Peatoimetaja novembriveerg 2012 (Ove Hillep)

Talv hakkab kätte jõudma. Just selline aeg, kus on hea end reaktori paistel soojendada ning kosutavat kiirgust naha vahele lasta. Kes teab öelda, kauaks praegunegi lumi maha jääb, kuid juba vanarahvas teadis öelda, et ega tali taeva jää.

Sellekuises numbris pöörame tähelepanu äsja lõppenud Pimedate ööde filmifestivalile, räägime juttu Ameerika reissööri, lavastaja, näitleja, stsenaristi ja muusiku Cory McAbee'ga, mõtiskleme küberpungi teemadel ning palju muud.

Loomulikult ei puudu sellest numbrist ka pildimäng, ning ulmekroonika, kus meie laserreporterid saavad keelt teritada möödunud kuu juhtumistel, millest üheks tähtsamaks oli paljudele tuntud Trashi sünnipäev von Krahlis.

Kiiritavat lugemisrõõmu

Kaanepildi autoriks Meelis Kroetskin

PÖFF 2012 (Tõnis Hallaste)

Tänavuse 16. Pimedate Ööde Filmifestivali (PÖFFi) programmis linastus kokku 270 täispikka anima-, mängu- ja dokkfilmi, koos alafestivalide programmidega (Just Film, Animated Dreams ja Sleepwalkers) pea 600 linateost. Kokku toimus PÖFFi raames 700 seanssi 10 erinevas linnas. Filme oli palju ja tegureid mõne eelistamisel teistele nõndasamuti. Esiteks oli raske orienteeruda kvaliteeti enam-vähem garanteerivatele nimedele, sest kultuslavastajate filmid saavad kiiresti välja müüdud. Samas ei piisa alati ka filmi kirjeldusest, sest huvitavalt kõlav filmikokkuvõte võib tähendada umbes kahe tunni kulutamist raisku läinud ideepotentsiaali peale. Ja igaüks ei oska ennast häälestada lainele, et ka kinopettumus on siiski huvitav elamus.

Festivali avati pidulikult 15. novembril prantsuse reissööri Leos Carax' kõmulise filmiga ,,Holy Motors", mis on pälvinud nii ülistussõnu kui teravat kriitikat.

Üheksandat aastat toimus PÖFFi raames rahvusvaheline võistlusprogramm EurAsia, kus tänavu konkureerivad 20 värsket filmi Euroopast ja Aasiast. Teiste seas võistlesid 10 000 eurose grand prix' nimel ka Eesti reissööride Toomas Hussari ,,Seenelkäik" ja Ilmar Raagi ,,Eestlanna Pariisis".

Balti riikide võistlusprogrammi asendas sel aastal täispikkade filmide konkurss Tridens Herring, mille eesmärk on juhtida tähelepanu Läänemerd ümbritsevate riikide noortele talentidele. Eestit esindab Ain Mäeotsa teine täispikk mängufilm "Deemonid".

PÖFFi raames toimus ka mitmeid eriüritusi, sealhulgas kaks filmimuusika kontserti. Monoteatriga koostöös toimuval kontserdil "Lust for Life" esitavad populaarseid filmidest tuntud lugusid Lenna Kuurmaa, Mihkel Raud ja Marten Kuningas.

PÖFF toimus kuni 28. novembrini.

Järelkajana võiks ulmeaustajatele teha väikese tutvustuse neist PÖFFi filmidest, mida võis festivalil näha ulmefilmide nime all. See nimekiri pole otseselt ammendav nimistu PÖFFil ulmelist elementi sisaldanud filmidest, tegemist on vaid sellistega, mille juurde juhatab PÖFFi kodulehe alt anrit otsides "ulme" valimine. Siia võiks saaks veel lisada näiteks Cory McAbee filmid, aga nendest on rohkem juttu intervjuus lavastajaga.

Helmut Jänes

,,Pilveatlas"

(Cloud Atlas)

Saksamaa, USA, Hongkong, Singapur, 2012

Re: Tom Tykwer, Andy Wachowski, Lana Wachowski

David Mitchell (mitte segi ajada inglise koomikuga) on kirjutanud mitu teost, milles mitu ajaliselt, ruumiliselt ja/või sageli anriliselt eraldatud lugu on omavahel siiski ühendatud millegi läbi. Need distantsid on suurimad "Pilveatlases". Siin on tegemist kuue looga (millest kaks leiavad aset tulevikus) ning neist tervikut loovate sõnumitega hinge ühtsusest ja heade tegude tagajärgedest. Ta oli arvanud, et sellest pole võimalik filmi teha, ja tal oli pooleldi õigus - filmist sai tema sõnul midagi mosaiigi taolist.

Lana ja Andy Wachowski on kinolinadele toonud kultusulmefilmi ,,The Matrix" ja tõenäoliselt parima Alan Moore'i loomingu ekraniseeringu ,,V for Vendetta". Koostöös Tom Tykweriga (kes on kuulsaks saanud ,,Lola jooksu" lavastajana, aga on hiljem teinud ajaloolises Prantsusmaas aset leidva "Parfüümi") on tehtud ambitsioonikas kunstiprojekt, mille retseptsioon lahkneb üsna teravalt uudsete ideede austajateks ning liigsegase teose vihkajateks.

Kui küsiti David Mitchellilt, vastas ta: ,,Kui minu käest küsiti, kas mul oli midagi ,,Pilveatlase" ekraniseerimisel tehtud muudatuste vastu, vastan ma nii, nagu vastan neile, kes tõlgivad mu raamatuid mõnesse muusse keelde: filmiloojad räägivad soravalt filmikeelt ja nad on valmis teinud millegi, mis toimib."

Tähtederohket rahvusvahelist osatäitjate seltskonda juhivad Oscari-võitjad Tom Hanks ja Halle Berry. Neile sekundeerivad Oscari-võitja Jim Broadbent, Hugo Weaving, Jim Sturgess, Doona Bae, Ben Whishaw, James D'Arcy, Xun Zhou, Keith David, David Gyasi, Oscari-võitja Susan Sarandon ja Hugh Grant. Iga osatäitja esineb mitmes rollis ning lugu liigub ajas ringi.

,,Viimsepäeva raamat"

(Inlyumyeolmangbogoseo)

Lõuna-Korea, 2012

Re: Jee-woon Kim, Pil-Sung Yim

Nagu ,,Pilveatlas" oli koostööprojekt Wachowskide ja Tykweri vahel, on ka ,,Viimsepäeva raamat" kahe lavastaja ühistööna valminud antoloogia, mille kolme lugu ühendab arusaam kõrgtehnoloogilises ühiskonnas elava inimese enesehävituslikust tegevusest. Kuulsam lavastajatest Jee-Woon Kim on saanud kuulsaks 2003. aasta õudussugemeteid sisaldava filmiga ,,Lugu kahest õest". Mõlemad laused aitavad illustreerida tema väidet, et film on piirala kahe maailma - reaalse ja millegi muu vahel. Filme teeb ta eelkõige soovist selle piiriga mängida.

Esimene segment on mingil määral B-kategooria õudusfilme parodeeriv lugu sellest, kuidas liharestoranis söödud paha liha mõjul saab noorest teadlasest hetkiti baasinstinktide ajel tegutsev aeglaselt loivav olend. See nakkab teisigi, kuni ühel hetkel on Souli linn täis neid zombisid. Taimetoitlasest vaataja saaks ehk endamisi muiata võimaluse üle näha seda lihatööstuse vastase propagandana, ehkki lähenemisi võiks leida teisigi.

Teine räägib üllatavalt värskena mõjuva loo robotist, kes saavutab mungakloostris valgustatuse ning hakkab läbi viima templiteenistusi. Olles lugudekolmiku kõige tundlikum osa, saaks seda ka vaadelda poeetilisema lähenemisega mõnele Isaac Asimovi käsitletud ideele. Huvitavalt mõjub, et robot meenutab disainilt kuulsa ulmekirjaniku pärandile häbistavalt mõjuva filmi ,,I, Roboti" mõrvarbotte.

Kolmas on absurdse ideega apokalüptiline lugu piljardifanaatikust, kelle tütar lõhub kalli piljardipalli. Kui ta tellib endale uue palli internetist, ligineb Maale paar aastat hiljem piljardipalli meenutav meteoriit, mis ähvardab kogu elu Maal hävitada. Perekond varjub maa-alusesse punkrisse, kus vaadeldakse intiimset lugu maailmalõpu kontekstis.

,,Turvalisus pole tagatud"

(Safety Not Guaranteed)

USA, 2012

Re: Colin Trevorrow

Üks potentsiaaliküllasemaid võimalusi kasutada filmis ulmeelementi on kahtlemine. Üldiselt on tegelased üllatunud, kui öeldakse, et tulnukad või robotid, ent tõestus on sageli käegakatsutav ja pikalt selle küsimuse kallal ei juurelda. Ajarändurite puhul nõuab selle kinnitamine ent suuremat veenmist, et tegemist pole lihtsalt meeltesegaduse või petmisega.

Nii võiks ,,Turvalisus pole tagatud" süeekokkuvõte endas sisaldada huvitavaid võimalusi. Lugu on ajakirjanikest, kes lähevad kontrollima ühe kuulutuse autentsust, milles mees otsib omale kaaslast ajarännakule. Kuulutus loetleb eeldusi kandidaatidele ja ütleb, et turvalisus pole tagatud. Naispeategelane tasapisi armub sellesse mehesse ja artikli nimel veedetud aeg saab talle aina eluolulisemaks.

Kui kogu film tegeleks kahtlemise küsimusega, võiks selline stoori sisaldada huvitavaid filosoofilisi võimalusi, näiteks vaadelda tavareaalsuse ja ühe inimese reaalsuse vahelist suhet. Või saaks film läheneda küsimusele psühholoogilisemast aspektist ja näidata, millisel mehel vaja sellist fantaasiat. Paraku jäetakse lahendamata kahtlemise küsimus ning keskendutakse inimesepõhisele usaldamisele ja kahe suhtlemisraskusega inimese omavahelisele truudusele.

Kui aga mitte läheneda sellele kui ulmefilmile, on tegemist ühe tavapärase romantilise noortekaga, milles üks veidike kummaline inimene kohtub päris kummalise inimesega ja nad kiinduvad teineteisesse. Ühtlasi on filmis ,,10 Things I Hate About You"-stiilis tõrksa taltsutamise armastusliin. Ja loomulikult õnnelik lõpp.

Intervjuu: Cory McAbee (Ove Hillep)

Cory McAbee (sündinud 29. august 1961) on Ameerika reissöör, produtsent, stsenarist, näitleja ning helilooja, kes on olnud filmimaailmas tegev juba 20 aastat. Tema kõige tuntuma loomingu hulka kuuluvad kultusliku maiguga filmid ,,American Astronaut" (2001) ja ,,Stingray Sam" (2009). Oma bändiga Billy Nayer Show, kus ta kirjutab lugusid ning laulab, on Cory McAbee andnud välja ka mitmeid heliplaate. Ta on oma erinevate projektidega esinenud mitmetel filmifestivalidel ning võitnud oma filmidega mitmeid auhindu.

Seoses tema uue filmi ,,Crazy and Thief" esilinastumisega Eestis, jõudis Cory McAbee ka 15.11 Tallinna ning Reaktori toimetusel õnnestus teha temaga intervjuu.

Miks sa siin oled, Cory McAbee?

Tulin Eestisse oma uut filmi ,,Crazy and Thief" esitama. Olen olnud tuuril juba kaks nädalat. Alustasin Kreekast, käisin vahepeal Suurbritannias ning saabusin eile õhtul (15.11 - Toim). See on minu viimane esitlus. Lahkun siit esmaspäeval.

Sa oled olnud oma filmides reissöör, stsenarist, näitleja ja helilooja. Kas ei ole olnud keeruline nõnda palju rolle täita?

[Naerab] Ei, üldsegi mitte. See on hoopis lõbus. Sõltub loomulikult käsilolevast projektist, kuid enamasti on see ikkagi väga vahva.

Kuidas te filmitegemise (ja just ulmefilmide) juurde jõudsite?

Ma alustasin animatsiooniga. Esimesed filmid tegin ma oma korteris, kus ma seadsin vannituppa üles väikese stuudio ning kasutasin selleks kodus leiduvat seinavärvi ja paberit.

Ulmemaailm oli minu esimesteks filmiks kõige sobilikum, kuna kosmos ja algeline tehnika sobisid kokku ideedega, millega ma tegelesin. Lõin maailma, milles ma ise elanud olin. Mu isa oli automehaanik, kes töötas tanklates ja remonditöökodades. Samal alal töötas ka mu vanaisa, kes elas haagissuvilas keset Nevada kõrbe. Elasin suviti tema juures. ,,American Astronauti" kirjutades ei elanud ma põhimõtteliselt mitte kusagil - reisisin ringi, magasin garaaides ning töötasin poole kohaga baarides uksehoidjana. Sealt tulid ka mu ideed algelise tehnikaga kosmosereisidest. See on autobiograafiline teos.

Filmitööstusest rääkides ei loe ma end üheks selle osaks. Ma teen ning turustan ise oma filme. Ma küll loodan, et mu filmid levivad tulevikus rohkem tavapäraseid kanaleid pidi, kuid niikaua jätkan ma nende tegemist ja levitamist, kuidas vähegi võimalik. Mu lootus on, et kõigil, kellele mu filmid võiks vähegi meeldida, oleks võimalus neid ka näha.

Millised ulmeraamatud on sinu loomingut kõige enam mõjutanud? Lemmikkirjanik?

Otsest lemmikut mul ei ole. Inspiratsiooni olen saanud aga rohkem ulmefilmidest kui -raamatutest. ,,Blade Runner" on kindlasti üks mu lemmikfilmidest. Meeldivad ka vanemad kummalisemad filmid nagu ,,Logan's Run" ja Charlton Hestoni ,,The Omega Man". Ka ,,Soylent Green" oli geniaalne film - soovitan kindlasti.

Palju ,,Stingray Sami" tegemine maksis ja kas raha kokkusaamine oli raske.

Filmi tegemise eelarve oli 100 000 dollarit, mis on tegelikult 60-minutilise filmi kohta üpriski väike summa. Mis rahastamisse puutub, siis avaldas üks indie-produtsent soovi seda teha. Seega ei olnud palju jama.

Kui tugevalt on ,,American Astronaut" olnud mõjutatud teistest filmidest (kui neid on) ja kas on ka filmitegijaid, kellest on inspiratsiooni saadud?

Töötasin varem San Fransiscos ööklubides ja baarides turvaülemana. Otsustasin sellest loobuda ning mõtlesin paar kuud ringi hulkuda. Välja kukkus see sedasi, et ma ei elanud lõpuks kusagil ja olin põhimõtteliselt 3 aastat kodutu. Selle kolme aasta jooksul mõtlesin ma palju kosmoserändude peale ning kirjutasin ,,American Astronaut" käsikirja.

Visuaalselt oli see inspireeritud must-valgetest filmidest, mis on minu lemmikud. Kõige enam meeldib mulle ,,The Ghost and Mrs. Muir", mis räägib ühe naise armuloost surnud laevakapteni vaimuga. See on väga ilus film. Ma oled seda vaadanud rohkem kui ühtegi teist. Mulle meeldis selle väljanägemine nii palju, et ma üritasin filmis ,,American Astronaut" seda taasluua.

Üheks suuremaks minu loomingu mõjutajaks on olnud Miyazaki, kes on mu suurim lemmik. Minu arust on ta parim elavate kirjas olev reissöör ja fantasy-anrist rääkides ei saaks olla rohkem fantastiline. Rääkides moodsamast ulmest, olen ma kindel, et ka seal on üht-teist, lihtsalt kohe ei tule meelde.

Mis filmi ,,American Astronaut" lõpuga juhtus? Veenusel tõmmatakse otsad nii kähku kokku (mõned jäävad ripnemagi), et jääb selline vägivaldse lõpu tunne. Kas raha sai otsa või ideed või ei viitsinud lihtsalt?

See oli täiesti tahtlik. Ma tahtsin lõpetada kohas, kus publik saaks ise jäänud tühimikud täita ja luua iseenda loo. Lõpus, kui Samuel Curtis ja poiss maale tagasi lähevad ning sealt eest dr. Hessi koos kõigi naistega leiavad, leidsin ma, et see oleks õige koht lõpetamiseks, et vaatajad saaks ise mõistatada, mis edasi võinuks juhtuda.

Mulle ei meeldi filmid, kus kõigile küsimustele vastus antakse. Pigem eelistan filme, mis panevad sind mõtlema ja pakuvad sulle võimalust seda rohkem isiklikul tasandil kogema.

Kas on lootust näha Stingray Sami ja Quasar Kidi uusi tegemisi?

Quasar Kid oli kaks aastat Billy Nayar Show kitarrist. Ta ei olnud näitleja, kuid pärast tervet kuud igapäevast harjutamist ning proovide tegemist, muutus ta lõpuks väga heaks. Temaga oli hea koos töötada - ta oli hästi loomulik.

Lootust kindlasti on. Mul on ka järg valmis kirjutatud, kuid kahtlustan, et selle valmistegemine võib olla päris keeruline.

Kuidas liigutakse sellisest absurdist nagu Stingray uue filmi juurde, kuidas nad erinevad ja kas uus on vanast mõjutatud.

Sarnasusi on kindlasti - kõik filmid näiteks algavad tähekaardiga. Mõjutuste koha pealt ei oskagi väga öelda.

Kirjutades ,,American Astronauti" käsikirja, sai see kirjutatud selle eeldusega, et isegi juhul, kui ma rahalist toetust ei saa, olen ma sellest hoolimata võimeline selle filmi oma korteris ära tegema. ,,Stingray Sami" käsikirja puhul kasutasin ma palju ,,American Astronautist" pärit mõtteid, kuid vaadates neid hoopis teisest küljest. Olin seda tehes Ameerika valitsuse ja eriti Bushi administratsiooni peale ilgelt vihane ja tahtsin teha midagi, mis oleks Ameerika kultuuri suhtes kriitiline, kuid oleks samas üks selle osa. Ühelt poolt väga ameerikalikud kosmosekauboid ja muusika ning teisalt eravanglad ja kontrolli alt väljunud ravimifirmad, mida ma kasutasin ulmelises võtmes. ,,Stingray Sam" sai kirjutatud ka toetudes suuresti Külma sõja ajal tehtud telesarjadele, nagu näiteks ,,Outer Limits" ja ,,Twilight Zone", kuid kõik sealkäsitletud teemad olid pärit ,,American Astronautist", mida on lihtsalt vaadatud teiselt poolt.

Valmistusin uut filmi tegema, mis pidi tulema väga masendav, kuid mingi hetk sain ma aru, et ma tõesti ei soovi seda teha. Tahtsin luua midagi südamlikku ja ausat. Sain tohutult inspiratsiooni Miyazaki loomingust ja tema noortest tüdrukkangelastest. Otsustasin teha filmi ausast lapsepõlvest, kuid näidates seda nende fantaasiaküllase pilgu läbi. Leidsin, et see oleks väga positiivne panus maailmale.

Uusimas filmis, Crazy and Thief, mida tänavu ka PÖFFil näha saab, mängivad peaosalisi teie tütar, kellelt näitlemiskogemus juba Stingray Samist olemas, ja ka 2-aastane poeg. Kui poja kohta on ehk vara seda küsida, siis kas tütrel on juba ka vaimustus näitlemise vastu ja tahab sellega ka edaspidi tegeleda?

Ei, teda näitlemine ei huvita. Ta mängib viiulit ja on väga huvitatud muusikast. Tema suur kirg on ka geoloogia, putukad, linnud ning loomad.

Näitlemine on midagi, mida me koos teeme ning tal on väga lõbus olnud. Ta osales ka lühiklipis Reno, mida Sundance filmifestivalil näidati. Kuid näitlemine on siiski midagi, mida ta teeb mõnikord koos minuga ja tal on kusjuures väga hea näitlemisanne, kuid see ei ole midagi, mille poole ta tahaks püüelda.

Sa oled kirjutanud ka raamatu ,,Rabbit". Mida see endast kujutab?

,,Rabbit" baseerub tegelikult minu enda elul. See räägib väikesest jänesest, kes elab vägivaldses loomade linnas ning otsustab hakata ööklubi turvapealikuks [naerab]. Tema maailmas ei ole mingit religiooni ega midagi sarnast, kuid ta näeb veidraid unenägusid ning ta üritab pidevalt unenägudes juhtunut vaadata kui üleloomulikku sõnumit.

Millal ometi ilmub Billy Nayer Show järgmine album?

Billy Nayer show oli põhimõtteliselt mina ja trummar. Trummar tegeles salvestamisega ning mina kirjutasin lugusid ja laulsin. Läksime laiali eelmisel aastal. Projekt, millega ma praegu hõivatud olen, on selline globaalne koostööprojekt, mida ma tutvustasin Sundance filmifestivalil ,,New Frontier Story Lab" nime all.

Hetkel käsilolev ,,Captain AhAb Motorcycle Club" filmi-, kunsti- ja muusikaprojekt, koondab enda alla kõikide koolkondade näitlejaid, stsenariste, illustraatoreid ning muusikuid. Tegemist on heategevusliku projektiga - kogu tulu, mis me saame, annetame vajajatele. Põhimõtteliselt teen ma selles sama asja, mida Billy Nayer Show's, lihtsalt ilma trummarita.

Sõnum Eesti filmitegijatele?

[räägib pikalt oma tehtud ja tulevastest filmidest. Siis meenub talle algne küsimus ning ta jätkab]

Tõmmake pea õlgade vahele ja tehke. Ärge tehke seda raha, vaid filmi enda pärast - püüdke luua midagi, mille üle te saaksite kogu oma ülejäänud elu uhkust tunda. Keskenduge loole endale ning põhjusele, miks te tahate seda edasi anda ja kui te sellega hakkama saate, siis tunnevad ka inimesed huvi. Kuid kui te teete filme selleks, et saada rikkaks ja kuulsaks reissööriks, siis õnn kaasa.

,,Crazy and Thief" oli selline film, mille puhul ma teadsin kohe alguses, et keegi teine selle tegemist enda peale ei võtaks. Seega tegin ma selle ära lihtsate vahenditega - diktofonid ning käsikaamerad. Ühe kaamera kusjuures võtsin isegi laenutusest ning pärast võtteid viisin selle tagasi. Mõeldes muusikale, siis räpp sai alguse rentslist, samuti rock'n'roll, jazz tuli getodest - kõik see loodi inimeste poolt, kellel ei olnud raha. Ka filmi saab teha ilma rahata. Ära mõtle turustamisest. Kui sa teed midagi head, siis inimesed tahavad seda näha. Paljud võivad küll minu arvamusega mitte nõustuda, kuid mis seal ikka.

Studio Foglio koomiksid (Liisa Vesik)

Ma tahan, et te kõik loeksite Studio Foglio koomikseid. Või õieti, graafilisi romaane, mis on ka veebistatud. Ma räägin materjalist, mis on ilusalt tehtud, andekalt joonistatud, huumoriga jutustatud ja täis nauditavaid detaile. Kui arvate, et 1 pilt on väärt 100 sõna ja oma silm on kuningas, võite kõigepealt ära käia nende kodulehel, kulutada nädalakese või kaks kogu veebis oleva tasuta kraami läbi sirvimiseks, ja siis siia artikli juurde tagasi tulla, et saadud muljeid võrrelda. Ma ei kavatse tutvustada kõiki Foglio töid, kuna ma pole kõiki näinud, vaid keskendun sellele, mida iga inglise keele oskaja veebist tasuta vaadata saab. (Ja siis muretseda endale PDF faili või paberraamatuna). Näiteks avaldas Foglio lühikest aega ka koomilis-erootilist sarja XXXenophile, mis kirjelduste kohaselt tundub väga mõnus ja loetav, aga mida veebist ei leia ning osta saab vaid kosmilise hinna eest eBayst.

Sudio Foglio taga seisavad peamiselt kaks inimest - abielupaar Phil ja Kaja Foglio. Phil Foglio töötas koomiksite valdkonnas juba kaua enne seda, kui ta 1990ndatel Kajaga kohtus. Nende kahe suurim ühine töö on praegu kolm korda nädalas ilmuv Girl Genius, kuid mõlemal on olnud nii enne kui peale koostöö kallale asumist muid, oma projekte.

Phil Fogliot teatakse peamiselt ta humoorikate teaduslik-fantastiliste koomiksite kaudu ning kui ulmekirjanduse illustraatorit. Ta on mitmel korral jõudnud nominatsiooninimekirja ning ka võitnud erinevaid auhindu illustraatori ning koomiksikunstnikuna. 1977 ja 1978 võitis Phil Foglio Hugo auhinna amatöörkunstniku (Fan Artist) kategooras. 2008. a. nomineeriti ta Hugole parimale professionaalse kunstniku kategoorias. 2009, 2010 ja 2011 ehk kolm esimest korda, kui auhind välja anti, võitis Girl Genius graafilise romaani kategooria Hugo. Kaja, Phil ja koomiksi värvija Cheyenne Wright loobusid 2012. a. kandideerimast, et näidata, et auhinnakategoorial on ikka mõtet ja on teisi häid ka.

1980ndatel hakkas Phil Foglio Dragon Magazine jaoks joonistama rollimängusid parodeerivat sarja < i>What's New with Phil and Dixie. Sisu poolest nauditav eelkõige paadunud rollimängijatele. Kunstiliselt on ta huvitav aga selle poolest, kuidas Foglio noorena joonistas. Kui vaadata läbi kõik, mis tal veebis on, siis muutub ta stiil oluliselt ümaramaks ja ladusamaks (umbes nagu varane Garfield versus tänapäevane Garfield).

Buck Godot on omanimelise koomilise ulmekoomiksi peategelane. Buck on eradetektiiv, kelle motoks on "Alati saadaval, ei iialgi tasuta". Elab ta planeedil New Hong Kong, mille ainsaks seaduseks on see, et seadusi ei ole. Bucki juures võlus mind Fogliole omane naljaviskamine ning taustaelementidesse vihjete peitmine ning elule värvi andmine. Gallimaufry juures juba ka see, kuidas tegelased välja nägid ja milline on olustik - inspireeriv, läbimõeldud, sensuaalne, vaimukas.

Algul koomiksivihikutena ilmunud lood on välja antud kahes kogumikus (Buck Godot: Zap Gun for Hire ja Buck Godot: PSmIth) ning lisaks kaheksa-osalises Gallimaufry kogumikus, mille tegevus toimub samas maailmas. Buck Godot sarjal ei läinud nii edukalt, kui nad oleks oodanud, ning ma isegi ootaks, et vähemalt Gallimaufry oleks populaarsemana pidevalt trükiversioonina kättesaadav - ei ole, aga teised kaks kogumikku on. Kui hakata Bucki lugema tagantpoolt (näiteks mina alustasin lugemist keset Gallimaufry sarja), näeb Fogliot palju algelisema kunstnikuna. Ka Gallimaufry võitis oluliselt sellest, et veebistamise käigus koomiks sai värviliseks - algselt oli see vaid mustvalge.

Veebis ilmus koomiks kolm korda nädalas 2007-2009. (Muide, trükitud kogumikus on üks lugu, mida pole veebi pandud, ilmselt kuna seal välguvad paljad kehaosad.)

Järgmine suurem asi oli Robert Asprini Müüdi-sarja põhjal tehtud (hea!) koomiks.

Et kõik ausalt ära rääkida, tuleb alustada sellest, kuidas üks tiba käpardlik õpipoiss jääb ilma oma maagia-õpetajast, kui sel deemon Aahziga sõbralik teineteise-tögamine lõpeb sellega, et Aahz on temaga samas maailmas ja Aahz on jäänud ilma maagivõimetest. Noh, ja neid ajavad taga palgasõdurid, üks deemonikütt tahaks neid õnneks võtta, ja edasi läheb veel mõni asi mitte nii, nagu plaanitud.

Kui Phil Foglio adapteering Robert Asprini tuntud Müüdi-sarja esimesest osast on väidetavalt Foglio poolt kõvasti ümber kirjutatud, on see koomiksina sellest küll ainult võitnud. Asprini lood on ka eesti keeles ilmunud, niiet on täiesti võimalik panna kõrvuti raamat ja koomiks. Kellele raamat meeldis, sellele meeldib koomiks kohe kindlasti, sest Foglio ja Asprini huumorisooned klapivad hästi.

Koomiks on joonistatud ja kirjutatud 1980ndatel ning veebistatud värvilisena 2010. aastal.

Girl Genius motoks on "Seiklus, Romantika, HULLUNUD TEADUS!". Peategelane on alternatiivajaloolises viktoriaanlikus stiilis aurupungi taolises maailmas elav Agatha, kellele pealkiri viitabki. Lugu algab keskelt - tihti viidatakse minevikus toimunule, olevikus algab aga jutt hetkel, kui Agathat tuleks pigem käpardist tudengiks kui geeniuseks pidada. Üsna pea tuuakse lavale kogu Euroopat tsepeliinilt valitsev parun Wulfenbach ning tema poeg Gil (jah, sealt romantika) ning minu jaoks lausa vastupandamatud Jägermonsterid. Maagiat ei ole, aga piisavalt arenenud aurupunk-tehnika ei ole maagiast sisuliselt eristatav. Praegu ei ole veel jõutud sündmusteni, millele üsna alguses vihjatakse, mis tähendab, et sisutihedat lugemisrõõmu on veel kauaks.

Girl Genius koomiks ei ole lõpuni valmis kirjutatud ja autorite endi sõnutsi on neil küll üldplaanid, kuid neis tekib vahel ettearvamatuid muutusi (Agatha ja Gili vahel oli alguses ette nähtud vihavaen). Koomiks on saanud viis WCCA auhinda, sh 2008 Silmapaistev Koomiks ja kolm korda võitnud Hugo parima graafilise romaani kategoorias.

Minu jaoks algas tutvus Fogliote loominguga hilisest keskmisest - nimelt Girl Genius sarja keskelt, sel ajal, kui sarja algusosa oli veebis (ja trükis) veel mustvalgena, aga koomiks oli juba muutunud kolm korda nädalas ilmuvaks veebikoomiksiks, millest tagantjärgi, kui piisav arv lehti kokku on saanud, ilmub ka trükivariant. Oma sõnutsi neljakordistasid nad selle lükkega oma lugejaskonda ja kolmekordistasid läbimüüki.

Selleks ajaks on Fogliol välja kujunenud oma stiil, mis silma paitab, ja tegevus toimub täiesti omaette maailmas. Seda võiks liigitada aurupungiks, sest seal on palju gootilikke ja viktoriaanlikke elemente, kuid kuna tehnika on seal segunenud bioloogilisega, eelistavad autorid ise kasutada nimetust gaslamp fantasy - gaasilaterna-ulme.

Girl Genius sarjast on Fogliod kirjutanud koomiksi alusel ka romaani - vähemasti kaks esimest osa on ilmunud. Agatha H. and the Airship City ja Agatha H. and the Clockwork Princess. Isiklikult mulle olid raamatud pettumus, kuna neist ei saa üldse seda maailmatunnetust ja nüansirohkust, mida koomiksis nii palju on. Mõelge, kuidas te Tom ja Jerry multikat umber jutustaksite - päris keeruline, eks? Kirjutada ja joonistada ei ole üks ja seesama.

Sarjaga on seotud ka üks Twitterikonto, millel Othar Tryggvassen (Gentleman Adventurer and Professional Hero. My sworn mission is the destruction of all of the World's Sparks--including, eventually, myself) oma seiklustest räägib. Othari Twitteril on sarjaga kohati nõrgem, kohati tugevam seos - seda pole kaks aastat uuendatud, kuid sel on potentsiaali, arvestades et twitter jõuab koomiksile järgi ning koomiksis hetkel teda tegutsemas pole. Võimalik on ka see, et Twitteri konto oli lõbus ajaviide ja on oma uudsuse kaotanud, mistõttu ongi soiku jäänud.

Tore väike Girl Geniuse lehe lisa on lühijutud ehk peamise tegevusliiniga üldse mitte või väga lõdvalt seotud lühikoomiksid. Mõned neist ilmusid põhikoomiksi vahel, lihtsalt oma lõbuks, nalja pärast, ning tagantjärgi tõsteti jutu keskelt ära. Need on täiesti omaette loetavad.

Igatahes, olenevalt sellest, millist anri eelistate, kui palju on teil vaba aega ja kui harjunud olete hiirega klõpsima, on teil võimalik veeta vähemalt järgmine kuu aega Studio Foglio loomingut naitudes. Seejärel tuleb aga jääda E-K-R reiimile, et nautida Girl Genius sarja edenemist.

Küberpungilikud sümptomid tänapäeva maailmas (J. J. Metsavana)

Küberpungi kirjutamine on üsnagi tänamatu ala. Interneti ja arvutitega seotud maailm on väga kiirelt arenev, Apple'i, Samsungi ja Nokia palgal on kõrgeltmakstud visionäärid-insenerid, kes üritavad sammu jagu ette mõelda ja oletada järgmise kümne aasta trende ning nemadki astuvad korduvalt ämbrisse. Mida siis saab nõuda kirjatsuralt, kelle arvutialased teadmised piirduvad sageli Windows op-süsteemi installioskusega. No olgu, ehk leiab ta ka Linuxis shutdowni ülesse :)

Tuleviku ennustamise muudab ulmekirjanikele raskeks (aga seda põnevamaks) ka see, et praegune arvutitehnika ragiseb juba ammu mitmete oma piiride lähedal. Alustades sellest, et ipv4 aadressiruumon otsas, aga ipv6 kasutuselevõtt takerdub (internetis saab aadresside ruum otsa), ning lõpetades sellega, et kiiremate protsessorite ehitamine on jõudnud oma füüsikaliste limitatsioonide lähedale, mis on kaasa toonud Moore'i seaduse aeglustumise. Tänapäevane tipparvuti on põhimõtteliselt vana hea enam kui veerandsaja aasta tagune 386, mis on steroidide abil sääsesuurusest putukast elevanti meenutavaks monstrumiks puhutud. Jämedamad siinid, laiemad registrid, kiiremad ühenduspesad ning tihedamalt kokkupressitud loogikalülitused.

Praeguses arvutiarhitektuuris pole enam kiiret arengut ette näha. Vint on viimse pöördeni keeratud ja kõik ootavad juba täiesti uudset tehnoloogiat, mis uue lehekülje pööraks. On tegemist siis mingisuguste optiliste mitmetuhande gigahertsiste laserprotsessorite või kvantajudega, seda näitab aeg.

Selle uue tehnoloogia saabumine on seotud ka tugevate kartustega. Mis saab näiteks meie praegusest krüptograafiast? Praegused krüptosüsteemid, mida kõik igapäevaselt mobiiltelefone, ID kaarte ja veebipanku külastades kasutame, seisavad püsti vaid sellel toel, et me arvutid on liiga nõrgukesed, et arve algarvudeks tõhusalt tegurdada (ja veel terve hulk asju mille jaoks hetkel arvutid liiga nõrgukesed on). Näiteks kvantarvutite saabudes on vaja hoopis uusi lahendusi ja tehnikaid. Kogu praegune krüpteerimine muutub läbinähtavaks nagu värskelt pestud aknaklaas. Tõsi küll, esimesed kvantarvutikindlad ja kvantmehaanikaid kasutavad krüptoseadmed on juba hetkel müügil, aga need on veel väga kallid ja uuele platvormile kolimine võtab ka aega (ning kindlasti leitakse ka nende murdmiseks viimaks lahendusi).

Lisaks tehnoloogiale käib hetkel maailmas ka ideoloogiline trall ACTADE, PACTADE ja muude autori- ja võrguõigusi defineerivate seaduste ümber. Maailm vajab hädasti uusi lahendusi, seadusi ja põhimõtteid, kuidas autori loodud infot kaitsta ja jagada. Vanad sajandi algusesse jäävad põhimõtted on ajast ning arust ja paratamatult hukkumisele määratud. Samas hoiavad korporatsioonid ja vanameelsed (kuid ülirikkad) firmad neist kümne küünega kinni ja sõdivad igasugustele muutmisettepanekutele ägedalt vastu. Hetkel on isegi raske kujutleda, milliseks võivad tulevikus erinevad intellektuaalset omandit ja wõrgukasutajate privaatsust kaitsvad seadused kujuneda.

Ei tasu ka unustada, et Google ja teiste sarnaste kujutlematult suurte kompaniide poolt loodud röögatud andmekogud kujutavad endast just sellist sobilikku ürgsuppi, kus vaikselt liigutavad arglikult protobiontidest tehisteadvused. Digitaalne mõistus tuleb meie ellu tõenäoliselt niivõrd aegamööda ja loomulikult, et me ei saa enne arugi, kui ta juba olemas on. Hetkel juba pooleldi töötavad näo- ning kõnetuvastused on igal juhul tugev samm selles suunas.

Praegune maailm meenutab kõiki neid aspekte arvesse võttes mõnevõrra 1900 algust, kus monarhia oli oma aja ära elanud, tehnoloogiline revolutsioon, raadio, internet ning elekter tegi võidukäiku, avantüristid plaanisid revolutsioone ning kabinettides küpsesid maailmasõjad.

Nii nagu kahekümnenda sajandi alguses rajas elektri laiem kasutuselevõtt teed tervele suurele reale leiutistele, piisab ka praegu vaid läbimurdest mõnes kompuutertehnoloogias, et jõuaksime sujuvalt tehismõistusteni, harjumuspäraste krüpteeringusüsteemide ja mitmesuguste digitaalmaailma seaduste kokkuvarisemiseni.

Senikaua soovitan lugeda Strossi raamatuid - jah, need on raske teosed, aga minuarust on autor päris teravmeeselt ja lahtise fantaasiaga kirjeldanud meid oodata võivat tulevikumaailma. Kohta, kus endast koopia tegemine on kergem, kui tavapärastel bioloogilistel viisidel paljunemine ning kus arvutivõimsust jagub niivõrd palju, et kasvõi tuhat korda simuleerida kogu maakera koos kõigi seal elutsevaga.

Millele võiksid küberpungi autorid rohkem tähelepanu pöörata?

1. Kvantarvutid, kvantkrüpteerimine, kvanteleportatsioonside. Asjaolu, miks neile kirjanikud vähe tähelepanu pööravad, on isegi seletatav. Humanitaari ajule on see kvantfüüsika teema selgelt üle võimete. Isegi mulle, kes ma arvutite alal rohkem kui kodus olen, on kogu see asi müstikaks ja kui Facebookis kvantsidega seotud küsimuse õhku viskasin, tuli niipalju vastandlikke arvamusi, et pea kippus lõhkema. Eesti ulme vajaks hädasti enda ridadesse üht füüsikut, kes sellest teemast end läbi näriks ja ulmikutele ühe ülevaatliku ja humanitaari peakujule sobiva teksti kribaks.

2. Numbrid ja ühikud. Ikka kole rumal on, kui arvutad tänapäevastes mäluühikutes. Kaugemas tulevikus ei jõua järeltulijad ära naerda nt kuidas üle paarisajamegase kanali faile kopeeritakse jms. Hea näide minuarust TV sarjast Knight Rider, kus KITT ja üks poisike vaidlema läksid. Poiss teatas Kittile ülbelt, et noh auto, palju sul ikka RAMi saab olla. Näe minu isa arvutil on 512KB, mispeale Kitt ülbelt teatas, et temal on tervelt 2MB! See röögatu suurus pani poisikese suu kinni, tänapäeva vaataja pugistab aga mõnuga naeru.

Numbritega seotud apsakaid on juhtunud ka vägagi tuntud kirjanikel. Nii näiteks on Vernon Vinge "Leek sügaviku kohal" nimelises teoses planeetide suurused ruuterid, mis vahetavad omavahel bitte modemikiirusel. Või Sergei Lukjanenko "Peegelduste labürint", kus häkkerid kasutavad ka tulevikus sisehelistamiskeskusi ja modemeid ning muretsevad telefoniarvete pärast. Lukjanenko on küll oma teoses säärase stagnatsiooni ära põhjendanud, kuid lugeda on sellegipoolest naljakas.

Arvestades, et hetkel on võimalik ka vähese sissetulekuga tudengil muretseda endale üürikorterisse elioni fiiber, mille peal hoiustada piraka kasutajatebaasiga meediaserverit, võib üsna julgelt oletada, et tulevikus on liinid veelgi jämedamad ja kiirus vaevalt suureks probleemiks saab.

Kõige targem oleks küberpungiautoril üldse igasugust numbrite ja ühikute kasutamist vältida. Selle asemel hämada või leiutada mahu-kiiruse iseloomustamiseks mingeid krüptoloogilisi omaloodud termineid. Näiteks: ühe AI jagu informatsiooni, viis tsibiputinat sekundis jne jne. Huvitav lahendus oli ka Leo Kunnase triloogias, kus arvutite võimsust mõõdeti kogu inimkonna ajupotentsiaalis.

3. Tulemüürid ja kõiksuguse musta jää murdmine. Tulemüürid on tegelikult vaid üks kiht arvutite turvalisuses. Lihtsad reeglistikud võrgu ees, mis vastavalt tavapäraselt oma mitte eriti pikkadele seadistustele kas siis lubavad pakette edasi või kustutavad. Reaalselt pole seal midagi niiväga pikalt murda, ja kui tulemüürist on mööda pääsetud ei tähenda see seda, et kõik andmed on valla. See tähendab lihtsalt seda, et nüüd on pääsetud ligi programmidele ja tuleb omakorda neid, neis olevate nõrkuste abil häkkima asuda.

Kui osav häkker on seljatanud tulemüüri, suutnud edukalt kasutada ära mõne opsüsteemi sees oleva turvaaugu ja hakkab paigaldama masinasse mingit kavalat koodi, mis peaks näiteks klahvivajutusi korjama, võib ta põrgata uuesti tulemüüri vastu, mis näiteks ei luba väljuvaid ühendusi ja annab kahtlasest tegevusest kasutajale hüpikaknaga teada. Või siis rakendub viirusetõrje jne.

Ehk siis arvutimaailm on juba tänapäeval palju kirjum, sisaldab suurel hulgal erinevaid kihte, mitmeid turvaprogramme ja lahendusi. Ei maksa loota väga, et tulevikus asjad märgatavamalt lihtsamaks muutuksid.

See muidugi ei tähenda, nagu ei tohiks kirjutada tulemüüridest, mis häkkereid endid ründama asuvad, üritavad nende ajusid supiks keeta jms. Lihtsalt seda teemat on juba küllalt aastakümnete jooksul käsitletud ning mõistlikum oleks taaskord ammutada inspiratsiooni reaalsetest süsteemidest, kus vahel märksa salakavalamad deemonid luurivad hoopis tulemüüride taga olevas alas.

4. Keerulised sõnad. Pole mõtet loopida ülemäära igasuguseid "stacke", "puhvreid", "protokolle", "APC", "NXFA" jms asju. Eriti veel kui autor neis väga ei orienteeru. Heaks halvaks näiteks siin on Strossi ,,Accelerando", mis sisaldab väga ägedaid mõtteid, aga on tavalugejale lugemiseks tõeline piin kuubis.

Võimalik, et tarkvara omandab aegamööda mingi teatud abstraktse teadvuse mingis kindlas oma valdkonnas... see ei tähenda päris AId, vaid rohkem nagu mingi limuka teadvus või kala või konna ja kassi oskus... muuta enda juhtliideseid, kohandada neid keskkonda sobivaks, saada aru rohmakatest käskudest, millest vorpida mitte endale destruktiivseid vorme - see on nagu eelmainitud Google simuleeritud närvivõrk, mis ise õppis tundma nägusid - selline tarkvara tuleb kunagi kindlasti.

5. Mobiilsus. Tänapäeva telefonid suudavad juba ümbrust skaneerida, lugeda spetsiaalseid koode, teisendada neid URLideks, laadida kümneid tuhandeid muusikalugusid su kodusest i-Tunes'i serverist, laadida pildistatud fotosid pilve ja sealt edasi su koduserverisse ning veel paljut muud. Pidev ühendumine kiire võrguga ning mitmesugune ümbruses leiduva info analüüsimine kaamera, GPS ning Google'i-Apple'i tohutu serverifarmivõimsusega on hetkel olemas - näiteks on hea tuua siinkohal Google'i targad prillid, millest sai artikkel kirjutatud Reaktori aprillinumbrisse. Oleks veider, kui tulevikus need võimalused ei laieneks veel tohutult.

Seega tasuks arvestada nn "laiendatud reaalsuse" võimalusega ja ka sellega, et tulevikus on igaühel taskus tark mees, kes on tõesti kõikvõimsalt tark. Raske on kujutada ette ka küberpungis tegelast, kes läheb koju, et konsoolilt nt meile lugeda. Meilid jõuavad talle kohale pidevalt, igapool ja igas asendis.

Peatselt on võimalik salvestada kogu enda silmanärvist tulev info otse üles võrku, töödelda-analüüsida seda ja salvestada nii kogu oma elu algusest lõpuni. Tekib n.ö. uus inimene, kes ei unusta tõepoolest kogu elu jooksul mitte midagi.

6. Transhumanism ja selle keerdkäigud. Digitaliseeritud ja ,,roiskuvast lihast" vabad organismid võivad arendada ja praktiseerida selliseid olelusvorme, millest me ei suuda praegu isegi hästi fantaseerida. Iseenda kloonimine on ju imelihtne, virtuaalis saad sa olla sedamoodi iseenda vanaisa ja abielluda oma noorema minaga. Veidi perverssema kalduvusega kirjanikud võivad lasta fantaasial vabalt lennata ja fantaseerida, et kuidas nimetada himu seksida viiekümne enda eri versiooniga korraga, kellest pooled on varustatud vastasugupoole tunnustega.

Transedenteerumine

Võib öelda, et inimeste püüe puhtama ja rikkekindlama elukeskkonna poole on arusaadav. Jumala poolt disainitud keha on tõsiselt probleemne. Lekked ja rikked saadavad seda keerukad mehhanismust igal sammul. Vaenulikud bakterid ümbritsemas tema pehmet väliskorpust, otsides igat võimalust ja nõrkust sissetungimiseks, et siis panna voolama sisemised lima- ning mädajõed, lagundada ja õgida värsket liha ning panna kogu mehhanism palavikus vappuma. Mida kauem on inimnimelist biorobotit ekspluateeritud, seda suuremad on kulumisest tekkinud rikked. Kandstruktuurid murduvad kergemalt, sooned ummistuvad jääkidest, tekivad trombid, jääkainete ning mürkide kuhjumised elunditest, osad rakusüsteemid lõpetavad normaalse talitluse ja asuvad ei-tea-miks meeletult vohama. Vähki tekitab ka reostunud elukeskkond, radioaktiivsed kopsu kinnijäänud tolmuosakesed, mikroskoopilised sudutükid, asbest.

Ka kõige paremini ja hoolsamalt hoitud biomehh annab viimaks kuhjunud vigade kogusele alla, rikneb, jääb seisma ehk siis sureb.

Elundite-organite, jäsemete ja muu asendamine kas vannides kasvatatu või tehastes sepistatuga on seotud keerukate valuliste ja pikka taastumist ja arme kaasatoovate protseduuridega. Samas tagamata viimaks sajaprotsendilist surematust.

Viimases hädas vaatabki inim-masin viimaks endaloodud ideaalsema tehismaailma suunas. Kolida kogu oma "hinge" ja "teadvusega" sinna üle. Kuradile roiskuv liha. Aga ka tema poolt konstrueeritud masinmaailmasid kummitavad mateeria vigadest tingitud probleemid.

Voolukatkestused, kuumusest tingitud seadmete läbipõlemised, ülekoormused, koodivead, häkkerid, viirused, troojahobused, andmevargused, tahtlikud ja tahtmatud õnnetused. Seega jääb seegi inimeste poolt koostatud maailm vigaseks, lagunevaks, täis sõdu, kannatusi, ruumipuudusest tekkinud tülisid ja tont teab mida. Ühtlasi annab see heale kirjanikule tohutult võimalusi mängida fantaasiaga, kanda mitmesuguseid tänapäevaseid probleeme üle ja teisendada hoopis uuele kujule.

Lõpetuseks

Kõige paremini annab ajastust ülevaate selle ajastu ulmekirjandus, kuna see on niivõrd kiirelt aeguv. Nelikümmend aastat tagasi osati küll ette näha tehnoloogia võidukäiku, kuid selle ulatus jäi enamus ulmekirjanikele hoomamatuks. Kirjutati lihtsalt nende ajal olnud tehnoloogiast suuremas mõõtmes. Heal juhul suudetakse seda põhjendada, enamasti aga siiski mitte. Suured visionäärid jäävad oma ajastu lõksu. Egas meist keegi ei suuda näha ette järgmist tehnoloogilist või küberneetilist läbimurret ja nii jutustame ka meie järgmisele generatsioonile meieaegsetest perfolintidest.

Juba praegu on inimestel võtta ette terve pisike planeet ja terraformida seda enda näo järgi, või ehitada sinna elusuurne koopia oma mõnest meelisobjektist ning kolada tunde selle saalides - kui see pole küberpunk ja virtuaalreaalsus, siis mis veel seda oleks?

Raamatuarvustus: Accelerando (Tõnis Hallaste)

Kuna raamatuid on lihtsalt nii palju ja aega piisavalt vähe - või siis on lugemistempo piisavalt aeglane -, siis on mingi raamatu lugeda võtminegi otsus, mida proovin üldiselt võtta tõsiselt. Raamatut ei hinnata selle kaane järgi, küll aga aitab eelhinnangut kujundada kas üldinfo kogumine teose kohta (kui uurida näiteks Wikipediast, mis üldteemasid see käsitleb või millist positsiooni omab see autori loomingus) või mulje moodustamine autorist.

Nii et kui Charles Strossi ,,Accelerando" läks pimesi lugemisele üksnes kahe sõbra soovituse põhjal, oli see mulle osati veidi harjumatu kogemus. Ent kui moodustada mingit ühelauselist muljet raamatust, siis võiks lause peamiselt osutada sellele, et ilmselt on tegemist ühe tulevase kultusteosega küberpungis. Samas tuleb märkida, et ehkki see väärib kultusteose tiitlit, oleks romaan seda üsna kitsa (ja samas selle võrra ehk just andunuma) fänkonna seas.

Nimelt võttis alguses ikka väga tükk aega, enne kui sai mingile sobivale lugemislainele. Ja kui siis lõpuks oli saavutatud sellele raamatule sobiv laine, polnud ma siiski jõudnud täielikule arusaamisele tekstist - paberilt vahtis vastu võõrsõnade rägastik, mis oli suuresti arvutialane argoon. Selle võõra keelega tutvumine tundus olevat parajalt suur ettevõtmine, mistõttu otsustasin sellest loobuda ja piirduda sõnade rolli tajumisega lausetes, pigem aimates kui teades nende tähendust. Leppisin sellega, et saan mingi pildi süee suunast ja selle jõust, mõistmata samas aset leidva sündmustiku peenemaid nüansse. Avastasin, et niimoodi võib ka üht romaani nautida.

,,Accelerando" sisaldas üheksat lugu, mis jagavad romaani kolmeks osaks. Põhjalikku sisukokkuvõtet ma siin ei tee, kuivõrd ühe sellise on teinud Ats Miller Ulmekirjanduse BAASis. Need, kes tahavad raamatu sisust lähemat aimu saada, võivad kindlasti sinnapoole suunduda. Üldjoontes mainin vaid, et sündmustik sisaldas endas üheksat juhtumit - kriisid ja nende lahendused -, mis toimuvad selle teose peategelase ümber paari sajandi jooksul. "Paar sajandit? Elab ta siis nii kaua?" Põhimõtteliselt küll, aga küberkujul, arvutisse salvestatud informatsiooni näol. Tegemist on põneva teooriaga, hoolimata sellest, kas pidada seda võimalikuks või mitte, ja hea kirjandus, eelkõige hea ulmekirjandus, võikski seisneda peaasjalikult põnevate ideede väljamängimises. Ilukirjandust kui sellist saakski ju näha unistusena, millele on antud vorm.

Mainitud kriisipeatükkide vahel on lõigud, milles antakse edasi selle maailma hetkeolukord. Esimestel kordadel, kui see esines, mõjus kirjeldus justkui olukorra taustjutustusena või remargina näidendis. Hiljem näis see pigem mõnusa fantaseerimisena nende võimaluste üle, mida pakkusid romaanis käsitletud ideed.

Sobivale lainele aitaski jõuda huumor, eelkõige neis vahelõikudes peitunud muhedus. Seal oli midagi britilikku. Nende üks eesmärke on muidugi ka üldsituatsiooni kirjeldamine, aga mingist hetkest hakkab aimuma selliste küsimuste nautimist nagu: "Üks suurimaid juriidilisi probleeme on küsimus selle kohta, kas füüsilise keha suremine tähendab ka valimisõiguse kaotamist."

Tegemist on omamoodi naljaka küsimusega, kui hakata mõtlema, mida see endas sisaldab. Küsimus kaotab lähemal analüüsimisel siiski oma lõbususe, see on muhe just oma värskusega. Sest kui läheneda sellisele küsimusele pragmaatiliselt, siis tõesti poleks ühel läbinisti digitaliseeritud kehata teadvusel midagi öelda selliste seaduste kohta, mis käivad pigem füüsiliste kehade kohta. Ning viib küsimuste juurde, mis tähendust kannab vara kaotamine (näiteks pärimise teel) inimesele, kel pole (enam) keha.

Küsimuses sisalduv huumor muutub aga veelgi ilmsemaks, kui lasta sel näiteks haakuda sõnapaariga "surm ja maksud". Või üleüldse - kui lihtsalt nautida selle mõtte absurdsust, et mõni õigust täis inimene läheks marru oma õiguste kaotamise pärast ainuüksi seetõttu, et ta on surnud. Sellised lõigud ajasid kohati muigama, aga tuleks toonitada, et see pole siiski ettelugemishuumor. See on omaette kihistamiseks, nagu põnevate ideedega üllatamine kipub ikka olema.

Lõpu poole värskendas raamat vähemalt minu ettekujutust sellest, kuidas on võimalik vaadelda maailma. Meie igapäevane neljamõõtmeline universum oli miski, millega nad piirdusid, kui nad ei tahtnud parasjagu mõnes teises olla. Kui õigesti mäletan ja kui õigesti aru sain (küsimused, mis võivad selle raamatuga ikka ette tulla), siis üks tulnukolend isegi nurises füüsikaseaduste ebaloogilisuse kallal, tundes et need on lihtsalt halvasti loodud - miski, mille peale üleüldse ei tuleks. Selles mõttes see raamat mingil määral harutab lahti kinnistunud arusaama sellest, mida tähendab tegelikkus.

Selle romaani digireaalsus pole mitte suvaline puna-musta-viiruline paralleelmaailm. See pole mõni rohe-must numbritega kaetud stiliseeritud valgusmaailm. See oli hoopis kõikide võimaluste väli, mille lõid sealviibivad inimesed oma teadvuste abil. Ja "tegelik maailm" on vaid üks võimalustest, piiratud kolme dimensiooniga, aheldatud teatud jõudude poolt. Selle raamatu tegelaste jaoks, kes lõpu poole üsna kõikvõimsaks said, tundus tavareaalsus üsnagi igav ja poolik - mistõttu nad eelistasid luua endile paremaid ja põnevamaid.

Iseenesest avaldaski romaan enim muljet oma julgusega neid ideid välja käia, jätmata neid vaid meelierutavaks potentsiaaliks. Enamik lugudest/peatükkidest lõppeb põneva emotsiooniga, et sellele järgnev on oma võimalusteavarusega üsna hoomamatu - ja on raske ette kujutada, kui suur kiusatus võis Strossil olla säilitada seda elevile ajavat müstikat. Nii, nagu lukustatud kast on maailma põnevaim ese kuni selle täiesti igava ja argise avamiseni, loob ka iga ,,Accelerando" peatükk sellise potentsiaalikülluse, et justkui ei tahakski edasi lugeda. Tahaks nagu rahulduda särava lõpuga. Ometigi ta jätkab - ja jätkab sedavõrd oivaliselt, et iga uue loo lõpus see võimalusteküllus kuhjub, eksimisrisk kasvab ja sealjuures suureneb juba veendumus, et ilmselt veaks Stross välja selle jätkamise ja lausa sel tasemel, et ei olekski kahju müstika kaotamisest. Ja veabki.

Lõpus aga, justkui selle mulje ümberlükkamiseks, et tegemist on vaid põnevate ideede võidutsemisega ja muude kirjandusvõimaluste kõrvalejätmisega, oli üks väike asjake. Ütleme, sentimentaalne maiuspalake. Ilmselt emotsionaalsete lugejate hellitamiseks. Miski, mis haagiks kuidagi lugejat raamatu külge ka emotsionaalse poole pealt ja mis tekitaks tunde, et selles väljendus inimlikkus ka milleski muus kui vaid autori vaimustuses ideede vastu.

Mis puutub aga lugeja vaimustusse romaani ideede vastu, siis tegemist on tundega, mis väljendub kõige ehedamalt alles siis, kui tagantjärele juurelda selle raamatu kallal. ,,Accelerandot" on lugedes üsna keeruline jälgida ja kui ma kellelegi peaks seda soovitama (mida võib ikka teha), ei hakkaks ma valetama, väites, et tegemist on nauditava kirjanduselamusega.

Mitte et mul tulnuks õieti tunnet, et selle paneks nüüd küll käest ära. Lõpetamise mõtet ega sundi ei tekkinud. Ka polnud soovi hakata kiruma neid kaht sõpra, kes teost soovitasid, seda kaugeltki mitte. Aga ei olnud ka otsest tungi seda lugeda. Mingilt maalt läks tasapisi mõnusamaks, aga igakordne lugemaasumine polnud selline nauding, mille järele sõrmed-silmad juba sügeleks, vaid pigemini teadlik mõte, et nüüd võiks jätkata, ja otsus seda teha. Kuid sellise ideede värskuse juures... Mulle meeldis maailm, meeldisid ideed, mingile osale minust isegi sobis raskesti loetav kirjutusstiil - autentne ju -, aga autori jutustamislaadil oli mingi omadus, mis mõjus takistavalt.

Arvan, et raamatu nautimise mõttes kuluks marjaks mingi eelinformatsioon või üleüldine tutvumine kas anri eripäradega, vastava sõnavara või mõnega neist ideedest. Näiteks tuleb mul tunnistada, et minu jaoks aitas digimaailmade ümberkujundamise kirjeldusi mingisse konteksti panna animesari ,,The Melancholy of Haruhi Suzumiya", eelkõige selle tegelane Yuki Nagato. Olles olend, kelle kogu olemus põhineb informatsioonil, ning tajudes samamoodi infopõhisena ka maailma, milles ta elab ja mida ta suudab seetõttu painutada oma tahte järgi, võinuks ta sama hästi ka selle raamatu lõpus üles astuda. Õnneks või kahjuks ei kisu see raamat nii intertekstuaalseks. Yuki Nagato oli samas ainult minule teatavaks võtmeks selle teose mingeid ideid elama panna, kuid nii võtmed ise kui ka vajadus millegi sarnase järele on iga lugeja jaoks erinev.

Kas sellest raamatust võiks saada hea sissejuhatus küberpunki mittetundvale inimesele - tõenäoliselt mitte. Selleks on raamat veidi liiga raskepärane, et mitte lausa öelda lugejavaenulik. Ja ometi on ,,Accelerando" oma omadustelt miski, mis võiks pälvida väärika koha küberpungi-klassikute seas. Mingil määral isegi just nimelt seepärast, et on küllaltki lugejavaenulik. Selle kirjutamisstiil justkui sisaldaks endas autori poolt seatavaid takistusi tema säravate ideede juurde. Arvestades ent sellega, et inimolendil on sageli masohhistlik komme sel määral vaimustada asjadest, kui palju tuleb tal nende kallal vaeva näha, meelitab see takistusi ületama sundiv lugemine kindlasti omajagu austajaid. Ja selle raamatu ideed on takistuste ületamist igatahes väärt.

Strossi kass koos stalkeriga.

AniMatsuri siis ja nüüd (Kaia Jallai)

Seisame kõik varahommikul uniste silmadega Dorpati konverentsikeskuse fuajees. Eelneval õhtul olid kõik nii tublid, et enamik ettevalmistusi said tehtud. Nüüd on vaja ainult detailid paika seada ning vaadata, et kõik oleks korras. Ülesanded jagatakse kätte; kes jookseb paberitega ühest kohast teise, kes katsetab veel korraldajate närvilise pilgu all, et kõik mängud ja muu tehnika toimiks. Avamisega samal ajal toimuva moeshow modellid siblivad juba ringi ning teevad proovi, ukse taga ootavad elevil külastajad, kes üritavad juba kannatamatult sisse saada. Piletimüük on seetõttu natuke ärevil. Siin-seal võib silmata punastes särkides meeskonnaliikmeid, kes on end kohtadele valmis seadmas ning ootavad uudishimulikult ürituseavapauku. Kohe-kohe on algamas järjekordne AniMatsuri festival.

21. septembri ennelõunal avas Tartus uksed kahepäevane Jaapani anime- ja mangahuvilistele suunatud üritus, mis hõlmas endas ka Jaapani muusikat, moodi, kirjandust, kunsti ning kultuuri laiemalt. Reaktori lugejad on kindlasti juba tuttavad selliste mõistetega nagu anime ja manga, mistõttu ehk ei peatukski nendel pikemalt, kui et tegu on Jaapanis toodetud animatsiooni ja koomiksitega. Sellealane fännikultuur hakkas Eestis laiemalt levima kusagil üheksakümnendate keskpaigas või lõpupoole. Minu isiklik kokkupuude animega oli peamiselt saksakeelsete telekanalite kaudu nagu RTL2, põhja-eestlastel levis videopilt üle lahe Soomest ning mõningad tegid teemaga tutvust juba vaikselt levima hakkava interneti vahendusel. Uue sajandi alguses jõudis animehuvi juba laiema ringkonnani ning ei läinud enam kaua, kui 1. veebruaril 2003 avati esimene eestikeelne animeportaal www.baka.ee, mis tuleva aasta veebruaris tähistab oma kümnendat tegutsemisaastat.

Idee festivali korraldada oli umbes sama vana kui Baka portaal ise. Erinevatel aastatel on seda üritanud vedada erinevad animehuviliste grupid. Kõige kaugemale jõudsid sellega 2004 aasta paiku venekeelse animeklubi EVA liikmed, kuid projekti kirjutamisest järgmine samm jäi tegemata. Festivali korraldamise soov ise aga kuhugi ei kadunud. Tolleaegsed kroonikad on kahjuks veidi lünklikud, kuid mäletan, et enne praeguse festivali korraldava MTÜ loomist sai arutatud ka ideed registreerida Baka ametliku MTÜ-na. 2005. aasta oktoobris jõudsime aga nii kaugele, et ideest sai reaalsus ning notari juures allkirjastati MTÜ Tartu Animeklubi Asashio põhikiri. Festivalini aga niipea ei jõutud. Hiljuti sai läbi lapatud vanu koosoleku protokolle, kus iga natukese aja tagant festivali korraldamisest juttu on. Suund oli seega juba kätte antud.

Eelmainitud ajal oli noorte seas äärmiselt populaarseks kohaks Rate.ee. Erinevate huvidega noortel oli võimalus oma klubi luua ja juttu ajada. Ühel septembrikuu õhtul sattus animeteemalisse kommuuni postitus noormehelt, kes soovis korraldada animefestivali. Haarasin ideest kinni, võtsin temaga ühendust ning juhtus nii, et läks veel ainult kaks kuud ja 15. detsembril 2007 toimuski Anne noortekeskuses esimene Eesti animefestival. Nimeks sai sellele ebaoriginaalne, kuid igati sobiv ,,MiniAnimefest". Üritus oli ühepäevane, toimusid mõned ettekanded, müüsime omavalmistatud sushit, laulsime karaoket ja inimesed näitasid oma cosplayd (sõnadest "costumeplay", kus riietutakse enda lemmiktegelaseks mõnest animest, mangast, filmist või mängust). Üritus oli veel lapsekingades, kuid vähese ettevalmistusajaga ja piisavalt rohke külastajate arvuga - 72.

Pikaleveninud algusele festivali korraldamisel leiab mitmeid põhjuseid. Neist peamiseks võib pidada kogemuse puudumist. Polnud sellist asja ju varem keegi Eestis teinud ja huvilistel puudus otsene kokkupuude teistes riikides toimuvate üritustega. Sisuliselt oli tegemist millegi nullist ülesehitamisega. Lähtuvalt kogemuse puudumisest võis üheks põhjuseks lugeda ka soovi alustada suurelt ja korralikult. Mäletan kõne PÖFFi korraldajale uurimaks välja anime autoriõiguste summat. Kas oli põhjuseks mõni anime, mida PÖFFi programmi raames näidati või asjaolu, et nemad Eestis festivali raames teoste näitamisega tegelesid, enam ei mäleta. Kõne on aga siiamaani meeles. Kergel närviline sammumine mööda tuba edasi ja tagasi. Saades teada selliste autoriõiguste summa (10 000 - 15 000 krooni, kui ma ei eksi) ning kogu transportimisega kaasnevat jamamist, oli kergelt lootusetu tunne. Peas tagus küsimus, kust küll sellist raha leida? PÖFFil on tänu laiale filmivalikule suurem osalejaskond kui oleks meie väikesel, peamiselt teismelistest koosneval üritusel. Sedasi see korraldamine järjest pikemaks venis. Koostööd JAFFiga veel tol hetkel polnud.

Olles innustatud esimese festivali edust, sai võetud sihiks ka järgneva festivali korraldamine. Juba järgmisel MTÜ koosolekul sai arutatud, mis festivalil toimis ja mis mitte, mida tuleks parandada ja mida juurde lisada. Ühtlasi sai võetud ette nimemuutus ning paika pandud toimumisaeg. Rahalistest põhjustest lähtuvalt sai otsustatud, et meie ei keskendu anime näitamisele. Tollal vastuvõetud põhimõtet, et kesksel kohal olgu animefännidele suunatud tegevused, oleme järginud tänaseni. Anime näitamiseks oli JAFF juba olemas. Pean seda varakult tehtud otsust oluliseks, sest hiljem on see aidanud suunata raha ja kulu sinna, kus see festivalile kõige paremini mõjunud on - programmi. Ühtlasi on see võimaldanud veel oskamatutel noortel vähese riskiga üritust korraldada. Arenes ka koostöö JAFFiga ning kevadel juba olimegi Tartus toimunud üritusel Krisostomuse raamatupoe mangasid müümas.

Esimene AniMatsuri nime kandev festival toimus 25. oktoobril 2008 Anne Noortekeskuses. Seekordne varajane ettevalmistus ja reklaam kandsid vilja, festivali külastas üle 140 inimese ning ühte noortekeskuse ruumi külastajad enam ära ei mahtunud. Sai selgeks, et meil on vaja uut kohta. Ühtlasi oli esmakordselt selge, et ühe päevaga enam üritust ära ei korralda. Ideid programmiks oli lihtsalt liiga palju. 2008 aasta üritus andis ka mitmed kogemused ootamatuste osas: liiga tiheda ajakava tõttu jäi osa programmist ära, üks esineja ei ilmunud välja ning sai selgeks, et Tartust väljastpoolt tulevatele esinejatele on vaja sõidukulude katmisel kindel piir panna. Praktilised ja ettevalmistavad kogemused tulevikuks.

2009. aasta festival oli mitmeski mõttes erakordne. Esimest korda korraldasime me ürituse kahepäevasena, palju külalisi oli Lätist, külastajate koguarv ületas 200 piiri, esmakordselt jooksis ringi festivali maskott Aki ning suur osa korralduskuludest sai kaetud läbi eraisikutelt saadud annetuste. Just see viimane on üheks oluliseks näitajaks, miks festival toona üldse toimus ja on seda teinud tänaseni. Nimelt sai selgeks, et meie klubi ei suuda omade kuludega uut suurt maja kaheks päevaks rentida. Tegime avaliku pöördumise Eestis pesitsevate anime fännide poole, kes toetasid meie üritust ligi 6000 krooniga. See andis meile julgust, et oleme õigel teel ning selline üritus on midagi, mida on vaja ja mida soovitakse. Olime äärmiselt tänulikud kogukonna toetusele. Festival toimus ja oli igati edukas.

See kolmas festival jäi mulle kui peakorraldajale meelde aga kõige eredamalt just elevust täis meeskonnaliikmete näol. Üritus oli juba sedavõrd suur, et festivaliruumide ettevalmistamist alustasime eelmisel õhtul. Esimest korda olid meil ka kaelakaardid. Pean siiani neid üheks kõige olulisemaks osaks meeskonnatööst. Kaelakaartide kättejagamisel oli tore vaadata inimeste elevust, kui nad said kätte tõestusmaterjali sellest, et nemad on ühed osalised sellise ürituse toimumisel. 2010 aastast lisandusid kaelakaartidele ka eraldi särgid.

Neljas festival toimus meil esmakordselt Athena keskuses Tartu vanalinnas. Keskus oli juba varajasemal aastal sihiks, kuid meie maksevõimest väljaspool. Tänu eelmisel aastal toimunud annetustele, mille tõttu piletitulu suuremalt jaolt alles jäi, oli meil aga tugev baas olemas ja saime lubada selle uhke koha rentimist. Areng võrreldes eelneva aastaga ei küündinud aga oodatud tasemele. Tegevusi oli küll rohkem, kuid külastatavus jäi võrreldavaks aastataguse festivaliga. Põhjuseid analüüsides võis oletada, et festivali programm polnud kõige tugevam ja reklaamist jäi vajaka. Kõige meeldejäävama mäletuse said aga korraldajate jalad, mis kaks päeva järjest nelja korruse vahet jooksid.

Planeerides 2011. aasta üritust, pidime juba arvestama, et tuleb leida uuemad ja suuremad ruumid. Eelnevate aastate kohad Tudengimaja ja Athena olid meile muutunud ilmselgelt väikseks ning vähene ruumide arv tähendas, et erinevad ettevõtmised segasid üksteist. Seadsime pilgud suurema küpsise poole. Paar aastat tagasi valminud Tasku keskus ja seal olev Dorpati konverentsikeskus oma suuruse ja ruumide rohkusega oli just see õige koht. 2011. aastal toimunud AniMatsuri oli esimene kord, kui tekkis tunne, et tegu on tõesti korraliku festivaliga. Sama kinnitas ka üritusel käinud Jaapani Suursaatkonna kultuuriataee. Külastajaid oli sel korral natuke üle 400, programm korralik, meil oli mitmeid partnereid ja korralik meeskond. Paljudele meeldejäävaimaks asjaoluks oli aga see, et esimesel päeval jagasime konverentsikeskust Reformierakonnaga, kes korraldas oma aastakonverentsi. Poliitikute hulka, kes üllatunud pilguga imelikes kostüümides noori ringi trallamas nägid, kuulusid ka Tartu meer ning härra peaminister.

Meeskond on üks teema, millel mul oleks soov peatuda eraldi lõiguga. Ma ei suuda ära kiita neid tublisid inimesi, kes on aidanud kaasa festivali toimumisele. Kes esimest korda, kes juba festivali sünnist saati. Meeskond koosneb meil täielikult vabatahtlikest, kes oma vabast ajast töö ja/või kooli kõrvalt festival kokku panevad. Head pole siiski ilma halvata. Mida suuremaks ja aeganõudvamaks on festival kasvanud, seda selgemaks saab, et korraldamine ei ole jõukohane enam kõikidele. Meeskonna kokkupanemisel on vaja arvestada inimese iseloomude, oskuste ja võimalustega. Meeskond on aga jätkuvalt hindamatu ja nende poolt tehtud kulud pole mitte ainult ajalised, vaid ka materiaalsed. Rahalised võimalused on alati seadnud teatava piiri festivali korraldamisele ning seetõttu on õnnestumisele pannud õla alla korraldajad ise. Kes on toonud oma kodust tehnikat kasutamiseks, mangasid lugemiseks või soetanud midagi omade kuludega. Näha meeskonda, kes on nõus andma endast kõik ja rohkem kui vaja, on korraldamiseks tugev motivaator.

Festivali kasvades on meie jaoks iga aastaga olulisemaks saanud erinevad sponsorid ja koostööpartnerid. 2011. aasta festival polnud veel alanudki, kui juba pidi olema valmis 2012. aasta projekt, et esitada see esimesele võimalikule sponsorile. Peakorraldajate grupp pannakse kokku juba poolteist aastat varem, teised korraldajad eelmise festivaliaasta lõpuks. Sponsoreid ja partnereid tuleb otsida kogu aeg, aasta läbi. Korraldamisest on saanud peaaegu nagu töö, mis nõuab pühendumist ja aega, mida tihti ei pruugi leiduda. 2012 oma rahaliste kuludega andis aga selgelt märku, et sponsoriteta enam üritust korraldada ei ole võimalik ning järeleandmisi eeltöös teha ei saa. Ühtlasi vajab uuendamist ka programm, mida on vaja vürtsitada aegajalt uute teemadega ning lähenemistega. Järjest olulisema koha võtab endale reklaam, et jõuda kaugemale kui püsivad huvilised ning kasvatada neid animehuvilisi juurde. Raskused on aga selleks, et neid ületada.

Planeerides 2013. aasta festivali, on rõõm tõdeda, et meil on olemas rohkem ideid kui suudaksime kahe päeva sisse ära mahutada. Käesolev aasta näitas, et üritus on juba tuntud ning meid leitakse ise üles, inimesed teavad meist. Ühendust on võtnud meediaväljaanded ning firmad. Korraldusmeeskond järgmiseks aastaks on hästi motiveeritud ning rohkete ideedega. Hea meel on tõdeda, et üritus on muutunud üheks aasta olulisemaks sündmuseks mitmetele noortele inimestele, kes pikkisilmi juba tulevat aastat ootavad. Nüüd on meie kui korraldajate ülesanne neile mitte pettumust valmistada.

Kaia Jallai

MTÜ Animeklubi Asashio asutaja ja president, AniMatsuri peakorraldaja

Animatsuri kohta leiab veel lisainfot nende Facebooki lehelt ning nende kodulehelt.

Oktoobrikuu parima arvustuse määramine (Aasa Tamm)

Oktoobri parima arvustuse määramine oli selles mõttes lihtne, et ega neid palju ei olnudki. Kokku 51 arvustust, arvustuseks ei olnud loetud paljast hindamist - pidi olema natukenegi teksti.

Varasematel kuudel on tahapoole liikudes olnud:

september - 88 arvustust

august - 64

juuli - 126

juuni - 89

mai - 86

aprill - 155

märts - 127

veebruar - 98

jaanuar - 42

Tahapoole liikudes ja jaanuarini jõudes kadus tunne, et see 51 võiks mingi allakäigu märk olla - lihtsalt kõikumine ongi nii suur. Millest see küll sõltuma peaks (?), ei ole siin oluline. Oktoobri 51st oli nädalavahetusel üles riputatud kõigest kuus arvustust ja tavapärase töönädala sees salvestatutest oli 26 e salvestusaeg kella 8 ja 18 vahel. Umbes pooled.

Pikkuse järgi jaotusid arvustused:

Kuni 200 tähemärki - 5 tükki,

201 kuni 1000 - 24,

1001 kuni 2000 - 11,

2001 kuni 3000 - 5,

Üle 3000 - 6 tükki

51 arvustust jaguneb 20 arvustaja vahel, kus Silver Sära ja Kristjan Sander on kirjutanud seitse arvustust, Lauri Lukas ja Johannes Koit viis arvustust, ülejäänutel on alla nelja. Ühe arvustusega on kaheksa kommentaatorit.

Enimarvustanud nelja arvustaja kohta vaatasin ka nende keskmisi hindeid - statistiliselt olulist erinevust oktoobri hinnete keskmiste vahel ei olnud (2,8 kuni 3,3) - ei ole võimalik öelda, et mõni neist hindab ülejäänutest madalamalt või kõrgemalt. Küll aga torkas silma Kristjan Sanderi hinnete suurem hajuvus - ta oli ainuke neljast, ülejäänud ei kasutanud hindeid üks ja viis - mis muudab Kristjan Sanderi hinded minu jaoks usaldusväärsemateks.

Arvustamise osas esitab Indrek Rüütel oma Tiit Tarlapi ,,Lõhestusjoone" kohta kirjutatus olulise küsimuse: ,,Kas peaks arvustama raamatut, mida ei suuda lõpuni lugeda? Või: kuidas sellist kommenteerida?" Oma peas olen lisanud siia veel ühe küsimuse: ,,Kuidas peaks taolist raamatut hindama?"

Indrek Rüütel on pidanud taolise raamatu arvustamist vajalikuks ja võimalikuks - millega ma olen täieti nõus. Küll aga ei ole ma nõus tema ootamatu leebusega taolise teksti hindamisel - ta on pannud kahe (mitte ühe) ja arvustuses ei ole välja toonud mitte midagi positiivset või meeldivat. Tekkis tunne, et järsku tema sisemises hindamiseskaalas puudubki hinne ,,üks". Kontrollisin - selgub, et olin eksinud - kellegi mulle tundmatu ,,Must kaardivägi" on kuu varem pälvinud talt ühe ja selle jutu kohta oli tal arvustuses nii mõndagi positiivset öelda.

Minu seisukoht: üldiselt kuulub (igavuse, viletsuse tõttu) lõpuni lugemata raamat (jutt) hindamisele ja arvustamisele küll, selleks peab olema läbi loetud vähemalt umbes 50 lehekülge või kolmandik ja reeglina peaks taoline oopus saama hinde ,,üks", selle tõstmine on võimalik, kuid nõuab veenvat põhjendamist.

Arvustusi vaadeldes tõin nende juures välja tunnuse ,,madalaim hindaja". Selle määrasin juhul kui arvustava jutu kohta oli a) vähemalt neli arvustust ja madalaim hinne oli ainuke omataoline või b) üle nelja arvustuse ja madalaimat hinnet oli alla kolme.

Madalaimat hinnet (hindajat) oli taolise reegli abil võimalik välja tuua 16 - l oktoobris arvustatud jutul, neist seitsmel juhul oli madalaim hinne pandud oktoobris (44%). Kuigi ma ei toonud seda välja varasemate kuude juures, tundub see mulle näitavat trendi suurema kriitilisuse ja ranguse suunas.

Parima valimisel välistasin arvustused juttude kohta, mis potentsiaalselt mulle mitte midagi ei tähenda - erandi teinuks seesugusele vaid siis, kui see olnuks kirja pandud väga eriliselt ja väljapaistavalt kaunilt. Sellesse klassi kuulusid aastakümneid tagasi inglise või vene keeles avaldatud (arvustajate arvates) keskpärased lood autoritelt, kes praeguseks kirjutamise lõpetanud. Samuti kuulus siia suur hulk kodumaist ulmetoodangut, mõnda neis ma sirvisin raamatukogus kah, aga ei äratanud huvi. Luban, et edaspidi üritan neid kodumaiseid tiba rohkem lugeda. Erandina vajab võib olla eraldi välja toomist Silver Sära arvustus 19.-st oktoobrist, mis oli oktoobri kuu pikim (jutu hinne 2). Arvustatud oli raamatut, mis ilmselt ei kuulu ei kirjandusse ega ulmesse, vaid hoopis psühhiaatria valdkonda (jätan siin autori ja pealkirja nimetamata vältimaks selle guugeldamise võimalust, huvilised saavad selle kuupäeva järgi BAASist ise üles leida). Arvustus oli hea, kuigi tervelt neljandiku sellest moodustasid arvustatava jaburust näitavad tekstilõigud, aga ... see pauk oli ilmselt sääse pihta. Sirvisin minagi raamatukogus - lugesin kolm lehekülge, ei rohkem, ei kunagi.

Oli ka selge, miks erakordselt vilets jutt sai miinimumist kõrgema hinde - piltide pärast. Pealegi oli Silver Säral see viga, et ta oli mulle kuu parima tiitli andnud - ja mulle tundub ebaviisakas olevat palli tagasipõrgatamine (juhul kui tema arvustus ei ole peajagu kõikidest teistest üle - seda kohe kindlasti ei olnud).

Oktoobri parima arvustuse määramine oli selles mõttes raske, et viimase otsustamise hetkeni jäid konkureerima kaks enamvähem ühepikkust arvustust: Must Kass, Robin Hobb, Assassins Quest, 21. oktoobril ja Andri Riid, Sergei Lukjanenko, Notnoi Dozor, 30. oktoobril. Neid kahte ühendab arvustavatele madalaima hinde panemine - tea, kas halvasti ütlemine on lihtsam või on tegemist arvustuste hindaja oma kiiksuga... Mõlemates on tooniandvad ka arvamuse subjektiivsust näitavad suulisele kõnele iseloomulikud elemendid.

Keeleliselt oli Musta Kassi tekst kahtlemata oktoobrikuu kauneim - tema lugemisest tekkis selge empaatiline lugemiselamuse kujunemise pilt. Aga, kaunist muljet rikkusid minu jaoks kaks küsimust:

1) Mis sundis teda kätte võtma triloogia kolmandat osa, kaks esimest olid ju tema poolt tunnistatud lootusetult lollideks (esimese osa puhul kaks ja ,,tädilik soga", teise puhul üks ja ,,juba ammu pole nii ilget jama lugenud")?

2) Veider kujutlus, justkui oleks kirjanduse headus kuidagi seotud (autori) munade olemasoluga? Tundus, justkui oleks kolmas osa kätte ja arvustamisele võetud naiskirjanike vaenamise harjumusest... ja see kaks, tekstist tuleneva selge ühe asemel, oli ka põhjendamata.

Muide, kuigi kolmas osa on mul lugemata, siis kaks esimest jäid minulgi pooleli - peategelane oli liiga loll, oli selge, et lõpetab halvasti ja selle halvastilõpetamise üksikasjad polnud üldse huvitavad.

Andri Riidi arvustusega kaasnes mul oluline ahaa-elamus. Olin juba hulk aega hoogu võtnud, et seda va paljukiidetud Lukjanenkot lugeda, aga kord polnud seda raamatukogus sees, kord unustasin mina.

Andri Riid tekitas oma arvustusega minus selge arusaama - tegelikult olen ma seda ju lugenud! Olen seda lugenud, õlgu kehitanud ja unustanud.

Unustanud.

BAASis on eelnevad arvustajad jutustanud lahti sisu ja seletanud jutu imelisuse erinevaid külgi, kuid minus ei liigutanud miskit.

Nüüd kirjutas Andri ,,Tüütu, raisk" ja seletas kolmest küljest lahti tüütuse kulgemise tee ja ma teadsin, et olen seda lugenud! Ja teadsin, et Lukjanekot ma enam lugeda ei taha.

Käisin raamatukogus kontrollimas - jah, jumala eest! See ta oli.

Kaalusin mitu päeva, kas minu ahaa-elamus kaalub üles arvustamisteksti kauniduse või vastupidi. Kas sisu kaalub üles vormi või vastupidi.

Ahaa jäi peale!

Otsustamisel võis olla oluline ka tõdemus, et Must Kass on parimaks valitud kordades enam kui Andri Riid

Palju õnne Andrile ja

palun ka edaspidi samalaadseid ahhaa-elamusi!

Aasa Tamm

06.11.2012

Hiline Lõikus III (Agur Tänav)

Käesolevas loos soovin tutvustada huvilistele larpisarja Hiline Lõikus. Osalesin selle kolmandal mängul, ning sain väga mõnusa elamuse. See on suurepärane postapokalüptiline maiuspala rollimänguhuvilisele, sellisele, kes ei põlga ära militaarteemat, kellel automaadid ning vihisevad kuulid panevad silmad särama ja märjad jalad ning metsa kadunud toit on mängusisene, mitte mänguväline probleem.

Mida tuleb esile tuua ja kiita, on see, et mängujuhid on näinud vaeva, et Lõikus ei kujuneks pelgalt sõjasimulatsiooniks vaid on lisanud ka puhtalt rollimängimist võimaldavat neile kel meeldib seigelda Lõikuse-maailmas ilma militaarkarjääri valimata ning saavad oma adrenaliinivajaduse rahuldatud ainsatki kuuli tulistamata. Lisaks lahingumöllus ellujäämisele on loodud terviklik maailm koos majandusmudeliga, inimestevaheliste suhetega, poliitikaga, intriigidega, mis igaüks annab loole oma varjundi ja oma sügavuse.

Allpool kasutan mängujuhtide loal hulgaliselt tekstilist ja illustreerivat materjali Hilise Lõikusega seotud veebilehtedelt, mille nimekirja leiate artikli lõpust.

Pildil: Tech näeb vaeva minevikutehnika kallal

ALGUS

Kriisid reeglina kihistavad inimkonda ja ei olnud erandiks ka Suur Pauk - suuremad, rikkamad ja mõjuvõimsamad tekitasid endale pärast sõda tugevasti kindlustatud Linnad, kraapisid endi kõrvale kokku helgeimad (ellujäänud) pead ja osavaimad sõdurid ning ülejäänud rahvas jäeti seinte taha mädanema.

Nii tekkinud Linnad olid piisavalt kaugel üksteisest, et kujundada välja oma ideoloogia, omad põhimõtted ning üksteisele mitte jalgu jääda. Konflikte muidugi oli, kuid reeglina oli teise Linna ründamine liialt kulukas protsess.

Pildil: Kasutatud sidemete steriliseerimine

HiliseLõikuse larpiseeria kolmandale mängule, mis seekord toimus Tapa polügoonil jõudsin läbi lakkamatu sügisese vihma. Loodus ise elas vist mängule kaasa, sest kohandas ennast just parajaks tuumasõja järgse maailma lõpututeks hallideks pilvedeks, madalaks sombuseks taevaks ja ,,radioaktiivseks" sabinaks, kus sadas kord vähem, kord rohkem, kuid täielikult ei lakanud veevaling kordagi. Imekspandaval kombel ei häirinud see niipalju kui mina nägin, kedagi. Kui sa kord juba oled maailmalõpujärgsesse maailma vabatahtlikult seiklema tulnud, siis oleks patt paremat ilma tahta.

Kohapeal oli juba sõjaväelaagri meeleolu. Kõikjal sagisid ringi rohkem või vähem laigulistes välivormides postapokalüptikud, relvastatud plasti tulistavate, kuid elutruude airsoft-automaatide, püstolite ja pumppüssidega. Ainult kaupmeeskonna neegrid uhkeldasid oma UAZ-i ümber eredavärviliste rõivaste ja Kalanikovi automaatidega. Need tegelased tõid naeratuse suule vist igaühele, kes mustanahalisi kohtas.

Pildil: Tumedanahaliste kaubaveok on rünnaku all

Mängujuht varustas mindki piletihinna sisse käiva relvaga ning juhatas meie Uniooni Asula ekspeditsioonisalga juurde. Seal sain laskemoona, laadisin salved, tegin paar proovilasku ja juba läkski asjaks.

Pildil: Loo autor lasi vangil end pildistada

SÜNDMUSED

On mattunud liiginformatsiooni, propaganda ning vastupropaganda alla hetk millest see sündmusteahel algas. Kuidas juhtus, mis juhtus, kes tegi? Vastused kõigile nendele küsimustele on erinevad, olenevalt kellega rääkida. Fakt aga on see, et Konföderatsiooni Linn ja Uniooni Linn sattusid omavahel sõjajalale. Peagi pärast esimesi ärevaid uudiseid tekkinud konfliktist jõudis Asula elanikeni järgmine, oluliselt hirmsam, uudis: maani oli maha põletatud üks Uniooni mõjusfääri kuuluv Asula. Õige pea kinnitasid seda ka Asulate skaudid, kes olid kohale jõudnud ainult veel vaevu hõõguvate rusude vahele. Ellujääjaid polnud, kuigi kõiki surnukehi ei leitud - majade rusude läbituhlamiseks polnud enam ei aega ega mõtetki. Kes täpselt sellise kohutava teoga hakkama sai, ei tea keegi. Konföderatsiooniga oli muidugi sõda, kuid Asulad ise jäeti tavaliselt sellistes konfliktides rahule, kuna nad omasid rohkem väärtust tervetena. Üksikud Konföderatsiooni Linna ja Asulate sõdurid, kes vangi langesid, väitsid jumalakeeli, et nende poolel olid inimesed sellisest julmast teost sama jahmunud ning kohkunud. Sõda puhkes sellegipoolest. Kuna territooriumite vaheline piir koosnes radioaktiivsete laikude vahele jäävast paarist pudelikaelast, mida kumbki pool meeleheitlikult kaitses, jõuti peagi patiseisu.

Pildil: Uniooni asula tsiviiljuht (keskel) ja võitlejad

Möödusid nädalad. Lähenema hakkas talv ning kumbki osapool polnud suutnud saavutada mõne pudelikaela juures ülekaalu. Linnad pöörasid silmad oma Asulate poole. Kuskilt pidi tulema see lisajõud, et saavutada üksainus otsustav läbimurre vastase territooriumile. Nii värvati meie Asulast tasu eest ekspeditsioonisalk, kes pidi sõja käiku ühes neist pudelikaeltest pöörde tooma. Ka Konföderatsiooni pool käis kuuldavasti Asulates kibe värbamistöö.

Meie rühm jõudis pärast mõnepäevast rännakut määratud punkti, leides eest vana, aga mingil määral kuiva punkri. Kuna käsk oli lihtsalt kohale jääda ning kõrvad lahti hoida, siis seda ka tehti. Muidugi käivitus asulaelanike praktiline meel ning lähiümbruskonda hakati läbi kammima vana tehnoloogia, keemia ning heljurõisikute olemasolu osas. Kõike leiti külluses ning kraam tassiti punkrisse kokku.

Pildil: Konföderatsiooni üksuse tugipunkt

Kohale saabus lõpuks Linna üksus, kelle komandör aega raiskamata selgitasid olukorda, et on vaja üles lükata sidepidamiseks vajaliku antenni milleks ta vajas meie salga tehnikamehe abi. Mast sai püsti rekordajaga, hakates vahendama Linna kindrali käsklusi Uniooni põhijõududele, kes mitte väga kaugel raskeid lahinguid pidasid.

Masti valvates saadi vahepeal kontakt Kaupmeeste Gildiga ning asuti nendega läbirääkimistesse. Gild oli ka huvitatud nii kollase heljurõisiku gaasist kui ka vanast peentehnoloogiast, millest asularahvas niikuinii ise midagi ehitada ei osanud, kuid oli varmas kokku otsima ja edasi müüma.

Täiesti ootamatult aga lendas sügisene idüll vastu taevast kui mets hakkas kaikuma automaadivalangutest ning hüüetest. Konföderatsiooni kui Uniooni asulate üksused olid üksteist leidnud. Metsikud ning halastamatud lahingud kestsid tunde ja mõlemad osapooled kandsid kaotusi nii surnute, haavatute, kui ka vangilangenute näol.

Pildil: Uniooni asula kuulipildur oma relvaga, kel hellitusnimeks "Kati"

Hävingukeeris kestis kuni pimedani, mille jooksul toimus erinevat sorti sündmusi- rünnati Gildi inimesi Uniooni lisaüksuse mahitusel, tseremoonitsemata lasti maha Konföderatsiooni militaarjuht, rünnati ja võeti üle Konföderatsiooni baasi ning samal ajal rünnati ning võeti üle Uniooni baasi. Selle sündmusteahela täielik analüüs võtaks liialt palju aega ja ruumi, nii et kes on sellest täpsemalt huvitatud, saavad lugeda nendes juhtumistes osalenud inimeste muljeid ja läbielamisi selles vabadokumendis

LÕPETUS

Kuid, lõpuks saabus ka vaikus ja rahu. Asulad vahetasid vange ning läbirääkimiste ja Linnade sõdurite kaudu tuli välja, et kogu sõda oli Linnade mahhinatsioon liiga tugevaks muutunud Asulate vastu. Kardeti konkurentsi ning seepärast olid Konföderatsiooni ja Uniooni Linn leppinud kokku leppinud, et mahitavad asulad üksteise vastu sõtta ja seda stsenaariumit olla kasutatud juba aastaid. Ise nimetasid nad seda asulate elanike seast välja kutsutavat süstemaatilist enesehävitustööd Lõikuseks.

Asularahvad needsid Linnu, lubati omavahelist sõprust ning lepiti kokku sidekanal mille kaudu üksteisega Linnu vältides turvaliselt kontakti luua saaks. Oma uus teadmine hoiti salajas - kardeti, et kui Linnad saavad teada, et Asulad teavad, siis tehakse nad kiiresti Linnade ühendvägede ja kaugemalt palgatud võõrasulate vägede poolt maatasa.

Lootust sisendasid rahvale siit-sealt leitud vettinud lendlehed, mis kutsusid inimesi rändama lõunasse, kus olla väidetavalt Linnadevaba piirkond. Kaks asulat otsustasid asjaolude uurimiseks saata välja ühisekspeditsiooni. Jälgige teadaandeid, teiegi võite kandideerida selle ohtliku retke osaliseks!

Pean tunnistama, et mul ei ole tükk aega nii lõbus olnud ning kui vaadata teistegi osaliste mängujärgset entusiasmi veel pikalt peale üritust suhelda läbi Skype ühisvestluses, kus rollimäng mühinal edasi käis, siis polnud ma ainuke.

Eks selleski mängus oli kitsaskohti ja väikseid probleeme nii korraldusliku poole (liiga palju laskemoona) ja mängijate omavaheliste, ajuti mänguväliseks nähvamiseks läinud ütlemiste pärast (lähimaa pealt plastiga näkku saada just tuju heaks ei tee), kuid need on üksikud kobistamised mida on sajaprotsendiliselt võimatu vältida ja mis üldist rõõmu kordaläinud mõnusa ajaveetmise üle ei tumendanud.

Hilise Lõikuse teema dragon.ee-s, kus olemas kõik vajalik materjal huvilisele - link

Lisaks veel eraldi maailma taust - siin

Facebooki lehekülg - siin

Ja loomulikult treilerid:

Hiline Lõikus 2 treiler - link< br />

Hiline Lõikus 2,5 treiler - link< br />

Hiline Lõikus 3 treiler - link

Lauamänguarvustus: Mission: Red Planet (Ove Hillep)

1888... Punasele planeedile saadetud automatiseeritud sondid edastasid viimased teated, mis paljastavad ühemõtteliselt, et planeedi pind koosneb hindamatutest loodusvaradest. Leitute hulgast on avastatud ka kaks uut ressurssi:

Celerium - uus element perioodilisustabelisse. Celeriumi omadused on üllatavad. Teadlased kavatsevad kasutada uut ainet kütusena, mis peaks tõstma ükskõik millise masina võimsust tuhandekordselt, avades sellega tee tähtedele.

Silvaniit - materjal, mis on tihedam kui ükski teine aine Maal.

Kinnitati ka uskumus, et planeedi pinnal tõesti leidub jääd. Seda võib kasutada atmosfääri loomiseks, mis lubaks omakorda planeedi koloniseerimist.

Sina oled kaevanduskompanii juhataja. Sina pead kontrollima punase planeedi pinna alla peitunud maagitaskuid, et rakendada neid uusi loodusvarasid.

Sa ei tohi kauem oodata.... Marsile!

Kõigile aurupungifännidest lauamänguritele on see mäng küll üks must-be objekt. Tegu on aurupungi kõige ehtsama esindajaga, mis teeb kujundusega silmad ette kõigile enam-vähem sama anri esindajatele (Kronos, Brass, Dust ja ka Industria). Mäng on vana prantsuse mänguguru Bruno Fiadutti loomingust, kelle debüütide hulka kuulub näiteks ka eesti keeles ilmavalgust näinud ,,Citadels" ja 2008 aastal ilmunud (ning 2011 aastal uue kuue saanud) ,,Red November". Tuleb ka ära mainida tema koostööpartnerit Bruno Cathalat (mängu ,,Mr. Jack" looja), kellega koos see mäng on välja mõeldud.

Nagu pildilt näha võib, on tegu 1888 aasta Marsi geopoliitilise kaardiga, kus võib näha kümmet piirkonda (7 neist servadel, kolm keskel). Sel ajal oli viie suurema korporatsiooni eesmärgiks saata kosmoselaevadega punase planeedi poole võimalikult palju inimesi, et vaesed mehed ja naised saaksid alustada tööd võõral taevakehal. Vähe on teada kolme keskmise piirkonna kohta, kuna sealsed tolmutormid ning eeterlikud resonantsid häirivad sidet ning takistavad avastusretki.

Kes ajalugu täpsemalt mäletab, teab, et just selliste laevadega läksid esimesed inimesed Marsile. Praeguseks on need küll paljuski täiustunud, kuid vana head ja töökindlat aurumasinat ei asenda ka tänapäeva tehnoloogiaga miski. Vasakpoolsel pildil võite näha laeva ühelt poolt, kus on silt sihtkohaga just nagu tänapäeva voorimeestelgi, punane hoiatussilt, mis näitab soovitatavat inimeste arvu laevas eeldusel, et nad end seal mugavalt tahavad tunda. Viimasena võite vaadata illuminaatorist hingematvaid Marsi vaateid, mille toovad teieni M&M visiokorporatsioon (soovi korral võite suurendada teile väga tuttavaks saavat kaevandusrajatist, mille kitsad olud tunduvad pärast nende kosmosest vaatamist lausa priiskavad). Paremal poolel võite näha laeva teist poolt, mis on kaetud varjevärvusega, et pääseda õhupiraatide lõhkevate kahurikuulide eest.

Ülal võite näha tolle aja igapäevast nähtust: Kosmoselähetuste keskust. Tänapäeva kiire elutempo juures suudame me vaevalt uskuda, et sel ajal suurimaks läbimurdeks arvatud keskus suutis korraga lähetada orbiidivälisele trajektoorile vaid viis laeva korraga. Kuid just sellisest primitiivsest asutusest saadeti teele esimesed astronaudid, kes muutsid elutu punase pinna viljakaks oaasiks päikesesüsteemis.

See algupärane illustratsioon avastati aastal 2156, kui kaevati välja New Utopia varemed. Teadlased usuvad, et esimesed astronaudid hakkasid meeletust kurnatusest tingituna kummardama neid teele saatnud isikuid. Selle järgi võib eeldada, et mitte kõik ei tulnud siia vabatahtlikult.

Hiljem kinnitab Vasistas Borealisest leitud maal varasemaid teooriaid. Kui mõningad astronaudid tulid planeedile vabal tahtel otsima uut võimalust, siis nagu viitavad tõendid, oli selle aja majanduslik situatsioon piisav, et suruda mitmed pereisad korporatsiooni tahte ees põlvili ning, saadetuna korporatsiooni rahade eest ,,Uude Maailma", pidid nad siin poolsunnismaiselt oma reisiraha tagasi teenima - kui õudne võis olla selle aja elu. Lühikese ajaga jõudsid planeedile teadlased, kes avastasid maapõuest uusi maavarasid või leidsid märke ohust, maadeavastajad, kes tegid pikki retki kaardistamaks tohutuid jõesänge planeedi pinnal, sõdurid, kes tõid endaga kaasa vägivalla, ning piloodid, kes ei suutnud kuidagi leppida asjaoluga, et maanduma peaks sinna, kus kästud. Loomulikult ei läinud kõik alati planeeritult ning mitmed laevad plahvatasid enne õhkutõusmist. Kahtlustati küll sabotaai, kuid midagi ei suudetud tõestada.

Ülal võite näha vanu ürikuid, mis kirjeldavad erinevatest piirkondadest saadud geoloogilisi, geograafilisi ning bioloogilisi aruandeid. Osad neist, nagu arvata võib, osutusid võltsinguteks - praeguseks on lihholoogid tõestanud, et Ausonia piirkonnast kadus harilik ränisamblik (Menegazzia silicisbrata) juba 400 miljonit aastat tagasi. Sellest hoolimata on sellest ajast teateid harvade eksemplaride avastamisest sealkandist.

Ürikute hulgas leidub ka diplomaatilisi kontrahte, mille nimel kaevanduskompaniid olid nõus üksteisel kõrisid läbi närima. Selliste lepingute juures ei olnud kellelgi kahju mõnesaja astronaudi surmasaatmisest - see kirjutati kompanii statistikasse ning kapitalist arvati maha perele saadetav kompensatsioon, kui selleks üldse vajadust nähti.

Sellisena kujutavad tänapäeva teadlased ette esimeste astronautide töötingimusi uuel planeedil. Nagu näha, olid need äärmiselt kehvad ning tihtipeale pidid nad töötama päevi ilma toiduta. Kuid kvantiteedis peitus kvaliteet - mida rohkem töölisi kompanii Marsile lähetas, seda kindlam oli ettevõtte võimalus teenida tehtud kulutused tasa. Just seetõttu olid kompaniid nõus oma kulu ja kirjadega nõus töölisi punasele planeedile saatma. Lepinguga seotud töölised ei osanud oodatagi, millega nad ennast sidunud on.

Kõige väärtuslikumaks osutus celerium, millega töötavad ka tänapäeva tähelaevad - vana ning töökindel tehnoloogia. Jää tundus esimestele astronautidele küll täiesti mõttetu loodusvarana, kuid kui üks väike kompanii enamus jääd võileivahinnaga endale ostis, sellest õhku hakkas tootma ning lõpuks selle ka maksustas, hakkasid kõik selle vastu huvi tundma.

Sellega lõpeb meie lennuliini ajalooline planeedi tutvustus. Maa&Mars lennuliinid soovivad kõigile kena päeva ja meeldivaid elamusi Marsil. Maandume 10 minuti pärast....

Pildid pärinevalt lauamänguportaalist BGG.

Novembrikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Novembrikuisesse pimedusse toob seekordne pildimäng hea jupikese õudust. Mida muud neil õhtutel ikka teha, kui mõne hea filmiga ennast poolsurnuks ehmatada, kui vähegi võimalik.

Sel korral on pildid elemendid kolmest filmist. Tahame teada, millistest filmidest need pärit on - elemendi-objekti nime ei ole tarvis. Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Ühe filmi/sarja äraarvamise eest saab 1 punkti - kokku võimalik saada 3 punkti. Vastata saab kuni 25. detsembrini.

Iga vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi 2011. aastal ilmunud Vernon Vinge ulmeromaan "Sügavik taevas" sarjast Sündmuste horisont. Tegu on kasutatud, kuid hästi hoitud raamatuga.

Oktoobrikuu pildimängust võttis (nagu eelnevalgi kuul) osa 5 inimest ning enamus arvasid õigesti ära kõik kolm filmi, mille elemente oli pildil kasutatud. Kasutades random.org nimekirjasegajat sai oma kollektsiooni uue filmi Lauri L. (Timestamp: 2012-11-27 08:18:19 UTC)

Aga õiged vastused? Need kolm filmi, mille elemente võis pildilt leida, olid:

1. Looper (2012)

2. Men in Black 3 (2012)

3. Prometheus (2012)

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Oktoobrikuu ulmkonnakroonika 2012

Veel tulemasolevad või toimuvad üritused

13. detsembril kell 15.00-17.00 Tartu Linnaraamatukogu kohvikus Lutsu Juures toimub kirjanduskohvik. Arutluse all on Audrey Niffeneggeri "Ajaränduri naine". Vestult juhib Ülli Tõnissoo, tema arvamust raamatust saab lugeda siit

12. detsembrini on Tartu Linnaraamatukogu peamaja II korrusel raamatunäitus "Videviku lapsed". Näitus tutvustab vampiire ajaloos ja rahvaluules (nt W.Bartletti ja F. Idriceanu "Verelegendid. Vampiir ajaloos ja müüdis"), kirjanduses (J. W. Polidorist ja B. Stokerist D. Shani, J. L. Smithi, C. Harrise ja A. Lindqvistini, J. Ilvesest I. Harglani) ja kinolinal ("Nosferatust" "Videvikuni"). Näituse tarbeks tehtud nimestikud eestikeelsetest vampiiriraamatutest ja vampiiridest filmides ja telesarjades pildireana.

Tallinna ulmehuviliste novembrikogunemine Lost Continendis

Sobiva koha otsingud on ürituse ümber viimasel ajal kuumi kirgi üles kütnud. Ometi ei või kogunemine tormi tõttu pidamata jääda ning nii see leidiski 16. novembril kell 18:00 aset jälle vanas heas Lost Continendis. Maha istumiseks oli reserveeritud aknaalune laud, kuna nostalgiline trepialune on remondijärgselt ulmeseltskonna jaoks lihtsalt liiga pisikeseks jäänud! Läbi viidi loendus ja tuvastati neliteist nime: Margus Makke, Taavi Kalju, Tarmo Vaarmann, Eva Luts, Tea Roosvald, Ats Miller, Sirje Kingsepp, Mart Kalvet, Andreas Jõesaar, Liina Freivald, Tanel Raja, Silver Sära, Triinu Meres ja Indrek Kõrve. Osa rahvast kahjuks suutis kirjapanekut vältida.

Kogu esimese tunni jooksul reguleeriti ka uut lauasuurust spontaanselt nagu konstruktorit, lähtudes küll rahvaarvu tõusust, küll vestlusteemadest, mis nõudsid nii kobardumist kui ümberkobardumist. Andreas Jõesaare seltskond näiteks asus kohe saabudes lauamängu mängima. Mõned rääkisid BAASi arvustustest, mõned arvustasid BAASI, põgusalt puudutati igihaljast terminoloogia küsimust. Osa staaikaid kogunejaid tutvus vähemnähtud või uuemate ulmefännidega. Üheks laudkondadeüleseks vaidluseks kerkis tuline arutelu kujunduse üle Strugatskite ,,Hääbuva linna" verivärskel esikaanel (pilt Sirje Kingsepalt), kuna kompositsiooni tumedam fookus peitis endas varjatud saladusi. Juhatamata oleks küllap mõnigi pildilt portree üles leidnud alles valguskirkal suvepäeval ning silmi hõõrudes mõlgutanud, kuidas säärane ilmutus sinna tekkinud on. Kogenumad ulmehuvilised aga hõõrusid hoopis raamatut, et veel ostmatagi eksemplarilt kahtlane plekk salaja maha pühkida. Uusi raamatuid sai uudistada ka selleaastase Orpheuse Raamatukogu rikkast reast ning soetada võis ,,Saladusliku Tsaari", sest kohal viibis Eva Luts koos mahlase trükilõhnalise varandusega. Jaotasime rahakottide sisu ning raamatuvirnad põhjalikult ümber.

Sellekuise ürituse peamiseks eripäraks oli kogumemispaiga kiire mahajätmine seoses võimalusega kella kaheksa ajal ümber asuda von Krahli baari ja lülituda ürituse ,,Trashi sünnipäevapidu" koosseisu. Seda tehti väikeste gruppide kaupa jalaretkele asutades, teisi järele oodates või kannule kõndides. Üldine hinnang ilma ning jalutamise kohta oli pooldav ning optimistlik, välja arvatud Mart Kalveti poolt, keda vaevasid kurjemat tõugu uued saapad. Abivalmilt kerkis kõikjalt õpetusi saabaste korralekutsumiseks ning üksmeelele jõuti punktis, mis sisaldas paberit ja piiritust. Kahjuks tuli välja, et Kalveti saapad on metallist ega allu leebele pedagoogikale. Jäigi teadmata, kuidas saapaid arstiti.

Von Krahli ukse peal ootasid piletiostnuid vara kohale jõudmise puhul ilusad mustad kassetid, kus peal spetsiaalne kava sellel õhtul esinevate kollektiivide loomingust. Sünnipäevalaps ise peitus sel kellaajal saali kaugemas nurgas. Ukse pool figureerisid murelikud Kristjan Rätsep ja Osvald Soobel. Paljud ulmeühinglased siirdasid oma huvi ulmelisse muusikasse ning loobusid arutelust sootuks. Teine osa valis roteerumise lavaesise saali, rõdulaudkondade ja sisehoovi vahel. Viimases pudises küll kujuteldavast laest külma vihma alla, aga seinad olid ümber ja süda soe - mõnigi kasutas juhust ning vestles end uljalt hääletuks. Andreas Jõesaare seltskond asus jällegi lauamängu mängima. Sisehoovist leiti üles trobikond loendusele mittelaekunud ja/või otse Tartust kohale tulnud ulmehuvilisi, nendehulgas J.J. Metsavana, Ove Hillep, Eva Liisa Sepp, Spirit, Jaile ja palju teisi. Kuna nüüd olid sisehoovis koos juba mitmed toimetajad ja peatoimetajad, toimus nende vahel püstiseisev maailma- ehk niijagamisnõupidamine ja nagu salakuulajad kinnitavad, sõlmiti Mingi Sõbralik Pakt.

Kuna järgmise kuu kolmas reede langeb toomapäevale ja kui veab, toimub koguni Maailma Lõpp, tulge seda kindlasti nautima 21. detsembril Tallinna ulmehuviliste kogunemisele! Kui just uut kohta välja ei kuulutata, leiab üritus/viimnepäev aset Lost Continendis.

Tea Roosvald

Piltide autor Marko Pytsep

Kirjandusõhtu: Kirjutamise teooriad ja praktikad

Tartu Linnaraamatukogu IV korruse saalis leidis 31. oktoobril kell 18 aset kirjandusõhtu "Kirjutamise teooriad ja praktikad". James N. Frey raamatust "Kuidas kirjutada neetult head romaani" rääkisid kirjandusteadlane Krista Ojasaar, kirjanik Maniakkide Tänav ja kirjastaja Eva Luts. Põgusalt tuli jutuks ka ulmejutukirjutamise õpitoad ja raamat "Saladuslik tsaar".

Peale kirjandusõhtut toimus ka Tartu ulmekirjutajate ühiskirjutamine.

Siim Veskimees Tartus

Reedel, 9. novembril algusega kell 17 oli Tartu Linnaraamatukogu IV korruse saalis elust, ulmest ja kirjutamisest rääkimas Siim Veskimees. Veskimehega vestles Veiko Belials.

Peale kirjandusõhtut liikusid ulmehuvilised edasi Club80-sse (endine Labürint, Vanemuise 21a keldrikorrusel) ning jätkasid ulmealast vestlust sealses mitteformaalses õhustikus.

Veskimehe pilt - Linda Jahilo.

Boriss Strugatski (1933 - 2012)

19. november suri Peterburi haiglas 79-aastaselt üks 20. sajandi kuulsamaid nõukogude ulmekirjanikke Boriss Strugatski.

Boriss Strugatski kirjutas koos oma venna Arkadiga umbes 30 romaani ja jutustust, nende seas näiteks "Väljasõit rohelisse", "Miljard aastat enne maailmalõppu", "Raske on olla jumal", "Hukkunud Alpinisti hotell", "Purpurpunaste pilvede maa" jt.

Novembrikuu kirjastuste uudised

Kirjastus Fantaasia

Täheaeg 11: Viirastuslik rügement

Koostaja: Raul Sulbi

Kogumik "Täheaeg" on jõudnud üheteistkümnenda teoseni, mis on erakordselt mahukas (kaks korda nii paks kui tavaliselt) ja selles on esindatud Kultuurkapitali aastapreemia laureaat Rein Raud oma jutuga "Võimsalt voogab Olemise jõgi", Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia korraldatud jutuvõistluse võitja Triinu Meres, võistlusel silma paistnud Ülle Lätte, Tea Roosvald ja Marcus Kaas, Stalkeri võitnud kirjanikud Siim Veskimees, Veiko Belials ja Maniakkide Tänav.

Kogumikus sisalduvad:

* Triinu Merese postapokalüptiline militaarne märul, pea romaani mõõtu lühiromaan "Kuningate tagasitulek".

* Maniakkide Tänava ja J. J. Metsavana pöörane küberpunk-kosmoseooper tulevikusõjast ja vaenlase kosmosejaam-prügimäele vangijäämisest.

* Siim Veskimehe progressorlusest rääkiv massiivne madin, mis segab kokku paralleelmaailmad, lohed, mahajäänud feodaalmaailma ja kannab igati kohaselt pealkirja «Kerge on olla jumal».

* uus anri-fantasyjutt Rein Raualt, värsket lühiproosat Veiko Belialsilt, tuntud headuses ruraal-naturalistlik fantaasia Ülle Lättelt ja palju-palju muud.

* Raul Sulbi ülevaade tänavu saja-aastaseks saavatest ulmekirjanduse tüvitekstidest (palju õnne sünnipäevaks, professor Challenger, John Carter & Dejah Toris ning Tarzan, lord Greystoke!).

Kirjastus Pegasus

Pärast päikeseloojangut

Stephen King

428 lk

Kes veel peale Stephen Kingi muudaks välikäimla ligaseks sünnituskanaliks või maanteeäärse kantribaari igavese armastuse asupaigaks? Nördinud raamatumüügimees võtab peale tumma hääletaja, teadmata, et vaikne mees kõrvalistmel kuuleb paremini kui vaja. Velotrenaööri treeningreiim, mida alustati kolesteroolitaseme vähendamiseks, võib viia sõitja esmalt vaimustavale, seejärel aga õõvastavale teekonnale. ,,Kakukesetüdruk", mille tegevus toimub Florida eraldatud korallsaarel, on kaasahaarav lugu noorest naisest, kes on sama kaitsetu ja leidlik nagu Audrey Hepburni tegelaskuju raamatus ,,Oota pimedani". Loos ,,Ayana" teeb pime tüdruk suudluse ja käepuudutusega imet. Kingi jaoks on piir elavate ja surnute vahel tihtilugu hägune ning meie reaalsust koos hoidvad õmblused võivad igal hetkel rebeneda. Jutukogu üks pikimaid lugusid on ,,N.", kus psühhiaatri patsiendi mõistuspäratu mõtlemine võib tekitada Maine'i maakohas maailma hukutava ohu... või ennetada maailma hukku.

STEPHEN KINGI uus lummav lühijuttude kogumik ,,Pärast päikeseloojangut" on raamat ajast - olgu see loojang või hämarik -, mil inimsuhted võtavad ebatavalisi pöördeid; mil mitte miski ei ole päris nii, nagu silmale näib; mil kujutlusvõime sirutub pimeduseks sulanduvate varjude poole ja hirmutab lugejast kogu päevavalguse välja. See on Stephen Kingi ideaalaeg.

Jutt: Pimeduse poolel (J. J. Metsavana)

Pühendud Eesti õudus- ja fantaasiakirjanduse kahele suurele sambale: Maniakkide Tänavale ja Juhan Jaigile.

Mädakala talu.

Mädakala surmatalus käis igaöine aeglane ja rahulik eluolu. Kääpkonna pealik Mädak istus väärikalt pehkinud palginotil ja mõtles, nagu tavaliselt, eluolusse puutuvate asjade peale. Peamiselt sellele, et kus ta tuleb, kuhu läheb. Tõsi - seda, kust tuleb, Mädak enam väga ei mäletanudki, aga see lisaski asjale põnevust ning andis rohkem võimalust fantaseerimiseks. Näiteks kujutas Mädak vahel ette, et on tulnud linnast, teinekord aga hoopis kuskilt kaugelt ülemeremaalt. Sedasorti fantaasiad olid sageli nii põnevad, et võisid vana koolnu terveteks pikkadeks ja pimedateks öödeks enda haardesse krabada.

,,Hei isake!" kostis ootamatult hele ja reibas inimhääl.

Mädak tõstis silmad, läks hetk, enne kui taipas, kes ta ees seisab. See oli üks ta nooremaid lapselapsi nimega Tõugu. Üks neist, kes kuulusid veel elavate leeri.

,,Noh papi, kuidas kondid käivad?"

,,Mis nad käivad või asjad," rehmas koolnu tõredalt. ,,Kas sa, poiss, mitte linnas, pere juures ei peaks olema?"

,,Kuule, möödund nädalani olingi, aga tulin linnast ära vanale krahvile sulaseks, ta kurtis mu õpetajale, et siinkandis elavaid väga väheks jäänud. Talle oleks aga just ühte terast selli vaja, kes oleks veel elusa inimese ärksuse ning vaimuga."

,,Maailm on üks hädaorg, õnneks ära sured kord," vastas vana Mädak luulereaga. ,,Ja hea ongi, et inimesi vähe. Kuule, sa juba suur poiss, oled juba küllalt elavate maailma nuusutanud, aeg oleks sinulgi meheks saada ja surnute riiki ümber kolida."

,,Oh ei, isake," naeris lapselaps vana kärvuri torina peale. ,,Ma olen alles noor ja Krahvilt on veel palju-palju õppida. Muide, kus vanaema on?"

,,Vanaema?" kärvur pidi hetke keskenduma, et meenutada, kellest poiss räägib.

,,Ah eit, eit kooberdab seal kaevu ääres, EIT ae, tule siia, meie Tõugu tuli külla!"

Kõnetatav surnu ei teinud kuulmagi, nii jooksiski Tõugu ise tema juurde ja jäi ahhetades seisma.

,,Vanaisa, ae, tal ju pool pead küljest mädanenud."

,,On vai?" imestas Mädak koolnule omase siirusega. ,,Ah seda ta nii vaikne ongi viimased kuud olnud."

,,Kuule vanaisa, ega sul tõuke juhtu olema, pool ämbritäit piisaks. Mätsime need ära mädanenud osade asemele ja ma tean üht kanget rohtu, mis võib need hädapäraseks lihaks kasvatada."

,,Vaklu? Vaklu ikka leiab. Selle jaoks me lehmi peamegi."

,,Hei Lehkur ja Sark!" hüüdis ta pisut eemal ringi taaruvatele laps-surnutele. ,,Võtke lüpsik, lipake lauta ja kraapige lehmade külgedelt üks nõutäis usse."

Lapsed jätsid oma ebasurnute taarumismängu ja kõmpisid sõnakuulekalt rehetalu vastas lösutava kivihoone poole.

Kärvur tahtis just tagasi palgile istuda ja oma mõtetesse sukelduda, kui äkitselt hakkas lauda suunast kostma hirmsat kisa ning hoonest vaarusid välja jäsemetega naljakalt vehkivad lehmi kraapima saadetud Lehkur ja Sark.

,,Lehmad on inimeste latrisse murdnud," sõnas neist esimene.

,,Tohoh tonti," ehmatas nüüd ka Mädak. ,,Mida sa poisisunnik räägid? Mida te sigudikud siis siia tormate, ajanud elajad kähku oma nurka tagasi."

,,Mis kasu sest," vastas Sark ükskõikselt häälel, ,,kõik juba puha ära tapetud, maha murtud ja sõrgadega sitta tallanud."

Mädakul käis selgroo kandis ebameeldivalt soe jutt läbi, ta lükkas jõnglased kõrvale ning komberdas suurte sammudega lauda suunas. Juba uksel nägi koolnu, et lastel oli olnud õigus. Kolmest suure vaevaga püütud ja toidetud inimesest polnud enam kuigi palju järele, ainult hulk verd ja rupskeid. Viimased kah puha inimeste endi pasaga kokkumäkerdatud ja kärvuritele söögikõlbmatult mahajahtunud - ega nad mingid inimesed pole, et külma liha õgivad.

Lehmi ei paistnud see kusjuures häirivat, nemad lasid soolikatel ja siseelunditel hea maitsta ning ainult korisesid rõõmust.

Silmitsenud hetke asetleidnud õnnetust, tõmbusid Mädaku huuled kriipsuks, ta pööras kannalt ringi ja sammus saabaste mürtsudes aida ukse ees vikatit teritava sulase poole.

Viimane märkas teda juba kaugelt ja viipas tervituseks. Mädak vaid mühatas.

,,Kas sina vaatasid eile hommikul lauda üle?"

,,Mina...ee....vist küll jah," pomises sulane, olles muutunud Mädaku vihast ilmet nähes juba aremaks.

,,Ja lehmade ukse panid riivi?" usutles Mädak edasi.

,,Ee vist panin küll," pomises sulane veelgi aremalt.

,,Siis kuidas on lehmad välja inimeste sekka pääsenud?" küsis Mädak külmalt, rabas sulase pehmete ja sinakate näppude vahelt vikati ja suskas selle tera sulasele kõrri.

Sulane Pöök rögises vastuseks midagi arusaamatut ja ta katkisest kõrist purskas puhtale särgile tumekollast mäda.

,,Ja et see oleks sulle õpetuseks!" käratas Mädak tõmblevale ja vikatit kaelast välja tõmmata üritavale korjusele ja sammus tagasi rehetare suunas. Situatsioon oli täbaramast täbar, selle sama nädala lõpus pidid krahvi enda mehed tulema kõigilt tema valduses olevatelt talupidajatelt inimesi koguma, neil pole nüüd aga mitte kui midagi anda. Oh sa valguse sigidik küll. Krahvil oli teadupärast karm käsi ja äkiline meel, mida tema üheksakümne aasta pikkune eluiga polnud karvavõrdki pehmendanud.

Mädak vahtis nõutult ringi ning ta pilk jäi ootamatult pidama põllu taga paistva naabertalul.

,,Kuule poiss, ma lähen kaen korra naabri poole, äkki tal mõned inimesed üle."

,,Võin ma ka kaasa tulla?" uuris Tõugu. Mädak kõhkles hetke, aga rehmas siis käega: ,,Tule pealegi," ning võttis suuna kahe ülejäänud keset põldu adra ümber ukerdava sulase poole.

,,Lõuajaak! Lömmkolp!" käratas Mädak neile lähemale jõudnult. ,,Visake ader nurka ja tulge parem kaasa, inimesed on niikuinii kõik otsas ning pole mõtet ka enam neile söödakasvatamisega jännata."

,,Kuule taat, miks teil sulased ise käsitsi põldu künnavad, kui sul nii tugevad surnulehmad on?" imestas Tõugu. ,,Pane ader parem lehmale või härjale taha. Saab ühe raksuga tehtud ja võid inimeste sööta hiljem ka teistele peremeestele müüa."

,,Äh" mõhises Mädak ebamääraselt vastuseks, jäädes samas sisimas isegi mõttesse. Tõepoolest, nii oleks ehk isegi mõistlikum. Tuleb see asi meelde jätta ning hiljem ära kasutada. Ei saa midagi öelda, päris terane poiss see Tõugu. Täiesti arusaadav, miks krahv ta endale õpipoisiks võttis.

Katkutalu.

,,Mnjaa," venitas naabertalu peremees Katkulemb, olles üleaedse mure ära kuulanud. ,,Kalmuvenda tuleb hädas aidata, aga mul endalgi pole sel aastal head saaki olnud. Mitu Mäetagant toodud inimest kõnges miskisse rõvedasse tõppe ja pidin neid elavaid elajaid vanalt Kääpurilt hingehinnaga juurde ostma, ei mina sõber sulle küll inimesi anda saa. Kahju küll, aga pole midagi teha."

,,Aga tead mis, ega see Krahv nii hirmus ka pole, no lööb maha, mis siis, kannatad välja, pärast heldib ja puhub eluvaimu tagasi sisse ka." üritas ta Mädakut lohutada. ,,Pealegi, sul kaks tervet noort sulast, anna need õige Krahvi malevasse sõjasulasteks, nii kümneks aastaks aega teenima. Pääsed ehk üldse karistuseta, kärgib ja paugub vaid natuke ja ongi korras."

,,Või sulasteks?" porises Mädak mõrult. ,,Ilma sulasteta tuleb nälg lauale, lapsed vaja toita, vanamoor kodus ablas nagu surmauss. Kuidas ma su arust ilma sulasteta üldse uusi inimesi hangin, ah? Kui see talv jäävadki inimesed andmata ning Krahv halastab, siis järgmine talv on seda enam vesi ahjus. Ega ma saa üksi minna inimesi püüdma, nad raisad on viimasel ajal enda jõudusid suurendanud ja ehitanud lähimate asunduste ümber kõrged tarad. Isegi krahvil on oma väega raske, sest peale seda, kui elusad hakkasid oma surnuid põletama, pole tal enam kedagi seespool müüre üles manada ja asula väravaid avama panna."

,,Eks su jutus iva ole," noogutas Katkulemb mõistvalt, ,,elusate saamine muutub ikka aasta aastalt üha raskemaks. Koolnud elajaid vaarub liigagi palju ringi ning nõuab värsket liha. Ühtegi suurt sõda pole ka tükk aega olnud ning Krahvi armee ka suur ning nälgas. Kes teab, kas ta üldse su sulaseid endale lisasuudeks tahabki. Minu teada on nad praegugi enamuse ajast pori ja lehtede toidul ning kaevavat mullast ussikesi ja mutte."

Mädak vajus sellise info peale päris näost ära.

,,Kuule!" hüüatas Tõugu ootamatult, ,,aga Krahvil on ju seitsmes moosese raamat kabinetis luku taga, kasutame õige seda, sellega saad kindlasti õige arvu värsket liha kohale manada"

,,Miks krahv siis seda ise ei kasuta?" kahtles Mädak. Nii hea raamatuga ei peaks ta armee sugugi konni pugima, vaid võiks iga öö värsket liha vitsutada.

,,Krahv ei taha lihtsalt raamatut väga ära kulutada, on ihne. Milleks võimast väge raisata, kui võib teiesuguste peale odavalt rõhuda."

Mädak vajus mõttesse, lapselapse jutt ei tundunudki nii rumal.

,,Aga kuidas me selle kätte saame," käis ta viimaks välja oma viimase ja kaalukama argumendi. Kuid ka sellele peale Tõugu vaid naeris.

,,Oled sa taat juba unustanud, et ma olen krahvi uus õpipoiss. Ma saan meid kõiki kenasti tema kabinetti sisse smuugeldada."

,,Aga krahv ise?"

,,Ta on praegu metsades jahil, seepärast ma saingi vaba aega siia tulekuks. Pealegi olen ma linnas juba seitsmenda moosese raamatuga varemaltki kokku puutunud. Mu ühel õpetajal oli ka selline. Pole selles mingit kunsti. Lähme lausume inimesed kohale, paneme raamatu oma kohale tagasi ja korras."

Mädak ei jäänud kauaks enam naabri juurde aega viitma, vaid pani koos sulastega kibekiirelt krahvilossi suunas ajama.

Krahvi loss.

Krahvi loss oli oma kunagise suursugususe ammu minetanud. Enamus aknaid olid katki, katuses mustendasid siin-seal augud ning tammised uksed rippusid kahtlaselt röötsakil, olles iga hetk küljest langemas. Mädak mäletas, et kunagi nooremana oli krahv lasknud iga kevad kärvuritel mööda häärberit roomata ja seda üle värvida ning katust parandada. Mida vanemaks ta aga sai, seda vähem mees oma valdustest hoolis. Eks õige kah, niikuinii oli tema ju ainuke elus inimene, sõjasulased aga luksust ei vajanud. Need vedelesid kas õues hunnikus maas või tuhnisid häärberi taga mullas usse.

Tõugu vedas Mädaku enda järel läbi mitme pika pimeda koridori ja tõukas viimaks ühe kahepoolse ukse valla. Selle taga asuv manaja kabinet oli suur ja hämar ruum, nikerdatud puust seinte ning raske lakitud mööbliga. Keset ruumi asus sarkofaagi meenutav marmorplaadiga kirjutuslaud ning siin-seal olid seinalühtrites käsivarrejämedused inimrasvast valmistatud küünlad.

Lõuajaak ning Lömmkolp kakerdasid koheselt küünalde juurde ning hakkasid neid mõnust röhkides närima.

,,Sinna need inimesed lähevad," porises Mädak sulaseid ja küünlaid silmitsedes.

Tõugu hiilis aga laua juurde ja sikutas selle ainsa massiivse sahtli lahti.

Raamat, mille ta Mädakule ulatas, oli üsnagi tagasihoidlik väike nahas köide. See oli isegi nii tagasihoidlik, et koolnu hakkas kahtlema, et kas tegemist ikka õige teosega.

,,Loe järjest," õpetas ta vanale kärvurile, ,,ja vaata, et sa ühtki sõna vahele ei jäta, ja ära pane tähele, et sõnad midagi ei tähenda, ma peremeest korduvalt näinud just nii seda kasutamas. Ma passin niikaua koridoris peale, et keegi segama ei tikuks"

Ning kadunud ta oligi, Mädak avas raamatu ja hakkas seda aegamööda veerima. Kirjatarkust oli kärvur mõistnud juba inimesena olles. Eelmise elu teadmine tulvas aegamööda laipa tagasi ning varsti luges ta juba üsna soravalt.

,,Niaaah, suraalaar, iääää, naguzooot," leelutas ta ise ainsatki sõna mõistmata.

Õnneks oli raamat ka mitte ainult väike, vaid suurte tähtedega, nii et varsti oli Mädak juba poolepeal ning tundis, et raamat hakkab mõjuma, näiteks kadus üks hetk kabinet tema eest sootuks ja koolnu leidis end seisvat vanast rõskest kaevust põlvist saati mädases vees.

Või siis konnadest ja nälkjatest tehtud mäe otsast. Mädak ei lasknud neist ahvatlevatest piltidest end siiski eksitada ja luges katkematus jorus edasi, justnagu Tõugu oli teda õpetanud.

Olles viimaks tund või kaks hiljem raamatu lõpetanud, sulges ta selle ettevaatlikult ning asetas lauale. Teda ümbritses taas krahvi meeldivalt rõske ning hämar kabinet.

Mõni hetk ei toimunud midagi. Siis tekkis aga laua kohale justkui väike keeristorm ja sealt kargas välja kummaline olevus - ei olnud ta inimene ega ka mitte laip. Justkui poolelusa ja eluta vahepealne. Ühelt poolt nagu kala, teiselt poolt nagu kits ja kolmandast küljest jälle inimene mis inimene.

Vot sulle, mõtles kärvur endamisi. Ei ole võimalik, aga samas on võimalik. Teispoolsus peidab enda rüpes ikka hirmsaid olevusi.

Ringi vaadates leidis Mädak enda kohkumusest, et samasugused lõustad piilusid teda igast toanurgast, neid jagus isegi lakke ja lühtrikülge klammerduma. Ei tea kas need ongi need moosused, imestas ta endamisi. Rohkem kui vaid seitse on neid kindlapeale.

,,Mida härrad soovivad?" piiksus laualolija, kes oli arvatavasti selle värdjatesoo kuningas

,,Seda et, inimesi oleks vaja, elus inimesi," kohmas Mädak. ,,Nii kolm tükki sobiks."

,,Saab tehtud," sõnas elajas kavalalt ning kadus ühes kõigi enda suguvendadega, Mädak jõudis vaevu oma sulaste suunas käsi laiutada, kui juba olid nad koos inimestega tagasi, ja veel milliste inimestega.

Mädaku suhu ja kõrri valgus neid nähes hapukat eritist. Priske kaupmees, kidur, kuid sitke munk ning punaste põskedega ümar neiu, kes riiete järgi osutades pidi olema kaupmehe tütar. Mitte inimesed, vaid tõelised maiuspalad. Sihukesi väärt tükke lähedastest küladest küll juba niisama ei saanud.

Ent peletis ei lasknud Mädakul hirmunud elusolendeid kaua imetleda ,,Mida peremees veel soovib?" hüüdis ta. "Seda, et... rohkem polegi vaja," sõnas Mädak. ,,Tubli töö, suured tänud."

,,Kui rohkem tööd pole lähme ära ja viime ka peremehe kaasa," teatas peletis ähvardavalt.

,,No tooge siis veel inimesi," teatas viimasest avaldusest veel juhm Mädak.

Varsti seisid ta ees veel kolm ilusasti riietatud ja kena tüsedat linnakodanikku. Deemon nõudis aga kangekaelselt uut tööotsa.

Mädak ei jõudnudki enda kolmandat soovi öelda, sealsamas krigises ta seljataga uks ning kärvuri ja tema sulaste ehmatuseks seisis lävel vihast marutav ja Tõugut kõrvupidi enda järel lohistav surnumanaja.

,,Ahaa," kriiskas ta, ,,tunne kontides ei petnud, tundsin juba metsas olles, et keegi varganägu on mu pühamast pühama varanduse kallal. Aga seda, et varasteks osutuvad mu värske õpipoiss ja vana kärvur, seda ma poleks küll uskunud aimata. Kuidas sa julgesid oma kärnased mäda järgi haisvad jalad mu oma majja seada ja seal mu väärtuslikumat eset näppida? Laiaks löön, seitsesada seitsekümmend korda."

,,Palun, kõigi pühakute nimel, tehke nii, et krahv oleks mitte siin, vaid maailma kõige kaugeimas kohas," kähises Mädak ja sulges silmad.

Kui ta need uuesti avas, polnud toas peale tema, Tõugu ja ta sulaste kedagi. Ainult sinine suitsupilv hõljus kirjutuslaua kohal. Ka raamat oli müstilisel kombel kadunud.

"Ja jala, viige ta sinna jala," röögatas Mädak tossu poole ja tormas vastust ootamata uksest välja, Tõugu ning sulased tihedalt sabas.

,,Aga inimesed?" lõõtsutas Tõugu, kui nad olid mõisahäärberist välja jõudnud, ,,Neid ei võtagi kaasa?"

,,Vanatühi nendega" rähmas kärvur käega, ,,Kui krahv peaks tagasi tulema, ei osta me end tema käest vabaks ka tuhande inimesega ja minul läks igatahes neid moosusi nähes söögiisu kah täielikult ära."

,,Ma ei usu küll, et me krahvi enam kunagi veel näeme," kahtles Tõugu.

,,Jah, mõne inimese võiks ikka kaasa võtta," tegi ka Lömmkolp suu lahti Tõugu jutust julgust saanuna ning Lõuajaak kõigutas nõustumise märgina pead.

Kahjuks oli aga selleks ajaks nende mõisaesine askeldamine juba liiga paljude krahvi sõjasulaste tähelepanu endale tõmmanud ning ohtlikest küsimustest kõrvale hoidmiseks tuli Mädaku kambal hämarusse kaduda.

Kodutallu jõudnud, käis Tõugu ise laudas vaklu hankimas ja parandas vanaema pead. Mädak aga halastas enne karistada saanud sulasele ning aitas tollel katkise kõri kokku õmmelda.

Tasapisi vajusid asjad Mädakalas tagasi oma igapäevastesse rööbastesse. Tõsi küll, enamei möödunud ühtegi ööd, kus Mädak poleks vaikselt omaette palvetanud, et moosused ikka ta viimast palvet kuulsid ning teekond maailma lõppu võimalikult kaua aega võtaks.

Jutt: 21. detsember (Tea Lall)

ESIMENE PÄEV

21.detsembri hommik on nagu iga teine. Ikka pole ainsatki märki, et miski oleks teisiti. Ju ei olegi. Ärkame, teeme kohvi. Süda hüppab rõõmust, et see kõik oli vaid paanika, tühi loba ja rumalate ennustus. On veidi piinlik, et ma seda nii tõsiselt võtsin ja mõnes mõttes olen ka veidi pettunud. Hinge oli salamisi pugenud mingi pisike põnevus. Et ma näen midagi suurt ja erakordset. Mingit protsessi. Midagi salapärast. Kuidagi oli viimasel ajal selline tunne, et ma ei tahakski enam sellises maailmas elada, sest maailm oli muutunud. Inimesed olid muutunud.

Lobiseme ja mu mees norib mu kallal selle maailmalõpu teemal. ,,Ma ütlesin kohe, et see on mingi jura," ütleb ta. Lasen enda kallal norida. Jah, ilmselt on tal õigus.

Ja siis kaob vool. Mul läheb südame alt külmaks. Äkki keegi teeb lolli nalja? Mees on rahulik, naerab omaette. Igaks juhuks läheb siiski õue, et elektrikilpi vaadata. Tuleb tagasi ja raputab pead. Tunnen, kuidas minus hakkab kasvama ärevus. Püüan selle maha suruda. Olen selle teemaga seoses vist liiga palju artikleid lugenud. Otsin sahtlist küünlapaki ja süütan küünlad. Käed siiski värisevad veidi... Mis nüüd saab?

Ajan lapse üles, sest on viimane selle veerandi päev. Ta paneb end uniselt küünlavalgel riidesse ning kui ta toibuma hakkab, näen tema silmis ärevat pilku.

,,Emme, miks vool ära on?" küsib Robi. Ma ei oska vastata, ütlen, et mingi katkestus ilmselt, ära muretse. Aga laps ei muretsegi vist, vaid paistab, et on hoopis põnevil. Olime lapsega mõlemad lugenud kõikvõimalikke ennustusi ja ettekuulutusi selle kohta, mis meid detsembris ees ootab. Ei saa öelda, et me uskusime neid, kuid ei saa ka väita, et me ei oleks selleks üldse valmistunud. Robi vaatab aknast välja, kuid on pime ning midagi pole näha. Käib ühe akna juurest teise juurde, pilk kaugusesse suunatud.

Mees paneb riidesse ja läheb õue, naabrimees tuleb mingi aja pärast, võtab ta teeotsast auto peale ja nad sõidavad tööle. Mina ja laps sõidame oma autoga linna kooli. Juba eemalt näen, et Jõgeva linn on täiesti pime. Mitte mingit kuma selle kohal ei paista ja see teeb juba tõeliselt ärevaks. Et nii suur voolukatkestus... Tavaliselt on ikka nii, et kui meil maal on vool ära, siis linnas on see siiski olemas. Üldjuhul need kaks teineteisest ei sõltu. Ka koolimaja on pime, maja ees on palju taskulampidega rahvast. Paljud lapsed on tulnud koos vanematega. Koolimaja uks on lukus, rahva seast tuleb direktor, seisab trepile ja hõikab: ,,Voolu ei ole ja pole teada ka, millal see tagasi tuleb. Kogu linn on pime. Minge kõik koju. Tunnistused saate peale vaheaega. Midagi pole parata..." Naeratab ja vabandab, soovib ilusat vaheaega ja viskab nalja, et see tuleb romantiline ja hariv - küünlavalgel ja raamatute seltsis. Inimesed hajuvad laiali. Lapsed on elevil, täiskasvanud pahurad. Istume autosse ja sõidame koju tagasi. Ka meie laps on elevil, vadistab ennustustest, et äkki see on siiski täppi läinud. ,,Ei usu", ütlen. Endal sügaval südames imelik tunne. Jõuame koju. Mees on ka koju tagasi tulnud, sest vooluta ei tule ehitusobjektil töötamisest ju midagi välja.

Istume ja ootame. Puurime pilgud läbi pimeduse küla suunas, aga mitte ainsatki valguskiirt meieni ei ulatu. Isegi ühtegi kuma mitte. Õues ei hakkagi valgenema. Kell on üheksa läbi, aga on ikka kottpime. Voolu ei tule. Möödub tund. Õues on endiselt pime.

Ma proovin oma vanemale pojale Martinile helistada, saan ta korraks kätte. Ta kurdab, et vool on ära. Kuulen tema hääles väikest ärevust. Hakka kohe tulema, jõuan öelda. Siis kõne katkeb ja ma ei saa temaga enam ühendust. Proovin uuesti ja uuesti, aga minu mobiiltelefon on tumm. Kas ta kuulis mu viimast lauset, mõtlen. Tähendab, ka Tallinnas ei ole voolu...

Kuulen, et mingi auto sõidab mööda. Näen aknast selle tulesid. Auto jääb vist seisma. Tuled kustuvad. Enam pole näha, mis õues toimub. Küünlad põlevad. Nüüd hakkab minus maad võtma tõsisem ärevus. Mitte voolu pärast, vaid sellepärast, et õues on pime. Kas tähendab, et SEE ongi alanud?

Proovin ka töö juurde helistada, aga ei saa ühendust. Näen nüüd, et mees on samuti murelik. Mis toimub? Kas me lihtsalt istume autosse ja sõidame ikkagi tööle? Kui voolu pole, pole tööl midagi teha. Kottpimedas. Arvutid ei tööta. Hakkan kõigile tuttavatele helistama, valin järjest numbreid, mis mu telefonis on, aga mobiililevi ei ole. Lauatelefoni meil ei ole. Peame plaani, et ikka tuleb autoga linna minna, äkki saab sealt mingit infot.

Sõidamegi linna. Endiselt on kottpime. Laps tuleb kaasa, sest ei julge koju jääda. Tema esialgne elevus on tasapisi asendunud hirmuga. Minu töökoha juures seisab üks auto - meie juhataja. Ta on kleepinud uksele sildi ,,Suletud voolukatkestuse tõttu" ja ütleb, et me koju läheks. Et kui vool tuleb, ta helistab meile. Ta on väga murelik. Lahkume. Sõidame kesklinna. Inimesed on kogunenud kesklinna parklasse, linnavalitsuse ette. Kõik seisavad nõutult, üks lollim kui teine. Keegi ei oska midagi öelda. Ühtegi linnaametnikku näha ei ole ja Jõgeva linnavalitsuse uks on lukus. Keegi ei selgita midagi, kõik on murelikud, aga paanikat veel ei ole. Räägime mõne inimesega. Keegi poetab midagi ka 21. detsembril saabuva pimeduse kohta... Enamikel pole varutud toitu ega vett. Midagi ei ole varutud. Ootavad, kui korteritest soe kaob. Mis siis saab? Ka vett ei tule kraanist. Mis edasi saab, ei tea keegi. Ikka ei usuta, et see on kurikuulus 21. detsember, kardetud ennustus. Arutletakse, et vool on ära ilmselt päikesega seotud plahvatuste tõttu, millest oli kunagi ka räägitud, et elekter võib olla seetõttu häiritud. Igaks juhuks läheme ka meie autotulede valgel kaubahalli poole, et vaadata, kas see on mingil ulmelisel moel äkki avatud. Aga ei - pood on kinni. Voolu ju pole. Paljud kurdavad, et neil pole kodus isegi küünlaid. Rõõmustan, et ma neid mingil sisemisel sunnil juba novembrist saati vähehaaval varunud olin...

Istume autosse ja sõidame linnas ringi. Linn on täiesti pime. Autosid sõidab üksjagu. Enamikes akendes kumab nõrk valgus, küünlavalgus. Parklates seisavad autod, tulede paistel on näha inimesi. Siin pole midagi teha. Läheme koju tagasi. Süda valutab ema pärast. Kas tal on vool? Kindlasti on ta mulle proovinud helistada... Võib-olla taipab ta siia sõita? Aga ma hästi ei usu seda. Tal on koer ja kass, ta muretseb nende pärast alati rohkem kui iseenda pärast ega jäta neid üksi. Peast käib läbi mõte, et minu ema saab ikka hakkama. Toiduvarud on tal alati külmikus olemas, kapid ka hoidistest pungil, kartulid ja muud juurikas keldris, vesi kaevus, puud kuuris. Lohutan end selle mõttega. Aga teadmatus teeb tuska ja paneb muretsema.

Pimedus kestab. Toad on köetud, külm meil ei ole. Tõstame söögid külmikust õue ja esikusse, sest külmkapp hakkab sulama. Et kaevust vett saada, peame talveks soojustatud kaevu lahti kiskuma. Paneme pange nööri otsa ja saame vee kätte. Õues hakkab kõhe. On kottpime ja täiesti vaikne. Pole tuult, õhk nagu seisaks paigal. Toome väriseva ja õnnetu moega koera esikusse. Ta ei saa aru, mis toimub. Tunneks justkui, et midagi on valesti. Loomad on targemad kui meie. Nemad tajuvad asju, mida inimene ei taju. Või ei oska inimene oma sisemist häält kuulata? Kui oskaks, ehk jaguks siis tarkust niisugusteks olukordadeks valmis olla.

Küünlad põlevad. Igav. Tahaks telekat vaadata või arvutisse kiigata. Ei tea, kas toimuva kohta ka uudiseid on? Kas kusagil neid edastatakse ka mingil kombel? Mis toimub mujal? Kas teatakse, millega on tegu? Kas keegi vastutab? Midagi ei tea... Infot ei ole.

Laps on närvis, et ei saa arvutisse. Mina ka, sest tahaks suhelda, selgust saada, arutleda, mis toimub. Näksime eilseid friikaid. Kell seinal tiksub, aga aeg seisab paigal. Tunnen seda lausa füüsiliselt. Kestev pimedus akna taga tekitab hirmu. Tuleb meelde Tiibeti laama õpetus, et katke aknad kinni. Nüüd ma mõistan seda soovitust. Otsin välja vanad baikatekid ja panen need elutoa ja köögi akende ette. Ja tõepoolest - nii tekib kuidagi turvalisem tunne. Pimedusel ei ole enam nii suurt mõõdet. Vanad tekid aitavad luua justkui meie oma väikese maailma, mis on vaid nende koduste seinte vahel. Sellise tunde, et see suur ja pime ei pääse nüüd sisse...

Igavuse peletamiseks hakkan süüa tegema. Panen pliidi alla mõne halu, asetan küünla pliidiservale, aga see hakkab kiiresti sulama ja vajub longu. Süütan uue ja jätan selle kapile. Poolpimedas püüan hakkliha pruunistada. Ma ei näe, kas liha on läbi küpsenud. Nii teen seda kogemuste põhjal, sisemise kella järgi.

Tunnid mööduvad. Kuidas on võimalik, et mingit infot ei ole võimalik mitte kuidagi inimestele edastada? Või siiski kusagil tehakse seda? Lihtsalt nendeni, kes üksikus kohas elavad, see ei jõua?

Otsustame uuesti linna sõita. Äkki on selleks ajaks juba midagi uut kuulda? Aga peame taas pettuma. Inimesed on ikka kogunenud parklatesse. Autode tuled ja taskulampide vihud on ainsad valgusallikad tänavatel. Segadus on suurem. Inimesed on vihaseks muutunud ja nad tahaksid vastuseid. Aga pole, kellelt küsida. Üks tuttav, keda eemal märkan, seletab mulle, et linnapea olla mingil ajal kohal käinud ja rahustanud, et Jõgeva pole ainuke, mis pime on, ka mujal olevat vooluga probleeme. Elekter elektriks, nüüd ootavad inimesed vastust küsimusele, miks õues päevavalgust ei ole. Sellest küsimusest aga olevat ametnik kõrvale hiilinud. Ütles, et olukorra lahendamisega tegeldakse. Olevat ametnikule kohase osavusega küsimustest kõrvale hiilinud või jätnud vastused ümmargusteks, mis selgust ei toonud.

No nali küll, kas üritavad päikest äratada?

Üks naine hüüab üle platsi, et minge kaubahalli juurde, seal on avatud küünlamüügipunkt. Läheme ka. Põlevate õueküünaldega valgustatud müügipunktis on üsna palju rahvast. On pikk järjekord. Mul on hirm, et koju varutud küünlaid ei jagu ja seetõttu otsustan järjekorda võtta. Aega kulub palju, enne kui kord minuni jõuab. Küsin kolm pakki küünlaid, aga müüja annab vaid ühe, põhjendades, et muidu ei jagu. Olgu, mõtlen. Keegi ei tea ju, kauaks jaguma peab. Seejärel räägib üks mees järjekorrast, et kultuurimaja ees platsil jagatakse vett. Et oma nõu peab kaasas olema. Inimesed pudenevad laiali, pimedusse. Mitmed kurdavad, et neil pole sellist nõud, kuhu vett panna. Vesi on ehk olulisem kui valgus? Ma pole selles nii kindel. Pimedus hakkab aina rohkem rõhuma. Tunnen, kuidas silmades on raske tunne. Tekib hirm, et kui see kaua kestab, halvab see lõpuks mõistuse. Alles nüüd saan ma aru, kui väga ma valgusest puudust tunnen.

Mõni ei õpi siin elus mitte midagi. Küünlamüügipunkti saabub purjus viieliikmeline noorte seltskond. Lällates ja koperdades ajavad nad pikali kaks küünalt, mis kustuvad. Saabub sügav pimedus. Vihased inimesed hakkavad karjuma, on kuulda tuhme mütsatusi... Ma ei tea, mis toimub, haaran lapsel kobamisi käest ja püüan teise käega oma meest leida. Keegi seisab mu kõrval. Jah, tema. Liigume pimedas kusagilt eemalt paistvate autotulede valgel tagasi platsi poole, kuhu jäi meie auto. Mis müügipunktis juhtus, jääb teadmata.

See pole enam üldse lõbus. Toad on soojad. Kõhud on täis. Aga valgust ei ole. Ja alles nüüd tuleb mulle meelde raadio! Kuidas ma varem selle peale ei tulnud? Äkki edastatakse sealt mingit moodi teateid? Ütlen mehele, et ta raadio tooks. Meil pole ju patareisid, vastab ta. On küll, ütlen ja tõmban esikus sahtli lahti. Ta ju ei tea, et olen paari kuu jooksul nii mõndagi varunud. Nii toitu, ravimeid, küünlaid kui patareisid. Ja näib, et ta ei naera mu üle enam...

Patareid raadios püüame kusagilt mingitki teadet saada. Aga ei midagi, ainult sügav vaikus, ei ainsatki heli, ei sahinat, rääkimata inimhäälest...

On kummaline, kuidas päevast saab õhtu, märkamatult. Või kuidas oleks õigem öelda? Et ööst saab uus öö? Ainus, mis lähenevale ööle viitab, on väsimus, mis endast märku annab. Ka laps haigutab juba mõnda aega. On olnud väga väsitav päev. Küsin lapselt, kas ta tahaks doominot mängida. Ta ei taha. Mina ka ei taha tegelikult, mehest rääkimata. Robi ja mees lähevad magama.

Mina magama ei lähe. Meil oli kunagi Martiniga kokkulepe, et kui midagi niisugust peaks juhtuma, siis tuleb ta linnast kohe ära. Aga kuidas ta saab, millega? Istun diivanile, kerin jalad enda alla ja vaatan küünlasse. Mul on kohutav hirm.

TEINE PÄEV

Ärkan mingi mütsatuse peale. Mõne hetke ei saa ma midagi aru, arvan, et on öö ja kuulatan, mis hääl see oli. Tasapisi hakkab meenuma pimedus ja kõik muu. Hirm pitsitab jätkuvalt mu sisemust. Mul pole aimugi, mis kell olla võiks. Teised vist magavad veel. Hea meelega magaks edasi, et reaalsusest pääseda. Kuulatan, aga kuulen ainult vaikust. Otsin pimedas telefoni ja tahan kella vaadata. Aga ekraan on must ja pilti ei tule ette ka siis, kui nuppe klõpsin. Ei tööta.

Tõusen ja lähen kobamisi elutuppa, süütan küünla. Kell seinal näitab viit. Ma ei lähe magama tagasi. Piilun aknast välja, aga ei näe midagi. Taban end kummaliselt mõttelt, et sellisel kellaajal oli ka siis õues pime, kui päike veel olemas oli. Nagu päikest enam polekski. Kusagil ju ikka on? Või ei olegi? Teen tule pliidi alla ja panen poti veega keema. Kohvivarusid ei ole ja olemasolevgi lõpeb varsti otsa. Lihtsalt ei jagunud raha, et osta. Aga äkki polegi vaja muretseda? Äkki täna tõuseb päike ja kõik on nii nagu varem? Vool vooluks, selleta saab kuidagi hakkama. Meil on ennegi vool nädalapäevad ära olnud, ükskord tormiga, ja ei juhtunud midagi hullu. Ainult tööle ei saa minna, sest seal pole midagi teha. Äkki on täna linnas juba vool olemas. Kindlasti peab vaatamas käima... Muidu teen luusi ja mind lastakse lahti.

Aga kui ka täna päikest ei tõuse? Ja homme ja ülehomme?

Äkki kolistab keegi ukselingiga. Ehmun nii, et süda jätab mõned löögid vahele. "Kes on?" küsin. Martin! Martin koos oma elukaaslase Siretiga! Jõudsidki koju! Mu süda hüppab rõõmus, kui ukse lukust lahti keeran. Kraban nad kaissu, laskmata neil hingata.

,,Täitsa perses," on Martini esimesed sõnad, kui ma ta lahti lasen. ,,Ema, sa ei kujuta ette, mis toimub! Kogu tee on autosid täis, inimesed sõidavad linnast ära. Pooled autodest seisavad lihtsalt maanteel, sest nende elektroonika on ilmselt üles öelnud. Inimesed hääletavad pimedas. Nad saavad surma, kui nad sinna jäävad...

Jumal tänatud, et Margusel isa ,,iguli" alles oli, meil oli juba varem kokkulepe, et sellega saame linnast minema, kui asi jamaks läheb. Ta vaseke peab veel Võrru jõudma..." Siret seisab vaikides ja hakkab siis nutma.

,,Terve Tallinn-Tartu maantee on rahvast täis. Keegi ei võta neid peale, sest kõik päästavad iseennast, jumal kui õudne!" nutab ta. ,,Ja ma ei tea, mis mu emast saab, kas tal on, kuhu korterist minna..."

Püüan teda kallistusega lohutada. Sõnu mul kahjuks ei ole.

,,Me oleks pidanud ikka vanaema juurde minema, kõik koos. Siin oleme külale ja linnale liiga lähedal. Me ei tea, mis meid ees ootab, ühel hetkel on võib-olla kogu see rahvas meie ukse taga," ütleb Martin ja tal võib õigus olla. Aga nüüd on hilja ära minna. Panen ukse uuesti lukku.

Martin toksab jalaga oma suurt musta kotti, mille ta on esikusse tirinud. ,,See on söögikraami täis, krabasime kaasa kõik, mis kappidest võtta oli, küünlaid on ka mõni pakk."

Mul pole aimugi, kui palju meil võiks viie peale toitu kuluda, aga usun, et nälga me ei jää. Muidugi ei tea me, kaua see olukord kestab, kuid paar kuud peaksime ehk oma varudega toime tulema. Nii ma vähemalt loodan. Kui see kestab kauem, siis ma ei tea... Ma ei suuda siit edasi mõelda.

,,Kas Tallinnas hoiatati inimesi voolukatkestuse eest? Öeldi kusagil uudistes, mis toimuma hakkab?" küsin närviliselt.

Martin raputab pead. ,,Ei, mitte midagi." Uskumatu!

Vesi hakkab pliidil kahisema. Ka mees ärkab ja taarub unisena kööki. Rõõmustab lapsi nähes. ,,Voolu ei ole ikka, jah?" küsib. Raputan pead. Ka tema kõnnib akna juurde, kergitab teki serva ja vaatab pimedusse. Aga akna taga ei ole üllatust. On vaid seesama tihe pimedus...

Ka tänane päev ei too valgust. Õnneks läheb meie vana auto käima, me riskime ja käime veelkord linnas. Minu töökoha uksel ripub eilne silt. Sõidame kesklinna. Autosid on hõredamalt. Märkame kaubahalli ees kuma ja askeldamist. Jätame auto poe ette parklasse ja läheme vaatama. Müüakse patareisid, kuivaineid, küünlaid ja tikke. On pikk-pikk järjekord. Võtan sappa. Igaks juhuks ostan veel kaerahelbeid, tikke, küünlaid...

Näen paari tuttavat ja uurin, kas nemad ehk on kuulnud, mis toimub. Aga ei, ka nemad pole targemad. Inimesed on väga murelikud ja paljud ka vihased. Ja õigustatult.

Me läheme koju tagasi. Ka koduteel näeme seisvaid autosid, inimesed hääletavad. On külm. Mul on raske neid mitte aidata, peale võtta, kuhugi viia. See pole mulle omane. Alateadlikult tunnen, et ma ei saa nende heaks midagi teha. Ja ma palun mõttes nende ees andeks...

Meie kodu on uppunud paksu pimedusse nagu kogu maailm meie ümber. Suudame taskulambi valgel ukseni taaruda. On veidralt tuulevaikne. Vaatan taevasse. Nii selget ja kirgast tähistaevast pole tükk aega näinud. Tasakaal lööb pilkases pimeduses kõikuma ja ma peaaegu kukun. Taskulamp on praegu kõige olulisem asi. Vinname kaevust selle valguses veel paar pangetäit vett. Jumal tänatud, et meil see võimalus on, mõtlen. Naabritel võsa taga on puurkaev, mis töötab vaid elektriga. Ja neil on paarikuune beebi. Ma ei julge edasi mõelda.

Lapsed istuvad soojas toas ja mängivad kaarte. Ma ei taju nende juures õnneks suurt hirmu ega muret. Ja äkki tunnen, et me saame hakkama! Meil on toitu, meil on vett ja meil on kütet. Kui see kõik kestaks vaid paar päeva!

Kui me õhtul magama heidame, soovime, et homme oleks kõik vanaviisi. Mu süda on rahulikum, sest oleme lastega koos. Vaid ema pärast olen endiselt mures, aga annan endale aru, et ma ei saa midagi muuta.

NELJAS - JÕULULAUPÄEV

Kui eilne päev möödus vaatamata kõigele üsna rahulikult, siis täna kipub maad võtma masendus. Mõtlen iga päev emale. Kuidas ta hakkama saab? Püüame oma pimedaid päevi kuidagi sisustada. Loeme, jutustame, mängime lauamänge. Aga kõik on mornid. Püüan mõelda, et vool on ajutiselt ära, ei enamat ja varsti tulevad elektrikud ning kõik saab korda. Mõneks hetkeks tundubki mulle, et tegu on tavalise nädalavahetusega, kui lapsed on kodus ja meil on hea koos olla. Pimedus on kõige hullem. Küünlaleek kipub värelema ja see on vastik! Silmadel on raske. Lugeda saab vaid jupikaupa. Õues on täielik vaikus. Õhk ei liigu, mitte ainsatki häält pole. Ja kogu seda paksu pimedust katab jätkuvalt kirgas tähistaevas. Õues on külm. Hull lugu on koeraga. Ta ulub. Ja me ei saa sellepärast magada.

Täna on jõululaupäev ja me otsustame kõige kiuste kuuse tuppa tuua. Ma tean ka pimedast peast, kus täpselt meie maja juures väiksed kuused kasvavad. Saag käes, taskulamp valgustamas, läheme ja võtame ühe kuuse maha.

Pärast, kui me kuuselõhnalises toas sööme, mõtleme me neile, kellel süüa ei ole. Ja neile, kes jäid linna või kusagile teele. Neile, kes on üksi ja kellel on külm.

SEITSMES PÄEV

Proovime autot käima saada, et veel linnas käia. Äkki on mingeid teateid? Aga auto ei käivitu enam. Täna hakkab kusagilt kaugelt kostma veidraid helisid. Nagu mingi müra, katkematu kõmin, justkui sõidaks lõputu raskeveokite autokolonn mööda maanteed. See muudkui kestab ja kestab ega vaibu hetkekski. Oleme hirmul. Mis seda kõminat tekitab? Koer on üsna hulluks läinud. Mul on tema pärast hirm. Saame anda talle vaid pihutäie krõbinaid päevas. Aga suur koer tahab palju rohkem. Meil pole talle rohkem anda. Ma näen, kuidas ta aina kõhnemaks jääb. Laseme teda rihma otsas vahetevahel ukse vahelt õue, et ta oma häda toimetada saaks. Ta ulub ja haugub nüüd peaaegu vahetpidamata. See ajab meid hulluks. Oleme meeleheitel. Robi nutab koera pärast, aga ma ei tea, mida teha.

Ühel hetkel läheb mees esikusse. Kui ta tagasi tuleb, sosistab mulle: ,,Ma lasin ta vabaks." Tunnen, et ma ei suuda enam...

KÜMNES PÄEV, VANA - AASTA VIIMANE?

Kõmin aina kestab ja kestab. Õues on kohutavalt külm! Meie kraadiklaas näitab miinus nelikümmend kolm. Jõgeva püstitab ilmselt uue külmarekordi. Kui me mehega kaevu juurde läheme, näeme äkki põhjapool taevasse kerkimas tohutuid rohelisi sambaid, nagu oleks keegi võimsad proektorid ülespoole suunanud. Tahan esimese hooga tuppa tagasi minna ja lapsi vaatama kutsuda. Aga järgmisel hetkel, kui need laiad sambad taas hooga üles paiskuvad, kukun ma põlvili. Mu peas tekib imelik tunne, nagu valitseks seal mõõtmatu tühjus, nagu oleks võetud mu peast kõik, mis seal seni olnud, kogu mälu, kõik mõtted... Ma tunnen, nagu läbiks mind tohutu elektrilaeng. Haaran kätega peast, sest see ähvardab lõhkeda. See on talumatu tunne. Jõuan märgata, et ka mees on maha kukkunud ja hoiab oiates pead kinni...

,,Nüüd on kõik", mõtlen ,,Nüüd me sureme."

Ma püüan end püsti ajada ja toa poole joosta, aga jalad ei allu, ma kukun uuesti maha ja hoian peast, et see ei plahvataks. ,,Kui nii, siis nii. Millegi nii võimsa vastu me ei saa," alistun mõttes ja jätan lastega hüvasti...

Kui ma silmad lahti teen, olen toas, voodis. Kas uni? Aga ei. Martin vaatab mind murelikult ja ütleb siis vaikselt: ,,See läks mööda."

Mis see oli? Mu pea kumiseb. Olen nõrk ja märkan äkki, kui kahvatud on kõik, kes mulle kallid...

KAHEKÜMNES PÄEV

Tundub, et meid viimasel ajal pidevalt saatnud müra hakkab tasapisi vaibuma. Või oleme sellega harjunud ega märka enam. Ka võimsad kogu keha ehmatavad elektrilaengud, või mis iganes need on, on peaaegu kadunud. Vaid aeg-ajalt tunnen, kuidas pea hakkab kumisema, aga see ei löö enam jalgu alt ega ähvarda mõistust röövida. Ka taevas helkivad rohelised sambad on kahanenud. Need meenutavad nüüd pigem virmalisi kui ülisuuri proektorivihke.

Kui ma vahepeal hakkasin kahtlema meie ellujäämises, siis täna olen pisut optimistlikum. Äkki see kõik lõpeb varsti ja me jääme kestma? Oleme taibanud, et nende salapäraste elektrilaengute tõttu on toas turvalisem olla kui õues. Püüame läbi ajada vähese veega. Juua on ja see on kõige tähtsam. Enda pesemine on teisejärguline.

Ma olen nii väsinud. Ja mitte ainult mina, me kõik. Viimased päevad on olnud nagu peene nööri peal kõndimised, kus ühele poole jääb mõistus, teisele aga lõputu tühjus. Nagu sunniks keegi või mikski meid valima nende kahe vahel. Ja me oleme kiuslikult valinud eluspüsimise...

Me oleme nii kurnatud, et igapäevased toimetused tunduvad üle mõistuse rasked. Seetõttu pole me suutnud söögiks teha muud, kui veega kaerahelbeputru, mis elu sees hoiab. Mul pole jaksu toiduvarusid üle vaadata. Vaevu-vaevu oleme suutnud toad soojad hoida. Enamuse ajast istume või lamame, sest jõud on kadunud. Tänan jumalat, et meie maja on nii väike ja laed madalad. Oleme sellepärast ka pilgata saanud. Kord, kui mehe rikkad sugulased meile esimest korda külla sattusid, olid nad meie majakesest nii okeeritud, et soovitasid selle kohe ümber lükata ja hakata uut ehitama. Nüüd tänan jumalat, et see väike maja on aidanud meil ellu jääda.

Ma mõtlen minevikule nagu eelmisele elule. On selline tunne, nagu ma oleks uuesti sündinud, uude maailma, uue hinge ja uute mõtetega. Nagu oleksin läbinud mingi kummalise puhastuse. Keegi on minust välja rookinud mineviku ja selle asemele alles hakanud midagi uut looma. Kõik, mis oli, on jäänud kusagile kaugele maha. Ma tean, et olen muutunud, aga ma ei tea veel, missuguseks. Ma tajun nüüd maailma teisiti, aga ma tea veel, missugusena.

Me räägime vähe. Aga me kuuleme üksteise mõtteid...

Ja siis ma äkki taipan! Ma olen mitme aasta jooksul näinud kõike seda unes! Näinud jahmatavaid unesid, oskamata neid mõtestada või tulevikuga seostada. Ma nägin neis märke, millega polnud osanud midagi peale hakata... Või oskasin? Oleme ju elus.

KAHEKÜMNE MITMES PÄEV?

Oleme viimastest läbielamistest kosumas. Me pole enam nii nõrgad, sest halva enesetunde toonud rohelised sambad on kahanenud madalaiks üksikuteks sähvatusteks ja neis ei ole enam jõudu. Ka kummaline kauge kõmin on vaibunud. Me jaksame jälle süüa teha ja kütta. Vaatasime üle oma varud. Need on tublisti kahanenud ja kindlasti peame oma toiduportsjoneid kokku tõmbama, aga olukord pole sugugi lootusetult hull. Loeme üksteisele jutte ette, et aega täita. Räägime palju neist, keda meie hulgas enam ei ole ja jutustame vanadest aegadest. Õues valitseb pimedus ja selles osas pole vahepeal midagi muutunud. Tunneme end üsna hästi ja oleme lootusrikkad, sest meile näib, et iga päev (või siis öö) toob mingeid pisikesi muutusi, mis aga võib tähendada seda, et ühel hetkel on valgus tagasi ja me meenutame praegust nagu halba unenägu.

Proovime täna uuesti autot käivitada, aga see on lootusetu üritus. Ega meil tegelikult polegi plaanis kuhugi minna - enam pole niikuinii vahet, mis kusagil toimub. Oluline on vaid see, mis on meie majas. See on praegu kogu maailm.

Täna võtsin sahtlist viimased patareid. Seega taskulambi valgust meil enam kauaks ei jagu. Toome mitu sületäit puid ukse ette valmis. Elame nüüd tänu ülikülmadele ilmadele vaid ühes toas, et toasooja kokku hoida. Kütame vaid pliiti. Aga kõige raskem on pimedus. Meie silmad valutavad ja iga küünlaleegi võbin ärritab. Võbelev leek tekitab seintele värelevaid varje ja mul on tasakaaluga endiselt probleeme. Igatseme valgust! Igatseme nii kohutavalt valgust, et see teeb haiget!

Täna vaatame põhjalikult üle kõik toiduvarud. Oleme õppinud kalkuleerima, kui palju meil päevas toitu jagub ja vaadates järelejäänut, arvame, et tuleme sellega veel umbes kuu või poolteist toime. Küünlavaru on kõvasti kahanenud ja on oht, et neid ei jagu enam kauaks. Ei osanud ju arvestada, kui palju neid võib kuluda. Mis saab edasi?

UMBES KOLMEKÜMNES PÄEV

Pean päevade kohta arvestust, aga ei viitsi kalendrist üle vaadata, mitmes päev see täpselt on. Sest tegelikult pole numbritel praegu vähimatki tähtsust. Aeg seisab. Pole päeva ega ööd. On üks ja suur, aina kestev pimedus. Mõnikord näeme taevas sähvatusi. Me ei torma enam õue, et näha, millega tegu. Hoiame end majas varjul, sest nii tundub kindlam. Vaid vee ja puude järel tuleb iga mõne päeva tagant käia.

Ma mõtlen aina emale. Kui ta vaid üksi ei oleks! Sest üksindus pilkases pimeduses ei jätaks kedagi ellu. Nüüd ma tean seda.

Hirmuga palvetan iga päev, et me keegi haigeks ei jääks, sest varutud ravimite valik on üsna kesine ja piiratud. Aga õnnetuseks hakkas mu mehel valutama hammas. Jah, ma olin ostnud valuvaigisteid. Ta kallistab mind tänulikult ja ütleb: ,,Tänu sinule olemegi elus."

Kapist leian ka kummelit, et hambale kompressi teha. Loodame, et see ei lähe hullemaks...

JA VEEL MÕNI PÄEV HILJEM

Probleemid, millest tulime läbi mõni aeg tagasi, on asendunud uutega. Meie maja ümber käivad inimesed. Nad koputavad ustele ja akendele ja paluvad abi. Ma kardan, et nad lõhuvad aknad ära. Mul jääb süda seisma, kui Martin oma kotist püstoli välja kougib!

Kui ma talle ehmunult otsa vaatan, ütleb ta: ,,Ema, kui on vaja, siis me kaitseme end. Me oleme endal vaatamata kõigele elu sees suutnud hoida ja ei lase nüüd kellelgi seda röövida."

Tunnistan, et tal on õigus. Mu kõht hakkab relva nähes valutama ja ma palun jumalat, et me seda kasutama ei peaks. Ja järjest enam tundub mulle, nagu vaataksin mõnda juba nähtud maailmalõpu filmi...

Mu süda valutab kohutavalt! Tunnen mõne inimese hääle järgi ära. Olen ju üle kolmekümne aasta siin elanud. Kas tõesti pole keegi korraldanud neile inimestele mingit abi jagamist? Ma ei suuda uskuda, et terved linnatäied inimesi on jäetud saatuse hooleks, korteritesse, kus pole kütet ega vett...

Ma ei talu enam nende palveid, olen murdumas... Aga ma annan endale aru, et ei jõua neid aidata. Meil ei jagu toitu võõrastele. Me ei tea, kauaks meil seda endilegi jagub.

Ühel korral, kui kuulen ukse taga oma hea tuttava hädist palumist, torman uksele ja teen selle poikvele. Ma ei tunne teda esimese hooga äragi, nii kõhn ja luine on see inimene! Aga ta palub vaid vett. Jah, muidugi me saame vett anda. Seda me ikka saame...

Õues on soojemaks läinud. Külm ei lõika enam ihusse. Näeme, et iga päev toob pisikese muutuse. Aga mille poole ja kas paistab kusagil helge lõpp?

UMBES NELJAKÜMNES PÄEV, JAANUARI LÕPP

Kõik toalilled on välja surnud. Meie koer ei ole tagasi tulnud. Ulguvad naabrikoerad on jäänud vait. Inimesi käib ikka maja juures. Oleme vagusi ega reageeri nende koputustele ning nad kaovad pimedusse. Jõuavad nad veel kusagile, kust abi saab? Või kust saab üldse abi? Kardan, et kui see õudus lõpeb, on meie õu surnuid täis. Ma ei näe, mis väljas pimeduses toimub ja see teeb mind aina ärevamaks. Taskulambis on viimased patareid, mis kohe tühjaks saavad. Viimase vee ja puud tõime küünlavalgel. Oleme kõik kohutavalt väsinud. Kogu aeg tahaks magada. Pikalt kestnud pimedus teeb meid aina unisemaks. Nii magamegi iga paari tunni tagant.

Õnneks olin varuks ostnud teed, suhkrut ja mett. Oli ka kast õunu ja hulk hoidiseid, mis nüüd on peaaegu otsas. Neist oleme saanud lisa muidu suht kesisele toidule, et natukenegi vitamiine ja energiat ammutada. Kuid kõik varud hakkavad lõppema. Oleme oma toidu päris koomale tõmmanud, alles on vaid kuivaineid, millest veega putrusid keedame. Liha on juba tükk aega otsas, munad ja piim on veel vaid ähmane mälestus...

Me räägime vähe ja oleme väga vaiksed. Oleme tublisti kaalu kaotanud, aga Robi on eriti kahvatu ja kõhn. Mina olen teistest tsipa paremas seisus, sest minul oli rasva rohkem. Alles tagantjärgi olen mõistnud seda müsteeriumi, millega võtsin viimasel aastal täiesti lambist ligi kümme kilo juurde. Minu keha teadis järelikult, mis ees ootab ja kogus varusid. Ma olen ise vast kõige vähem söönud, sest muretsen teiste pärast. Kardan, et toitu ei jagu ja nii hoiangi enda pealt kokku. Mujalt pole enam kokku hoida...

Toon esikust viimase õunakribala ja annan Robile. Ta hammustab ühe ampsu ja annab selle vennale edasi. Mina jätan enda ampsu vahele.

VEEBRUARI ALGUS

Väljas on haudvaikus. Kui me mehega kaevust vett tõmbame ja mõne sõna vahetame, on tunne, et oleme ainsad, kes siin maa peal veel häält teevad. Viimastel päevadel on märgata taas muutusi. Kui seni oli taevas olnud ühtlaselt ja selgelt pime, siis täna katab seda õhuke pilveloor. Tähed ei ole enam nii eredad, kui varem. Tundub ka, nagu oleks kogu taevas segi paisatud. Me ei leia enam Suurt ega Väikest Vankrit. Ka Kuud pole olnud. Külm on nüüd järele andnud ja õhk tundub soe... Meie kraadiklaasid on üles öelnud ja meil pole aimugi, palju õues tegelikult külma võiks olla.

Viimastel päevadel on hakanud jälle kostuma kumedaid kaugeid kõminaid. Meenutab pikse häält, aga välke pole me märganud. Eile ehmatas meid kummaline raputus, mis algas samuti tasapisi valjeneva kõminaga. Tundus, nagu väriseks maa. Küünlaleegid lõid võbelema ja lamp laes hakkas kiikuma. Istusime diivanil ja hoidsime üksteisel ümbert kinni. Oleme kõigeks valmis, välja arvatud suremine...

MÕNI PÄEV HILJEM

Enam ei jõua. Kardan, et me jääme pimedaks. Silmad on rasked ja neis on vastik tunne! Meie reovee kogumispaak on täis saanud ja me ei saa enam toas vetsus käia. Õueminek aga pole turvaline, sest sealt kostub veidraid hääli, millele me enam seletusi otsida ei viitsi. Toon esikusse pange, kus asjal käia, teist võimalust pole. Oleme nii tüdinenud! Ma oletan, et me kõik nutame aeg-ajalt, aga ei näita seda teistele välja. Silmad punetavad kõigil. Vaatamata kiduratele küünlasilmadele, mis meie olemist valgustavad, ei jää see mulle siiski märkamata. Mul on kõige suurem mure Robi pärast, sest ta on väga kõhnaks jäänud ja viimastel päevadel on tal kõht lahti. Annan talle rohtu, aga ei näe, et see aitaks. Tahaks karjuda, muud ma ju teha ei saa. Oh, kui see vaid aitaks! Lähen õue, et sületäis puid tuua ja karjun seal riida ääres, nagu kõri võtab. Ehmun, kui keegi karjub äkki vastu. Lähen kiiresti tuppa tagasi.

JÄRGMINE PÄEV

Kui läheme kaevust vett tooma ja mees end tähtede valgel vee kohale upitab, karjatab ta äkki ja kukub selili, nagu oleks keegi teda hooga kaevust eemale lükanud. Õnneks ei kuku ta kaevu. Kuna taskulampi me enam kasutada ei saa, sest patareisid ei ole, siis püüan purki pistetud küünlaga kaevu sisemust valgustada. Mees ajab end püsti, kuid lähemale ei astu ja on vait, nagu oleks kõnevõime kaotanud. Mu silmad ei seleta, kuid tasapisi hakkab joonistuma veepeeglist kellegi kaame nägu... Ja see ei ole minu peegelpilt!

Pillan purgi maha, küünal kustub ja me oleme kesk sügavat pimedust.

,,Kas sa nägid sama, mis mina?" küsib mees kogeledes.

,,Ilmselt küll...," vastan ,,Sellepärast siis ongi Robil kõht lahti..."

,,Mis me nüüd teeme?" küsib mu kohkunud kaasa.

,,Ega meil variante eriti pole. Kätte me teda sealt ei saa, järelikult hakkame vett keetma, ilma keetmata seda enam juua ei tohi. See on halvim, mis veel juhtuda võis..."

,,Issand jumal", pobiseb mees ehmunult ,,Kas sa said aru, kes see on?" küsib siis.

,,Ei näinud õnneks. Sel polegi tähtsust enam..."

Me läheme tuppa ega räägi lastele midagi.

PÄEV. MITMES, SEL POLE ENAM TÄHTSUST

On tekkinud imeväike lootusekübeke, pisem kui kõige pisem tolmuosake, et asjad muutuvad paremuse suunas. Täna ei tundu taevas enam nii sünkmust, kui seni! Kuidagi heledam nagu oleks ja tähed tuhmimad. Lisaks sellele on tekkinud väike tuul. Õhk ei seisa enam paigal ja puukuurile ukse ette tõmmatud kile kahiseb tasases tuules. Lõpuks ometi üks hääl elust enesest! Pärast nii pikka vaikust, hääletust ja kummalisi ebamaiseid kõminaid! Tundub uskumatu, kui õnnelikuks võib meid teha selline tavaline heli nagu kile krõbin vaikses tuules! Kutsun lapsed välja seda imet vaatama-kuulama ja me rõõmustame kõik südamest! Tunneme, kuidas õues on kergem hingata. Oleme täna taas lootusrikkad. Lootus hakkaski päris ära kaduma...

Nägin täna öösel (või oli see päeval? Magame ju palju, enam ei tee vahet ööl ega päeval ja kõik kellad on seisma jäänud) unes oma kadunud isa. Ma pole teda üle kümne aasta unes näinud. Aga seekord ta tuli. Me kallistasime ja ma haarasin ta sülle, imestades, kui kerge ta on. Ja isa ütles mulle: "Ma tulin ainult korraks, pean kohe tagasi minema. Nii tore sind näha. Aga tulin ütlema, et te ei tule veel niipea minu juurde..." Ja oligi läinud.

Kui ärkasin, tundsin lausa füüsiliselt, et olin temast just äsja lahti lasknud...

ESIMENE PÄEV! E-S-I-M-E-N-E!!!

Ärkan selle peale, et mu mees raputab mind nii tugevasti, et hambad käivad klõbinal kokku. Ta käib ka kõik teised läbi ja raputab nad rohmakalt unest üles. Ma ei saa aru, mis nüüd lahti, aga ta ütleb: ,,Pange ennast ruttu riidesse!"

Kisume kõik kiirustades riided selga. Vaikime, sest kardame midagi küsida. Kas tõesti on jälle midagi hullu lahti? Kas jälle rohelised haigettegevad sambad, mõned laibad ukse ees või veel midagi palju hullemat? Olen kõigeks valmis. Ainult surmaks mitte. Ikka veel surmaks mitte...

,,Rutem, rutem!" kamandab mees. ,,Tulge õue!"

Esikus trobikonnas koos saapaid jalga pannes tõmbab ta kapisahtli lahti ja kougib välja vanad päikeseprillid. Vaatame üksteisele vaikides otsa ja meie näod tõmbuvad naerule.

,,Ruttu! Prillid ette, muidu ei saa..." kiirustab ta meid tagant.

Saapalukud poolenisti lahti, päikseprillid ninal, tahame kõik korraga uksest välja mahtuda...

Ja see on uskumatu vaatepilt, mis meid ees ootab! Silmad hakkavad esimesel sekundil vett jooksma ja mulle tundub, et ma olengi pimedaks jäänud... Kuni taipan, et näen valgust! Õues on valge!

Mees tirib mind käest värava poole, puude vahelt välja, lagedale. Lahtiste lukkudega saapad takistavad, kuid jooksen siiski nagu suudan. Jõudnud väravast välja, jään seisma ja vaatan vett jooksvate silmadega läbi tolmuste ja kriimuliste päikeseprillide ida poole, sinna, kust olin ikka päikest läbi puude tõusmas näinud.

,,Ei, ei," ütleb mees, võtab mu õlgadest kinni ja keerab mind ringi. Ja nüüd ma näen. Päike tõuseb.

Läänest.

Table of Contents

Peatoimetaja novembriveerg 2012 (Ove Hillep)

PÖFF 2012 (Tõnis Hallaste)

Intervjuu: Cory McAbee (Ove Hillep)

Studio Foglio koomiksid (Liisa Vesik)

Küberpungilikud sümptomid tänapäeva maailmas (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Accelerando (Tõnis Hallaste)

AniMatsuri siis ja nüüd (Kaia Jallai)

Oktoobrikuu parima arvustuse määramine (Aasa Tamm)

Hiline Lõikus III (Agur Tänav)

Lauamänguarvustus: Mission: Red Planet (Ove Hillep)

Novembrikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Oktoobrikuu ulmkonnakroonika 2012

Novembrikuu kirjastuste uudised

Jutt: Pimeduse poolel (J. J. Metsavana)

Jutt: 21. detsember (Tea Lall)