väga rahul, et inimesed on meie, mitte nende vastutus. Teadmised ohust on edastatud, nad lahkuvad. Umbid isegi ei ela sellel planeedil, kuigi see territoorium kuulub neile. Miki oli viimane, kes täna vastu ei pidanud, enne kui mul sai asi räägitud.“ Hall ohkas.

„Rohkem ei peaks kasse surema. Umbid lahkuvad ja jätavad inimesed meile.“

„Sa oled imeline…“ rõõmustas Raffi.

„Ei, ei ole. Ma pidin andma vastutava isiku, kui on vaja sidet pidada. Nad teavad, et mind ei ole enam kauaks. Ma andsin sinu lõhna ja taju jälje neile. Kui nad kedagi üles tahavad otsida, siis nad otsivad sind. Nii et kui see maapind siin ära põlema hakkab, siis nad tuletavad ennast meelde. Suhtle siis nendega,“ ta vurrud võbelesid.

„Millal see juhtub?“

„Ma ei viitsinud meelde jätta, nad rääkisid kogu aeg sellest … Numbrid ei ole mind kunagi huvitanud. Minu aeg saab kohe otsa. Ma olen väsinud. Ma ei näe järgmist toitu.“ Ta keeras ennast kerra ja jäi Raffi najal magama.

„Oota, mis su nimi on?“ sosistas Raffi tasakesi, tahtmata tegelikult halli äratada.

Hall ei ärganudki enam. Raffi jäi oma asendisse ka siis hommikul, kui inimesed tulid ja halli keha ära viisid.

Tal võeti rihmadest ja topiti skafandrisse. Ta ei rabelenud ja lasi sellel sündida. Oli hommik ja tema päev kassipatrullis. Ta teadis, et tuleb sündmustevaene päev ja hoidis energiat, et õhtul toibuvate kassidega tutvust sobitada. Täna õhtul ei peaks kassid olema apaatsed ja loiud. Füüsiline väsimus taastub ruttu, kui umbe ei ole sinu meeltes.

See seltskond kestab siin kaua – kuni teadaolevate aegade lõpuni. Neid kõiki on vaja tundma õppida. Keegi ei pea enam inimeste eest surema.

Ja keegi neist võib teada, mis oli halli nimi.

Jutt: Unenägude käskija (Erkki Kõlu)

Ta oli küpsenud Hougomont’i tules Waterloo lahingus. Salamise juures oli ta Themistoklese parema käe Eurybiadese lipulaeva tüürimees. Stalingradis juhatas Saksa snaipereid, kes vene ohvitsere ja sideväelasi jahtisid. Thames’i lahingus kaitses pealik Tecumseh’ rinda (paraku tulistas šonii reetur pealikut selga). Kuulus 316 spartalase hulka Termopüülides. Juhatas Spartacuse vägede vasakut tiiba Casilinumi all. Hue linna vallutamisel ameeriklaste poolt ei suutnud ta veresauna takistada. Küll hoidis ta Attilat Catalaunumi lahingu järel Aetiuse haavatuid tapmast. Batu-khaanile pani ta vastu Siti jõel, Lonkur Timurile Ankara lahingus. Sipoide ülestõusu ajal aitas Nicholsoni meestel Delhi kõrgendikult taganeda ja kogus Harold II hõrenenud väed kokku pärast Hastingsi lahingut. Ta oli olnud kõikjal, osalenud igas lahingus. Ja hetkel oli ta Indias, Hydaspese jões...

Vihma kallas hommikust saadik. Kui täpne olla, valas vihma juba kolm päeva, mil Aleksander Suure sõjavägi Hydaspese ääres laagris oli olnud. Saju tagajärjel oli jõgi üle kallaste tõusnud ja kaldad tümaks muutnud. Südaööl olid üle jõe läinud Aleksandri ihukaitseeskadron, daakia vibukütid, sküüdi ratsanikud, agrikaani odamehed ja kuninglikud kilbikandjad. Varahommikul järgnesid ratsaväe valiksalgad Hephaistioni, Ptolemaiose, Lysimachose ja Seleukose juhtimisel. Kuningas Porose sõjaelevandid, ammukütid, kes lasid rasketest tugedele kinnitatud vibudest, ja ratsavägi ei lasknud Baktria ning Sogdiana ratsurvibukütte kuivemale pinnale, sundides neid mudas sumpama. Ratsaväe kannul jõe ületanud jalavägi tammus põlvini vees, võimetu rivistuma ja lahingusse astuma. 2000 Porose ratsanikku, 20 elevanti ja 120 sõjavankrit valmistusid vaenlase vägesid jõkke tagasi paiskama. Seda Porose sammu pidid Aleksandri plaani järgi takistama Kraterose reservid – 7000 Tessaalia ratsurit ja 12 000 Makedoonia jalaväelast-kilbikandjat.

Külm... Ja märg... Ma olen vees... No muidugi... Hobused korskavad... Tasem seal...! Vaikust...! Meie trump peaks olema ootamatus... Aga... Ma ei tea... Ja need parmud... Või ei ole need parmud..? Kas nad ei peaks praegu magama..? Või end vihma eest peitma...? Tundub, et mitte... Hobused on peaaegu hullumas... Kus on piilurid...? Kas jõuame varsti üle...? Mitte midagi ei näe... Vihm koob raske kanga... Kuidas peaksin kallast nägema...? Seal tuleb Kraterosele märku anda, et tee on vaba... Ristluudes torgib... Ma arvan, et oleme teinud vea... Meie luurajad tõid eile teate, et keset jõge on maa... Saar...? Aga Krateros... Kerberose nimel, ta naeris... Irvitas... Ja lõi uuel veinikannul kaela maha... Palju seda veini veel üldse järel on... mis me Hellasest kaasa tõime...? Külm... Nii külm... See vesi ei ole soe... Kes seda väitis...? Perdikkas...? Segi või? Niiskus poeb naha alla... Millal me kaldale jõuame...? Jah, millal...? Oh, Zeus, millal...? Mina, Koinos, vastutan eelväe eest... Aga Krateros... Mingu ta Hadesesse...! Me ei jõua Aleksandrile appi... Ja siis... Mis siis...? See on lõpp... Kas lõpp on siis selline...? Ma...

Ta ärkas. Hele valgus paistis otse silma. Seinad...? Lagedad seinad. Kaljud või...? Kus ta ometi on? Aleksandri laagris? Hydaspese teisel kaldal, rünnakul? Oh ei, nüüd tuleb meelde...! See ei ole ju üldse... Ta on ju hoopis... Aga miks on ta üksi? Kus on kõik teised? Ah jaa, nüüd ta teab... See on ju selle neetud ajaloolase pärast – oli ta magister või mis? –, kes samuti siin oli. See idioot oli ühispalatis väitnud, et Napoleon kaotas Waterloo lahingu seepärast, et eelmisel ööl sadas vihma ja keiser ei saanud hommikul oma suurtükiväge kasutada, mistõttu Blücher õigel ajal kohale jõudis. See teadlasehakatis ei saanudki aru tema argumendist, et kui vihma poleks sadanud, oleksid ka Bülow ja Blücher varem liikuma hakanud ning ikkagi õigeaegselt Wellingtonile appi jõudnud! Mida oli ta selle lollpeaga teinud? Tal näo täis sõimanud? Aga, ei... Ta oli vennikese pikali löönud ja kõrist haaranud... Kägistanud, kuni... kuni sanitarid ta... Ja nüüd istub ta üksikus...

... Jah, nii see oli. Või... pigem... tõenäoliselt nii... Siin, hullumajas... ma tean, et tuleb öelda hoopis... mis...? Vaimuhaigla...? Närvikliinik...? Psühho-neuroloogiahaigla...? Veel miskit muud...? Nagu see asja muudaks! Aga... Mastaabid muutuvad, sündmused sulavad kokku ja neis osalenud näevad vaid välgatusi... Nende valgel on ka kõverpeegli vastupeegeldus selguse etalon... Selguse jumal, valguse isand... Ära jäta mind maha... Ma vajan sind... Vähemasti... ärkvelolekus...

Nüüd oli ta siis täiesti ärkvel. Maailm, kus ta oli vaba, kadus taassündiva päeva tuhudes. Üksikpalat. Lukustatud uks vaateavaga. Paljad seinad – „Siin ei ole fotosid ette nähtud, James!” Voodi, kus ta lebas. Öökapp, millel tema raamatud... Teiste patsientide täieliku huvipuuduse tõttu oli tal lubatud Sun Tzu „Sõjakunst” ja von Clausewitzi „Sõjast” määramata ajaks enda kätte jätta, kuigi see tobe doktor Tyler... Mida oligi ta öelnud...? „Võib tekitada kontrollimatuid tunge ja suurendada agressiivse käitumise tõenäosust...” Nii või...? Hea, et direktor Stoneright – see kontorirott! – austatud doktorile nina pihta andis. Patsientide õigused, sa püha pask! Olgu jumal meie bürokraatia eest tänatud...! Aga see Tyler, see väiklane pugeja, tema on igatahes esimene, kui ma peaksin siit...!

Haa! Nüüd läheb päevake siis edasi nii, nagu kord ette näeb. Kurat! Kõigepealt sanitarid – Doug ja Al –, siis duširuum. Isoleeritud patsiente vannitatakse eraldi, et ei tekiks ohtu kaaspatsientidele... Nõnda, jah? Ja siis? Hommikusöök. Tabletikuuri kattevarjuks... Nojaa, muidugi... Protseduurid. Õde Phyllis... Ja edasi... Kas täna on...? Mis päev...? Teisipäev... Kohtumine doktor Tyleriga... Tema nimetab seda vestluseks... ha-ha-haa! Ootan seda alati, paraku on mu randmed plastikuribaga kokku tõmmatud, nii et ma ei saa kuidagi kämblaid armastatud doktori kõri ümber... Aga kuidas ütlebki pühakiri? Olge alandlikud, ja ka kõige vääritum võib kunagi valitseda kõige kõrgema üle... Mina aga ei tee seda kristlikust vennaarmust... No kurat! Muidugi ma... Aga kunagi... Alles pärast lõunasööki saan uuesti magada... Vaid oma unenägudes olen ma vaba... Ja võimas! Võimas!

Viimane pealetung Konstantinoopolile algas teisipäeval, 29. mail, veidi pärast keskööd. Esmalt ründasid janitšarid, siis Anatoolia türkmeenid, kes keskendusid kahjustatud Blachernai müüridele linna loodeosas. Türkmenistani palgasõdurid suutsid sellest kohast sisse murda ja sisenesid linna, kuid kaitsjad tõrjusid nad sama kiiresti tagasi. Lõpuks ründas müüre viimane janitšaridest koosnev laine eesotsas Ulubatlı Hasaniga. Kreeklased ei suutnud türklaste rünnakut peatada ja nood tungisid mitmest punktist Konstantinoopolisse. Põgeneda õnnestus vähestel kaitsjatel. Veneetslased taganesid oma laevadele ja mõned genovalased põgenesid Galatasse. Ülejäänud alistusid või sooritasid enesetapu, hüpates müüridelt alla. Keiser Konstantinos juhtis viimast rünnakut sissetungijate vastu, hukkudes järgnenud tänavalahingus koos oma sõduritega. Hagia Sophiasse oli kogunenud tohutu rahvahulk, lootes jumalikule kaitsele. Pärast uste mahamurdmist lahterdasid türklased tsiviilisikud vastavalt sellele, millist hinda nende eest orjaturgudel võis saada. Veri voolas linnas nagu vihmavesi vihmaveerennides pärast äkilist tormi ning türklaste ja kristlaste surnukehad hõljusid meres nagu melonid piki kanalit.

bumm-bumm-bumm taob ramm Linna väljatungiväravat õhus hõljub mere niisket hingust tolmu lämmatavat kudet 30 kätepaari liigutab rammi Traakia karjused Anatoolia põldurid rahvarämps mida mina Kasim siin teen janitšari käsi mõõga asemel piitsa hoidmas kitsas rauast sepistatud värav kivistele piitadele toetumas piirajaid on liig vähe viimaste päevade kaotused on kündnud meisse sügavaid vagusid nii me seda väravat sisse ei löö ka müüridel pole enam õieti kedagi suur pealetung Linnale toimub mujal ei paisku alla kivid keev õli nooled odad bumm-bumm-bumm meie surnud pealikud vedelevad liival rammimismeeskondi juhivad nüüd janitšarid kelle koht on hoopis mujal bumm-bumm-bumm me peame kaitsjaile näitama et Linn on meie haardes ja pääsu pole palvetame ainult hommikul päeval pole mahti õhtul vajuvad mehed jalapealt unne nagu Varna all kus kolm päeva-ööd soomusratsaväega võitlesime bumm-bumm-bumm mind palvetamine ei koti allah on suur ja ei ole teist jumalat peale allahi on piisav muu möla korda ei lähe ehk on asi selles et sündisin kristlasena enne kui minust allahi sõjamees sai keegi ei julge janitšari uskmatuks kutsuda see jääks tema viimaseks teoks bumm-bumm-bumm

Kui ta ärkas ja silmad avas, tammus tema voodi ees hulk poolpaljaid mehi, rautatud rammipuu käes. Palat oli täis vänget higilehka, kehadest õhkus Ees-Aasia hingematvat hõõgust. Sellist asja polnud varem juhtunud, kuid mis seal ikka – ükskord on alati esimene kord!

„Lõhkuge uks maha!” käsutas tema ja mehed võtsid hoogu esimeseks hoobiks. Ta ei imestanud sugugi, et tulnukad inglise keelest aru said – nad pärinesid ju tema unenäost! Kui ta ka akani või vana-aimaraa keelt oleks rääkinud, vahet poleks sel mingit olnud.

Palatiuks polnud Konstantinoopoli väljatungivärav – juba kolmas löök paiskas selle eest.

„Minge ja tapke maha kõik, keda leiate!”

Mehed viskasid rammi maha ja pudenesid teoka käraga laiali, käigult jatagane haarates. Ta teadis, et sel kellaajal viibisid kõik patsiendid lukustatud palatites, mis on rammita ligipääsmatud, majas liikusid ringi vaid arstid, õed-sanitarid ja napp tehniline personal.

„Küll te nüüd alles saate hüpata, lugupeetud doktor Tyler, sanitariraisad Doug ja Al, õde Phyllis...” mõtles ta tigedalt, kuid jättis oma mõtte pooleli – nüüd tuli kiiruga magama jääda. Tunniga on kõik lõppenud, kuid info levikut polnud võimalik takistada. Keda võidakse tema vastu saata? Kohalikud võmmid? Kahtlemata. Osariigi politsei? Politsei eriüksus? Kindlasti. Võibolla isegi rahvuskaart? Nii-nii. Järelikult pole tal vaja oma unenäost merejalaväge või Delta Force’i esile manada, aitab täiesti...

Haa! Käes! SS-Soomusdiviis Das Reich koos kõigi abiüksustega. Kust nad võtta? Loomulikult pealetungilt Kurski all. Sellest tuleb võrratu lahing!

„Huvitav, mida neile seal idarindel tollal süüa anti,” mõlgutas ta hetkeks ja lõi siis käega: haiglatoidust ei saa see mingil juhul hullem olla

Ta heitis pikali, sulges silmad ja uinus peaaegu silmapilkselt.

Tõlkejutt: Sest veri on elu (F. Marion Crawford)

Me olime õhtustanud päikeseloojangul vana torni avaral katusel, sest seal oli suvise kuumuse ajal jahedam. Pealegi oli suure nelinurkse platvormi nurka ehitatud väike köök, mis tegi toitude ettekandmise mugavaks, kui võrrelda nende toomisega mööda kohati murunenud ja ajaga kulunud järsku kivitreppi. See torn oli üks nendest, mille Charles V oli ehitanud piki Calabria rannikut 16. sajandi algupoole, et hoida eemal barbaritest piraate, kui uskmatud olid löönud liitu Francis I-ga imperaatori ja kiriku vastu. Need on nüüd varemetes, mõned ikkagi püsti ja korras, ja minu oma on üks suuremaid. Kuidas see kümne aasta eest minu valdusesse sattus ja miks ma igal aastal alati selles mingi aja kohapeal veedan, ei puutu käesolevasse loosse. Torn seisab ühes Lõuna-Itaalia üksildasematest kohtadest, kõvera ja kaljuse panga serval, mis moodustab väikese, ent turvalise loodusliku sadama Policastro lahe äärmises lõunapoolses osas, vahetult Scalea neemest põhjas, mis on kohaliku legendi järgi Juudas Iskarioti sünnipaik. Torn seisab uhkes üksinduses sellele kõveral kaljueendil ja kolme miili ulatuses ei ole näha ühtegi teist hoonet. Kui ma sinna lähen, võtan ma kaasa paar meremeest, kellest üks on korralik kokk, ja kui ma ära olen, on seal kohal üks gnoomi sarnane väike olevus, kes oli kunagi kaevur ja kes sidus end minuga juba paljude aastate eest.

Mu sõber, kes mul vahel suvise üksinduse ajal külas käib, on ameti poolest kunstnik, sünni poolest skandinaavlane ja asjaolude sunnil kosmopoliit.

Me olime õhtustanud päikeseloojangul. Loojuva päikese kuma oli tõmbunud punaseks ja taas hääbunud ning õhtune purpurne valgus silitas kaugeid järske mägesid, mis piiravad sügavat lahte ida poolt ja kerkivad lõuna pool aina kõrgemale ja kõrgemale. Oli palav ilm ja me istusime platvormi rannikupoolses nurgas, oodates madalamatelt mägedelt saabuvat öist briisi. Värvid taevas tuhmusid, oli lühikese sügavhalli videviku hetk ja lamp heitis kollase triibu köögi avatud uksest, kus mehed oma õhtusöögi kallal olid.

Siis tõusis Kuu ootamatult panga kohale, ujutades platvormi kumaga üle ja valgustades iga väiksematki meie all olevat kaljunukki ja rohututti kuni liikumatu veepinnani välja. Mu sõber läitis piibu ja tema pilk püsis ühel kohal mäenõlval. Ma teadsin, et ta vaatab seda, ja ma olin pikalt mõelnud, kas ta näeb seal midagi, mis tema tähelepanu köidab. Ma teadsin seda kohta hästi. Oli selge, et lõpuks tekib tal huvi, kuigi kulus veel palju aega, enne kui ta rääkima hakkas. Sarnaselt enamikule kunstnikele usaldab ta seda, mida oma silmaga näeb, nii nagu lõvi usaldab oma jõudu ja hirvesokk oma kiirust, ja ta tunneb alati ebamugavust, kui ta ei suuda lepitada seda, mida näeb, sellega, mida ta enda arvates peaks nägema.

„See on kummaline,“ ütles ta. „Kas sa näed seda väikest küngast otse kivirahnust siinpool?“

„Jah,“ ütlesin mina ja aimasin, mis tulemas on.

„See näeb välja haua moodi,“ märkis Holger.

„Vägagi õige. See näeb haua moodi välja.“

„Jah,“ jätkas mu sõber, pilk naelutatud endiselt samale kohale. „Aga kummaline on, et ma näen selle peal lebamas inimkeha. Loomulikult,“ jätkas Holger, kallutades pead, nagu kunstnikel kombeks, „peab see olema valgusefekt. Esiteks ei ole see üldsegi haud. Teiseks, kui see oleks haud, siis oleks keha selle sees, mitte väljaspool. Seetõttu on see kuuvalguse efekt. Kas sina ei näe seda?“

„Näen suurepäraselt, ma näen seda kuuvalgetel öödel alati.“

„See ei paista sind eriti huvitavat,“ ütles Holger.

„Otse vastupidi, see huvitab mind, kuigi ma olen sellega harjunud. Ja sa ei eksigi palju. See küngas on tegelikult haud.“

„Mõttetus!“ hüüatas Holger uskumatust väljendaval häälel. „Ma oletan, et sa ütled nüüd mulle, et see, mida ma sellel lebamas näen, ongi päris surnukeha!“

„Ei,“ vastasin mina, „ei ole. Ma tean seda, sest ma võtsin vaevaks ja käisin seda all vaatamas.“

„Mis see siis on?“ küsis Holger.

„Seal pole midagi.“

„Sa tahad siis öelda, et see on valgusefekt?“

„Võib-olla on. Aga seletamatu selle asja juures on see, et pole vahet, kas Kuu tõuseb või langeb, kas Kuu kasvab või kahaneb. Kui üldse mingit kuuvalgust on, olgu siis idast, läänest või otse ülevalt, kuni Kuu paistab hauale, on see surnukeha selle peal näha.“

Holger kohendas piibu sisu noaotsaga ja kasutas siis sõrme korgina. Kui tubakas hästi põlema hakkas, tõusis ta püsti.

„Kui sa vastu pole,“ ütles ta, „siis lähen alla ja heidan pilgu peale.“

Ta jättis mu üksi, läks üle katuse ja kadus pimedast trepist alla. Mina ei liigutanud end, vaid istusin ja vaatasin alla, kuni ta tornist välja ilmus. Kuulsin, kuidas ta ümises ühet vana taani laulu, ja vaatasin, kuidas ta otse saladusliku künka poole läks. Kui Holger jõudis sellest kümne sammu kaugusele, jäi ta jalapealt seisma, astus siis veel kaks sammu edasi ja siis kolm või neli tagasi ning jäi siis taas seisma. Ma tean, mida ta mõtles. Ta oli jõudnud kohale, kus Olevus muutus nähtamatuks – sinna, kus tema sõnade järgi „valgusefekt“ muutus.

Siis läks ta edasi, kuni jõudis künkani ja astus selle peale. Mina nägin Olevust endiselt, aga see ei lebanud enam maas – see oli nüüd põlvili, põimis valged käed Holgeri keha ümber ja vaatas talle alt üles otsa. Jahe tuul liigutas sel hetkel mu juukseid, sest öine briis hakkas mägedest alla tulema, aga see tundus otsekui hingus teisest maailmast.

Olevus näis end püsti ajavat, toetudes Holgeri kehale, ja tema oli sellest täielikus teadmatuses ja vaatas ilmselt torni poole, mis on sealt poolt langevas kuuvalguses väga maaliline.

„Tule üles!“ hüüdsin talle. „Ära kogu ööks sinna jää!“

Mulle tundus, et ta liikus vastumeelselt, kui ta künkalt alla astus, või siis liikus raskustega. Nii see vist oligi. Selle käed olid endiselt ta piha ümber, aga selle jalad ei saanud hauast eemalduda. Sedamööda kuidas Holger aeglaselt edasi astus, venis Olevus välja ja pikenes nagu udukeerd, õhukese ja valgena, kuni ma nägin selgesti, et Holger väristas end nagu mees, kes tunneb külma. Samal hetkel kandus tuulega minuni vaikne valuhala – see võis olla kaljude vahel elavate väikeste öökullide hääl – ja udujas olevus hõljus Holgeri liikuvast kogust kiiresti tagasi ning lebas taas pikali künkal.

Taas tundsin juustes seda jahedat tuult ja seekord jooksis mööda mu selgroogu alla jäine hirmuvärin. Ma mäletasin väga hästi, et olin ükskord läinud kuuvalguses sinna alla. Et sel hetkel, olles seal juures, ei olnud ma midagi näinud. Et nagu Holger, olin ka mina läinud ja seisnud künka peal. Ja ma mäletasin, et kui ma tagasi tulin, olles veendunud, et seal ei olnud midagi, olin tundnud ootamatut veendumust, et midagi seal ikkagi on, kui ma vaid tagasi vaataksin, kiusatus, millele kui ebaväärikale sammule olin ma vastu pannud, kuni – et sellest lahti saada – olin väristanud end täpselt samamoodi nagu Holger.

Ja nüüd ma teadsin, et need valged udutaolised käed olid olnud ka minu ümber. Ma teadsin seda hetkeliselt ja mind läbis värin, kui mulle meenus, et ma olin samuti tol ööl öökulli huikamist kuulnud. Aga see ei olnud öökull. See oli Olevuse karje.

Täitsin piibu uuesti ja valasin klaasi kanget veini. Vähem kui minuti pärast istus Holger taas minu kõrval.

„Loomulikult pole seal midagi,“ ütles ta, „aga seal on ikkagi kõhe tunne. Kas sa tead, et kui ma tagasi tulin, olin kindel, et minu selja taga on midagi, nii et ma tahtsin ringi pöörata ja vaadata? Oli paras pingutus seda mitte teha.“

Ta naeris kergelt, koputas tuha piibust välja ja valas endale veini. Mõnda aega olime mõlemad vait, Kuu kerkis kõrgemale ja me vaatasime Olevust, mis lebas künkal.

„Sa võiksid sellest loo teha,“ ütles Holger tüki aja pärast.

„See lugu on olemas,“ vastasin mina. „Kui sa unine pole, ma räägin sulle.“

„Lase tulla,“ ütles Holger, kellel meeldivad lood.

Vana Alario oli teisel pool mäge asuvas külas suremas. Sa mäletad teda, ma ei kahtlegi selles. Räägitakse, et ta teenis oma raha Lõuna-Ameerikas võltskalliskive müües ja põgenes saagiga, kui asi välja tuli. Nagu kõik need, kes endaga midagi kaasa toovad, hakkas ta otsekohe oma maja suuremaks ehitama, ja kuna siin ei ole müürseppi, tellis ta kaugelt Paolast kaks töömeest. Need olid ebameeldiva välimusega närukaelad – Napolist pärit tüüp, kes oli kaotanud ühe silma, ja sitsiillane, kellel oli tollisügavune arm risti üle vasaku põse. Ma nägin neid sageli, sest pühapäeviti käisid nad siin ja püüdsid kaljudel istudes kala. Kui Alario jäi palavikku, mis ta tappis, olid müüriladujate töö ikka veel pooleli. Kuna ta oli kokku leppinud, et osa nende töötasust tuleb ulualuse ja söögina, pani ta nad majja magama. Ta naine oli surnud ja tal oli ainuke poeg nimega Angelo, kes oli palju paremat masti mees kui ta ise. Angelo pidi abielluma küla kõige rikkama mehe tütrega ja kummaline öeldagi, aga kuigi abielu oli korraldatud vanemate poolt, räägiti, et noored on teineteisesse armunud.

Tegelikult oli kogu küla Angelosse armunud ning teiste seas oli ka üks pöörane ja hea välimusega olevus, nimeks Cristina, kes oli rohkem mustlase moodi kui ükski teine tüdruk, keda ma siinkandis näinud olen. Tal olid väga punased huuled ja väga mustad silmad, ta oli kehaehituselt nagu hurdakoer ja suuvärk oli tal kui kuradil. Aga Angelo ei hoolinud temast karvavõrdki. Tema oli pigem lihtsameelne tüüp, täiesti erinev oma vanast lurjuse moodi isast, ja ma ütleksin, et tavalistel asjaoludel, nii nagu mina neid ette kujutan, ma usun siiralt, et ta poleks iialgi vaadanud mõnda teist tüdrukut peale selle kopsaka kaasavaraga kena trullaka väikese olevuse, kelle isa oli talle abiellumiseks välja valinud. Aga asjaolud kujunesid sellisteks, mis ei olnud ei tavalised ega loomulikud.

Samal ajal oli üks väga kena välimusega karjus Maratea kohalt mägedest armunud Cristinasse, kes näis temasse täiesti ükskõikselt suhtuvat. Cristinal ei olnud regulaarseid elatusallikaid, aga ta oli tubli tüdruk ja valmis tegema mis tahes tööd või minema ükskõik kui kaugele, et saada päts leiba või kotitäis ube ja lubaduse magada katuse all. Ta oli eriti rõõmus, kui ta sai midagi teha Angelo isa majas. Külas ei ole arsti ja kui naabrid nägid, et vana Alario on suremas, saatsid nad Cristina Scaleasse tohtri järele. Oli hiline pärastlõuna ja kui nad olid oodanud nii kaua, siis oli põhjuseks see, et surija oli keeldunud igast taolisest ekstravagantsusest, kuni ta veel rääkida suutis. Aga kui Cristina oli läinud, muutusid asjad kiiresti halvemuse poole, voodi juurde kutsuti preester ja kui too oli teinud, mis ta teha suutis, avaldas ta juuresolijatele arvamust, et vanamees on surnud. Ja lahkus majast.

Sa tead neid inimesi küll. Nad tunnevad surma ees füüsilist hirmu. Kuni preester kõneles, oli tuba olnud inimesi täis. Vaevalt oli ta lõpetanud, kui tuba oli täiesti tühi. Oli juba öö. Nad kiirustasid pimedat treppi mööda alla tänavale.

Nagu ma ütlesin, oli Angelo ära ja Cristina polnud tagasi tulnud. Lihtne teenijanna, kes oli haige eest hoolitsenud, põgenes koos teistega ja surnukeha jäi hubiseva savist õlilambi valgele üksi.

Viis minutit hiljem vaatasid kaks meest ettevaatlikult sisse ja hiilisid voodi poole. Need olid ühesilmaline Napolist pärit müüriladuja ja tema sitsiillasest kaaslane. Nad teadsid, mida tahtsid. Ainsa hetkega olid nad voodi alt välja tõmmanud väikese ent raske raudvitstega kasti ja enne kui keegi oli mõelnud surnud mehe juurde tagasi tulla, olid nad majast ja külast pimeduse varjus jalga lasknud. See oli küllalt lihtne, sest Alario maja oli viimane enne mäekuru, mis siia toob ja vargad väljusid lihtsalt tagaukse kaudu, ronisid üle kivimüüri ega riskinud millegagi peale võimaluse kohtuda mõne hilise külamehega, mis oli tõesti väike risk, sest vaid vähesed inimesed kasutavad seda rada. Neil olid kirka ja labidas ja nad said minema ilma vahejuhtumiteta.

Ma jutustan sulle seda lugu nii, nagu see pidi juhtuma, sest loomulikult ei olnud sellel episoodil pealtnägijaid. Mehed tõid kasti mäekuru kaudu siia, kavatsedes matta selle rannale märja liiva sisse, kus sel oleks olnud palju kindlam koht. Aga paber oleks ära mädanenud, kui nad oleksid pidanud seda seal liiga kaua hoidma, nii et nad kaevasid augu sinna, selle kalju lähedale. Jah, just sinna, kus see küngas praegu on.

Cristina ei leidnud Scaleast arsti, sest tolle järgi oli saadetud kaugemalt orust, poolelt teelt San Domenicosse. Kui tüdruk oleks mehe üles leidnud, oleksid nad tulnud tema muulaga ülemist teed pidi, mis on siledam, aga palju pikem. Aga Cristina läks otseteed pidi kaljude juurest, mis möödub umbes viiekümne jala kõrguselt künkast ja kulgeb ümber selle nurga. Kui ta sealt mööda läks, kaevasid mehed parajasti ja ta kuulis neid. Poleks olnud tema moodi jätta uurimata, mis helid need on, sest ta ei kartnud elus midagi ja pealegi tulevad kalamehed mõnikord siin öösiti kaldale, et otsida ankrukivi või korjata oksi väikese lõkke tarbeks. Öö oli pime ja Cristina jõudis tõenäoliselt meeste lähedale, enne kui ta nägi, mida nad teevad. Loomulikult ta tundis neid ja nemad tundsid teda ja said otsekohe aru, et nad on tüdruku võimuses. Enda turvalisuse tagamiseks said nad teha ainult ühte asja ja nad tegid seda. Nad koksasid talle pähe, kaevasid augu sügavamaks ja matsid ta kiiresti koos raudvitstega kastiga. Nad pidid aru saama, et nende ainus võimalus kahtlustustest pääseda oli kiiresti külasse tagasi minna, enne kui nende äraolekut märgatakse, sest nad pöördusid kähku tagasi ja neid nähti pool tundi hiljem lobisemas vaikselt mehega, kes tegi Alariole puusärki. Too oli nende semu ja oli töötanud samuti vanamehe majas remonditöödel. Niipalju kui mina olen suutnud välja selgitada, olid Angelo ja varem mainitud teenijanna ainukesed inimesed, kes teadsid, kus Alaria oma varandust hoiab. Angelo oli ära. Just see naine avastas varguse.

Oli küllalt lihtne mõista, miks keegi teine raha asukohta ei teadnud. Vanamees hoidis oma ukse lukus ja võtme taskus, kui ta väljas oli, ja ta ei lasknud naisel tuba koristada, kui ta ise seal ei olnud. Siiski teadis kogu küla, et tal on kusagil raha, ja müüriladujad olid tõenäoliselt avastanud kirstu asukoha, kui nad tema äraolekul aknast sisse ronisid. Kui vanamees poleks olnud kuni teadvuse kaotamiseni deliirses seisundis, oleks ta tundnud meeletut hirmu oma varanduse pärast. Truu teenijanna unustas selle olemasolu ainult mõneks hetkeks, kui ta koos teistega põgenes, haaratud õudusest surma ees. Polnud möödunud kahtkümmet minutitki, kui ta tuli tagasi koos kahe vastiku vanamooriga, keda kutsutakse alati kohale, kui on vaja surnut matmiseks ette valmistada. Isegi siis ei julgenud ta alguses koos nendega voodi juurde minna ja ta teeskles, et on midagi maha pillanud, laskus põlvili, et seda otsida ja vaatas voodi alla. Toa seinad olid värskelt põrandani valgeks värvitud ja ta nägi otsekohe, et kirstu pole. See oli olnud seal pärastlõunal, mis tähendas, et see varastati lühikese aja jooksul, mil ta oli toast ära olnud.

Külas ei ole alalisi karabinjeere, seal pole isegi kohalikku vahimeest, sest puudub kohalik omavalitsus. Ma arvan, et teist sellist kohta ei olegi. Mingil müstilisel moel peaks Scalea selle küla üle järelevalvet tegema ja kulub paar tundi, kui sealt keegi kohale jõuab. Kuna see vana naine oli elanud kogu elu selles külas, ei tulnud talle pähegi mõnelt ametlikult võimult abi paluda. Ta hakkas lihtsalt ulguma ja jooksis pimedas läbi küla, röökides, et tema surnud isanda majas on röövlid käinud. Paljud vaatasid ukse vahelt välja, aga esialgu ei paistnud keegi abi pakkuda tahtvat. Mõned, hinnates teda iseenda järgi, sosistasid üksteisele, et tõenäoliselt on ta ise raha ära varastanud. Esimesena liigutas end selle tüdruku isa, kellega Angelo abielluma pidi. Olles kokku kogunud oma majapidamise inimesed, kes kõik tundsid isiklikku huvi jõukuse suhtes, mis pidi tulema nende perekonda, teatas ta, et tema arvates olid selle kirstu varastanud kaks ehitusmeest, kes majas ööbisid. Ta juhtis nende otsingut, mis loomulikult algas Alario majast ja lõppes puusepatöökojas, kus vargad leiti koos puusepaga arutamas veinimõõdu üle pooleldi valmis puusärgi juures, rasva ja õliga täidetud savilamp kõrval põlemas. Otsijate rühm hakkas kohe mehi kuriteos süüdistama ja ähvardas nad keldrisse luku taha panna, kuni karabinjeerid Scaleast kohale tuuakse. Kaks meest vaatasid korraks teineteisele otsa ja siis kustutasid hetkegi kõhklemata ainsa valgusallika, haarasid lõpetamata puusärgist kahelt poolt kinni ja kasutasid seda omamoodi rammimisnuiana, tormates sellega pimedas ründajatele peale. Mõne hetke pärast olid nad jälitajate silmist kadunud.

Sellega lõpeb loo esimene osa. Varandus oli kadunud ja kuna sellest ei leitud jälgegi, oletasid inimesed, et varastel õnnestus see minema viia. Vanamees maeti maha ja kui Angelo lõpuks tagasi tuli, pidi ta raha laenama, et maksta viletsa matuse eest, ja tal oli sellega raskusi. Vaevalt oli vaja talle öeldagi, et koos päranduse kaotamisega oli ta kaotanud ka pruudi. Selles maailma otsas sõlmitakse abielusid rangelt majanduslike printsiipide alusel ja kui lubatud raha määratud päeval ei tule, siis pruut või peigmees, kelle vanemad ei ole suutnud seda tasuda, võivad samahästi tulemata jätta, sest pulmi ei toimu. Vaene Angelo teadis seda liigagi hästi. Ta isal polnud mingeid maavaldusi ja nüüd kus Lõuna-Ameerikast kaasa toodud sularaha oli kadunud, olid järel vaid võlad ehitusmaterjalide eest, mis olid mõeldud vana maja laiendamise ja remontimise eest. Angelost oli saanud kerjus ja see kena väike prullakas olevus, kes pidi saama tema omaks, tõukas ta põlastaval ilmel eemale. Mis puutub Cristinasse, siis kulus mitu päeva, enne kui tema puudumist märgati, sest keegi ei mäletanud, et ta oli saadetud Scaleasse arsti järele, kes jäigi tulemata. Ta kadus samal viisil sagedasti, kui ta leidis veidi tööd siin ja seal kaugemates taludes mägede vahel. Aga kui ta üldse tagasi ei tulnud, hakkasid inimesed imestama ja jõudsid lõpuks otsusele, et ta oli müüriladujatega kokku mänginud ja põgenenud koos nendega.

Vaikisin hetkeks ja tühjendasin klaasi.

„Taoline asi ei saaks juhtuda kusagil mujal,“ märkis Holger, täites taas oma piipu. „On imestusväärne, milline loomulik võlu on siinses romantilises piirkonnas mõrval ja ootamatul surmal. Teod, mida peetaks ükskõik kus mujal lihtsalt brutaalseks ja tülgastavaks, muutuvad dramaatiliseks ja põnevaks, sest see on Itaalia, ja me elame ehtsas tornis, mille Charles V ehitas barbaritest röövlite vastu.“

„Midagi selles jutus on,“ tunnistasin mina. Holger on sisemuses ise maailma kõige romantilisem mees, aga ta peab alati vajalikuks selgitada, miks ta midagi tunneb.

„Ma oletan, et nad leidsid vaese tüdruku surnukeha koos kastiga,“ ütles ta.

„Kuna see näib sulle huvi pakkuvat,“ vastasin mina, „siis räägin sulle ka ülejäänud osa.“

Selleks ajaks oli Kuu taevasse tõusnud, haual lebava Olevuse kuju oli meile selgemalt nähtav kui varem.

Küla rahunes väga ruttu maha ja jätkus tavapärane igav elu. Keegi ei tundnud puudust vanast Alariost, kes oli olnud nii kaua ära oma reisidel Lõuna-Ameerikasse, et ta polnud oma kodukohas kunagi omaks võetud tüüp olnud. Angelo elas pooleldi valmis majas ja et tal ei olnud vanale teenijannale palga maksmiseks raha, ei jäänud too tema juurde, vaid käis haruharva vana tutvuse poolest tema särke pesemas. Lisaks majale oli Angelo pärinud külast veidi kaugemal asuva väikese krundi. Ta üritas seal põldu harida, aga ta ei võtnud tööd südamega, sest teadis, et ei suuda kunagi makse maksta krundi ja maja eest, mille valitsus pidi kindlasti konfiskeerima, või mille valduse ta kaotaks maksmata ehitusmaterjalide eest, mida need kohale toonud mees keeldus tagasi võtmast.

Angelo oli väga õnnetu. Kuni ta isa oli elanud ja rikas olnud, olid kõik küla tüdrukud temasse armunud, aga see kõik oli nüüd muutunud. Oli olnud meeldiv, kui sind imetleti, sinuga flirditi ja sind kutsusid veini jooma isad, kellel oli meheleminekueas tütreid. Oli raske, kui sind vaadati külma pilguga ja mõnikord su üle naerdi, sest sind oli pärandusest paljaks varastatud. Ta valmistas endale ise armetut sööki ning kurbus kasvas pikkamisi melanhooliaks ja sünguseks.

Videviku ajal, kui päevatööd olid tehtud, siis selle asemel, et kiriku ees platsil koos omavanuste noortega aega veeta, läks ta uitama üksildastesse kohtadesse külast eemal, kuni väljas oli täiesti pime. Siis lonkis ta koju ja heitis voodisse, et hoida kokku lambiõli kulusid. Aga nendel üksildastel õhtutundidel hakkas ta pooleldi ärkvel olles nägema kummalisi nägemusi. Ta polnud alati üksi, sest tihti, kui ta istus kännul, kus kitsas rada mäekurusse suundub, oli ta kindel, et üks naine tuli hääletult üle kivide, otsekui ta oleks paljajalu. Ja ta seisis kastanipuude salus ainult poole tosina jardi kaugusel rajal ja viipas talle midagi ütlemata. Ehkki naine jäi varju, Angelo teadis, et ta huuled on punased ja kui need veidi paotuvad ja naine talle naeratab, paljastuvad kaks väikest teravat hammast. Alguses ta pigem teadis kui nägi seda ja ta teadis, et see on Cristina ja et ta on surnud. Ent ta ei kartnud. Ta mõtles vaid, kas see on unenägu, sest ta arvas, et kui ta oleks ärkvel, siis peaks ta hirmu tundma.

Pealegi olid surnud naisel punased huuled ja see sai juhtuda ainult unenäos. Mil iganes ta pärast päikeseloojangut kuru lähedale läks, oli naine juba seal teda ootamas, või siis ilmus ta üsna ruttu, ja Angelol tekkis veendumus, et tal on veripunase suu, aga nüüd muutusid olevuse näojooned selgemaks ja kahvatu nägu vaatas teda sügavate ja näljaste silmadega.

Need olid silmad, mis tuhmimaks läksid. Vähehaaval tekkis tal mõistmine, et ühel päeval ei lõpe unenägu siis, kui ta koju tagasi läheb, vaid see viib ta kurusse, mille seest nägemus kerkis. Kui naine talle nüüd viipas, oli ta lähemal. Ta põsed ei olnud kahvatud nagu surnul, vaid kahvatud näljast, ja naise silmad olid need, mis neelasid teda pöörase ja rahuldamatu füüsilise näljatundega. Need toitusid ta hingest ja lummasid teda ja lõpuks olid need lähedal ta enda silmadele ja hoidsid teda kinni. Ta ei osanud öelda, kas naise hingeõhk on tulikuum või külm kui jää. Ta ei osanud öelda, kas naise punased huuled kõrvetasid tema omi või kas naise viis sõrme tema randmetel põletasid haavu või hammustasid ta ihu nagu jääd. Ta ei osanud öelda, kas ta magas või oli ärkvel, kas naine oli elus või surnud, aga ta teadis, et naine armastab teda, ainult tema kõigist maistest või ebamaistest olevustest, ja naise lumm võttis tema üle võimust.

Kui Kuu sel ööl taevasse tõusis, ei olnud selle Olevuse vari seal künkal üksi.

Angelo ärkas jaheda koidu ajal, kastest läbimärg ning lihani, luuni ja vereni külmunud. Ta avas nõrga halli valguse peale silmad ja nägi, et tähed on endiselt taevas. Ta oli väga nõrk ja ta süda tuksus nii aeglaselt, et ta viibis peaaegu minestuses. Aeglaset pööras ta künkal pead – otsekui padjal –, aga seda teist nägu ei olnud seal. Ühtäkki haaras teda hirm, sõnulkirjeldamatu ja võõras. Ta hüppas püsti ja põgenes mööda kuru ega vaadanud kordagi tagasi, kuni jõudis küla serval asuva maja ukseni.

Väsinult läks ta sel päeval tööle ja kurnatult venisid tunnid päikese järel, kuni see lõpuks merd puudutas ja loojus ja suured teravad mäed Maratea kohal tõmbusid tuvihalli idataeva taustal tumepunaseks.

Angelo tõstis oma raske kõpla õlale ja lahkus põllult. Ta ei olnud enam nii väsinud kui hommikul, kui ta oli tööle hakanud, aga ta tõotas endale, et läheb koju ega viida aega kuru juures ja sööb parima õhtusöögi, mis ta teha oskab, ja magab hommikuni nagu ristiinimene. Ta ei lase end punaste huulte ja jäise hingeõhuga varjust kiusatusse viia ega lähe kitsasse kurusse; ta ei näe taas seda õuduse ja õndsusega segatud unenägu. Ta oli nüüd küla läheduses. Päikese loojumisest oli möödunud pool tundi ja mõrane kirikukell saatis vaikseid ebameloodilisi helisid üle kaljude ja kaljulõhede, et teatada kõigile headele inimestele, et päev on õhtul. Angelo seisis hetke seal, kus rada hargnes, kus see viis vasakule küla poole ja mööda kuru paremale, kus kitsa raja kohale kaardusid kastanipuud. Ta seisis minut aega, võttes lössis mütsi peast ja vaadates kiiresti tuhmuvat merd vasakul, ja ta huuled liikusid, kui ta kordas hääletult tuttavat õhtupalvet. Ta huuled liikusid, aga neile järgnenud sõnad kaotasid ta ajus tähenduse ja muutusid teisteks ning lõppesid nimega, mille ta valjusti välja ütles – Cristina! Koos nimega lõtvus ootamatult ka tahtejõud, reaalsus kustus ja unenägu võttis taas võimust ning kandis teda kiiresti ja kindlalt nagu uneskõndijat mööda järsku rada süvenevas pimeduses. Ja kui Cristina tema kõrval hõljus, sosistas naine talle kõrva kummalisi magusaid sõnu, millest, kui ta oleks olnud ärkvel – ta mingil moel teadis – poleks ta päriselt aru saanud, aga need olid kõige imelisemad sõnad, mida ta eales kuulnud oli. Ja Cristina ka suudles teda, aga mitte suule. Ta tundis naise teravaid suudlusi oma valgel kaelal ja ta teadis, et need huuled on punased. Nii kihutas see pöörane unenägu läbi videviku ja pimeduse ja Kuu tõusu ja läbi kogu suveöö õndsuse. Aga külma koidiku ajal lebas ta poolsurnult seal all künkal, mäletades ja mitte mäletades, verest tühjaks jooksnuna, ent kummalisel kombel ikka igatsedes neid punaseid huuli. Siis tuli hirm, kohutav nimetu paanika, surmahirm, mis kaitseb selle maailma piire, mida me ei näe ega tunne nii, nagu me tunneme teisi asju, aga mida me tajume, kui selle jäine õhk külmetab meie luid ja liigutab tontliku käega meie juukseid. Taas hüppas Angelo künkalt püsti ja põgenes mööda kuru hommikuhahetuses, aga tema samm ei olnud seekord nii kindel ja ta hingeldas joostes. Ja kui ta jõudis selge allikani, mis voolab mäenõlvalt alla, laskus ta põlvili, ajas käed laiali ja kastis kogu näo vette, juues nii, nagu ta kunagi varem polnud joonud – sest see oli haavatud mehe janu, kes oli lebanud kogu öö lahinguväljal, veri jooksmas.

Naine oli ta nüüd kindlalt kätte saanud ja Angelo ei suutnud ta käest põgeneda, vaid tuli igal õhtul videviku ajal naise juurde, kuni too oli imenud temast viimase kui veretilga. Ei olnud mingit kasu sellest, et kui päevatöö oli tehtud, püüdis ta keerata teisele rajale, mis ei viinud kuru juurde, ja minna koju. Ei olnud kasu sellest, et ta andis endale igal hommikul koidu ajal tõotusi, kui ta mööda inimtühja rada kaldalt küla poole ronis. See kõik oli asjata, sest kui päike leegitsedes merre loojus ja õhtune jahedus oma peidupaigast väsinud maailma tervitama hiilis, pöördusid ta jalad vanale rajale ja naine ootas teda kastanipuude varjus. Ja siis juhtus kõik jälle nii nagu varem ja Cristina langes ta valgele kaelale suudlema, libisedes ise samal ajal kergelt mööda rada, põimides ühe käe ta piha ümber. Ja kuigi tema verd jäi vähemaks, muutus naine iga päevaga veelgi näljasemaks ja janusemaks ning iga päev, kui ta varase koidu ajal ärkas, oli tal raskem end üles ajada ja mööda järsku rada küla poole ronida, ja kui ta tööle läks, venisid ta jalad valuliselt ta järel ja ta kätes oli vaevalt jõudu, et rasket kõblast tõsta. Nüüd ei rääkinud ta peaaegu kellegagi, aga inimesed ütlesid, et ta „kuhtub iseendasse“ armastusest tüdruku vastu, kellega ta pidi abielluma, kui ta päranduse kaotas, ja nad naersid südamest selle mõtte peale, sest see ei ole väga romantiline maa. Sel ajal pöördus Antonio, see mees, kes siin torni järele valvab, tagasi oma lähedaste juurest, kes elavad Salerno lähedal. Ta oli juba Alario surma ajal ära olnud ega teadnud juhtunust midagi. Ta rääkis mulle, et ta tuli õhtupoolikul tagasi, sulgus torni, et süüa ja magada, ja ta nägi midagi ega maganud sel öösel üldse. Kui ta hommikul taas õue läks, oli päike juba kõrges taevas ja künkal olid näha vaid lahtised kivid ja liiv. Ent ikkagi ei läinud ta sellele väga lähedale, ta läks hoopis mööda rada külasse ja otse vana preestri maja juurde.

„Ma nägin täna öösel midagi rüvedat,“ ütles ta. „Ma nägin, kuidas surnu jõi elava verd. Ja veri on elu.“

„Rääkige, mida te nägite,“ ütles preester vastuseks.

Antonio rääkis talle kõik, mida ta näinud oli.

„Te peate täna õhtul kaasa võtma oma piibli ja pühitsetud vee,“ lisas ta. „Ma olen siin enne päikeseloojakut ja me lähme koos ja kui austatud reverendile sobib minuga koos õhtust süüa, kuni me ootame, siis ma valmistan ette.“

„Ma tulen,“ vastas preester, „sest ma olen lugenud vanadest raamatutest nendest kummalistest olevustest, kes pole ei elavad ega surnud ja kes lebavad igavesti värskena oma haudades, hiilides pimeduse saabudes välja, et maitsta elu ja verd.“

Antonio ei oska lugeda, aga ta oli rõõmus, kui nägi, et preester mõistab asja, sest loomulikult pidid raamatud olema teda õpetanud kasutama parimaid vahendeid, et pooleldi elavat Olevust igavesti vaigistada.

Nii et Antonio läks oma tööd tegema, mis koosneb peamiselt istumisest torni varjulise külje taga, kui ta parajasti ei istu kaljul, käes õngeritv, mis midagi kinni ei püüa. Aga sel päeval läks ta suures valges kaks korda küngast vaatama ja ta otsis innukalt selle ümber, et leida mõnda pragu, mille kaudu see olevus sisse ja välja saab käia, aga ta ei leidnud midagi. Kui päike laskuma hakkas ja õhk oli varjus jahedam, läks ta vana preestri juurde, kaasa väike korvike. Ja selle sisse panid nad pudeli pühitsetud veega, veekausi, pritsi ja preestri ametirüü ning nad tulid tagasi ja ootasid torni ukse juures, kuni pimedaks läheb. Aga ajal, kui hall ja nõrk valgus ikka veel püsis, nägid nad midagi liikumas, seal samas, kahte kuju, meest, kes kõndis, ja naist, kes hõljus tema kõrval, ja naise pea toetus mehe õlale ning ta suudles mehe kaela. Preester rääkis mulle sellest ja ka sellest, et ta hambad plagisesid ja ta haaras Antoniol käsivarrest. Nägemus möödus ja haihtus varjudesse. Siis võttis Antonio välja nahast lapiku pudeli kange napsiga, mida ta hoidis pidulikemaks puhkudeks, ja valas sellise portsu märjukest, mis vana mehe taas peaaegu nooreks muutis, ja andis preestrile tolle ametirüü, et mees selle selga tõmbaks, ja pühitsetud vee pudeli ning nad läksid koos välja sinna, kus töö neid ootas. Antonio ütles, et rummist hoolimata ta enda põlved värisesid ja preester pobises midagi ladina keeles. Sest kui nad olid kõigest mõne jardi kaugusel hauakünkast, langes laterna hubisev valgus Angelo lubivalgele näole, mis oli teadvuseta, otsekui unes, ja tema ülespoole pööratud kaelale, mida mööda väga peenike punane verenire voolas talle krae vahele. Ja laterna hubisev valgus mängles ühel teisel näol, mis pidusöögi kohalt üles vaatas, ja kahel sügaval surnud silmal, mis nägid surmast hoolimata, ja avatud huultel, punasemad kui elu ise, ja kahel säraval hambal, millel sätendasid roosakad piisad. Siis pani preester, see vana tubli mees, silmad kõvasti kinni ja ta murduv hääl tõusis peaaegu karjumiseks, ja siis tõstis Antonio, kes pole sugugi argpüks, ühe käe kirkaga ja teise laternaga, hüpates ettepoole, teadmata, milline tulemus olema saab. Ja siis – ta vannub seda – kuulis ta naise karjatust ja Olevus oli kadunud ja Angelo lebas üksi teadvusetult hauakünkal, punane nire kõril ja surmahigi piisad külmal otsaesisel. Nad tõstsid ta üles, poolsurnud nagu ta oli, ja asetasid lähedale maha. Siis asus Antonio tööle ja preester aitas teda, kuigi ta oli vana ega suutnud palju, ja nad kaevasid sügava haua ja lõpuks Antonio, kes seisis augu serval, kummardus laternat hoides, et näha, mis seal näha on.

Ta juuksed olid varem tumepruunid, hallide triipudega meelekohtadel. Vähem kui kuu aja jooksul sellest päevast oli ta hall nagu mäger. Noorena oli ta kaevur ja need mehed on enamasti näinud jäledaid vaatepilte, kui on juhtunud õnnetus, aga ta polnud kunagi näinud seda, mida sel ööl nägi – seda Olevust, mis ei ole elus ega surnud, seda Olevust, mis ei elutse maapinnal ega ka hauas. Antonio oli võtnud kaasa midagi, mida preester polnud märganud – terava vaia, mis oli tahutud vanast vintskest ajupuust, See oli tal nüüd käes ja tal oli tema raske kirka ja ta oli võtnud laterna alla hauda kaasa. Ma arvan, et ükski maine vägi suudaks teda panna rääkima, mis järgmiseks juhtus, ja vana preester oli liiga hirmunud, et alla vaadata. Ta ütles, et kuulis Antoniot hingeldamas nagu pöörast looma, ja liikumas, otsekui ta võitleks kellegagi, kes on peaaegu sama tugev kui tema. Ja ta kuulis ka võikaid helisid, lööke, justkui midagi oleks hooga läbi liha ja luude löödud, ja seejärel kõige kohutavamat heli üldse – naise kiljatust, ebamaist karjatust naise suust, kes polnud ei elus ega surnud, vaid palju päevi maetud olnud. Ja tema, vana vaene preester, suutis end ainult edasi-tagasi kiigutada, põlvitades liiva sees ja karjudes valjusti palveid ja eksortsisme, et summutada neid kohutavaid helisid. Siis korraga visati välja väike raudvitstega kirst ja see veeres vana mehe põlve vastu ja hetk hiljem oli Antonio tema kõrval, nägu laterna võbelevas valguses vahakarva kaame, loopimas meeletu kiirusega liiva ja kivipuru haua sisse, ja ta vaatas üle serva alla, kui auk oli poolenisti täis. Ja preester ütles, et Antonio kätel ja riietel oli palju värsket verd.

Ma olin jõudnud oma looga lõpule. Holger tegi põhja peale veiniklaasile ja nõjatus seljatoele.

„Nii et Angelo sai siis oma jälle kätte,“ ütles ta. „Kas ta abiellus kena ja prullaka noore inimesega, kellega ta oli kihlatud olnud?“

„Ei. Ta oli meeletult hirmunud. Ta läks Lõuna-Ameerikasse ja sellest ajast pole temast midagi kuulda olnud.“

„Ja ma oletan, et see õnnetu olevus on ikka veel seal,“ ütles Holger. „Ei tea, kas ta on nüüd päris surnud?“

Ka mina ei tea. Aga olgu ta elus või surnud, mul ei ole mingit soovi teda näha, isegi mitte suures päevavalges. Antonio on hall nagu mäger ja ta pole pärast seda ööd enam kunagi päris sama mees olnud.

Tõlkis: Silver Sära

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 10/23 (Joel Jans)

Välispilk: Suurte kangelaslugude puudumisest Eesti noortekirjanduses (Tõnis Hallaste)

Arvustus: „Asum ja impeerium“ (Raul Sulbi)

Arvustus: Kir Bulõtšov „Professor Kozarini kroon“ (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: „Kui tuugenid vaikisid“ ehk otsekui debüüt (Jüri Kallas)

Arvustus: „The Tommyknockers“ (Marko Kivimäe)

Päeva materjal Wikipedias, oktoober 2023 (Taivo Rist)

Meeldib, ei meeldi, meeldib… september (Maarja Kruusmets)

Uudiskirjandus 10/2023

Ulmkonnakroonika 10/23

Jutt: Ebaõnnestunud ajaränd (Meelis Looveer)

Jutt: Aegade lõpuni (Manfred Kalmsten)

Jutt: Vaikus (Tim Hornet)

Jutt: Sinna kuhu on astunud inimese jalg … (Kristi Reisel)

Jutt: Unenägude käskija (Erkki Kõlu)

Tõlkejutt: Sest veri on elu (F. Marion Crawford)