Peatoimetaja veerg 11/2013 (Ove Hillep)

"Winter is coming!" oli Starkide tunnuslause, kuid tundub, et ka meie ei pääse. Kätte jõuab parim aeg, mil kodus ahju, kamina või keskkütteradika ees jalad välja sirutada ning võtta ette üks mõnus ulmekas. Seda enam, et Sirp tunnistas eesti ulme ka viimaks kirjanduseks, nii et rahvas ei pea enam häbenema, võib kapist välja tulla, lugeda seda, mis meeldib ning sahtliteosed letti lüüa.

Värskest numbrist rääkides pakume lugejatele arvustusi värskevõitu kirjandusest, lauamängust "Kabelimats", loomulikult intervjuud ning traditsioonilist pildimängu. Juttudest tasuks kindlasti ära mainida Indrek Hargla "Õed", mis kujutab endast mõnusat kummardust aastake tagasi meie hulgast lahkunud Ray Bradburyle. Eks te ise uurige.

Sel kuul leiab meie virtuaalkaante vahelt ka lugejaküsitluse, millega püüame teada saada, kuidas oma ajakirja paremaks muuta. Kel vähegi aega on, pühendage sellest hetk Eesti ulmeajakirjanduse arendamiseks.

Kiiritavat lugemisrõõmu!

Kaanepildi autoriks Rene13

Raamatuarvustus: ,,Süvahavva" (Ove Hillep)

Ei ole palju kodumaiseid sarju, mis vääriksid vaatamist - veel vähem näevad ilmavalgust ulmeteemalised (olgugi, et siiski õudus) sarjad -, kuid ,,Süvahavva" esimene hooaeg oli ausaltöeldes täiesti vaadatav. Jah, see venis kohati ning paljud asjad jäid lõpuni selgusetuks, kuid see kõik leiab lahenduse 12. septembril ilmunud Indrek Hargla uues raamatus ,,Süvahavva".

Indrek Hargla peaks nüüdseks olema tuntud pea igale raamatuid lugevale isikule. Hargla kirjanikukarjäär algas eelmise aastatuhande lõpus, mil tema esimesed jutud avaldati ulmeajakirjas Algernon. Sealt peale on tema näol olnud tegemist vaieldamatult Eesti viljakaima ulmekirjanikuga, kelle lugude hulka kuulub anripuhtaid näiteid nii fantastst, SFist kui ka õuduskirjandusest. Viimastel aastatel on autor aga olnud tegevuses keskaegse kriminaalsarjaga Melchior ning seda suurem oli üllatus kuulda, et tema sulest ilmub ,,Süvahavva" sarja stsenaariumi põhjal kirjutatud raamat.

Kaanepilt ei ütle sarja mittenäinud inimesele mitte midagi - lihtne foto neljaliikmelisest perekonnast majaesisel, millel domineerivad süngemad toonid. Ma küll ei tea Kanal 2-e statistikat, kuid võib eeldada, et foto kasutamisel kaanepildina olid taga majanduslikud huvid, kuna sel moel saaks kokku tuua nii ,,Süvahavva" vaatajad, kui ka Hargla fännid (samas, paljud Hargla fännid jätsid sarja vaatamata?). Mitte midagi teadva isikuna arvaks ehk, et tegu on igava jutustusega mingisugusest perekonnast, kui just tagakaane tekst mind ei hoiataks.

Tea nüüd, palju on mõtet rääkida raamatu sisust, millest on eelnevalt tehtud telesari? Natukene ehk siiski - noor pere kolib linnast maale elama. Lapsed (täpsemalt Arnika - Arnol on suhteliselt savi) sellega küll väga nõus ei olnud, kuid põgenemaks oma probleemide eest, saab päranduseks saadud majast lahendus. Aga loomulikult ilmnevad kohe uued probleemid...

Esiteks tundub majaga midagi veidrat lahti olevat. Kogu küla paistab sellest jutustavat, kuid pererahvale ei taha keegi miskit rääkida. Ühe saladuse alt tuleb välja teine ning mida enam peremees Peep ning perenaine Kristi asja uurivad, seda segasemaks kogu asi muutub. Selgub, et sõnapaar ,,surmatagune koda" ei ole lihtsalt sõnakõlks ning eelmine peremees Andrus ei olnud päris tavaline külajoodik.

Raamatu tänapäevast tegevust vürtsitavad meeldivad kõrvalepõiked teistele tegevusliinidele suvalisel ajal ning suvalises kohas, olles aga alati seotud Süvahavva taluga. Kaht sellist võite lugeda augustikuu Reaktorinumbrist, kus need autori loal avaldatud sai. Ühel poolt seletavad need paremini lahti kogu talu ümber käivat tegevust (agente, vana mõisnikku, vandenõulasi), kuid teisalt jääb mõni kõrvalliin venima ning pisut häirima, kuid seda võib öelda vaid üksikute kohta.

Tegelaste osas on autor suurt vaeva näinud. On vigadega head inimesed ning heade külgedega halvad, on veidrad toredad isikud ning täiesti normaalsed jobud. Kõigi nende seast paistavad vaid kaks välja justkui pikad aarialased mustlaskääbuste kokkutulekul - agendid ,,Mulder ja Scully", nagu üldsus neid kohe peale nende ekraanileilmumist nimetama hakkas. Ma ei ole küll ise selliste tegelastega kunagi kokku puutunud, kuid miskipärast tundusid need kaks täiesti ebausutavad ning nii puised, nagu oleks Vaigutaja just nendest vaigu välja lasknud.

Hargla suudab oma uues romaanis suurepäraselt välja tuua täiesti usutavaid hüpoteese, enne kui need sajaga põhja laseb. Samal ajal juhib ta pisiasjadega lugeja tähelepanu tegelikust olukorrast eemale, jättes lugejale ometi mulje, et tal on täpne ülevaade ning parim arusaam kogu raamatu tegevusest. Varjutaja- ning surmataguse koja ,,müüdiga" loob ta aga häirivalt õõvastava õhkkonna, mis mõjub kohati väga argisest keskkonnast hoolimata (või ehk hoopis sellest ajendatuna) äratuskellana tänapäeva Eesti igaval õuduskirjandusmaasikul.

Intervjuu: Indrek Hargla (Agur Tänav)

Nüüd kui sa oled professionaalne kirjanik. Kas kirjutamine tundub kuidagi teistsugune kui enne? Kas on suur vahe teha seda lõbu asemel tööna?

Ma olen ennast pikemat aega kirjanikuks pidanud ja muid asju teinud ikkagi kirjutamise kõrvalt. Või vähemalt ei ole mul olnud muud ambitsiooni, kui olla kirjanik. Ja kirjutamine tundub pidevalt teistsugusena - millegi sellisena, millessse tahaks kogu aeg panna rohkem energiat ja tunnet. Kirjutamine ei ole mulle kunagi olnud lõbu selles mõttes, et ma olen seda alati võtnud töö ja ka kohusena võib-olla. Samas on see on väga eriline töö - loominguline töö, looming. Puhtalt töömoment tekib sellest, et mõnikord on tähtajad ja kokkulepped, millest peab kinni pidama. Ja vahest on see üsna kurnav.

Milline oleks sinu meelest ulmeromaan, mis raputaks anrikirjanduse alustalasid? Tahaksid sa ise lugeda alustalasid raputavat romaani? Mis sind lugedes raputab?

Ma ei usu, et alustalasid raputavat romaani oleks võimalik kirjutada. Kui oleks võimalik, oleks keegi seda juba ammu teinud. Muudatused alustaladesse tekivad pikaajaliselt, mitte ühe romaani tulemusel. Kujunevad uued koolkonnad, voolud, suundumused, aga see sünnib aja jooksul. Ja ega need alustalad ei ole ju nii väga kindlalt paigas. On mõni kirjanik, kes kirjutab sellist ulmet, mida keegi teine ei kirjuta, aga kas nad nüüd alustalasid vapustavad, ma ei tea. Suurem osa sellest, millega ulme saab vapustada, on ilmselt ära kirjutatud. Mind mõjutab mõjus kirjutamine, milles on powerit ja huvitav aines. Et ma elan kaasa ja soovin teada rohkem ja imestab, et kuidas see sunnik suudab mind panna tundma tegelaste nahas.

Milline võiks olla ,,tuleviku" romaan oma omaduste poolest, milliseid komponente ta peaks sisaldama, kuidas lugejaga suhtlema?

Jeesus, ma tõesti ei tea. Kirjandus mõjub ainult ühelt moel - emotsionaalselt. Mida rohkem suudab romaan inimest mõjustada, panna tundma, seda parem ta on. Ma ei usuks, et tuleviku romaan peaks ilmtingimata liikuma suurema visualiseerimise suunas; ulme on ikka rohkem töötanud ideelisel-kontseptsionalsel tasandil.

Belials on meil suur kahasse kirjutaja. Sina pole seda teed käinud. Kas see tundub sulle võigas viis kirjandust teha või pole lihtsalt juhust olnud?

See tunduks tõesti üsna imelik. Miks peaks midagi kahekesi kirjutama, kuidas see välja näeks ja mis oleks selle eelis üksinda kirjutamise ees? Ma ei oska vastata. Kui sa hakkad mingit lugu kirjutama, siis ega sa ise ka täpselt ei tea, kuidas seal asjad täpselt kulgema hakkavad. Teksti tekivad motiivid ja teemad ja sa lähed instinktide abil edasi, tuled tagasi, kohendad ja muudad asju. Kuidas säilitada kahekesi stilistiline ühtsus ja see et sa lauseehituse ja rütmiga rahule jääksid? Ma ei kujuta hästi ette. Ilukirjandus (ja ma ei räägi siin dramaturgiast) on üsna intiimne protsess - autor üksi oma mõtete ja loominguga. Ma suudaks ette kujutada sellist allhanke korras kahasse tehtud loomingut, et keegi kirjutab mingid tehnilised või inforikkad osad, mis siis põhiautor stilistiliselt üle käib aga päris 50-50 ilukirjandust ma ette ei kujuta... või õigemini ei näe selle vajadust.

Mida sa sooviksid eesti ulmes rohkem näha?

Korralikku, täpset ja läbimõeldud eesti keelt, milles ei kasutata olemasolevaid kujundlikke väljendeid a la ,,vihma sadas nagu oavarrest". Rohkem vaeva ja pingutust, süvenemist dialoogidesse, milles tegelased ei räägiks nagu ajalehes või kättemaksukontoris. Ja jumala eest ärge kasutage sellist rõvedat sõna nagu ,,fantaasiakirjandus". Fantaasia on see, kui te silmad kinni panete ja asju ette kujutate. Kirjandusanr on fantasy. Kõige tähtsam on, et kirjanikul, ükskõik kui algaja ta ei ole, on oma hääl. Seda oma häält ilmselt täpselt defineerida pole võimalik, ehk kirjandusteadlased teevad seda kunagi - aga lugeja peab selle ära tajuma ja see peab teda ärgitama edasi lugema. Ilmselt tähendab oma hääl teatud isikupära, aga mitte eputamise mõttes. Selle kuulamiseks tuleks ära unustada enamik sellest, mida kooli kirjandustunnis on õpitud.

On sul oma lugusid kirjutades ka soov lugejatele midagi suurt ja filosoofilist öelda, panna neid mõtlema ilmaelu üle? Krimikirjanduse vallas on selleks ilmselt ,,kuritegu ei tasu ära", aga ulme mail?

Ilmselt on, aga mis see on, selgub enamasti loomise käigus. Ka väikseid tõdesid saab suureks kirjutada, kui need sulle endale tähtsad on. Ja tahes tahtmata jooksevad enamike heade ulmeromaanide sõlmküsimused ikka kokku ühte punkti - kes inimene on? Kriminaalkirjanduses on minu jaoks kõige olulisem ilmselt inimese vajadus õigluse järele ja see, et ükskõik kui kaval ja tark Kurjus ei oleks, on siiski Õigluse poolel keegi, kes on targem. Ütlemise asemel on aga kirjandust kandnud alati ka vajadus mõista, miks maailm selline on, kuidas ta selliseks kujunes. Ilmselt olengi ma ise palju asju kirjutades mõistma hakanud. Heas kirjanduses on mingi filosoofiline tunnetus alati olemas, isegi siis, kui me ei saa sealt mõnda postulaati tsitaadina otse välja kirjutada.

Ulmes tahaks ma ise kirjutada asjadest, millest me teaduse kaudu päris selget vastust ei saa. Ilmselt olen ma tahtnud öelda, et inimene peab endalt küsima, mida tal on õigus teha ja mida mitte. Ma üritan kirjutades mõista seda, kuidas on kujunenud, et osad inimesed moodustavad riigi ja teised kodanikkonna ja see esimene tsunft leiab eneseväljenduse teiste keelamises ja piiramises. Tänapäeva riik on mulle tegelikult mõistetamatu nähtus, milles Hea ja Kurja mõiste on pahupidi pööratud. Riik on moondunud rahva teenrist mingiks asjaks iseeneses ja enese pärast. Ja kuhu võib see viia saja aasta pärast? Paistab, et see küsimus paneb järjest rohkem (ulme)kirjanike muretsema.

Oled ulmevallas proovinud kätt nii fantasy, SF-i kui ka õudusega. Milline neist on sulle kõige südamelähedasem? Mispärast just see?

Mida aeg edasi, seda rohkem ja rohkem ei tee ma fantasyl ja sf-l vahet. Suurem osa seni maailmas kirjutatud sf-st on olemuselt tegelikult fantasy. Õudus on kõige raskem anr kahtlemata, sest selle eesmärk on panna lugeja tundma õudust. Või õigemini sellist õudust nagu lugedes tunda on võimalik. Ma arvan, et alternatiivajalugu ja ajaränd on mulle kõige südamelähedasemad. Miks alternatiivajalugu? Põrgut, ma ei tea. Kas pole lahe mõelda, milliste tühiste pisiasjade pärast oleks maailma ajalugu võinud hoopis teistsuguseks kujuneda. Ajaränd sellepärast, et see annab piiramatu võimaluse modelleerimiseks.

Millised sinu enda jaoks olulised alamanrid on tal veel proovimata ning mis põhjustel? Näiteks ei meenu mulle kohe, et oleksid kirjutanud postapokalüptilises maailmas asetleidvat juttu.

Kas see postapokalüptika nüüd ikka on kohe omaette alamanr? Ma ei ole kirjutanud näiteks küberpunkki, aurupunkki, militaarulmet, kosmoseooperit... hard sf-i ka ilmselt ei ole. Kosmoseulmet ma üldiselt ka kirjutanud ei ole ja sel põhjusel, et ma ei usu seda. Kosmoserände on võimalik lahendada ainult fantasys või sf-is ainult Päikesesüsteemi piires. Ajarännu lood on iseenesest samuti fantasy, ükskõik kui palju teaduslikke termineid seal juures tarvitada. Kui ma kirjutaks järje ,,Jõgeva elavatele surnutele" oleks see ilmselt postapokalüptika. Küberpunk on ajalooline anr, seda on ehk võimalik kirjutada teatava paroodia mõttes

Sinu puhul ei saa Melchiorist üle ega ümber. Ulmekirjanikuna said sa Eestis omajagu tunnustust - kuidas on tunne olla tunnustatud kogu Euroopas?

See on loll jutt, ma ei ole tunnustatud kogu Euroopas. Ma ei tea, kes sellist valet levitab. Paar tõlget on ilmunud, aga see on pisike piisk tohutu suures raamatuuputuses.

Kas pärast Melchiori lugude ilmumist nii soome kui prantsuse keeles on hakatud huvi tundma ka sinu varasemate ulmelugude vastu?

Mitte eriti. Põgusalt on päritud. Ulme on ikkagi hoopis teine ni.

Oled olnud aastaid ametis Melchiori lugudega. Kas ,,Süvahavvast" saab sinu comeback ulmeanrisse?

Melchiori kõrvale mahub aega ka ulme kirjutamiseks. Üks osa ,,Süvahavvat" on ilmunud, las siis keegi otsustab ja ütleb, kas sellest sai comeback või ei saanud. Ma kirjutan ,,Süvahavvat" edasi, peamiselt sellepärast, et televersioonid on abitud ja saamatud, kokkuhoiupoliitikaga filmitud ja stsenaariumi lugemata monteeritud. Ma tahaks väga kirjutada keskaegset alternatiivajalugu, aga see ei huvita Eestis kedagi. Pidevalt mõlguvad meeles paari ulmelühiromaani süeed, aga ma ei leia seni piisavalt kindlust, et neid kirjutama hakata ja ega ei tea ka, kuhu neid avaldamiseks pakkuda.

Kuna mitmed vastused olid vägagi intrigeerivad, sai Indrekule veel mõned täpsustavad küsimused esitatud. Õnnetuseks oli aga autor vahepeal reisil ja nii jõudsid vastused meieni alles nüüd.

Metsavana.

Kas sa ise teksti "Roos ja lumekristall" ei pea küberpungiks?

No ei pea. Ma ei mäleta, et ma kirjutamise ajal oleksin tahtnud küberpunki teha... Ma ei ole selle anri fänn ja ilmselt ei tunne selle mehhaanikat. See tekst oli seotud arvutiasjandusega ja üks tegelane oli seal umbes patsiga poiss, aga ainult see ei tee seda veel küberpungiks.

Kas nimetades küberpunki ajalooliseks anriks pead silmas seda, et küberpunk kujutab sinule endast 80-ndatele iseloomulikku Sterling-Gibsoni loomingut ja tänapäevane kirjandus, nt "Accelerando" ei ole enam küberpunk vaid pigem tavaline SF?

Jah. See anr sündis ajal, mil kogu arvutivärk oligi üksikute giikide hobi. Kui keegi oleks suutnud ette kujutada aastal 1982 tänapäevast maailma, oleks see olnud ilmselt küberpunk. Aga tänapäev ongi digiajastu ja kui siit sammuke edasi astuda, siis implantidega inimesed jms ei mõju enam mingipöörase pungina. Ma ei saa näiteks ,,Elysiumi" pidada küberpunk filmiks. ,,Accelrandot" ei ole ma lugenud. Aga ma nimetan küberpungiks jah, sellist 80-tel sündinud anri, mis on üks väheseid ulmes, kus tegelik elu on ulmekirjanike fantaasiast kiiremini liikunud. Ma ei saa ka hästi aru, miks me peaksime tänapäeval kõigele kübervärgiga seotud kirjandusele pungi sildi külge riputama. See punklik tunnetus oli omane 80-tele, siis kui arvutid oligi mingi veidrus. Et tänapäevane digitemaatikaga kirjandus ei pea kindlasti punk olema.

Mainid, et peas mõlgub paari ulmelühiromaani süeed aga ei tea kuhu neid pakkuda. Kas lahenduseks ei oleks kirjutada nende baasil eraldi ulmekogumik? Või sa kardad nii nende kui oma alternatiivajalooliste romaanide puhul, ostjate liiga nappi huvi ja seda, et teosed ei too piisavalt raha sisse.

Ma pean kohe ütlema, et Eestis ei mängi müüginumbrid autori sissetulekutes erilist rolli ja anri mõttes pole vahet, mida sa kirjutad. Nii et, ei - asi ei ole sissetulekus, vaid pigem publiku puudumises. Ka eesti ulmehuvilist ei köida lood 12. sajandi Prantsusmaast. Teine asi on see, et ,,Loomingusse" ei lähe ma anriulmet pakkuma; lihtsalt sellepärast, et ulme ei peaks sellises ajakirjas ilmuma. ,,Vikerkaarega" pole mul kunagi mingit puutumust olnud, ega nendel minuga. Kogumik jah oleks mingi lahendus. Aga siis sa kirjutad teksti valmis; ei avalda seda ja loodad, et ehk paari aasta jooksul koguneb veel mingit materjali, mida saab kokku panna. Ehk siis, et see tekst jääb määramata ajaks seisma. No ja kui see kogumik kunagi ilmubki, siis ei viitsi seda eriti keegi lugeda. Aga küllap mult mingi kogumik tuleb mõne aasta pärast.

Ehk siis äraelamise seisukohalt on vajalik kirjutada rohkem massidele, et poleks vaja teist sissetuleku allikat uuesti juurde muretseda?

Nagu ma ütlesin - asi ei ole selles. anrist sõltumata teenib autor enamvähem sama summa. Iseasi on kordustrükid, aga neid ei saa ju ette ennustada.

Kuipalju sul on õnnestunud üldse viimasel ajal Eesti ulmet lugeda. Ja mis teoseid pead kõige õnnestunumateks ja milliseid noori-vanu autoreid kõige lootustandvamateks?

On õnnestunud lugeda imevähe, nii et sellest ei olegi mõtet eriti rääkida. Ma usun üha enam, et kirjanikud oma lugemised ära lugenud (ja oma eelistused ja kiiksud paika saanud) ja enamik aega ja energiat kulub oma loomingule. Mul muidugi on nii uute kui vanade autorite kohta omad (eel)arvamused, aga ma ei hakkaks neid siinkohal praegu väga valjult välja ütlema.

Esimene vasikas... (Lauri Lukas)

...läheb ikka aia taha, või kuidas see vanasõna käiski? Äh, mis see vanarahvas ka teadis, esimene vasikas läheb täpselt sinna kuhu ta saadetakse ja mitte kuhugi mujale! Juba 2 aastat ilmarahva rõõmuks tasuta tuumaküttega eesti ulmemaailma valgustanud Reaktor on kokku kogunud parimad lood 2011-2012 hooajast ja kirjastus Fantaasia on need ühtede kaante vahel välja andnud. Tuleb küll möönda tõika, et sisse on lipsanud ka hulganisti radioaktiivset saasta, mis tuleks tegelikult ulmeskenest eemaldada, graniiti raiutud maa-alusesse hoidlasse viia ja seal järgmiseks paarikümneks tuhandeks aastakeseks betooni valada. Aga sellest juba täpsemalt allpool. Kaeme siis seda kogumikku lähemalt...

Avalugu on Tea Lalli "21.detsember". Hea valik, aplodeerin! Tea Lall oli mulle tundmatu autor (ma polnud ühtegi lugu eelnevalt tasuta võrgust lugenud, kus nad on siiani saadaval + loomulikult veel terve hulk 2012-2013 hooaja lugusid), lugu aga rabas seda kõvemini. Tundmatu autori sünge postapokalüptika, Eesti oludes veel ka, siin polegi midagi enamat tahta. Loo väärtust ei vähenda asjaolu, et 2012. 21.detsembri maailmalõpp on hetkel juba järjest vähem mäletamist väärivaks suhteliselt suvaliseks lähiminevikudetailiks taandunud.

Maniakkide Tänav autorina pole muidugi enam mingi uustulnuk. Teise loona kogumikus on Eesti gore & splatteri subanri asutaja, arendaja ja sõltumatu meistri "Valuhoidjad", kus küll viimase aja trendina Maniakkide Tänava loomingus põhiraskus pole enam ootamatult päevavalgust nägevate soolikate helkivas küütlemises päikese käes, vaid pigem on jutus teatav psühholoogiline rappimine, äng ja põhjamaine sünkmorn masendus.

Nüüd aga jõuamegi selle eelpoolnimetatud radioaktiivse saasta juurde. Tegemist on mõnevõrra tuntud nimega - küll mitte ulmeringkondades. Seekord saavad karistuspunktid nii toimetaja(d) kui autor Kivisildnik ise. Sellist saasta ei oleks tohtinud paberile pannagi, mis siin veel "Best of" kogumikku panemisest rääkidagi... Väga halb, lausa vanahalb ise...

Jätame nüüd mõned trükidebütandid vahele ja siirdume eelpoolnimetatud Maniakkide Tänava nime kandva koolkonna usinaima ja edukaima padawan'i Jaagup Mahkra manu. Mahkra magnum opus kannab nime "Verepulm vaksalis" ja selles on juttu verepulmast vaksalis. Vene maffia eesti juurtega esindajad satuvad kuskil lumme ja tuisku mattunud Siberi jumalast ja inimestest mahajäetud teivasjaamas hauataguse õõva otsa ja eelpoolmainitud soolikad küütlevad selle käigus kohe päris mehemoodi. Muuhulgas pistetakse rinda (lonti?) zombimammutiga. Jällegi - üks Tuumahiiu pärle.

Canis Vedru, hmmm... Üks ammuunustatud legendaarse "Jõgeva telje" esindajatest kaugetel 90-ndatel, eesti ulme embrüofaasis. Siin avaldatud lugu aga, "Läbimurre" võib vabalt pretendeerida käesoleva kogumiku parima loo tiitlile. Sesmõttes, et mina neid järjekorda panema ei hakka, ütlen ainult, et kui autoril või kellelgi teisel on soov selline paremusjärjekord moodustada, siis Vedru esinemist seal toetan ma igati. Lugu on lihtsalt niivõrd võimas, pooleldi postapokalüptika, pooleldi vangilaagriromantika. Esineb ka teatavat slaavi hõngu. Võimas lugu, lõpuni stiililiselt väljapeetud, mida paraku väga paljude autorite kohta öelda ei saa.

Ma ei kavatsegi siinkohal hakata lühianalüüsi igale loole tegema. Nende hulgas on suurepärast, ülima tõenäosusega ajaproovile vastupidavat ulmet, mida tulevikus hakatakse avaldama õpikutes "Eesti ulme klassikat algajaile" ja "Eesti ulme klassikat edasijõudnuile", võib-olla, kui väga hästi läheb, koguni kogumikus "Eesti ulme absoluutne kuld"... Loomulikult leidub ka pimeduses võigast määrdundrohelist, kunstlikku helendust eritavat radioaktiivset saasta, mida ma aga ei hakka nimepidi välja tooma kahel põhjusel: esiteks on maitsed subjektiivsed ja see mis allakirjutanu arust on valus sitt, võib kellegi teise arvates tõsine kuld olla. Ja teiseks, mine neid autoreid tea, oma looming on mõnele armsam kui paadunud vanatüdrukule tema kastreeritud kõuts, rohkem kui nädalakese tsüklis mööda saatnud joomasõbrale külm karastav õlu hommikul. Ütled paha sõna ja võid selle eest nüplit saada, minule aga on oma nahk väga kallis. Sestap ei hakka ma saastatootjatest kedagi nimepidi nimetama.

Eesti legendaarne (võrgu)ulmeajakiri "Algernon" ilmub juba teist dekaadi vähemalt. Seal on avaldatud palju krestomaatilist, Eesti ulme seisukohalt hindamatut kraami, näiteks Indrek Hargla esimesed tekstid, aga ka Lew R. Bergi, Veiko Belialsi, Maniakkide Tänava ja paljude teiste tekste. Ometi on kogu see vana kuld küll võrgust tasuta saadav, kuid raamatuna pole ta ilmunud iialgi. Selles suhtes on uuem ulmeajakiri "Reaktor" juba seljavõidu saavutanud. Salamisi aga loodan ma, et sellest kogumikust on võimalik tulevikus lugeda mõne ilmakuulsa ulmekirjaniku esimest trükitud teksti.

Jõgeva on kujunemas ulmekirjanduse tõmbekeskuseks? (Riina Mägi)

Antud tekst ilmus esmakordselt 21.11.2013 Jõgeva maakonnalehes Vooremaa. Kuna aga paljudel Reaktori lugejatel puudub ilmselt võimalus seda lehte lugeda, avaldame antud artikli ka autori lahkel loal Reaktoris.

Jõgevale on igasuguseid identiteete otsitud: kord on seda nimetatud külmalinnaks, kord raudteelinnaks, kord naistetantsulinnaks. Paistab, et nimistusse tuleks lisada ka ulmekirjanduse tõmbekeskuse tiitel, sest Jõgeval ja selle ümbruses tegutsevate ulmekirjutajate arv näitab tõusutendentsi.

Jõgeva linnaraamatukogus on viimase paari kuu jooksul esitletud suisa kolme ulmeraamatut, mis tervenisti või osaliselt jõgevamaalaste kirjutatud. Septembri lõpus tegi otsa lahti Agur Karukäpp kirjanikunimega Maniakkide Tänav, kes tõi lugejate ette oma värske romaani "Mehitamata inimesed". Selle teadusliku fantastika valdkonda liigitatava romaani tegevus toimub pärast Vene-Hiina sõda, millest pole jäänud puutumata ka Jõgeva. Siia on nimelt ümber asustatud tuumakatastroofis saastunud piirkondade inimesi, mistõttu linn on ülerahvastatud ning enamik selle elanikest on venelased ja hiinlased. Endisest Jõgeva Sordiaretuse Instituudist ja praegusest Eesti Taimekasvatuse Instituudist on ulmeromaanis saanud kosmoseinstituut, mille eesmärk on aretada Kuu ja Marsi baaside põllumajanduse jaoks kultuurtaimi ning muid elusorganisme. Jõgeva haiglast on saanud aga kunstlikult kasvatatud doonorelundite katselabor. Loo peategelaseks on üksik häkker, kes satub oma kadunud armsamat otsides ohtlikesse olukordadesse ja kohtub värvikate inimestega. Põnevuse ja armastuse kõrval on romaanis kõvasti musta huumorit. Maniakkide Tänav on küll ulmeanris juba kogenud tegija, ent teadusliku fantastika alal peab ta end algajaks. "Mehitamata inimeste" kirjutamisel sai ta päris palju inspiratsiooni Svetlana Aleksijeviti raamatust "Ternobõli palve: tuleviku kroonika" (see sisaldab Ternobõli katastroofi üle elanud inimestega tehtud intervjuusid), samuti Pierre Haski raamatust "Hiina veri: kui vaikus tapab" ning vendade Strugatskite "Väljasõidust rohelusse". "Olen raamatus kasutanud mitmeid tõsieluseiku ja kopeerinud sotsiaalvaldkonnas töötades nähtud düsfunktsionaalseid ehk mittetoimivaid suhteid," ütles Agur Karukäpp.

Samakas ja saun

Oktoobri lõpupoole oli ulmehuvilistel jälle põhjust raamatukokku tulla. Siis esitleti seal suisa kaht raamatut: Veiko Belialsi ulmejutukogumikku "Kogu maailma valgus" ja veebiajakirjas Reaktor ilmunud paremaid ulmejutte sisaldavat raamatut "Tuumahiid". Luual elav Veiko Belials sai mullu maha luulekoguga, ulmeraamatute üllitamisse tuli tal aga vahepeal sisse seitsmeaastane paus. "Mine tea, võib-olla oleks see paus veel pikemaks kujunenud, aga ühiskondlik surve läks nii suureks, et tuli kirjutama hakata. Ulmehuviliste kokkutulekutel keerutas üks ja teine jälle nööpi ja uuris, millal mul siis järgmine raamat ilmub. Kauem ei saanud ma enam põiklevaid vastuseid anda, lõpuks tuli kirjutama hakata," ütles Veiko Belials. Algul oli tal plaanis kirjutada raamatusse kolmes laadis lugusid: õudus- ja fantaasiajutte ning teaduslikku fantastikat.

Need ongi tema sõnul n-ö kolm vaala, millele ulme tugineb. Teadusulmet polnud Belials varem kirjutanudki, ent kui "maitse suhu" sai, mõistis, et seekord tulebki keskenduda sellele ning jätta õudus ja fantaasia raamatu ühtsuse nimel paremaid aegu ootama. Kaks kogumikus sisalduvat lugu on Belials kirjutanud kahasse J. J. Metsavana ehk Joel Jansiga. "J. J. Metsavana on küber- ja tuumapungi valdkonnaga hästi kursis ja temaga neil teemadel vesteldes tekkiski idee kirjutada mõned ühised lood," ütles Veiko Belials. "Ekspluateerisime mõnuga nõuka-aegset absurdi, viies selle kaugesse tulevikku ning keerates sellele veel omalt poolt vinti pealegi. Meil endil oli teineteise kirjutatut vastastikku lugedes väga lõbus ning lugejagi on need lood hästi vastu võtnud."

Raamatuesitlusel lugeski Belials "isu tekitamiseks" ette katkendi loost, milles tegelasteks kusagil kosmose ääremail lagunevas baasis passivad kosmosesõdurid, kes samakat ajavad ja reaktori kaane peal saunas käivad ning kelle rahuliku oleskelu lõpetab kontrollija saabumine. "Kogu maailma valgus" annab nii kriitikute kui ka autori enda meelest päris hea ülevaate sellest, mida ulme ühes alamanris teadusulmes tehakse ja teha võib.

Reaktorist "Tuumahiidu"

Kolmas Jõgeval esitletud ulmeraamat "Tuumahiid" sisaldab kuueteistkümne autori, sealhulgas jõgevalaste Tea Lalli, Maniakkide Tänava (Agur Karukäpa) ja Canis Vedru (Indrek Uusmaa) tekste. Agur Karukäpp on ka üks raamatu koostajaid. "Oleme koos J. J. Metsavanaga juba mitu aastat Tartus ulmekirjanduse töötuba vedanud," ütles Agur Karukäpp. "Kuna ulmeajakiri Algernon selles töötoas sündinud loomingut avaldada ei soovinud, tegime oma veebiajakirja Reaktor ja hakkasime lugusid seal avaldama. Siis aga leidsime, et paremad jutud peaksid ka paberkandjal kättesaadavad olema, sest kõigil asjahuvilistel pole kommet ilukirjandust arvutist lugeda." Tea Lalli "Tuumahiius" avaldatud lood on üleüldse tema esimesed ulmelood. "Päris uhke tunne on neid sellises kogumikus palju tuntumate autorite tekstide kõrval näha," ütles Tea Lall. Teadlikult ta enda sõnul ulmelugusid kavandanud polegi, vaid paaril korral on lihtsalt "normaalne" lugu n-ö käest ära läinud ja ulmevaldkonda kaldunud. Üks Reaktoris ja "Tuumahiius" avaldatud Tea lugu käsitleb näiteks maailma-lõppu, mis pidi mäletatavasti saabuma möödunud aasta 21. detsembril.

"See on Reaktoris avaldatud lugudest üleüldse kõige loetum," kinnitas "Tuumahiiu" esitlusel kohal viibinud J. J. Metsavana. Tema sõnul on meil kõvasti vedanud, et meie keeles on olemas nii hea ja tervet anri hõlmav sõna nagu "ulme". Inglise keele kõnelejad ja paljud teised peavad näiteks leppima palju kitsama tähendusväljaga "teadusliku fantastikaga". Sõna "ulme" tõi aga üle 40 aasta tagasi eesti keelde ei keegi muu kui praegu Põltsamaal elav kirjanik Henn-Kaarel Hellat. Veel üks ulmealane plusspunkt Jõgevamaale!

Miks meie tulevik sõltub raamatukogudest, lugemisest ja unistamisest (Jana Raidma)

14. oktoobril pidas tuntud kirjanik Neil Gaiman Lugemisagentuurile (Reading Agency) loengu teemal miks raamatukogud, ilukirjanduse lugemine ja lugemine lõbuks on tähtsad. Lugemisagentuur on heategevusorganisatsioon, mille eesmärkiks on õhutada inimesi rohkem lugema ning mis toetab kirjaoskusprogramme ja raamatukogusid.

Ameerika vanglatööstus saab väga hästi prognoosida, kui palju uusi vanglaid 15 aasta pärast vaja on, kasutades lihtsat algoritmi, mis põhineb statistikal, kui paljud 10-11 aasta vanused lapsed ei oska lugeda. Tegu ei ole küll üks-ühele seosega, kuid selged korrelatsioonid on olemas ja kõige lihtsamad tulenevad sellest: kirjaoskajad inimesed loevad ilukirjandust.

Ilukirjandusel on kaks funktsiooni. Esiteks laiendab see inimese sõnavara ja mõtteviise ning näitab, et lugemine võib olla lõbus ja meeldiv tegevus. Ja kui inimene on sellest aru saanud, loeb ta edaspidi kõike palju meelsamini. Lugemine aga on tänapäeva maailmas tähtsam kui kunagi varem. Kui inimene ei oska lugeda, ei saa ta teistega suhelda, sest tänapäeva maailmas toimub suur osa suhtlemisest just kirja teel (e-mailid, sõnumid) ning enamus informatsiooni on saadaval just teksti kujul. Kirjaoskamatul inimesel on raskem elus hakkama saada ning tööd leida. Teiseks arendab lugemine empaatiavõimet palju paremini kui filmid või telekas.

Ilukirjandust lugedes saab selgeks ka ühe olulise elutõe: maailm ei pea selline olema, nagu ta on. Peale raamatu lugemist ei ole inimene enam kunagi täielikult rahul praeguse maailmaga ning see on hea. Rahulolematud inimesed on need, kes muudavad maailma ja teevad seda paremaks.

Kõige lihtsa viis tagamaks laste kirjaoskust on õpetada neid lugema ja näidata neile, et see on meeldiv ja lahe. Selleks aga tuleb leida raamatud, mis just lapsele meeldivad ja lasta neil endil lugeda. Laste jaoks pole olemas sellist asja nagu halvad raamatud või autorid. Ideed, mis meie jaoks võivad tunduda vanade ja üle kasutatutena, on nende jaoks uued ja huvitavad. Vanemad võivad lapse lugemisrõõmu ära rikkuda, takistades neil lugemast seda, mida nad soovivad või andes lapsele lugeda nende meelest kasulikku kirjandust. Lapse lugemisrõõmu rikub ka see, kui lapsel pole raamatuid, mida lugeda. Tal kas puudu ligipääs raamatutele, võimalus neid lugeda või raamatuid lihtsalt pole.

Siin tulevad mängu raamatukogud. Raamatukogu ei ole lihtsalt maja, kus on ridamisi raamatuid täis riiulid. Raamatukogu on koht, kus inimene saab leida informatsiooni. Informatsioonil on väärtus. Vanasti oli infot vähe ning selle hankimine väga raske ning kulukas. Viimaste aastatega oleme liikunud informatsioonivaesest ühiskonnast inforikkasse ühiskonda. Tänapäeval teeb aga informatsiooni leidmise keeruliseks selle üleküllus - enam ei otsita haruldast taime kõrbest, vaid kindlat taime paksust ülekasvanud vihmametsast. Raamatukogud koguvad ning süstematiseerivad seda hulka infot, tehes selleni jõudmise lihtsamaks.

Raamatukogu ülesanne on tagada kõigile võrdne ligipääs informatsioonile - raamatutele, internetile, andmebaasidele jne. Raamatukogu on tähtis ja vajalik haridus- ja kultuuriasutus. Seega on kahetsusväärne, et üle maailma suletakse rahanappuse tõttu neid järjest enam.

Me ei saa jätta oma praeguseid probleeme järgnevatele põlvkondadele lahendada. Me kõik vastutame tuleviku eest ja meil kõigil on kohustused: kohustus lugeda meelelahutuseks ning näidata teistele, et lugemine on meeldiv tegevus; kohustus toetada raamatukogusid, kasutada neid ja õpetada ka teisi neid kasutama; kohustus õpetada lapsi lugema ning lasta neil lugeda raamatuid, mis neile endile meeldib; kohustus oma keeleoskust ja sõnavara parandada, arendada ja mõista, et keel on miskit, mis areneb ja muutub aja jooksul. Ning meil kõigil on kohustus unistada! Lihtne on mõelda, et üksik inimene ei saa midagi muuta, kuid fakt on, et inimesed on pidevalt maailma muutnud ning nad on teinud seda unistades teistsugusest paremast maailmast.

,,Albert Einsteinilt küsiti kunagi, kuidas kasvatada lapsi, et nad oleksid intelligentsemad. Tema vastus oli lihtne, kuid samas arukas. ,,Kui te tahate, et teie lapsed oleksid intelligentsed, lugege neile muinasjutte. Kui te tahate, et nad oleksid veel intelligentsemad, lugege neile veel rohkem muinasjutte." Ta mõistis, kui tähtis on lugemine ja unistamine," tõi Gaiman lõpetuseks välja, lootes, et me saame anda oma lastele maailma, kus nad saavad lugeda ja kus neile loetakse ning kus neil on võimalik unistada ja mõista.

Antud teksti näol on tegu referaadiga pikemast artiklist.

Originaalartikkel

Lauamänguarvustus: Kabelimats/Roundhouse Kick (Ove Hillep)

See oli igati lollikindel plaan, põgenemaks ühest riigi paremini turvatuimast vanglast. Ja see toimiski. Kuni selle hetkeni, kui otsustasite ühes mahajäetud küünis pisut hinge tõmmata, teadmata, et sama koha on valinud kokkusaamiseks kõik ümbruskonna pahalased oma ülima ristiretke alguses. Lahing teie vahel on metsik, kuid samas lühike... lahing, kus vange ei võetud, kuid tekkisid legendid.

Lauamängukirjastuse 2d6 games uusim (kuigi ammu enam mitte uus) värvuke on omalaadne kollipeksmismäng Kabelimats. Mängijatel tuleb silmitsi seista vampiiride, aiapäkapikkude, võlurite, libahuntide, lohede ja paljude teiste koletistega, kes kõik tuleks mättasse tampida. Mäng on mõeldud kuni neljale mängijale ning kestvuseks on karbi järgi antud 30 minutit. Suurepärane seltskonnamäng, mis mõnel istumisel välja võtta ning lõbutseda... kuid kas siiski on?

Aigar Alaveer võib ulmemaastikul olla tundmatu nimi, kuid lauamängurite ringkond tunneb teda väga hästi. Paadunud sõjamängude ning 18xx seeria austaja, lauamängupoe lauamangud.ee kaasasutaja ning 2012 aastal ilmunud majandusmängu Tootmistehas autor. Seekord on võetud suund pisut ulmelisemale rajale, mis iseenesest on väga hea, kuna Eestis ei ole selleteemalisi mänge just jalaga segada.

Kabelimatsu näol on tegemist olemuselt väga lihtsa kaardi- ning täringumänguga, kus mängijad peavad pikema-aegseks ellujäämiseks koostööd tegema, kuid võidupunkte loetakse siiski individuaalselt. Mäng lõppeb kahel juhul: kui kollid otsa saavad või kõik mängijad on mulla alla saadetud. Olgu kohe öeldud, et esimest varianti ei ole minu silmad veel näinud.

Komponentide osas suuremalt jaolt nuriseda ei saa. Kaks pakki kaarte - koletised ja abivahendid - on korralikust paberist ega lagune esimesel mängimisel kätte ära. Täringud on lihtsad, kuid töötavad. Tervisemärgid, mis esialgsete piltide järgi pidid tulema küll südamekujulised, hoiavad Reaktorile antud eksemplaris kangekaelselt lehekese kuju, on päris tugevast plastikust. Kui millegi üle kurta, siis on see kaartide kujunduslik pool, mis on üpriski labane ning jätab mängust pigem läbitöötamata mulje. Kas Eestis on vähe kunstnikke, kes sellise tööga hakkama ei saaks?

Mõlemas (nii kollide kui abivahendite) kaardipakis on 54 kaarti. Kollikaartidele on märgitud kollinaha väärtus võidupunktides, koletise rünnaku tüüp ja selle tugevus ning tervis. Viimased kaks on omavahelises seoses - mida rohkem on elukas peksa saanud, seda nõrgemaid hoope ta jagab. Kollinaha saab endale mängija, kes annab kollile surmava hoobi. See lisab mängu väikese, kuid olulise strateegiaelemendi: kas lüüa kolli, kes virutab kõvasti ja anda sellega järgmisele mängijale hea hulk võidupunkte või proovida lüüa maha mõni nõrgem vastane ning pista nahk enda taskusse. Nahaga kaasneb ka autasu: kas kaks tervist või abivahendikaart.

Abivahendid jagunevad ründe- ja kaitsekaartideks. Nagu arvata võib, annavad esimesed rünnakul lisatäringuid - mõistmatuks jääb vaid see, miks nad kõik vaid ühekordse kasutusega on. Mängutehniliselt on see ehk vajalik, kuid selge mõistus ütleb, et labidaga papakoid pekstes peaks terveks jääma just labidas. Kaitsekaardi puhul on oluline, millise rünnakutüübi vastu see töötab. Koletised võivad mängijaid peedistada nimelt kolmel erineval moel: käpaga, õhust küünistega või maagiaga. Mõned elukad võivad neid ka kombineerida. Seega on oluline omada maagiakilbi kõrval igaks juhuks ka vihmavarju, mis kaitseb õhust tulevate rünnakute eest.

Mängijate mängumehaanika on lihtne: mängija võtab rünnakul oma 2 baastäringut, otsustab, millist relva ta kasutab, liites neile sellest saadavad lisatäringud ning veeretab. Edukaks loetakse iga tulemus, mis on 5 või 6. Iga edukas aga läheb pihta ning mängija peab löögid kollide vahel ära jagama. Hoope võib jagada täiesti oma suva järgi kas kõik ühele elukale või siis mitmele korraga. Iga mats võtab kollilt ühe tervise ning vähendab tema jõudu.

Keerulisemaks läheb aga siis, kui kollid vastu ründavad. Kuna koletistel on erinevad rünnakud, tuleb kaitsekaartide olemasolul erinevat tüüpi rünnakud eraldi veeretada. Just see mehaanika on muidu ehk mõnusa tagumismängu kitsaskohaks, mis muudab selle niisama mängides parasjagu tüütuks, pisut napsise peaga aga põrgulikult keeruliseks. Kui tegu oleks staatilise väärtusega, oleks mäng tunduvalt tempokam ning lihtsamalt jälgitav, kuid praegusel juhul muudab see kollide eest veeretatav täringuhunnik mängu tüütuks dicefestiks.

Mängijatevaheline interaktsioon taandub mängus teistele kaasaelamise tasemele. Üksteist aidata ei saa ning ega sellel suurt mõtetki poleks - võit on ju individuaalne (korraks käib peast läbi Munchkini süsteem, kuid lükkan selle kiirelt kõrvale). Kuna kõik relvad on ühekordse kasutusega, ei soovi keegi ka nendest loobuda.

Millega siis lõppeks tegu on? Ma tahaks öelda midagi kena, kuid südametunnistus ei luba. Mängul ei ole peale täiesti suvaliste kollide peksmise mingit läbivat teemat, kujundus on nadi ning kuigi tanki või muruniidukiga oleks lohesid taga ajada päris äge, nullib selle ära tüütu täringuveeretamine kollide rünnakul. Ma loodan, et 2d6-l läheb hästi ning lõpuks tuleb ta välja mõne tõsiselt hea mänguga, kuid Kabelimats ei paku seni mulle küll suuremat põnevust.

Piltide autor Inga Varend.

Reaktori küsitlus 2013

Reaktor on tuumavalgusega kiiritanud oma lugejaid juba üle kahe aasta. Selle ajaga on toimunud mitmeid muudatusi, kuid ajakirja üldmulje on jäänud võrdlemisi samaks. Hoolimata asjaolust, et me ise oleme Reaktoriga väga rahul, ei suuda me istuda iga lugeja mätta otsa, et oma kätetööd sealtpoolt kaeda. Selleks palumegi lugejaid panustada natukene oma väärtuslikku aega, et panna kirja Reaktori head ja vead, et meil oleks midagi, millest saaksime edaspidi uute numbrite koostamisel lähtuda niivõrd hästi-halvasti, kui parasjagu võimalik.

Kuna jõulud on lähenemas, siis võib jõuluvana usinatele vastajatele ka mõne pakikese poetada. Kõigi vastajate vahel (kes meili jätsid) loositakse välja lauamäng "Kosmoselahing", "Lõputu luupainaja" ning üks kootud kombitsatega silm.

Reaktori küsitlus google docis.

Novembri pildimäng (Jana Raidma)

Väljas on pime. Väga pime. Isegi päeval on hämar. Masendav. Aga mida on kõige parem sellisel ajal teha? Viia läbi salajasi eksperimente muidugi!

Pildil on koos neli doktorit neljast erinevast filmist/sarjast. Arvake ära doktori nimi + film või sari kust ta pärineb ning ongi üks punk olemas. Kokku on seega võimalik saada kuni 4 punkti. Vastuseid, nii õigeid kui valesid, ootame nagu ikka Reaktori pildimängumeilile pilt@ulmeajakiri.ee. Vastamiseks on aega kuni 25. detsembrini.

Seekord on auhinnaks Paul Stewaeri & Crhis Riddelli raamat "Beyond the Deepwoods", inglise keeles.

Oktoobris oli vastanuid lausa 11, kellest vaid kaks ei teadnud kõiki vastuseid. Kasutades random.org nimekirjasegajat saab auhinna omale Joosep. (Timestamp: 2013-11-25 20:46:57 UTC)

Õiged vastused olid:

Twilight Imperium

Arkham Horror

A game of Thrones: The Board Game

The Dark Tower

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Ulmkonnakroonika 11/2013

Eesti ulmetähed

Gert "Trash" Moserit teab kindlasti iga Estconil, HÕFFil või Baka kokkutulekul käinud inimene, sest niivõrd värvikat, jutukat ja hea huumorisoonega inimest on raske mitte märgata. Eraelus kokaametit pidav Trash on ühtlasi lisaks nii Eesti populaarseima filmiblogi autor, kui ka underground muusikat avaldava plaadifirma looja ning omanik.

1. Mida praegu loed?

Tööl on pooleli Antony Beevori "Taistelu Kreetasta", ehk brittide lüüasaamisest Kreeta kaitsmisel ja hilisemast vastupanuliikumisest. Kodus loen sõjaväelase ning ajaloolase Richard Holmesi Iraagis peetud lahingute memuaare "Dusty Warriors" vahelduva eduga segamini Hubert Selby juuniori narkodraamaga "Unelmien sielunmessu". Autos on kindalaekas Viru ärikatest pajatav Virkko Lepassalu "Balmagesi lapsed", hea punase tule ajal haarata ning lõik või paar enne rohelise süttimist taas lugeda.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Peaks vist küsima, et mis sunnib haarama, sest otseselt rohkem või vähem naelutatud ma ei ole, kui juba lugema hakkan, siis ka lõpetan ja ega nüüd väga mäleta, et mõne raamatu külge eriti kinni liimunud oleks olnud. Mul on aeg nagunii piiratud ja kindel, et sel hetkel istun arvutis, sel hetkel teleka ees ja see aeg on lugemiseks reserveeritud. Võiks ju öelda siis labaselt, et sisu, vahest ka kirjaniku sõnakasutus. Haarama aga sunnivad mõned lüngad enese teadmistes, mida siis raamatute abil täita püüan. Loen ju valdavalt ajalookirjandust, harv see tanapäeval kui ilukirjanduse jaoks aega leian, aga jah, sellisel juhul on see ulmekirjandus, tihti sõprade kirjutatud või soovitatud.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

1. Ray Bradbury "Marsi kroonikad". Lapsepõlvenostalgia. Kunagi lasteaia eas olin vanaema-vanaisa kasvatada (isa, noor lesk, tahtis ju veel linnapeal ringi joosta ja tempe teha) ning mul lubati hilise ööni telekat vahtida. Soome TV-st sai siis umbes 6-aastaselt miniseriaal ära nähtud ning loomulikult jättis see lapse ajju kustumatu jälje nii, et varajases teismeliseeas raamatut avastades tuli mulle kõik vägagi tuttav ette. Ja siis sai raamatut vähemalt kümmekond korda loetud, ikka nii aastase vahega ning mõned aastad tagasi ostsin ka miniseriaali DVD, meeldis kogu juustususest hoolimata seegi.

2. Dan Simmonsi "Hüpeerion" ja selle järjed. Sõber Lauri kunagi Soomest ostis, luges ja kiitis. Oli kohe selline järjekord, et kes saab järgmisena lugeda, mina va pugeja, muidugi seal nimekirja alguses. Ja siis lugesin ja kiitsin minagi. Hiljem kui raamatud eesti keeles ilmuma hakkasid, kinkis Lauri need minule, vahetas ükshaaval soome tõlked eesti omade vastu ja vastavalt ilmumisgraafikule kolisid need minu riiulisse kus aukohal siia maani. Aga kui nüüd küsida, et mis seal toimus, siis ega erilist mälupilti enam pole? Mäletan aga seda ekstaasi mis lugemisel ning iga uue osa ilmumisel mind valdas ja see oli kena kaif.

3. Leo Kunnase Gort Ashryni triloogia. Mulle kohe meeletult meeldis Kunnase oskus lugejat ärritada ning siis taas maha rahustada, seda stiilis, et viskab mingi fakti õhku, sina vangutad juba pead, ei ei poiss, nüüd sa räägid küll enese poolt varem kirjutatule vastu või nii see asi küll ei toimi, aga siis kirjanik mõned leheküljed hiljem taas seletab kõik kenasti lahti. Annab igale kahtlusi kõhklusi tekitanud küsimusele vastuse, seob kõik hargnevad niidiotsad. Samuti juubeldasin mitmel korral tema lauseehituste või kasutatud sõnade üle, juhus kui üldse midagi sellist märkan, kuid Kunnase puhul tõi mõne unarsõna ülisobivas kontekstis kasutamine pea hardumuspisara silmanurkka. Suurepärane kirjanik.

Ulmeõhtu: ajakirja "Reaktor" sünnipäev

Tuletaks veelkord meelde, et kohe vahetult peale Reaktori ilmumist - 30ndal novembril, kell 15 peab ajakiri Reaktor Tartu kirjanike majas (Tartu, Vanemuise 19) enda sünnipäeva ja esitleb ühtlasi ka uut kogumikku. Saab kringlit, ehk midagi joodavat ning Jüri Kallas peab ettekande "Ajakirjade roll ulmekirjanduse arengus.". Kõik Reaktori lugejad, huvilised, kaasautorid ning toimetajad on enam kui oodatud.

Üritusel saab vaadata ja osta kohalike autorite ulmelugude kogumikku ,,Tuumahiid", mille koostajateks on Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana ja Ove Hillep. Algselt on kõik kogumiku lood ilmunud veebis asuvas ulmeajakirjas Reaktor. Lisaks uutele nimedele on kogumikus mitmeid tuntumaid autoreid nagu (:)kivisildnik, Krafinna, J. J. Metsavana, Triinu Meres, Maniakkide Tänav ise. Kogumikus leidub nii teaduslikku fantastikat, õudusjutte kui fantasy't.

NB! Kõik "Tuumahiiu" kaasautorid, kes pole veel enda autorieksemplari saanud, laupäeval on selleks võimalus.

Üritus feissbuugis< br />

Trashi sünnipäev

15. novembril pidas Eesti tuntuim filmiblogija, ulmik ja plaadifirma omanik Trash Von Krahlis oma sünnipäevapidu koos toredate inimeste, hea õlle ning lemmikbändidega! Esinesid DJ Martin Tõnumaa, Tamhiis, Aghor, Thomaz, Sociasylom, Sädelev kass, Wick Blaze, Barthol Lo Mejor ja DJ Painkiller. Lisaks said 100 esimest külalist koos pääsmega vaid selle peo jaoks tehtud helikasseti laval esinevate bändide muusikaga.

Ulmerahvast oli Kraali kohale ilmunud vähem kui oleks arvanud. Paljud Tallina raudmehed ja naised puudusid nagu nt Ats, Triinu, Sirje, Pronto jne. Rahvapuudust samas kartma ei pidanud ja peoperemees Trash paistis mõnusalt joviaalne ning omas sõiduvees. Muusika oli samas kohati industriaalsem kui trashil kombeks isegi. Üldiselt paistis silma üsnagi tige kihistumine - ehk ulmefännid koondusid peamiselt Kraali suitsuruumi lobisema ning muusikasõbrad siis tantsusaali bände kuulama. Eks oli neidki, kes pendeldasid kahe saali vahel (nagu minagi), aga küllap oli ka neid, kes kordagi suitsuruumi ei sattunud või neid ulmefänne, kes katkestasid vestlust vaid selleks, et endale kiirelt letiäärest uus klaas vedelamat osta.

Veel nägin ma Risto Kukke, kes tegi aktiivset reklaami oma korraldatud Darkland fire üritusele ning jagas selleteemalisi voldikuid. Filmitegijad Robi ja Maria võtsid napsu ja kirusid Süvahavva tegemise valu&vaeva. Kõige rohkem ulmejuttu sai ilmselt räägitud aga muusiku ja tõlkija Mart Kalvetiga. Peamisteks teemadeks olid Illuminaatuse sari, selle tõlkimine ning metatasandid ulmes-küberpungis. Mingihetk sai avastatud, et kell on juba kole palju ning enamus rahvast peolt lahkunud, mistõttu hakkasime Ovega baasi suunas liikuma. Tegime veel kiire söögipeatuse Osmanis, tutvusime Mustamäe värvika ööeluga ja nii kella kuueks vastu hommikut sai viimaks ka silma looja. Hea pidu oli, kahetsege kõik kes te ei tulnud.

Kirjastuste uudised 11/2013

Kirjastus Fantaasia

Külmem sõda

Charles Stross

Tõlkijad: Sash Uusjärv ja Juhan Habicht

Tänapäeva briti ulme menuautori Charles Strossi (1964) Külma sõja ainelisi ulmetöötlusi sisaldavast kogumikust leiab jutustuse «Külmem sõda» ja lühiromaani «Raketikeelutsoon». Esimest võib pidada omamoodi mõtteliseks järjeks H. P. Lovecrafti «Hullumeelsuse mägedele», milles Külma sõja aegsed superriigid hakkavad omakasu huvides ära kasutama Antarktikast nende mägede tagant leitud Cthulhu mütoloogiast tuntud monstrumeid.

«Raketikeelutsoon» on pöörane tekst, milles keset Kuuba raketikriisi tõstetakse kõik planeedi kontinendid koos elanikega ümber nn Aldersoni kettale Väikses Magalh?esi Pilves. Kerakujuliselt pinnalt kettale sattumine muudab mõnevõrra mandrite suurust, mistõttu USA ja Nõukogude Liidu lennukid ei suuda enam vahemaandumiseta teineteist pommitama lennata. Seda kasutab kohe ära Nõukogude Liit Leonid Breþnevi juhtimisel, okupeerides Lääne-Euroopa. Lühiromaanis tegutsevad veel kosmoselendur Juri Gagarin, astronoom Carl Sagan ja CIA agent Gregor Samsa. Kriitika on seda nimetanud kokteiliks 20. sajandi alguse H. G. Wellsi loomingust ja 1970. aastate Külma sõja propagandast ning seda kõike 21. sajandi alguse küünilises ja moodsas absurdikastmes.

Vanamehe sõda

John Scalzi

Tõlkija: Ats Miller

,,Oma 75. sünnipäeval tegin ma kaht asja. Külastasin oma naise hauda. Siis astusin sõjaväkke."

Nende, juba omamoodi kultuslikuks saanud sõnadega algab John Scalzi esimene, 2005. aastal kirjutatud romaan, mis talle kohe maailmakuulsuse tõi. Tulevik. Inimkond on laienenud sadadele planeetidele ja Maa on tehniliselt mahajäänud kolgas, kus 75-aastastel on võimalik astuda Kolooniate Kaitseväkke, et 10-aastase teenistuse eest saada võimalus alustada kusagil koloonias noorena uut elu. Umbes nii palju teabki ees ootavast John Perry, selle raamatu peategelane. Kuidas täpselt ta uuesti nooreks muutub, jäägu lugejale avastada, igatahes alustab ta sõjaväeteenistust, mida võib kokkuvõtlikult iseloomustada nii, et ta näeb palju huvitavaid võõrrasse ja tapab neid. Ega see talle ei meeldi, kuigi sõdimine tal päris hästi välja tuleb. Võib öelda, et kogu raamat on üks suur austusavaldus Robert A. Heinleinile, kuid samas on see ikkagi 21. sajandi raamat - see on loogiline, kuid samas mitte surmtõsine; eriti midagi pühaks pidamata irvitatakse kõige üle, samas kui naljategemine ei ole eesmärk omaette. See on ka soe ja inimlik raamat, mis ei karda esitada suuri küsimusi.

Raamat sai alustuseks aastal 2006 Hugo parima ulmeromaanina ning Tori ja Locuse lugejaküsitlused nimetavad seda vastavalt aastate 2000-2010 ja selle sajandi parimaks ulmeromaaniks. Raamat on tõlgitud 20-sse keelde ja seda on müüdud sadu tuhandeid eksemplare.

Kirjastus Draakon & Kuu

Enderi mäng

Orson Scott Card

Tõlkija: Juhan Habicht

Maa on hädaohus. Tulnukad ründavad ja inimkonna võib päästa vaid militaarne geenius. Kes? Ender Wiggin - intelligentne ja andekas poiss, kelle lapsepõlv saab läbi, kui ta saadetakse kosmosesse Lahingukooli. Koolis täidavad päevi simuleeritud sõjamängud ja poiss tõestab peagi, et on võitmatu. Kus lõpeb aga mäng ja algab tõeline sõda? Kas Ender on valmis päriselt tapma ja hävitama?

Orson Scott Card on üks silmapaistvamaid Ameerika Ühendriikide ulmekirjanikke. Teda on tunnustatud maailma kõige prestiiikamate ulmekirjanduse auhindadega -- Hugo ja Nebula auhindadega.

Kirjastus Tiritamm

Miss Peregrini kodu ebaharilikele lastele

Ransom Riggs

Tõlkija: Kristina Uluots

Salapärane saar. Mahajäetud lastekodu. Kummaline kollektsioon väga ebaharilikke fotosid.

See kõik ootab avastamist raamatus ,,Miss Peregrine'i kodu ebaharilikele lastele".

Loo alguses sunnib perekonda tabanud tragöödia kuueteistkümneaastase Jacobi minema Walesi ranniku lähedal asuvale üksikule saarele. Seal avastab poiss miss Peregrine'i lastekodu varemed. Jacobi uurimisretkel kunagistes magamistubades ja koridorides saab selgeks, et miss Peregrine'i hoolealused polnud lihtsalt ebaharilikud, vaid võisid olla ka ohtlikud. Ehk oli nende hõreda inimasustusega saarele vangistamine täiesti mõistlik otsus... Ning igasuguse loogika vastaselt hakkab Jacobile tunduma, et need lapsed võivad veel elus olla. Meeldejäävate vanade fotodega illustreeritud närvekõditavalt põnev fantaasiaromaan ,,Miss Peregrine'i kodu ebaharilikele lastele" peaks pakkuma lugemisrõõmu ühtviisi nii täiskasvanutele kui teismelistele - kõigile, kes armastavad salapäraseid seiklusi

Ransom Riggs kasvas üles Floridas, kuid nüüd elab ebatavaliste laste kodukandis Los Angeleses. Ta õppis inglise kirjandust Kenyoni kolledis ja filmindust Lõuna-California Ülikoolis, on teinud mõned auhindu saanud lühifilmid. Ta on tuntud blogipidaja ja reisikirjanik, kelle reisikirjade sarja Strange Geographies saab näha veebilehtedel mentalfloss.com või ransomriggs.com. Käesolev raamat on Ransom Riggs'i esimene romaan ja Miss Pregrine'I kodu ebaharilikele lastele on tänaseks saanud ka järje - Hollow City.

Tõlkejutt: Jääkild (Andrzej Sapkowski)

Kohe-kohe on ilmumas Sapkowski Nõiduri-sarja teine raamat ning kuna tegu on lühematest juttudest koosneva kogumikuga, palus Reaktori toimetus Tiritamme kirjastuselt üht juttu Reaktorisse nn. eelroaks fännidele. Vastus oli positiivne ning seega võivad meie lugejad eelnevalt jupikese vastselt ilmuva raamatu sisuga tutvuda. Loodame, et mulje on hea ning ajab raamatupoodi või -kokku teosega lähemat sõprust sõlmima.

I

Ümmarguseks paisunud lambakorjus, mille kangestunud koivad taeva poole sihtisid, liigutas äkki. Müüri ääres kükitav Geralt tõmbas aeglaselt mõõga välja, hoolega jälgides, et tera lahkuks tupest vähimatki heli tekitamata. Temast kümmekonna sammu kaugusel hakkas prügihunnik äkki kõikuma ja ülespoole kummuma. Nõidur jõudis püsti karata enne, kui rämpsu ja käärinud jäätmete kuhja liigutamisest vabadusse pääsenud hais lainena temani jõudis.

Kedervarre taoline ja ogadega kaetud paksu otsaga kombits sirutus äkki solgi seest välja ning vuhises uskumatu kiirusega nõiduri poole. Mees kargas kiiresti mädanenud aedvilja kuhjal kõikuva kapijäänuse otsa, sai tasakaalu kätte ning raius ainsa lühikese mõõgaliigutusega kombitsa küljest iminapa maha. Ta kargas kohe elukast eemale, kuid libises kapilaudadel ja vajus puusadeni kleepuvasse massi.

Prügimägi oleks nagu plahvatanud. Üles paiskus paksu haisvat läga, nõude kilde, kõdunenud kaltse ja hapukapsa kahvaturohelisi niidikesi. Solgi alt kerkis tohutu suur vormitu kartulisarnane kere, mis vehkis kolme terve ja ühe köndistatud kombitsaga.

Geralt, kel polnud selles solgimülkas erilist liikumisvõimalust, pööras end hooga puusadest ning raius teise kombitsa maha. Kaks viimast jämeda oksa paksust jäset virutasid talle sellise hooga, et ta vajus veel sügavamale solgi sisse. Hiigelkartuli moodi olend roomas enda taha rämpsu sisse vagu jättes tema poole. Geralt nägi, kuidas keresse tekkis ava, mis muutus suurte ebaühtlaste hambaridadega laiaks lõuapaariks.

Mees laskis kombitsatel endast kinni haarata ja valju lurtsatusega sodimassist välja tirida. Kombitsad vedasid ta keha juurde, mis end pööreldes solgi alla kaevas. Teravahambulised

lõuad laksatasid raevukalt kokku. Õudsete lõugadeni jõudes haaras nõidur kahe käega mõõgast ja virutas. Tera tungis sujuvalt ja kergelt olendi ihusse. Iiveldamapanevalt magus hais kippus hinge matma. Elukas võpatas ja sisises. Õhus vehklevad kombitsad lasksid saagist lahti. Taas solgi sisse vajuv Geralt lõi veel korra ning tera libises võika kriginaga mööda irevil hambaid. Olend vajus mulinaga kokku, kuid paisus kohe uuesti suureks ja pritsis sisisedes nõiduri pihta haisvat lima. Püüdes meeleheitlikult libedal jalgealusel mitte kukkuda, sumpas nõidur edasi, lükates rinnaga solki nagu ujuja vett. Ta lõi kõigest jõust mõõgaga ülalt alla, surudes kogu keharaskuse koletise valgete fosforiseeruvate silmade vahele tunginud terale. Elukas hakkas muliseva häälega vinguma ja visklema, pritsis löga nagu lõhkine põis ja levitas sooja vänget haisu. Kombitsad tõmblesid ja pekslesid solgi sees.

Nõidur rabeles lägast välja ja seisatas õõtsuval, kuid muidu kandval jalgealusel. Ta tundis, kuidas mingi saapasse pugenud jälk ja kleepuv ollus talda kõditab. «Vaja kaevu juurde minna,» mõtles mees. «Tahaks kähku solgi maha pesta, ennast puhtaks küürida.» Kombitsad virutasid veel kord valju plärtsu ja pritsmetega vastu läga ning tardusid siis paigale.

Üks täht langes taevalaelt, valgustades hetkeks musta, valgustäpikesi täis taevavõlvi. Nõidur ei soovinud midagi.

Ta hingas raskelt ja kähinal, tundes, kuidas enne võitlust joodud eliksiiride toime kaob. Linnamüüri äärde kuhjatud hiigelsuur rämpsu ja solgi laam, mis tasapisi nõlvast alla helkiva jõelindi poole vajus, nägi tähevalgel päris kena ja ahvatlev välja. Nõidur sülitas.

Elukas oli surnud ja juba muutunud teda toitnud solgihunniku osaks.

Langes veel üks täht.

«Prügimägi,» lausus nõidur vaevaliselt. «Solk, rämps ja sõnnik.»

II

«Sa haised, Geralt,» torises Yennefer ega pööranud sealjuures pilku peeglilt, mille ees ta laugudelt ja ripsmetelt värvi eemaldas. «Pese end puhtaks.»

«Vett ei ole,» kostis mees toobrisse vaadates.

«Tühiasi.» Nõiatar tõusis ning lükkas akna laialt lahti. «Tahad merevett või tavalist?»

«Vahelduseks võiks ju merevett.»

Yennefer ajas käed laiali ja lausus valjusti loitsusõnad, sooritades sealjuures peopesadega keerulise liigutuse. Pärani aknast tulvas järsku sisse jahedat mereõhku. Luugid hakkasid vappuma, kui roheline lopergune veepall vilinal tuppa tungis. Pesupali sai pilgeni mäslevat ja üle ääre pekslevat vett täis. Nõiatar pöördus tagasi ennist pooleli jäänud tegevuse juurde.

«Kuidas läks? Hästi?» päris ta. «Mis seal prügimäel õieti oli?»

«Solgiloom, nagu ma arvasingi.» Geralt tiris saapad jalast, riietus lahti ja laskis jalad palisse. «Kurat küll. Yennefer, see vesi on külm. Kas saaksid soojendada?»

«Ei.» Nõiatar tõstis peegli näole lähemale ning tilgutas endale klaaspulgaga midagi silma. «Sedasorti loits on hirmus väsitav ning ajab mul südame pahaks. Sulle teeb külm vesi pärast eliksiiride joomist ainult head.»

Geralt ei vaielnud vastu. Yenneferiga oli kasutu vaielda.

«Oli raske?» Nõiatar toppis oma klaaspulgakese pudelisse ja tilgutas naljakalt huuli kõverdades vedelikku ka teise silma.

«Ei midagi erilist.»

Lahtisest aknast kandus tuppa müra, murduva puu ragin ja kellegi viisipidamatult, häbitult ja ebaselgelt populaarse lorilaulu refrääni korrutav hääl.

«Et siis solgiloom.» Nõiatar küünitas võtma järgmist pudelikest laual seisvast muljetavaldavalt pikast rivist. Ta tõmbas korgi ära ning toas hakkas lõhnama sireli ja karusmarjade järgi. «On alles aeg! Nõiduritel on linnades töö leidmine lihtsaks muutunud. Pole üldsegi vaja mööda kõnnumaid hulkuda. Tead mis, Istredd väidab, et nii hakkabki nüüd olema. Metsades ja soodes välja surevate olendite asemele astuvad teistsugused, võib-olla isegi päris uued mutandid, kes on kohanenud inimeste loodud kunstliku keskkonnaga.»

Nagu ikka, kortsutas Geralt ka seekord Istreddi mainimise peale kulmu. Tal oli kõrini Yenneferi pidevast ahhetamisest ja ohhetamisest Istreddi geniaalsuse üle - isegi siis, kui Istreddil oli õigus.

«Istreddil on õigus,» jätkas Yennefer oma põskedele ja laugudele midagi sireli ja karusmarja järgi lõhnavat hõõrudes. «Mõtle nüüd ise, keldrites ja solgitorudes elavad hiigelsuured mutantrotid, prügimägedel solgiloomad, roiskuvates tiikides ja kraavides pesitsevad haisuelajad ning veskite juures hiidmolluskid. Kas sulle ei tundu, et on tekkinud mingi sümbioos?»

«Ja kalmistutel on guulid, kes värskelt maetuid õgivad,» lisas endalt seebivahtu maha loputav Geralt mõttes. «Täielik sümbioos. Just nimelt.»

«Jah.» Nõiatar jättis oma pudelikeste ja topsikutega tegelemise. «Linnadeski leiab nõiduri jaoks tööd. Ma arvan küll, et sa jääd lõpuks mõnda linna elama.»

«Pigem tabagu mind välk,» mõtles mees, kuid ei öelnud seda välja.

Yenneferile vastu vaidlemine tähendas käreda tüli tekitamist, aga Yenneferiga tülitsemine ei olnud ohutu.

«Geralt, kas said pestud?»

«Jah.»

«Roni siis palist välja.»

Yennefer ei vaevunud seekord tõusmagi, vaid viipas loitsu lausudes hooletult käega. Pesupalis olev vesi korjas põrandale loksunud loigud ja Geralti nahalt maha tilkuvad piisad endaga kaasa poolläbipaistva palli sisse ning lendas vilinal aknast välja. Kostis vali plartsatus.

«Katk teid võtku, va koerapojad!» röögatati akna all vihaselt.

«Kuradi hoorapojad, ei oska oma solgivett mujale kallata või? Et täid teid elusalt nahka õgiks, et te kärnadesse kärvaks!»

Nõiatar lükkas aknaluugid kinni.

«Tont võtaks, Yen,» irvitas nõidur vaikselt. «Oleksid võinud selle vee natuke kaugemale visata.»

«Oleksin küll,» turtsatas naine. «Aga ei tahtnud.»

Yennefer võttis laualt õlilambi ning läks Geralti juurde. Valge, kehakumerusi rõhutav, öösärk tegi naise uskumatult ahvatlevaks. Kütkestavam kui päris alasti, mõtles mees.

«Tahan su üle vaadata,» lausus naine. «Solgiloom võis sind kriimustada.»

«Ei kriimustanud. Oleksin seda tundnud.»

«Pärast eliksiiride joomist? Ära aja naerma. Pärast eliksiiride joomist ei tunneks sa isegi lahtist luumurdu enne kui kont kuhugi takerduma hakkab. Solgiloomalt võib saada mida iganes, teetanust ja laibamürki. Praegu poleks veel hilja nende vastu võidelda. Pööra ümber.»

Mees tundis oma kehal lambitule õrna soojust ja naise juuksed riivasid aeg-ajalt ta selga.

«Oleks nagu korras,» nentis nõiatar. «Heida parem pikali, kuni eliksiirid sind jalust nõrgaks pole võtnud. Need on neetult ohtlikud segud. Sa lihtsalt tapad end nendega aeglaselt.»

«Ma pean neid enne võitlust tarvitama.»

Yennefer ei vastanud midagi. Ta istus uuesti peegli ette ja kammis aeglaste liigutustega oma lopsakaid läikivmusti lokke. Ta kammis alati enne voodisseheitmist juukseid. Geralt pidas seda veidruseks, kuid armastas väga iluprotseduuri jälgida ning kahtlustas, et naine on ta nõrkusest teadlik.

Mehel hakkas järsku väga külm ja eliksiirid panid ta sõna otseses mõttes värinatest vappuma. Kael jäi kangeks ning alakõhus olid iivelduskrambid. Nõidur vandus omaette ning vajus Yenneferilt pilku pööramata voodile.

Miski liigutas nurgas ja tõmbas mehe tähelepanu endale. Viltuselt seinale naelutatud ämblikuvõrke täis hirvesarvede otsas kükitas süsimust lind ja uuris pead kallutades oma liikumatu

kollase silmaga nõidurit.

«Yennefer, mis elukas see on? Kust sihuke välja ilmus?»

«Mis asi?» pööras Yennefer pead. «See või? Tuuletallaja.»

«Tuuletallaja? Need on pruunikirjud, aga see siin täitsa must.»

«See on maagiline tuuletallaja. Ma tegin ta ise.»

«Milleks?»

«On vaja,» kostis Yennefer. Geralt ei hakanud rohkem pärima, teades, et Yennefer nagunii ei vasta.

«Lähed homme Istreddi juurde?»

Nõiatar lükkas pudelikese laua servale, peitis juukseharja laekasse ning sulges peeglilaua küljetiivad.

«Lähen küll. Kohe hommikul. Mis siis?»

«Ei midagi.»

Neine heitis nõiduri kõrvale ega kustutanud õlilampi. Ta ei kustutanud kunagi valgust, sest ei suutnud pimedas magada. Olgu see õlilamp, latern või küünal, või muu valgusallikas - alati pidi see lõpuni põlema.

Nii oli alati. Veel üks veidrus. Yenneferil oli uskumatult palju veidraid harjumusi.

«Yen.»

«Mis on?»

«Millal me siit lahkume?»

«Ära muutu tüütuks.» Naine tõmbas suletekki enda poole. «Me oleme siin vaid kolm päeva viibinud ja sa oled seda juba vähemalt kolmkümmend korda küsinud. Ma ju ütlesin, et mul on siin asjaajamist.»

«Istreddiga?»

«Jah.»

Mees ohkas ja kallistas naist oma edasisi kavatsusi varjamata.

«Kuule,» sosistas nõiatar. «Sa võtsid ju eliksiire.»

«Mis siis?»

«Ei midagi erilist.» Naine itsitas tasakesi nagu väike tüdruk, surus end mehe vastu, tõusis poolistuli ja sirutas end, et särki seljast saada. Vaimustus naise paljast ihust pani nõiduril judinad selga mööda jooksma nagu alati. Naha vastu puutuvad sõrmeotsad hakkasid surisema. Ta puudutas huultega nõiatari ümaraid õrnu rindu, mille nibud olid nii heledad, et eraldusid vaid oma kuju poolest muust nahast, ja surus sõrmed juustesse, mis lõhnasid nagu sirel ja karjusmarjad.

Naine laskis end kassi moodi nurrudes hellitada ning hõõrus põlvest kõverdatud jalga vastu mehe puusa.

Peagi selgus nagu tavaliselt, et mees oli oma vastupanuvõimet maagiliste eliksiiride toimele ülehinnanud ja unustanud kahju, mida need kehale tekitasid. «Vahest ei tulegi see eliksiiridest,» mõtles ta. « See võib tulla lahinguväsimusest ja pidevast ohust surma saada. Kurnatus on nii igapäevaseks muutunud, et ma ei märkagi seda enam. Organismi on küll kunstlikult turgutatud, kuid see ei pea niisugusele rutiinile vastu ning reageerib, nagu peab reageerima. Häda on selles, et reageerib kõige ebasobivamal hetkel. On tõbras!»

Kuid Yennefer ei lasknud nagu tavaliselt sellisel pisiasjal end häirida. Mees tundis naise hellitusi ja kuulis ta kurisemist oma kõrva ääres. Nagu tavaliselt, mõtles nõidur alguses tahtmatult lugematutele kordadele, mil naine ei jätnud kasutamata võimalust seda väga praktilist loitsu proovida - ja pärast ei mõelnud ta enam üldse midagi.

Oli ebatavaliselt hea nagu tavaliselt.

Mees vaatas nõiatari huuli ja tahtmatult naeratusest värelevaid suunurki. Ta tundis seda naeratust hästi. See paistis alati pigem võiduka kui õnnelikuna. Mees ei küsinud selle kohta kunagi. Ta teadis, et naine ei vastaks.

Hirvesarvedel istuv must tuuletallaja rabistas tiibadega ja naksutas kõverat nokka. Yennefer pööras pead ning ohkas väga igatsevalt.

«Yen?»

«Pole midagi, Geralt,» suudles naine teda. «Pole midagi.»

Lambi leek värises. Seinapraos krabistas hiir. Kummutis nagistas toonesepp tasa ja monotoonselt.

«Yen?»

«Mis on?»

«Sõidame siit ära. Ma tunnen end siin väga näruselt. See linn mõjub mulle halvasti."

Naine keeras end küljeli, silitas mehe põske ning libistas siis sõrmed juuste alla, madalamale, puudutades arme kaela küljel.

«Tead, mida selle linna nimi tähendab? Aedd Gynvael?»

«Ei. Kas see on elfikeelne nimi?»

«Jah, tähendab jääkildu.»

«Hämmastavalt sobimatu nimi sellele räpasele urkale.»

«Elfidel,» sosistas nõiatar mõtlikult, «on legend Talvekuningannast, kes lumetormi ajal kihutab mööda maailma ringi. Tema saani veavad valged hobused. Kuninganna loobib laiali väikesi kõvasid ja teravaid jääkilde ja häda sellele, keda niisugune kild silma või südamesse tabab. See isik on sama hästi kui surnud. Teda ei rõõmusta enam miski. Kõik, mis on lumest veidigi soojem, hakkab talle paistma inetu ja eemaletõukavana. Ta muutub rahutuks, jätab kogu oma endise elu ja järgneb Kuningannale, kes on tema unistus ja arm. Ainult et... otsija ei leia teda kunagi ja sureb lõpuks igatsusse. Näib, et siin, selles linnas on kunagi väga ammu midagi sarnast juhtunud. Kas pole ilus legend?»

«Elfid oskavad väga nutikalt kõike ilusate sõnadega ehtida,» torises mees uniselt ning puudutas huultega naise õlga. «Yen, tegelikult pole siin üldsegi legendiga tegemist. See on kaunis kirjeldus vastikule nähtusele, mida kutsutakse Metsikuks Jahiks. Mõnes kohas esineb niisugust needust. Seletamatu kollektiivne hullus kihutab inimesi mööda taevalaotust tormavale viirastuskarjale järele minema. Olen ise juhtunud niisugust asja nägema. Tõepoolest, eriti tihti juhtub seda talvel. Mulle on pakutud suuri summasid, et needusele lõpu teeksin, aga ma pole seda tööd võtnud. Metsiku Jahi vastu ei saa miski.»

«Nõidur,» sosistas naine mehe põske suudeldes. «Sinus pole mitte kröömigi romantikat. Mina armastan elfide legende, sest need on nii ilusad. Kahju, et inimestel pole selliseid lugusid. Võib-olla need tekivad kunagi? Võib-olla hakkavad inimesed oma legende looma? Aga millest võiksid inimeste legendid üldse rääkida? Kuhu ka ei vaata, vastu vahib vaid argine hallus ja ebakindlus. Isegi kui algab midagi ilusat, lõpeb see kähku igavuse ja argisusega, inimeste elu tavapärasusega, selle igatseva rutiiniga, mida eluks nimetatakse. Oh, Geralt, meie maailmas pole üldsegi kerge olla nõiatar, aga kui hakata seda võrdlema tavainimese nüri eluga, siis... Geralt?» Naine kummardas pea mehe ühtlaselt kerkivale ja vajuvale rinnale. «Maga-maga, mu nõidur.»

III

Linn mõjus talle tõesti halvasti.

Juba hommikust peale. Kohe hommikust peale rikkus kõik nõiduri tuju, masendas ja ajas tigedaks. Meest ärritas, et ta magas sisse ning varase ärkamise asemel sai silmad lahti alles keskpäeval.

Teda pahandas Yenneferi äraolek. Naine oli lahkunud ammu enne mehe ärkamist.

Nõiatar oli minekuga ilmselt kiirustanud, sest kogu ta tavaliselt hoolikalt laegastesse pakitud kraam vedeles laual laiali nagu ennustajamoori visatud täringud. Seal võis näha peentest karvadest pintslikesi - suuremad puuderdamiseks, väiksemad huulepumati pealekandmiseks ning päris pisikesed kulmude ja ripsmete värvimiseks - pliiatseid ja värvipulki kulmude ja ripsmete jaoks, tillukesi pintsette ja hõbelusikaid. Siin-seal seisid marmorist või piimvalgest klaasist purgikesed ja topsikud, mis mehe teadmist mööda sisaldasid eliksiire ja salve sellistest igapäevastest materjalidest nagu nõgi, hanerasv ja porgandimahl või siis salapärastest ja ohtlikest ainetest nagu mandragora, mida ka kiratsejarohuks kutsuti, antimon, belladonna, kanep, loheveri ja hiidskorpioni kontsentreeritud mürk. Kogu selle purgimajanduse kohal hõljus sireli ja karusmarja hõng, Yenneferi alatine lõhnakombinatsioon.

Naise kohalolekut võis tunda tema asjades ja selles lõhnas. Kuid teda polnud kohal. Mees läks alumisele korrusele, tundes sealjuures üha kasvavat rahutust ja ärritust. Teda ärritas kõik.

Nõidurit pahandas külm munaroog, mille kõrtsmik, olles sahvris tüdruku kabistamise kahetsusega pooleli jätnud, lauale tõi. Teda vihastas, et käperdatav plika oli kõige rohkem kaheteistkümne aastane ning nutu äärel.

Soe kevadilm ning tänava elurõõmus lärm ei parandanud natukestki Geralti tuju. Aedd Gynvaelis ei meeldinud talle endiselt miski. Tema meelest oli linnake talle teada väikelinnade närune kõverpeeglipilt - ülemäära lärmakas, umbne, räpane ja närvidele käiv.

Mees tundis kogu aeg oma riietel ja juustes nõrka solgilõhna ja otsustas sauna minna.

Saunas rikkus ta tuju saunamees, kes vahtis toobri serval lebavaid nõiduri medaljoni ja mõõka. Teda pahandas, et saunamees ei pakkunud talle tüdrukut. Nõiduril polnud küll tahtmist tüdrukut pruukida, kuid saunades pakuti tüdrukuid kõigile, nii et selline erand ajas vihale.

Kui ta vängelt halli seebi järgi lõhnates saunast väljus, ei paranenud ta tuju vähimalgi määral ning Aedd Gynvael ei paistnud kröömigi kaunimana. Endiselt polnud linnas midagi, mis võinuks meeldida. Nõidurile käisid närvidele tänavatel vedelevad sõnnikuhunnikud. Talle polnud sümpaatsed ka templi seina ääres kükitavad kerjused. Ning talle ei meeldinud seinale kritseldatud hüüdlause: ELFID RESERVAATIDESSE!

Lossi teda sisse ei lastud ning kästi raha järele minna hoopis turufoogti juurde kaupmeeste gildis. See masendas nõidurit. Tuju rikkus ka see, et üks elfist gildivanem käskis nõidurit põlglikult ja kõrgilt silmitsedes tal foogti turult otsida. Selline suhtumine isiku poolt, keda kohe-kohe reservaati saata kavatseti, tundus üsna kummaline.

Turg oli rahvast, müügilette, vankreid, hobuseid, härgi ja kärbseid tihedalt täis. Alusel seisis häbipost seaduserikkujaga, keda lihtrahvas sõnniku ja poriga loopis. Hämmastavalt rahulik patune sõimas oma piinajaid eriti häält tõstmata kõige värvikamate roppustega.

Olukorras üsna kenasti orienteeruva Geralti jaoks polnud foogti viibimises selles tohuvabohus midagi kummalist. Võõrastel kaupmeestel oli altkäemaks ilmselt ettenägelikult kauba hinnale juurde arvestatud ja tõenäoliselt oli neil tarvis pistis kellelegi üle anda. Foogt oli samuti kombega tuttav ja tuli isiklikult kohale, et kaubitsejad ei peaks asjatult vaevlema.

Koht, kus ta seda äri ajas, oli tähistatud vaiade otsa riputatud määrdunudsinise baldahhiiniga. Seal seisis lärmakatest klientidest ümbritsetud laud. Selle taga istus foogt Herbolth, kelle närtsinud nägu väljendas lõpmatut põlgust ja üleolekut kõige ja kõigi vastu.

«Hei, kuhu trügid?»

Geralt pööras aeglaselt pead. Ta surus oma tigeda tuju hetkega alla, võttis end kokku ning muutus kõvaks ja külmaks jääkilluks. Ta ei saanud endale mingit emotsiooniväljendust lubada. Tema tee tõkestanud mehel olid peoleokollased juuksed ning heledate tühja pilguga silmade kohal kaardusid sama värvi kulmud. Pikkade sõrmedega kitsad käelabad puhkasid raskete messingplaatidega kaetud vöörihmal, mille küljes rippusid mõõk, nui ja pistodapaar.

«Ahhaa,» ütles mees. «Tunnen sind. Nõidur oled, eks ju? Herbolthi juurde lähed, jah?»

Geralt noogutas, pilku tüübi kätelt pööramata. Ta teadis, et neid mitte jälgida on ohtlik.

«Kuulsin sinust, koletiste taltsutaja,» lausus kollasejuukseline ning silmitses kõneldes tähelepanelikult Geralti käsi. «Minu meelest pole me varem kohtunud, kuid arvan, et sinagi oled minust kuulnud. Mu nimi on Ivo Mirce, aga kõik kutsuvad Tsikaadiks.»

Nõidur noogutas märgiks, et on kuulnud. Ta teadis ka summasid, mida Wyzim, Caelf ja Vattweir Tsikaadi pea eest pakkusid.

Kui keegi oleks nõiduri arvamust küsinud, oleks ta öelnud, et linnad pakuvad liiga vähe - aga teatavasti ei küsinud tema arvamust keegi.

«Tore,» teatas Tsikaad. «Nagu mulle teada, ootab foogt su saabumist. Võid edasi astuda. Aga mõõk, sõbrake, jäta siia. Saad aru, mulle makstakse siin selle eest, et ma sellist kommet au sees hoiaksin. Herbolthi juurde ei tohi keegi relvaga minna. Arusaadav?»

Geralt kehitas ükskõikselt õlgu, tegi vööpandla lahti, mähkis rihma relvatupe ümber ning ulatas mõõga Tsikaadile. Too muigas suunurgast.

«Ennäe,» lausus ta. «Nii viisakas, sõnagagi ei vaidle vastu. Ma teadsin, et sinu kohta käiv keelepeks on liialdustega. Oleks tore, kui sina kunagi minu mõõka nõuaksid. Saaksid alles vastust

näha.»

«Kuule, Tsikaad!» hõikas foogt. «Lase ta läbi! Tulge aga kähku siia, isand Geralt. Tere-terekest. Minge teie ära, isandad kaupmehed, jätke meid kahekesi. Teie äriasjad kannatavad oodata, kuni me linna jaoks hoopis tähtsamaid probleeme lahendame. Palvekirjad jätke mu sekretäri kätte.»

Geralt ei lasknud end foogti võltsist lahkusest petta. Ta teadis, et see käib kauplemise juurde. Kaupmehed said niiviisi aega järele mõelda, kas pakutud pistisesumma on piisavalt suur.

«Võin kihla vedada, et Tsikaad üritas sind provotseerida.» Herbolth vastas nõiduri lohakale kummardusele sama hooletu käeviipega. «Ära sellega pead vaeva. Tsikaad haarab relva vaid siis, kui kästakse. Ega see talle meeldi küll, aga kuni maksan, peab ta sõna kuulama, kui ei taha sulge sappa saada. Nii et ära sina muretse.»

«Milleks teile üldse sihuke Tsikaad, isand foogt? Kas siin on tõesti nii ohtlik elu?»

«Ei ole ohtlik, sest ma maksan Tsikaadile,» naeris Herbolth. «Tema kuulsus ulatub kaugele ja mulle tuleb see kasuks. Vaata, Aedd Gynvael ja teised Toine'i oru linnad alluvad Rakverelini kubernerile. Aga viimasel ajal vahetuvad kubernerid väga tihti. Mina ei saa aru, miks neid üldse peab vahetama, sest nagunii iga teine neist on kas pool- või neljandikvereline elf. Neetud tõug ja veri. Kõik halb tuleb elfidest."

Geralt ei hakanud ütlema, et äkki olidki viletsad ametnikud, sest see üldtuntud ütlus ei pruukinud kõigi silmis naljakas olla.

«Iga uus kuberner,» jätkas Herbolth hoogu minnes, «alustab sellest, et vahetab kõik eelmise ametisse määratud foogtid, bürgermeistrid ja muud kõrgemad ametnikud oma sõprade ja sugulaste vastu. Kuid pärast seda, mida Tsikaad ükskord tegi järjekordse kuberneri soosikuga, ei üritanud mind enam keegi kohalt lahti kangutada. Olen nüüd kõige kauem ametis püsinud riigiametnik, kes sai postile ma ei mäletagi enam kui mitu valitsusevahetust tagasi. Ühesõnaga, siin me nüüd vatrame maast ja ilmast nagu kaks turumutti, nagu armastas öelda mu esimene naine - püsigu ta rahus - ma tahtsin öelda, et puhaku ta rahus. Räägime asjast. Mis elukas me prügimäel siis pesitses?»

«Solgiloom.»

«Pole elu sees sihukesest kuulnud. Loodetavasti lõid ta maha?»

«Lõin maha.»

«Palju see linnakassale maksma läheb? Seitsekümmend?»

«Sada.»

«Nonoh, isand nõidur! Ega te koerapöörirohtu söönud? Sada marka mingi sita sees elava limuka mahalöömise eest?»

«See pole lihtsalt limukas, isand foogt. Nagu te ise väidate, pistis elukas kaheksa inimest nahka.»

«Inimest? Kas neid saab inimesteks nimetada! Too värdjas, nagu ma ütlesin, sõi ära vana Juureüraste, kes oli kuulus seetõttu, et ei saanud kunagi kaineks, siis ühe eeslinna vanaeide ja mõned parvemees Suliradi lapsukesed. Me ei teagi, mitu täpselt, sest Sulirad ise kah ei tea, palju tal lapsi on. Ta vorbib neid teha sihukeses tempos, et ei jõua üle lugeda. Vaat sihukesi õgis! Kaheksakümmend!»

«Kui ma poleks solgilooma maha löönud, oleks ta varsti mõne tähtsama isiku nahka pannud. Näiteks apteekri. Kust te siis süüfilise raviks rohtu oleksite saanud? Sada.»

«Sada marka on hea hulk raha. Ma ei tea, nii palju oleks ehk üheksa peaga hüdra väärt. Kaheksakümmend viis.»

«Sada, armuline isand Herbolth. Võtke arvesse, et mitte keegi kohalikest, kaasa arvatud vapper Tsikaad, ei saanud solgiloomast jagu, ehkki see polnud mingi üheksa peaga hüdra.»

«Ükski kohalik pole harjunud sita ja solgi sees müttama. Mu viimane pakkumine on üheksakümmend.»

«Sada.»

«Üheksakümmend viis, et sind deemonid ja tondid...»

«Nõus.»

«Hüva,» naeratas Herbolth laialt. «Saime ühele poole. Nõidur, kas sa alati nii osavalt tingid?»

«Ei,» kostis Geralt ega naeratanud. «Pigem harva. Tahtsin teile muljet avaldada, isand foogt.»

«Avaldasid muljet jah, et katk sind...» puhkes Herbolth laginal naerma. «Kuule, Kammkarp, tule kähku siia. Too arveraamat ja kukkur ning loe kärmelt üheksakümmend marka lauale.»

«Me ju leppisime üheksakümne viie peale kokku?»

«Aga tulumaks?»

Nõidur vandus mõttes ropult. Foogt kribas kviitungile mingi loetamatu allkirja ning hakkas siis sule puhta otsaga kõrvas urgitsema.

«Loodetavasti saab nüüd prügimäel rahu valitsema. Või mida sina arvad, nõidur?»

«Peaks saama. Seal oli vaid üks solgiloom. Tõsi küll, ta võis jõuda paljuneda. Solgiloomad on mõlemasoolised nagu teod.»

«Mis muinasjutte sa pajatad?» kõõritas Herbolth altkulmu nõiduri poole. «Paljunemiseks on kahte vaja, isast ja emast. Või tekivad solgiloomad nagu hiired ja kirbud kõdunenud õlgedest madratsi sees? Iga loll teab, et isaseid ja emaseid hiiri pole olemas, kõik nad on ühesugused ja tekivad iseenesest mädadest õlgedest.»

«Ja teod tekivad üldse märgadest lehtedest,» täiendas sekretär Kammkarp, kes ikka veel müntidest tornikesi ladus.

«Seda teavad ju kõik,» kinnitas Geralt sõbraliku muigega.

«Isaseid ja emaseid tigusid pole olemas. On ainult puulehed. Ja kes teisiti mõtleb, see eksib.»

«Lõpeta,» lõikas foogt nõidurit kahtlustavalt põrnitsedes vahele. «Aitab siin limukatest. Ma küsisin, kas on võimalik, et me prügimäele mõne aja pärast mõni uus elukas tekib, ning sina ole hea ja vasta mu küsimusele selgelt ja lühidalt.»

«Umbes kuu aja pärast tuleks kontrollida, parem oleks, kui koertega. Väikesed solgiloomad pole ohtlikud. »

«Kas võiksid selle enda peale võtta, nõidur? Küllap me tasu suhtes kaubale saame.»

«Ei.» Geralt võttis sekretäri käest raha. «Ma ei kavatse teie võluvas linnakeses nädalatki passida, kuust rääkimata.»

«Huvitavat juttu räägid,» muigas Herbolth kõveralt, mehele otse silma vaadates. «Tõesti huvitavat. Mina jälle arvan, et sa passid siin kauemgi.»

«Valesti arvate, isand foogt.»

«Tõesti või? Sa tulid koos selle mustajuukselise nõiamooriga, unustasin, mis ta nimi oli... Guinever vist. Peatusite Tuurakala kõrtsis. Räägitakse, et elate lausa samas toas.»

«Mis siis?»

«Aga lugu on sedapsi, et iga kord, kui see naine Aedd Gynvaeli tuleb, siis jääb ta siia pikaks ajaks. Ta on siin palju kordi käinud.»

Hambutu sekretär naeratas laialt ja vihjavalt. Herbolth vaatas endiselt Geraltile silma. Enam ta ei naernud. Geralt muigas nii õelalt kui oskas.

«Üldiselt mina ei tea midagi täpselt.» Foogt pööras pilgu kõrvale ja urgitses kontsaga maad. «Ja sellesse oma nina toppida tahan sama palju kui koerasita sisse. Aga pea meeles, et maag Istredd on meil tähtis isik. Linna jaoks asendamatu, julgeksin isegi öelda, et hindamatu. Nii kohalikud kui kaugem rahvas austavad teda. Meie ei topi oma nina tema nõiakunstidesse ega ka isiklikesse ega muudesse asjadesse.»

«Võib-olla ongi nõnda kõige õigem,» nõustus nõidur. «Aga lubage küsida, kus ta õieti elab?»

«Sa ei teagi? Näed seda maja seal? Seesama kõrge valge hoone, mis seisab lao ja relvahoidla vahel nagu küünal perses. Praegu sa teda sealt ei leia. Istredd kaevas mõne aja eest lõunamüüri lähedal midagi maa seest välja ning uuristab nüüd seal nagu mutt. Hulk rahvast kogunes vahtima, mida ta seal teeb. Läksin ja küsisin temalt nagu viisakas inimene ikka: mida sa, isand, sealt august

õige otsid? Kaevad nagu lapsuke liivahunnikus, rahvas hakkab ju naerma. Mida imelist sealt maa seest leida võib? Tema aga vaatas mind nagu vaimust vaest ja kostis: inimkonna ajalugu. Vastuseid küsimustele - nii selle kohta, mis oli, kui selle kohta, mis tuleb. Mina talle vastu, et enne linna ehitamist oli siin vaid tühermaa, põõsastikud ja libahundid ning see, mis tuleb, sõltub sellest, keda Rakverelini kuberneriks määratakse. Nagunii on jälle mingi poolelfist lurjus. Maa seest ei leia mingit ajalugu, pole seal muud kui vihmaussid juhuks, kui kellelgi kalale on vaja minna. Arvad, et ta kuulas mind? Mitte natukestki! Kaevab aga muudkui edasi. Nii et kui teda näha tahad, mine lõunamüüri äärde.»

«Ei-ei, armuline foogt,» irvitas sekretär. «Praegu on ta küll kodus. Pole tal aega kaevamistöö peale mõelda, kui nüüd...»

Herbolth kostitas vennikest ähvardava pilguga. Kammkarp pöördus eemale ning hakkas jalalt jalale tammudes köhima. Nõidur, kelle näol mängles endiselt õel naeratus, pani käed rinnal risti.

«Jah, khm, sedaviisi,» köhatas foogt. «Äkki ongi Istredd praegu kodus. Samas - mis see minu asi peaks olema.»

«Olge terve, isand foogt,» ütles Geralt ega üritanud kummardamist teeseldagi. «Soovin teile edukat päeva.»

Ta läks Tsikaadi juurde, kes talle relvade kõlinal vastu astus. Nõidur sirutas vaikides käe mõõga järele, mida Tsikaad küünarnukiõndlas hoidis, kuid mees astus sammu tagasi.

«On sul kiire lahkuda, nõidur?»

«Kiirustan jah.»

«Ma uurisin su mõõka.»

Geralt heitis talle pilgu, mida parimagi tahtmise juures ei saanud soojaks nimetada.

«On, millega kiidelda,» noogutas nõidur. «Seda mõõka on vähesed uurinud. Veel vähem on neid, kes pärast nähtust on jutustanud.»

«Hahaha,» välgutas Tsikaad hambaid. «Kõlab hirmsalt, kohe judinad tulid selga. Nõidur, kuule, mind on alati huvitanud, miks inimesed teid niiviisi kardavad. Aga vist juba tean seda.»

«Tsikaad, mul on kiire. Ole nii lahke ja anna mu mõõk tagasi.»

«Puhas pettus on see, nõidur, mitte midagi rohkemat. Lihtsalt pettus. Te hirmutate inimesi oma kivistunud nägude, lugude ja kuuldustega, mida tõenäoliselt ise lendu lasete, just nagu mesinik peletab suitsuga mesilasi eemale. Mesilased on lollid ja lendavadki minema, selle asemel, et kamp kokku koguda ja oma nõelad mesinikule tagumikku torgata. See paistetaks üles nagu iga teinegi tagumik. Räägitakse, et te tunnete teistmoodi kui tavalised inimesed. Puhas jama. Kui nõidurile korralikult vastu lõugu anda, peaks ta seda tundma küll.»

«Lõpetasid?»

«Mhmh,» kostis Tsikaad mõõka ulatades. «Tead, mis mind veel huvitab?»

«Tean. Mesilased.»

«Üldse mitte. Ma siin mõtlen hoopis, et kui sina tuleksid mõõgaga tänava ühest ja mina teisest otsast, siis kumb meist tänava läbi käia suudaks? Mulle tundub, et seda küsimust tasuks arutada.»

«Mida sa tüütad, Tsikaad? Otsid tüli? Mida sul õieti vaja on?»

«Mitte midagi. Lihtsalt huvitav oleks teada, palju inimeste juttudes tõtt sees võib olla. Räägitakse, et teie, nõidurid, olete võrratud võitlejad, sest teil pole südant ega hinge ega halastust ega südametunnistust. Kas sellest tõesti piisab? Näiteks minust räägitakse kõike sedasama ja üldsegi mitte põhjuseta. Vaat seepärast olekski põnev teada saada, kumb meist elusana tänava teise

otsa jõuaks. Ah? Mis sa arvad, kas tasuks kihla vedada? Mida kostad?»

«Ütlesin juba, et mul on kiire. Ma ei hakka totrate arutluste peale aega raiskama. Vaidlema pole kah harjunud. Vaidlevad ainult lollid ja lurjused. Esimene ei tea mõhkugi, aga vaidleb. Teine teab, aga vaidleb ikka. Aga kui sulle tõesti peaks kunagi tulema hull mõte segada mind tänaval kõndimast, siis soovitan heast südamest enne korralikult järele mõelda.»

«Suitsu ajad silma,» irvitas Tsikaad. «Lihtsalt suitsu ajad mulle silma, nõidur, mitte midagi rohkemat. Kohtumiseni. Kes teab, äkki trehvamegi mõnel kitsal tänaval?»

«Kes teab.»

IV

Siin saame rahulikult rääkida. Võta istet, Geralt.»

Esimese asjana jäi töötoas silma muljetavaldav raamatukogu. Just raamatud võtsid enda alla suurema osa muidu avarast ruumist. Paksud köited täitsid kappe, vajutasid riiulid looka ning seisid virnadena kummutite ja reisikirstude peal. Nõiduri hinnangul oli see raamatukogu tervet varandust väärt. Ka teiste maagi elupaigale tüüpiliste kaunistustega polnud koonerdatud: toas oli krokodillitopis, lae all rippus siilkala, inimese luukeret kattis tolmukiht ning tohutus piiritusepurkide kollektsioonis oli talletatud kõikvõimalikke jälkusi nagu sajajalgsed, ämblikud, maod ja konnad, lisaks veel lugematu hulk inimeste ja mitteinimeste peamiselt siseorganeid. Esindatud oli ka homunkulus või vähemasti miski homunkulusesarnane - mis võis tegelikult olla ka suitsutatud imik.

Geraltile ei avaldanud see kollektsioon erilist muljet, sest ta oli pool aastat Vengerbergis Yenneferi juures elanud. Yenneferi kogu oli palju huvitavam, sest sisaldas muuhulgas ka uskumatut suurt fallost, mis pärines ilmselt mäetrollilt. Temal oli ka ükssarviku mõnevõrra ebaõnnestunud topis ning Yennefer jumaldas eluka turjal armatsemist. Geralti meelest võis armumängudeks veel sobimatum olla vaid elusa ükssarviku selg. Vastupidi nõidurile, kes pidas voodit luksuseks ja oskas hinnata selle imelise mööblieseme kõiki võimalikke kasutusviise, oli Yennefer hämmastavalt leidlik. Geralt mäletas meeldivaid hetki, mida oli nõiatariga veetnud järsu kaldega katusel, kõduprahti täis puuõõnes, võõral rõdul, silla käsipuul, kärestikulisel jõel kihutavas paadis ja maapinnast kolmekümne küünra kõrgusel hõljudes. Kõige hullem oli siiski ükssarvik. Ühel õnnelikul päeval varises topis nende all kokku ja lagunes tükkideks, andes hulganisti põhjust naeruks.

«Mis sind muigama paneb, nõidur?» küsis Istredd pika, kõdunevaid kolpasid, konte ja roostes rauatükke täis kuhjatud laua taha istudes.

«Iga kord, kui sihukesi asju näen,» osutas nõidur teisele poole lauda istudes ning purkidele-pudelitele osutades, «mõtlen, kas tõesti pole võimalik tegelda maagiaga ilma kogu selle jälkuseta, mida nähes magu end pahupidi pöörab.»

«Maitseasi,» kostis maag. «Ja ka harjumus. Mis ühele vastik, ei pane teist kulmugi kergitama. Geralt, mis sinu jaoks üldse on vastik? Huvitav, mis võiks iiveldama ajada seda, kes minu kõrvu

jõudnud juttude järgi suudab raha eest kaelani solgi ja rooja sisse ronida? Palun ära võta mu küsimust kui solvangut või provokatsiooni. Mul oleks siiralt huvitav teada, millega saab nõiduril südame pahaks ajada.»

«Istredd, ega sa siin purgis juhtumisi neitsi kuupuhastuse verd hoia? Saad aru, mul hakkab jälk kujutlusest, kuidas sina, tõsine maag, põlvitad niiöelda allika juures ja püüad seda hinnalist vedelikku tilkhaaval pudelisse.»

«Kümnesse,» muigas Istredd. «Ma mõtlen sellega nalja kvaliteeti, sest purgi sisu mõistatamisega panid sa mööda.»

«Ometi oled sa sellist verd pidanud kasutama, eks ju? Olen kuulnud, et mõningaid loitse ei saagi teha, kui pole käepärast tütarlapse verd - kõige parem, kui niisuguse tütarlapse verd, kelle tappis täiskuu ajal välk selgest taevast. Huvitav, mille poolest on selline veri parem purjuspäi müürilt alla kukkunud vana hoora omast?»

«Mitte millegi poolest,» nõustus maag sõbralikult naeratades. «Aga kui peaks avalikuks tulema, et sama edukalt võib kasutada seaverd, mida on hulga lihtsam hankida, hakkab iga näljarott nõidusi katsetama. Kui katsetaja peaks pudelisse korjama ja kasutama näiteks sind nii väga huvitanud neitsiverd, lohe pisaraid, valgete tarantlite mürki, imikute maharaiutud kätest keedetud puljongit või keskööl hauast välja kaevatud laipa, siis kaotavad paljud asja vastu huvi.»

Nad vaikisid mõnda aega. Justkui sügavalt mõttesse vajunud Istredd toksis küüntega enda ees lebavat mõranenud, pruuniks tõmbunud, ilma alumise lõualuuta kolpa ning libistas nimetissõrmega piki oimukohas haigutava augu sakilisi servi. Geralt silmitses salamisi maagi ning üritas mõistatada, kui vana see mees võiks olla. Ta teadis, et oskajamad maagid suutsid vananemisprotsessi ükskõik millises vanuses peatada. Mehed eelistasid oma reputatsiooni ja prestiii toetamiseks küpsemat iga, mis väljendas paremini teadmisi ja kogemust. Yenneferi taolised naised ei vaevanud oma pead prestiiiga, pannes rõhku pigem heale välimusele. Istredd ei paistnud vanem kui neljakümnene. Tal olid kergelt hallinevad sirged õlgadeni juuksed ning hulganisti tõsidust rõhutavaid kortsukesi laubal, suu ümber ja silmanurkades. Geralt ei teadnud, kas hallide leebete silmade sügavus ja elutarkus on ehtne või maagiaga loodud.

Pärast mõningast juurdlemist jõudis ta järeldusele, et sel pole tähtsust.

«Istredd,» katkestas ta vaikuse. «Ma tulin siia, sest tahtsin Yenneferiga kokku saada. Ma küll ei kohtunud temaga, kuid sa kutsusid mind juttu ajama. Millest me siis räägime? Näljarottidest, kes üritavad teie maagiamonopoli lõhkuda? Tean, et arvad ka mind selliste hulka. See pole minu jaoks midagi uut. Tõttöelda näis mulle hetkeks, et sa pole selline kui su ametivennad, kes tihtipeale vestlevad minuga tõsiselt lihtsalt selleks, et teada anda, kui vähe nad mind sallivad.»

«Ma ei kavatse vabandada oma, nagu sa ütlesid, ametivendade käitumise pärast,» vastas maag rahulikult. «Ma mõistan neid, sest nii minul kui neil on tulnud rasket vaeva näha, et nõiakunsti peensusi omandada. Päris poisikesena, kui mu eakaaslased vibudega mööda aasu ringi jooksid, kalu püüdsid ning paaris või paaritut mängisid, tuupisin mina kirjasõna. Torni kivipõrand pani mu luud ja liigesed valutama. See oli suvel. Talvel krigises jää hamba all. Vanade käsikirjade ja raamatute tolmust köhisin nii, et silmad pidid pealuust välja kargama, kuid mu õpetaja, vana Roedskilde, ei lasknud kunagi mööda võimalust mu seljal nuuti tantsitada, ilmselt arvates, et ilma selleta ei saavuta ma teaduses märkimisväärset edu. Ma ei saanud tunda ei sõjaväeteenistust ega tüdrukuid ega õlut. Ja need olid mu elu parimad aastad, mil kõik naudingud näivad eriti ahvatlevate ja mõnusatena.»

«Vaeseke,» kortsutas nõidur kulme. «Tõepoolest, mul tulevad pisarad silma.»

«Pole vaja iroonitseda. Ma püüan sulle selgitada põhjusi, miks maagid ei armasta külade teadjamehi, kaetajaid, ravitsejaid, nõidu ja nõidureid. Nimeta seda, kuidas tahad, kasvõi tavaliseks kadeduseks, aga just selles peitub vaenulikkuse põhjus. Meid vihastab, kui näeme asjaarmastajate ja tolade käes maagiakunsti, millesse meid on õpetatud suhtuma kui elitaarsesse andesse, kõige väärikamate privilegeeritud pääsu püha müsteeriumi juurde. Isegi siis vihastab, kui tegu on asjatundmatu, väärastunud ja naeruväärse nõidumisega. Seepärast mu ametivennad sind ei salligi. Tõtt-öelda ka mina ei salli.»

Geraltil oli kõrini sellistest aruteludest ja ümbernurga vihjetest. Temas oli kasvama hakanud ebameeldiv rahutus, mis nagu tigu mööda kaela ja selgroogu alla roomas. Ta vaatas sõrmedega kõvasti lauaserva pigistades Istreddile otse silma.

«Asi on tegelikult Yenneferis, eks ole?»

Maag tõstis pea, jätkates sealjuures küüneotstega laual lebava kolba vastu toksimist.

«Kadestusväärne läbinägelikkus,» lausus ta silmi nõiduri pilgu eest kõrvale pööramata. «Võta vastu mu õnnitlused. Jah, asi on Yenneferis.»

Geralt jäi vait. Ükskord ammu, palju-palju aastaid tagasi veel päris noorena oli ta varitsenud mantikori. Ta oli tundnud, et mantikor läheneb. Mitte ei näinud ega kuulnud, vaid tundis. Nõidur polnud seda tunnet unustanud ja praegu tundis ta täpselt sedasama.

«Sinu läbinägelikkus,» teatas maag, «lubab meil kokku hoida suure hulga aega, mis oleks muidu kulunud palava pudru ümber kõndimisele. Niisiis on küsimus nüüd avalikult püstitatud.»

Geralt oli endistviisi vait.

«Saime Yenneferiga lähemalt tuttavaks juba üsna ammu,» jätkas Istredd. «Päris kaua aega oli see lihtsalt tutvus ilma mingite kohustusteta, seisnedes enam-vähem regulaarsetes pikemates või lühemates kohtumistes. Sedasorti mitte millekski kohustavaid suhteid tuleb meie elukutse esindajate vahel tihti ette. Ainult et äkki ei meeldinud mulle enam niiviisi. Otsustasin teha talle ettepaneku alatiseks minu juurde jääda.»

«Mida ta vastas?»

«Ütles, et mõtleb asja üle. Andsin talle järelemõtlemiseks aega. Tean ju, et tal polnud kerge otsustada.»

«Miks sa seda kõike mulle räägid, Istredd? Mis sunnib sind seda tegema peale austusväärse, kuid ikkagi kummalise siiruse, mis teiesuguste seas on üpris haruldane? Kuhu sinu siirus sihib?»

«Ülimalt lihtne,» ohkas maag. «Vaata, nimelt sina segad Yenneferil otsustamist. Seepärast palun sul kõrvale astuda, tema elust kaduda ja mitte jalus tolgendada. Otsekoheselt väljendudes - keri kuradile, kõige parem kui vaikselt ja hüvasti jätmata, nagu sa tema jutu järgi tavaliselt teha armastad.»

«Tõepoolest,» sundis Geralt end naeratama. «Sinu otsekohesus hämmastab mind üha rohkem. Olin valmis kõigeks, kuid mitte selliseks palveks. Kas sulle ei tundu, et palumise asemel oleks targem olnud mulle lihtsalt nurga tagant keravälguga virutada? Olekski takistus kõrvaldatud ning järel vaid natuke tahma, mis tuleks müürilt maha kraapida. Kergem ja usaldusväärsem moodus. Sest vaata, palvega võib märki mitte tabada, kuid keravälgu puhul sellist ohtu pole.»

«Ma ei näe põhjust, miks sa peaksid keelduma.»

«Miks mitte? Kas su kummaline palve pole mitte hoiatus keravälgu või millegi muu huvitava eest? Võib-olla järgneb sellele hoopis meeldivalt kõlisev argument? Kukkur, millega saab ahne nõiduri pea segi ajada? Kui palju sa siis kavatsed maksta, et ma astuksin sinu õnne juurde viivalt rajalt kõrvale?»

Maag lõpetas kolba toksimise. Ta toetas peopesa kolbale ning surus sõrmed kõvasti selle vastu. Geralt märkas, kuidas sõrmenukid kahvatusid.

«Ma ei tahtnud sind sellise pakkumisega solvata,» lausus maag. «Kaugel sellest. Aga... juhul, kui... Geralt, ma olen maag ja üldse mitte vilets. Mul pole vaja kõikvõimsusega kiidelda, kuid suudaksin siiski täita paljusid sinu soove, kui need välja öelda söandad. Mõned asjad on väga lihtsad.»

Ta viipas hooletult käega, nagu peletaks sääske. Laua kohale tekkis muinasjutuliselt kirevate apolloliblikate parv.

«Ma soovin seda, Istredd,» surus nõidur putukaid peletades läbi hammaste, «et sa lõpetaksid oma nina toppimise minu ja Yenneferi suhetesse. Mind ei huvita, mis ettepanekuid sa talle teed. Sa oleksid võinud Yenneferile siis ettepaneku teha, kui ta veel sinuga oli. Mis oli enne, see oli enne ja mis on praegu, see on praegu. Nüüd on ta minuga. Kas peaksin ära jooksma, et sinu elu kergemaks teha? Seda keeldun ma tegemast. Vähe sellest, et ma sind ei aita, ma kavatsen sul ka oma tagasihoidlike võimaluste piires jalus olla. Nagu näed, olen sama avameelne kui sina.»

«Sul pole mingit õigust mulle ära öelda.»

«Istredd, kelleks sa mind pead?»

Maag kummardus üle laua lähemale ja vaatas nõidurile otse silma. «Ma pean sind tema põgusaks tujuks, joobumushetkeks, paremal juhul kapriisiks või seikluseks, milletaolisi Yenneferil on olnud sadu kordi, sest Yenna armastab tunnetemängu ning on impulsiivne isiksus, kelle kapriise pole võimalik ette aimata. Vaat selleks pean ma sind, sest taipasin pärast põgusat sõnavahetust, et Yenna ei saa sind lihtsalt kui mänguasja ära kasutada. Usu mind, seda juhtub temaga tihti.»

«Sa ei saanud mu jutust aru.»

«Eksid, sain küll. Räägin meelega ainult Yenna tunnete seisukohast. Sina oled nõidur ja sul ei saa emotsioone olla. Minu palvet täitmast keeldud vaid seepärast, et sulle näib, et vajad teda, ja mõtled, et... Ei, Geralt, sina oled temaga vaid sellepärast, et tema tahab seda ja sa oled temaga täpselt nii kaua, kui tema seda tahab. See, mida sina tunned, on vaid tema emotsioonide ja huvi peegeldus. Allilma kõigi deemonite nimel, Geralt, sa pole ometi laps ning tead, kes sa oled. Mutant. Ära mõista mind valesti, ma ei kavatsenud sind alandada või halvustada. Lihtsalt konstateerin fakti. Sa oled mutant ja sinu mutatsiooni üks põhialus on emotsioonide täielik puudumine. Sind loodi selliseks, et saaksid oma tööd teha - mõistad? Sa ei saa midagi tunda. See, mida sa pead tundeks, on vaid somaatiline rakumälu, kui sa juhtumisi peaksid teadma, mida see tähendab.»

«Kujuta ette, ma isegi tean seda.»

«Seda parem. Kuula nüüd. Ma palun sinult seda, mida saan nõidurilt paluda. Inimeselt ma seda paluda ei saaks. Nõiduriga võin avameelne olla, inimese puhul ma seda ei saaks. Geralt, ma soovin Yennale anda mõistmise, turvalise elu, õrnuse ja õnne. Võid sa kätt südamele pannes öelda, et suudad talle sedasama anda? Ei või. Sinu jaoks on need vaid tähenduseta sõnad. Sa jõlgud Yennal sabas nagu lapsuke, kes naudib tema lühiajalist soosingut. Sa oled kui rentslikõuts, keda kõik kividega loobivad ja kes lööb rõõmsalt nurru sellele, kes ei põlga teda silitada. Mõistad, mida ma silmas pean? Tean, et mõistad, sa pole ilmselgelt loll. Nii et näed ka ise, et sul pole õigust mulle ära öelda, kui ma viisakalt palun.»

«Mul on samasugune õigus keelduda,» kostis Geralt, «kui sinul paluda. Seega meie õigused nullivad teineteist vastastikku ja me oleme tagasi seal, kus alustasime: Yen, kes ilmselt vilistab minu mutantlusele ja sellest tulenevale, on praegu minuga. Sina tegid talle ettepaneku ning sul oli õigus seda teha. Ta ütles, et mõtleb järele - ja tal on õigus seda teha. Sulle näib, et ma segan ta otsuse langetamist? Et ta kõhkleb, sest mina olen veel mängus? No mängus olla on minu õigus. Kui ta kõhkleb, siis peab sel põhjus olema. Ilmselt mul siiski on talle midagi anda, ehkki nõidurite sõnavaras võivad selle kohta sõnad puududa.»

«Kuula...»

«Ei. Kuula nüüd sina. Sa räägid, et kunagi oli ta sinuga. Kust meie teame - äkki olid hoopis sina, mitte mina tema põgusaks meelelahutuseks, kapriisiks, tema jaoks nii tüüpiliseks emotsioonidemänguks? Ma ei välista seda üldse, Istredd, et ta kasutas sind lihtsalt ära. Seda, isand maag, ei saa välistada vaid meie vestluse põhjal. Mulle tundub, et just mänguasi teeb siin praegu suuri sõnu.»

Istredd isegi ei liigutanud. Geraltit hämmastas selle mehe enesevalitsus. Samas andis pikale veninud vaikus tunnistust, et hoop oli siiski märki tabanud.

«Mängid sõnadega,» lausus maag viimaks. «Väänad neid. Kasutad sõnu, et asendada normaalseid inimlikke tundeid, mida sul pole. Sinu sõnad ei väljenda tundeid, vaid on lihtsalt helid, milletaolisi võib kuuldavale tuua ka see kolp, kui tema pihta koputada. Sa oled sama tühi kui see kolp. Sul pole mingit õigust...»

«Aitab,» sõnas Geralt järsult. Võib-olla liigagi järsult. «Jäta see korrutamine, et mul pole õigusi, mul on sellest kõrini, kuuled? Ma ütlesin selgelt, et meil on võrdsed õigused. Ei, kurat võtaks, minu omad on isegi suuremad.»

«Tõesti?» Maag tõmbus Geralti kirjeldamatuks naudinguks näost pisut kaameks. «Miks siis?»

Nõidur jäi hetkeks mõttesse ja otsustas siis vastase lõplikult jalust maha lüüa.

«Sellepärast,» pahvatas ta, «et eile öösel oli ta minuga, mitte sinuga.»

Istredd nihutas kolba endale lähemale ja silitas seda. Geralti kurvastuseks ta käsi ei värisenud.

«Sinu meelest annab see mingeid õigusi?»

«Vaid ühe õiguse - järeldusi teha.»

«Sedaviisi siis,» venitas maag. «Suurepärane. Mis seal siis ikka, minuga oli ta täna hommikul. Sul on õigus sellest järeldusi teha. Mina juba tegin.»

Järgnes pikk vaikus. Geralt otsis meeleheitlikult vastust, kuid ei leidnud ainsatki sobivat sõna.

«Tühi loba,» lausus ta viimaks ja tõusis enda peale tigedana, sest sõnad olid kõlanud tobedalt ja matslikult. «Ma lahkun.»

«Käi kuradile,» pahvatas Istredd nõidurile pilkugi heitmata sama jõhkralt.

V

Kui naine kambrisse astus, lamas mees riidest lahti võtmata voodil, käed pea all ning teeskles, et vahib lakke, ehkki vaatas tegelikult nõiatari.

Yennefer sulges enda järel aeglaselt ukse. Ta oli imekaunis. «Kui ilus ta on,» mõtles mees. «Temas on kõik ilus... ja ohtlik. Tema värvid, vastandlikud must ja valge. Ilu ja oht. Tema eebenmustad juuksed ja loomulikud lokid. Tema kõrged põsesarnad ja vaokesed, mis tekivad siis, kui Yennefer arvab heaks naeratada, tema suunurkadesse, huulte juurde, mis värvikihi all on nii kitsad ja kahvatud. Tema kulmud, mis muutuvad pärast päevase tahmakihi mahapesemist imeliselt ebaühtlaseks. Tema kaunilt pikavõitu nina. Tema väikesed, imeliselt närvilised, rahutud ja osavad käed. Peen ja painduv vöökoht, mida rõhutab just parasjagu kinni tõmmatud vöö. Sirged jalad, mis musta seeliku all nii kaunilt liiguvad. Ta on imeilus.»

Yennefer istus vaikides laua taha ja toetas lõua ristipõimitud sõrmedele.

«Hüva, hakkame siis pihta. Minu jaoks on see pikaleveninud dramaatiline vaikus liiga banaalne. Katsume asjaga ühele poole saada. Tõuse üles ja ära jõllita solvunud näoga lage. Olukord on niigi tobe ja pole mõtet seda veel lollimaks teha. Aja end püsti, ütlen ma sulle.»

Mees tõusis kuulekalt püsti ja istus kaksiratsi toolile teisel pool lauda. Naine ei pööranud silmi ta pilgu eest kõrvale nagu võiski arvata.

«Ma kordan, et katsume asjaga ruttu ühele poole saada. Et sind mitte piinlikku olukorda panna, vastan kohe su kõikidele küsimustele, nii et sul pole vaja neid isegi esitada. Jah, ma tõesti sõitsin sinuga Aedd Gynvaeli Istreddi juurde teades, et lähen temaga voodisse. Ma ei arvanud, et teie kaks teineteise ees hooplema hakkate ja see tuleb välja. Tean, mida sa praegu tunned ning see tekitab minus ebameeldiva tunde, kuid süüdlaseks ma end ei pea.»

Mees vaikis.

Yennefer liigutas järsult pead, nii et ta läikivad mustad juuksed kaskaadina õlgadele vajusid.

«Geralt, ütle ometi midagi.»

«Ta...» Geralt köhatas. «Ta kutsub sind Yennaks.»

«Jah.» Naine ei langetanud pilku. «Mina ütlen talle Val. See on tema päris nimi. Istredd on ta maaginimi. Ma tunnen teda palju aastaid. Ta on mulle väga lähedane. Ära vaata mind nõnda. Sina oled mulle samuti lähedane ja selles kogu mure ongi.»

«Sa kaalud, kas võtta tema ettepanek vastu?»

«Tead, kaalun tõesti. Ütlesin juba, et tunneme teineteist palju aastaid. Palju... aastaid. Mind seovad temaga ühised huvid, eesmärgid ja püüdlused. Me mõistame teineteist sõnadeta. Ta suudab mind toetada. Kes teab, kunagi võib tulla päev, mil mul võib tuge vaja minna. Ja eelkõige... Ta... Ta armastab mind. Ma vähemalt arvan nii.»

«Yen, ma ei hakka sind takistama.»

Naise pea nõksatas ülespoole ja ta kannikesevärvi silmades lõi hõõguma sinine vihatuluke.

«Ei hakka takistama? Lollpea, kas sa tõesti ei saa millestki aru? Kui sa mind oleks kuidagi takistanud, kasvõi natukegi seganud, oleksin su silmapilkselt kuradile saatnud. Oleksin su teleportinud Bremervoordi neeme tippu või lasknud tuulispasal su Hannumaale kanda. Oleksin su erilise vaevata kvartsikristalli sisse sulgenud ja tõstnud aeda pojengipeenart kaunistama. Oleksin võinud su aju nii puhtaks teha, et sa poleks enam mäletanud sedagi, kes ma olin või mis mu nimi on. Oleksin seda kõike teha võinud, kui oleksin tahtnud. Oleksin võinud ka lihtsalt öelda: «Sinuga oli tore, aga hüvasti nüüd!» Oleksin võinud vaikselt jalga lasta nagu sina ükskord minu kodust Vengerbergis minema hiilisid.»

«Yen, ära karju ega ründa. Ära võta Vengerbergi lugu hambusse, me ju tõotasime seda mitte meelde tuletada. Yen, ma pole üldse su peale solvunud ega heida sulle midagi ette. Ma tean, et sind ei tohi tavalise mõõdupuuga mõõta. Olen lihtsalt kurb... Mind tapab teadmine, et jään sinust ilma... Aga see on lihtsalt rakumälu, emotsioonidest puhastatud mutandi atavistlik tundejäänus.»

«Ma ei suuda kannatada, kui sa niiviisi räägid!» ägestus nõiatar. «Ma ei talu, et sa seda sõna ütled. Ära seda minu kuuldes enam kunagi nimeta. Mitte kunagi!»

«Kas see muudab kuidagi tõsiasja, et ma olen mutant?»

«Mingit tõsiasja pole. Ära ütle minu kuuldes seda sõna.»

Hirvesarvedel konutav must tuuletallaja lehvitas tiibu ja krabistas küüntega. Geralt heitis linnule põgusa pilgu ning vaatas ta liikumatut kollast silma. Yennefer toetas taas lõua ristipõimitud sõrmedele.

«Yen...»

«Ma kuulan sind.»

«Sa lubasid küsimustele vastata, sellistele, mida ma isegi ei pea esitama. Üks küsimus on veel jäänud, see kõige tähtsam. See, mida ma sulle kunagi ei esitanud. See, mida ma kartsin esitada, sest ei julgenud vastust kuulda.»

«Geralt, ma ei saa sellele vastata,» ütles naine karmilt.

«Ei usu. Tunnen sind liiga hästi.»

«Nõiatari ei ole võimalik hästi tunda.»

«Yen, vasta mu küsimusele.»

«Vastan: ei tea. On see mingi vastus?»

Nad vaikisid. Tänavalt kostuv müra vaibus ja ümbruskond rahunes. Loojuv päike kumas luugipragude vahelt sisse ja kiirgas tuppa viltuseid valgusvihke.

«Aedd Gynvael,» torises nõidur. «Jääkild... Tundsin seda. Teadsin, et see linn on minu vastu vaenulik. See on halb koht.»

«Aedd Gynvael,» kordas naine valjusti. «Elfide kuninganna saan. Miks? Miks, Geralt?»

«Yen, ma sõidan sinuga kaasa, sest minu hobuste ohjad takerdusid sinu saani jalaste külge. Minu ümber on lumetuisk ja pakane. Külm on.»

«Soojus sulataks sinu sees ära selle jääkillu, millega ma sind haavasin,» sosistas naine. «Siis hajuks nõidus ja sa näeksid mind sellisena, nagu tegelikult olen.»

«Yen, sa kihuta oma valgeid hobuseid tagant, las nad veavad mu põhjamaale, kus lumi kunagi ei sula. Siis ei sula jääkild kunagi ära. Ma tahan võimalikult ruttu sinu jääst lossi jõuda.»

«Sellist lossi pole olemas.» Yenneferi huuled värisesid ja kõverdusid. «See on vaid sümbol. Meie sõit on unistuse tagaajamine. Kättesaamatu unistuse. Mina, elfide kuninganna, ihkan soojust. Selles ongi mu saladus. Sellepärast kannabki lumetuisk igal aastal mu saani mõnest linnast läbi ning igal aastal sõlmuvad kellegi minu võlust pimestatu ohjad mu saanijalaste külge. See juhtub igal aastal. Iga kord tuleb keegi uus ja niiviisi lõputult. Soojus, mida ma nii väga igatsen, hävitab lumma, sulatab maagia ja ilu. Minu väljavalitu, kelle jäine täheke ära võlus, muutub äkki tavaliseks tühisuseks. Ja kui jääkild ta silmas ära sulab, pole ka mina enam tema meelest teistest surelikest parem.»

«Kuid selle täiuslikult valge lume alt ilmub välja kevad,» sõnas mees. «Ilmub nähtavale ilusa nimega närune linnake Aedd Gynvael koos oma tohutu suure haisva prügimäega, kus ma pean tasu eest solgi sisse ronima, sest mind on tehtud selle jaoks, et läheksin kohtadesse, mis teistes õudust ja jälestust tekitavad. Minult võeti võime tunda just selleks, et ma ei saaks aru jälkuse kogu jäledusest ega taganeks selle eest, et ei jookseks selle eest õudusega minema. Jah, emotsioonid võeti minult ära, kuid mitte täielikult. Yen, mind töötles kobakäpp.»

Nad vaikisid. Must tuuletallaja sahistas tiibu sirutades ning jälle kokku pannes sulgedega.

«Geralt...»

«Ma kuulan sind, Yen.»

«Vasta nüüd sina minu küsimusele. Sellele, mida ma sulle kunagi ei esita, sest kardan küsida... Ma ei küsi ka praegu, kuid sina vasta ikkagi. Sest... sest ma tahan väga sinu vastust kuulda. Seda ainsat sõna, mida sa mulle kunagi pole öelnud. Ütle see välja, Geralt...»

«Yen, ma ei saa seda öelda.»

«Miks?»

«Kas sa siis ei tea seda?» naeratas mees nukralt. «Mu vastus oleks vaid sõna. Selline sõna, mis ei väljenda tundeid ega emotsioone, sest mind on neist ilma jäetud. See sõna oleks vaid heli, millesarnase suudab kuuldavale tuua ka tühi ja külm kolp, kui selle pihta koputada.»

Naine silmitses teda vaikides. Tema pärani silmades süttis lillakas tuluke.

«Ei, Geralt,» lausus ta. «See pole tõde. Või siis on tõde, kuid mitte täielik. Sa ei ole tundetu. Nüüd ma näen seda. Nüüd ma tean, et...»

Ta jäi vait.

«Räägi lõpuni, Yen. Sa ju langetasid juba otsuse. Ära valeta mulle. Ma tunnen sind. Näen seda su silmadest.»

Naine ei pööranud pilku kõrvale. Mees mõistis.

«Yen,» sosistas ta.

«Anna mulle käsi,» käskis nõiatar.

Ta võttis nõiduri käe oma pihkude vahele ning mees tundis kohe käsivarres kihelust ja soontes voolava vere pulseerimist. Yennefer sosistas rahuliku ja kindla häälega loitsusõnu, kuid nõidur märkas ta kahvatule laubale tekkinud higipiisku ja valust laienenud pupille.

Naine laskis ta käest lahti, sirutas peopesad ette ning hakkas mingit nähtamatut asja ülevalt alla suunatud liigutustega aeglaselt silitama. Ta sõrmede vahel hakkas õhk tihenema ja tumenema, keerlema ja pulseerima nagu suits.

Mees vaatas toimuvat imetlusega. Teda oli loomismaagia, mida loeti nõidade kõrgeimaks kunstiks, alati võlunud rohkem kui silmapete või moondamised. «Jah, Istreddil oli õigus,» mõtles ta. «Niisuguse maagia kõrval on minu loitsumärgid lihtsalt naljakad.»

Yenneferi pingest värisevate peopesade vahel materialiseerus aegamisi süsimusta linnu keha. Nõiatari sõrmed hellitasid kohevil sulgi, siledat pead ja kõverat nokka. Veel mõni hüpnotiseerivalt

sujuv liigutus ning must tuuletallaja liigutas pead ning käuksus valjusti. Tema liikumatult hirvesarvedel kükitav kaksikõde vastas samasuguse käuksumisega.

«Kaks tuuletallajat,» lausus Geralt vaikselt. «Kaks maagiaga loodud musta tuuletallajat. Ma saan niiviisi aru, et nad mõlemad on sulle vajalikud.»

«Õigesti said aru,» vastas naine pingutusega. «Mulle on mõlemaid vaja. Eksisin arvates, et ühest piisab. Geralt, kuidas ma küll eksisin... Niiviisi pettis mind enda kõikvõimsuses veendunud Talvekuninganna kõrkus. Kuid on asju... mida ei saa isegi maagiaga endale. On kingitusi, mida ei tohi vastu võtta, kui pole võimalik... midagi sama väärtuslikku vastu anda. Vastasel korral pudeneb saadud kingitus nagu liiv sõrmede vahelt maha, sulab nagu pihku pigistatud jääkild. Jäävad vaid kahetsus, kaotusvalu ja süütunne.»

«Yen...»

«Geralt, ma olen nõid. Minu võim mateeria üle on kingitus, mille eest ränka hinda maksan. Olen selle eest maksnud juba kõigega, mis mul oli. Midagi pole enam järele jäänud.»

Mees vaikis. Nõiatar pühkis väriseva käega laubalt higi.

«Ma eksisin,» kordas ta. «Kuid ma parandan oma vea. Emotsioonid ja tunded...»

Naine puudutas musta tuuletallaja pead. Lind ajas suled puhevile ja avas hääletult oma kõvera noka.

«Emotsioonid, kapriisid ja valed, naudingud ja mäng. Tunded ja nende puudumine... Kingitused, mida ei tohi vastu võtta... Vale ja tõde. Mis see tõde õieti on? Vale eitamine? Või mingi fakti kinnitus? Kui fakt ise on vale, mis sel juhul on tõde? Kes on endas pulbitsevatest tunnetest lõhki rebitud, kes aga külm tühi kolp? Kes? Geralt, mis asi on tõde? Milline see tõde on?»

«Ma ei tea, Yen. Ütle sina mulle.»

«Ei,» ütles nõiatar ning langetas pilgu. Ta tegi seda esimest korda. Mees polnud iialgi näinud Yenneferi pilku langetamas, mitte kunagi.

«Ei,» kordas naine. «Ma ei või seda teha. Ei või sulle seda öelda. Las ütleb seda lind, kes sündis sinu ja minu käe kokkupuutest. Lind, ütle, mis on tõde.»

«Tõde,» ütles tuuletallaja, «on jääkild.»

VI

Mees arvas küll, et on täiesti sihitult mööda kõrvaltänavaid hulkunud, kuid järsku leidis ta end lõunamüüri juurest, kus väljakaevamiste kraavivõrgustik vonkles müüri taga välja kaevatud muistsete majavundamentide vahel.

Istredd oli seal. Tal oli seljas üleskääritud käistega särk ning jalas kõrge säärega saapad. Maag karjus tööliste peale, kes kablidega kraapisid kaevandi mitmevärviliste mulla, savi ja igivana söe triipudega seina. Nende kõrval lebasid plankudel mustaks tõmbunud kondid, potikillud ja muudki tundmatuseni läbiroostetanud või klompunud esemed.

Maag märkas tulijat kohe. Ta jagas töölistele mõned valjud korraldused, hüppas kaevandist välja ning astus käsi pükste külge pühkides nõidurile vastu.

«Milles asi?» Küsimus kõlas kuidagi vaenulikult.

Liikumatult paigal seisev nõidur ei vastanud midagi. Töölised sosistasid omavahel ning jälgisid neid, püüdes samal ajal jätta muljet, et töötavad hoolega.

«Sinust õhkub vihkamist,» lausus Istredd tõsiselt. «Ma küsin, milles asi on? Otsustasid midagi? Kus Yenna on? Ma loodan, et...»

«Ära sa liiga palju looda, Istredd.»

«Ohhoo,» ütles maag. «Kuulen su häälest mingit vihjet. Saan ma sinust õigesti aru?»

«Mida erilist sa siis aru saad?»

Istredd toetas käed puusa ning vaatas väljakutsuvalt nõidurile otsa.

«Geralt, meil pole mõtet teineteist petta. Sina vihkad mind ja mina sind. Sa solvasid mind, öeldes Yenneferi kohta... tead küll, mida. Mina vastasin samasuguse solvanguga. Sina oled minul jalus ja mina sinul. Lõpetame selle asja nagu meestel kombeks. Ma ei näe muud väljapääsu. Sa ju tulidki selle pärast, õigus?»

«Jah,» kostis Geralt laupa hõõrudes. «Sul on õigus, Istredd. Just selle pärast. Kahtlemata.»

«Õigesti tegid. Nõnda ei saa edasi kesta. Ma sain alles täna teada, et Yenna põrkleb juba mitu aastat meie kahe vahel nagu kaltsupallike. Kord on ta minuga ja siis jälle sinuga. Ta jookseb minu juurest minema, et sind üles otsida ning vastupidi. Teised, kellega ta vahepeal möödaminnes aega veedab, ei tule arvesse. Olulised oleme vaid meie kaks. Nii ei saa see kauem kesta. Meid on kaks. Alles peab jääma üks.»

«Jah,» kordas Geralt kätt laubalt võtmata. «Jah, sul on õigus.»

«Omas enesekindluses,» jätkas maag, «arvasime, et Yennefer valib kõhklemata meist selle, kes on parem. Kes see on, teadsime kindlalt nii sina kui mina. Asi läks selleni, et me hakkasime tema soosinguga hooplema nagu poisikesed ega saanud just nagu poisikesed aru, mida see soosing tähendab. Oletan, et sina mõtlesid just nagu minagi kõik läbi ja mõistsid, kui rängalt me eksisime. Geralt, Yenna ei kavatse tegelikult üldse meie vahel valida, isegi kui me lepiksime tema valikuga. Mis seal ikka, peame valiku tema eest ise ära tegema. Mina ei kavatse Yennat kellegagi jagada ja see, et sa siia tulid, ütleb sinu kohta sedasama. Geralt, me tunneme teda liiga hästi. Kuni meid on kaks, ei saa kumbki temas kindel olla. Järele peab jääma üks. Sa mõistsid seda, eks ju?»

«Tõde,» lausus nõidur vaevu oma tuimi huuli liigutades, «on jääkild.»

«Mida?» ei saanud Istredd aru.

«Ei midagi.»

«Mis sul viga on? Oled haige või purjus? Või kaanisid nõiajooke sisse?»

«Minuga on kõik korras. Lihtsalt miski... miski sattus silma. Istredd, jääma peab üksainus. Jah, ma tulin just selleks. Otse loomulikult.»

«Ma teadsin seda,» kuulutas maag. «Teadsin, et sa tuled siia. Muide, ma olen sinuga avameelne. Sa jõudsid minust ette.»

«Keravälk?» muigas nõidur nõrgalt.

«Võimalik,» lausus Istredd süngelt. «Võib-olla ka keravälk. Kuid ilmselt mitte nurga tagant, vaid ausas võitluses silm silma vastu. Sina oled nõidur, nii et see peaks me võimalused võrdsustama.

Otsusta siis, kus ja millal.»

Geralt mõtles järele ning otsustas.

«See plats,» osutas ta käega. «Ma tulin üle selle väljaku.»

«Tean seda kohta. Seal on kaev, mille nimi on Roheline Võti.»

«Tähendab, kaev... Olgu siis kaevu juures. Homme kaks tundi pärast päikesetõusu.»

«Oleme kokku leppinud. Ma ei hiline.»

Mehed seisid liikumatult paigal ega vaadanud teineteise poole. Viimaks pomises maag endale midagi nina alla, virutas savikamakale jalaga ja litsus selle siis talla all puruks.

«Geralt.»

«Mis on?»

«Kas sul ei ole natuke tobe tunne?»

«On küll,» tunnistas nõidur vastumeelselt.

«Rõõm kuulda,» turtsatas Istredd. «Näiteks mina tunnen end viimase kretiinina. Poleks iialgi arvanud, et hakkan kunagi mingi nõiduriga naise pärast elu ja surma peale võitlema.»

«Istredd, ma tean, kuidas sa end tunned.»

«Mis siis ikka...» Maag naeratas mõtlikult. «Kui juba selleni läks ning ma otsustasin teha midagi endale nii jäledalt loomuvastast, siis... tähendab, nii on vaja.»

«Ma tean, Istredd.»

«Sa tead muidugi ka seda, et ellujäänu peab silmapilk Yenna eest maailma otsa põgenema.»

«Tean.»

«Sa muidugi loodad selle peale, et saad ta juurde tagasi minna, kui ta viha üle läheb?»

«Muidugi.»

«No siis on kõik korras.» Maag hakkas juba ümber pöörama, kuid ulatas pärast minutikest kõhklemist Geraltile käe. «Homseni, Geralt.»

«Homseni.» Nõidur surus pakutud kätt. «Kohtume hommikul, Istredd.»

VII

«Hei, nõidur!»

Geralt tõstis pea lauaplaadi kohalt, millele valgunud õlleloiku ta oli mõttesse vajununa mustreid joonistanud.

«Sind polnud just kerge leida.» Foogt Herbolth nihutas kannud ja kruusid eemale ja võttis istet. «Trahterist öeldi, et sa läksid talli, aga sealt leidsin vaid hobuse ja sadulakotid. Sina ise aga istud hoopis siin... Minu meelest on see terve linna kõige närusem urgas. Siia satub vaid kõige hullem pööbel. Mida sina siin teed?»

«Joon.»

«Näen jah. Tahtsin sinuga sõnakese juttu ajada. Oled kaine?»

«Nagu vastsündinud lapsuke.»

«Rõõm kuulda.»

«Herbolth, mida teil vaja on? Näete ju, et mul on tegemist.» Geralt naeratas järjekordse kannu lauale toonud neiukesele.

«Liigub sihukesi kuulujutte,» torises foogt, «et sina ja meie maag olete otsustanud teineteist mättasse lüüa.»

«See on meievaheline asi, tema ja minu. Ärge teie oma nina sellesse toppige.»

«Pole see ühtigi vaid teievaheline asi,» vaidles Herbolth. «Istredd on vajalik, uue maagi palkamiseks pole meil raha.»

«Minge siis templisse ja palvetage, et ta võidaks.»

«Ära sa siin irvita midagi,» pahandas foogt. «Ja ära targuta, va hulgusehing. Oh jumalad, kui ma ei teaks, et maag sellega ei lepi, oleksin su kõige pimedamasse vangikongi visanud, hobuste järel

linnast välja lohistada lasknud või käskinud Tsikaadil sul nagu seal kõri läbi lõigata. Kuid kahjuks on Istredd auküsimustes väga tundlik ega annaks mulle seda andeks. Tean, et ei annaks.»

«Väga tore.» Nõidur kummutas järjekordse kruusi tilgatumaks ning sülitas õlle sisse sattunud kõrretüki põrandale. «Näib, et mul vedas ikka kõvasti. On see kõik?»

«Ei,» kostis Herbolth hõlma alt pungil kotikest välja võttes.

«Nõidur, siin on sada marka. Võta see raha ja lase Aedd Gynvaelist jalga. Tee siit sääred. Kõige parem, kui lähed otsekohe, enne päikesetõusu. Ma juba ütlesin, et linnakassa ei suuda teist maagi ülal pidada ja seepärast ei lase ma meistril mingi lolli tuju tõttu eluga riskida ja sinusugusega kahevõitlust pidada, mingi...»

Ta vakatas poolelt lauselt vait, ehkki nõidur polnud end isegi liigutanud.

«Herbolth, korista õige oma ilge lõust siit minema,» lausus nõidur. «Need sada marka pista endale perse. Lase jalga, su kärss ajab mul südame pahaks ning võin su kogemata pealaest jalatallani täis oksendada.»

Foogt peitis kukru põue ning asetas käed lauale.

«Kui ei, siis ei. Ma tahtsin asja heaga klaarida, aga kui sa pole nõus, mis siis ikka. Eks kakelge siis ja hakkige teineteist tükkideks või põletage elusalt hoora pärast, kes iga soovija ees jalgu hargitab. Arvan, et Istredd saab sinust, va palgamõrtsukast, jagu nii, et vaid saapad järgi jäävad. Ja kui tema ei peaks saama, siis saan mina su kätte veel enne, kui ta laip jahtuda jõuab, ning murran sul viimse kui kondi. Mitte ainsatki tervet kohta ei jäta ma su ihule, sina...»

Foogt ei jõudnud oma käsi laualt ära tõmmata. Nõiduri liigutus oli niivõrd kiire, et mees nägi vaid uduselt lauaplaadi varjust välja sööstnud kätt, mis pistoda ta sõrmede vahele kinni lõi.

«Võib-olla tõesti,» sisistas nõidur pistoda käepidet pigistades ja Herbolthi kaameks ehmunud nägu põrnitsedes. «Võib-olla tapab Istredd mu ära. Kui ei peaks tapma, siis lähen siit ise minema, aga sina, neetud haisuelajas, ära üritagi mind selles takistada, kui ei taha, et teie räpases linnakeses veri voolama hakkab. Käi minema!»

«Isand foogt, mis siin toimub? Hei, sina...»

«Rahulikult, Tsikaad,» lausus Herbolth ning libistas aeglaselt oma käe pistoda terast eemale. Mitte midagi ei toimu. Mitte midagi.»

Tsikaad lükkas pooleldi tupest välja tõmmatud mõõga tagasi. Geralt ei vaadanud ta poolegi. Ta ei vaadanud ka foogti. Too lahkus kõrtsist koos Tsikaadiga, kes tuigerdavaid parvepoisse ja voorimehi eemale peletas. Ta silmitses hoopis mõni laud eemal istuvat rotinäo ja teraste mustade silmadega lühikest meest.

«Närvi läksin,» nentis nõidur endamisi üllatusega. «Käedki värisevad. Tõepoolest, käed värisevad. Minuga on midagi lahti. Kas see tõesti tähendab, et... Jah, seda see tähendabki,» mõtles ta rotinägu silmitsedes. «Küllap just seda.»

Nõnda on vaja.

Siin on nii külm.

Ta tõusis püsti.

Nõidur vaatas mehikesele otsa ja muigas. Siis pistis ta käe põue, võttis pungil kukrust kaks kuldmünti ja viskas need lauale. Mündid kõlisesid. Üks neist veeres vastu siledasse lauaplaati

löödud pistoda tera.

VIII

Löök tuli ootamatult. Malakas lihtsalt vihises vaikselt läbi õhu nii kiiresti, et nõidur poleks äärepealt jõudnudki automaatse liigutusega kätt pea kaitseks tõsta ega lööki osava kehapöördega leevendada. Ta hüppas tagasi, kukkus ühele põlvele, pööras end ning tõusis jalgadele. Õhu liikumist tundes põikas ta osava piruetiga uue malakahoobi eest kõrvale ning keeras end kätt parema õla taha sirutades kahe pimedusest läheneva inimkogu vahele.

Mõõka polnud.

«Neid reflekse ei kustuta minust miski,» nentis mees endamisi, nõtkelt kaugemale hüpates. «On see harjumus või rakumälu? Olen mutant ja ka reageerin nagu mutant,» mõtles ta uuesti põlvele laskudes ning hoobi eest kõrvale põigates. Ta sirutas sõrmed saapasääre poole, et pistoda võtta.

Pistoda polnud.

Nõidur muigas hädiselt ning sai samas malakaga hoobi pähe. Silmade ees läks kirjuks ning valu kiirgas sõrmeotsteni välja. Ta vajus lõtvunult ning endistviisi muigelsui maha. Keegi vajus talle otsa ja surus maadligi. Teine tõmbas kukru vöölt. Geralt märkas silmanurgast noatera helki. Tema rinnal istuv tüüp käristas kuuekaeluse lõhki, haaras kaelaketist ning sikutas medaljoni välja, pillates selle kohe käest.

«Beltsebuli nimel,» ahhetas tüüp. «See on ju nõidur... Arbuja...»

Ta kaaslane kukkus vanduma.

«Tal polnud ju mõõka... Oh jumalad! Ptüi-ptüi-ptüi... Sa needus. Radgast, teeme sääred! Ära puuduta teda, ptüi-ptüiptüi...»

Kuu piilus hetkeks läbi õhukese pilvekihi. Geralt nägi enda kohal piklikku rotilõusta ja säravaid musti nööpsilmi. Ta kuulis teise mehe jooksumüdinat kadumas kasside ja kõrbenud rasva

järgi haisvasse kõrvaltänavasse.

Rotinägu tõstis aeglaselt põlve nõiduri rinnalt.

«Järgmine kord,» kuulis Geralt teda sosistamas, «nõidur, kui sa peaksid veel tahtma end ära tappa, siis ära teisi sellesse sega, vaid võta lihtsalt ohjad ja poo end tallis üles.»

IX

Öösel oli vihma sadanud.

Geralt astus tallist välja, hõõrus silmi ja rehitses sõrmedega kõrsi juustest. Tõusev päike säras märgadel katustel ja kumas kuldselt veeloikudest vastu. Nõidur sülitas. Tal oli ikka veel vastik maitse suus. Pähe löödud muhk tuikas.

Talli ees lasipuul istus must kass ning lakkus keskendunult käppa.

«Kiis-kiis-kiis,» kutsus nõidur.

Kõuts tardus paigale, heitis meelitajale kurja pilgu, tõmbas kõrvad pea ligi ning sisises kihvu näidates.

«Tean,» noogutas Geralt. «Mina ei armasta sind ka. Tegin lihtsalt nalja.»

Ta pingutas aeglaste liigutustega oma kuue lõdvenenud pandlaid ja sõlgi, sikutas voldid sirgeks ja kontrollis, et rõivad tal vabalt liikumast ei segaks. Nõidur torkas mõõga seljale kinnitatud tuppe ja kohendas mõõgapidet parema õla kohal. Siis sidus ta pähe nahast laubapaela, mis pidi juukseid kõrvade taga hoidma, ning tõmbas kätte pikkade kätistega, madalate hõbeneetidega kaunistatud võitluskindad.

Nõidur vaatas veel korra päikest, nii et pupillid vertikaalseteks kriipsukesteks tõmbusid, ja mõtles: «Ilus päev, võitlemiseks täiesti sobilik.»

Ta ohkas, sülitas ning hakkas aegamisi mööda kitsukest tänavat edasi minema, hoidudes märja krohvi ja lubjakivi teravat lõhna hõngavate seinte lähedale.

«Hei, sina, veidrik!»

Ta pöördus. Tsikaad oli end kolme kahtlase väljanägemisega ja relvastatud tüübi seltsis kraaviäärsele palgivirnale istuma sättinud. Mees tõusis, ringutas ja kõndis hoolega loike vältides tänava keskele.

«Kavatsed kaugele minna?» päris ta oma kitsaid peopesi relvi täis riputatud vöö vahele toppides.

«Pole sinu asi.»

«Et kõik oleks selge, siis ütlen sulle: foogti, maagi ja kogu selle näruse linna peale ma vilistan,» kuulutas Tsikaad iga sõna rõhutades. «Sina, nõidur, oled see, kes mind huvitab. Sa ei jõua selle tänava teise otsa. Kuulsid? Või ei kuulnud? Ma tahan näha, kui osav sa võideldes oled. Mitte kuidagi ei anna see mõte mulle rahu. Jää seisma, ütlen ma sulle.»

«Kasi jalust.»

«Seisa!» röögatas Tsikaad kätt mõõga käepidemele asetades. «Ikka ei saanud aru või? Nüüd läheb löömaks. Ma kutsun su kahevõitlusele! Kohe teeme kindlaks, kumb meist kangem on!»

Geralt kehitas sammu aeglustamata õlgu.

«Ma kutsun su kahevõitlusele! Kuulsid, värdjas?» karjus Tsikaad uuesti teed tõkestades. «Mida sa passid? Tõmba tera välja! Kartma lõid? Või võitled sa ainult nendega, kes su nõiaplikat on keppinud nagu Istredd?»

Geralt sammus edasi, sundides niiviisi Tsikaadi enda ees tagurpidi edasi koperdama. Tsikaadi kambajõmmid ajasid end samuti palkidelt püsti ning lonkisid vahemaad hoides neile järele. Geralt kuulis, kuidas pori nende jalgade all lirtsub.

«Ma kutsun su võitlema!» kordas Tsikaad, vihast vaheldumisi punastades ja kahvatades. «Kuuled sa, va nõiavärd? Mida sa veel ootad? Pean sulle näkku sülitama või?»

«Eks sülita.»

Tsikaad jäi seisma, tõmbas kopsud õhku täis ning ajas huuled sülitamiseks prunti. Ta vaatas nõiduri silmi, mitte käsi. See oli saatuslik viga. Geralt virutas sammu aeglustamata ning vaid pisut põlvi kõverdades oma sõjakindas käega välkkiire rusikahoobi puseriti hammaste pihta ja tabas märki. Tsikaadi huuled rebenesid lõhki nagu lömaks astutud kirsid. Nõidur virutas lühikese vahemaa pealt samasse kohta teisegi hoobi ning tundis, kuidas jõule ja kehamassile ka raev hoogu juurde andis. Tsikaad tegi pöörde, üks jalg maas ja teine õhus, sülitas verd ning varises selili poriloiku. Nõidur peatus selja tagant noa tupest tõmbamise heli kuuldes poolelt sammult ja pöördus kätt mõõga käepidemele pannes.

«Noh,» sõnas ta vihast väriseva häälega. «No tulge!»

See, kes relva oli haaranud, vaatas nõidurile hetkeks silma ja pööras siis pilgu kõrvale. Teised kaks hakkasid taganema, alguses tasapisi, pärast üha kiiremini. Kõige tagumine pöördus ja pistis jooksu nii et pori taldade alt lendas. Teised kaks tardusid paigale ega üritanudki läheneda.

Tsikaad keeras end poriloigus ning ajas end küünarnukkidele toetudes üles. Ta mõmises midagi, hakkas siis läkastama ja ajas suust välja hulga punast valgete lisanditega sodi. Geralt virutas möödudes talle vastikustundega hoobi põse pihta, purustades sarnaluu ja paisates mehe poriloiku tagasi.

Ta läks selja taha pilkugi heitmata oma teed.

Istredd juba ootas kaevu juures, toetudes rohelisekstõmbunud vinna juures kaevuvõllile. Tal rippus mõõk vööl. See oli imeilus kerge, korvkaitsega tergaani mõõk, mida hoidva tupe ots riivas läikimalöödud ratsasaapa säärt. Maagi õlal kükitas sulgi puhevile ajades must lind.

Tuuletallaja.

«Sa ikkagi tulid, nõidur.» Istredd ulatas tuuletallajale kinnastatud käe ja tõstis linnu õrnalt ja ettevaatlikult kaevurakkele.

«Ma tulin, Istredd.»

«Ma ei uskunud, et sa tuled. Arvasin, et lahkud linnast.»

«Ei lahkunud.»

Maag ajas pea kuklasse ning naeris pikalt ja valjusti.

«Ta tahtis meid... meid päästa,» ütles mees viimaks. «Meid mõlemaid. Geralt, sellest ei tulnud midagi välja. Ristame mõõgad. Ainult üks meist peab ellu jääma.»

«Sa kavatsed mõõgaga võidelda?»

«See paneb sind imestama? Sina ju kavatsed samuti mõõka kasutada. Lase käia!»

«Miks, Istredd? Miks sa tahad võidelda mõõga, mitte maagiaga?»

Maag kahvatas ning ta huuled hakkasid närviliselt tõmblema.

«Haara mõõk, ütlen ma sulle!» karjus ta. «Praegu pole aeg küsimusi esitada. Küsimiste aeg on möödas. Nüüd on tegutsemise aeg.»

«Ma tahan teada,» lausus Geralt aeglaselt. «Tahan teada, miks sa võitled mõõgaga. Tahan teada, kuidas ja miks sattus sinu juurde must tuuletallaja. Mul on õigus seda teada. Istredd, mul ometi on õigus tõde teada.»

«Tõde?» kordas maag kibedalt. «Vahest ongi sul õigus seda teada. Küllap vist. Meie õigused on ju võrdsed. Küsisid tuuletallaja kohta? See lendas koidikul vihmamärjana kohale ja tõi mulle kirja. Lühike teade oli, nii et tean seda peast: "Hüvasti, Val. Anna andeks. On kinke, mida ei tohi võtta, ja minus pole midagi vastuandmise väärilist. Val, see on tõsi. Tõde ongi jääkild."

Noh, Geralt, kas mu vastus rahuldas sind? Said oma õiguse ära kasutada?»

Nõidur noogutas pikkamisi.

«Hüva,» sõnas Istredd. «Nüüd kasutan ma oma õigust mitte leppida kirjas öelduga. Ma ei suuda temata elada. Eelistan pigem... Tont võtaks, hakkame juba pihta!»

Ta küürutas veidi ja tõmbas kiire, osava ja kogenud liigutusega mõõga tupest. Tuuletallaja kriiskas.

Nõidur seisis liikumatult, käed lõdvalt rippumas.

«Mida sa ootad?» karjus maag.

Geralt tõstis pikkamisi pea, silmitses oma vastast natuke aega ning keeras siis kannalt ringi.

«Ei, Istredd,» lausus ta vaikselt. «Jää hüvasti.»

«Tont võtaks, mida see nüüd tähendab?»

«Istredd,» ütles nõidur peatudes ning üle õla tagasi vaadates. «Ära sega teisi oma probleemidesse. Kui sa kuidagi muudmoodi ei saa, siis poo end tallis ohjadega üles.»

«Geralt!» karjus maag. Ta hääl murdus äkki ning nõiduri kõrvadesse lõikus tigedusenoot. «Ma ei loobu! Minu eest ta ei põgene! Ma sõidan talle Vengerbergi järele, toon ta kasvõi maailma lõpust ära, ma leian ta üles! Ma ei loobu temast kunagi! Võta see teadmiseks!»

«Jää hüvasti, Istredd.»

Nõidur keeras tagasi vaatamata kõrvaltänavasse. Ta sammus edasi, pööramata vähimatki tähelepanu temast eemale tõmbuvatele inimestele ja ta ees kinni kolksatavatele ustele ja akendele.

Ta ei märganud kedagi ega midagi.

Ta mõtles kirjast, mis teda kambris ootab.

Mees kiirendas sammu. Ta teadis, et voodipeatsis kükitab vihmamärg must tuuletallaja, kiri kõvera noka vahel. Geralt tahtis selle kirja võimalikult kiiresti läbi lugeda.

Tegelikult ta teadis kirja sisu.

Tõlkinud: A. Puu ja K. Uluots

Jutt: Negatiivne viik (Artur Räpp)

Hall perroon täis ükskõikset rahvast ja väike punapäine naine pingil. Mary ümber sagis kirju melu võõraid. Naised ja mehed, androidid, biorobotid ja mitmesugused kummalised olendid kaugetest maailmadest, kõik nad läksid kuhugi, tulid kusagilt. Naine istus ja vaatas neid.

,,Näe, see seal on kindlasti astroplaani kapten," otse perrooni keskjoonel sammus käigult kohvi joov mustas univormis mees, keskendunud nägu peas, kolm robotit talle teed tegemas. Mary nägi, kuidas mass otsekui iseenesest neliku ees lahku vajus ja nende selja taga uuesti kokku tõmbus.

,,Ja need kolm on ilmselt äsja abiellunud. Ikka veel sotsiaalses segaduses." Ta oleks peaaegu näpuga näidanud pingi teise otsa juures seisva kahe noormehe ja ühe tütarlapse poole. Viimane õhetas näost ja püüdis kuidagi taltsutada oletatavate abikaasade käsi oma vormikal kehal. ,,Neil pole veel perehierarhia paigas," mõtles naine mõrult. ,,Mitte nagu minu viisikus see nüüd kindlasti on, just parajalt reeglipärane ja loominguline.." Mary suunurgad tuksatasid, kui nägi metalset korravalvurit kolmikule lähenevat. ,,Just, las poisid õpivad veidike kultuurset konkurentsi." Naine peatus. Üks tema kaugematest ajusoppidest tuletas Maryle meelde, kes tema ise nüüd korravalvele on. ,,Ei, sa oled tavaline jaamas igavlev reisija. Ära vaata teda! Ära peida nägu, tüdruk! Hetk hiljem vaatas punapäine naine vastassuunda, nagu olekski ta tõepoolest kõige tavalisem hästikasvatatud kodanik.

,,Lapsed." Ta silmad kandsid ajju pildi, kuidas naervad ja laulvad jõnglased kiilusid tiheda kolonnina kõigi nende perroonil sagijate voolu. ,,Jericel?" Naine sirutas kaela. Ta kerkis pingilt üles, kuid tüdrukut ei olnud. Loomulikult. Nad kõik olid võõrad, mingi hoopis teine kool. ,,Kuid kust nemad nüüd siis nii vara tulevad? See rong tuli ju ümberkasvatuskorpusest? Lapsi seal ju ometi pole. Neid ju ometi mitte!" Ta vaatas, kuidas säravad silmad ja laulvad suud temast möödusid. Üks patsidega tüdruk naeratas talle silmi kissitades, just nagu tema enda tütar. Mary istus tagasi. Nad olid läinud, punase lipuga õpetaja kõige viimasena. Ta oli jälle üksi keset mööduvaid võõraid.

,,Vabandage, kodanik." Midagi külma puudutas teda põsest. ,,Kui te hoiaksite personali reeglikohaselt enda juures, teaksite te praegu, et see on teie rong."

Mary hingas sügavalt sisse. See oli ikkagi juhtunud. Plaan lihtsalt kogemata rongiga eksida, tagasi tulla, andestust paluda, tõotada kõike, mida nad soovivad, tema suurepärane uue alguse plaan. See oli läbi kukkunud. Naine pööras aeglaselt ringi. Kiiskav, külm metall. Siinsamas kõrgus üleni metallist korrarobot, nii pikk ja massiivne, et kellelgi ei tuleks kunagi pähe sellele vastu hakata.

,,Ja siin on teie personal, kodanik, mille te WC-s maha pillasite." Mary silmade kõrguselt sirutus metallist välja tudisev roosa kombits, lehvitades ikka veel märga igiühenduse seadet. ,,Võtke see ja astuge rongi. Otsekohe."

,,Vabandust, härra korrakaitsja, see rong tuli sealt."

,,Ei, see läheb sinna," oli korravalvur vankumatu, nagu ka roosa kombits, mis naise poole küünitudes aina pikemaks ja peenemaks venis . Arhailise kaelaehte moodi personal lõhnas juba otse naise näo ees. Nina kirtsutades tõstis ta pilgu üles varikatusele ning seal rippuvale infotabloole. Naine tardus. Tõepoolest, tema rong.

,,Ei!" Mary kahmas tuge otsides kätega õhku. ,,Ei, ma tahan tagasi oma last ja peret! Ma olen hea. Ma olen korralik, kasvõi mittekorralik, kui tahate. Kõike, mida te tahate! Ma tõestan!" Nüüd juba püsti, mõlemad käed korraroboti massiivsele kerele toetatud, hingeldas naine kuuldavalt.

Inimvool tema ümber peatus pooleks sammuks ja liikus siis edasi. Keegi arsti valget mütsi kandev naine riivas teda õlast, sisistades: ,,Käitu korralikult, kuradi hüsteerik."

,,Vastuhakk korrarobotile tähendab miinus viiskümmend väärtuspunkti, personali mittekandmine miinus 100 väärtuspunkti. Hoiatan, ümberkasvatuslaagritesse hilinemine lisab veel miinus sada." Roboti hallil metallil, just naise sõrmede kohal, süttis 1897, Mary hetke väärtusseis. ,,Ma hoiatan, kodanik!"

Mille eest teda, hommikust saati lastetuks, peretuks ja töötuks jäetut, veel hoiatati, ta kuulama ei hakanud. Ta oli arvanud, et tal võiks olla teine tee, kuid ei olnud. Ta oli olnud loll. Nüüd ta aga mõistab. Mary tõukas inimesi ja olendeid kõrvale. Hea küll. Ta jõuab veel oma juba uksi sulgevale rongile. Ta läheb parandamisse, nagu teised enne teda, ja tuleb sealt ka tagasi. Ta hüppas, küünitades käsi rongi sulguvate uste poole. ,,Laske mind!" kisendas ta. ,,Laske mind sinna, ma kasvan heaks! Ma mõtlesin ümber!" Kuid ei! Oli juba liiga hilja. Eredavärviline rong saatis jaheda lahkumistuule pahvaku üle perrooni, igale poole mujale vaatavate inimeste, korraroboti ja selle metalses haardes nutva kortsus seelikus naise.

,,See oli ilmne enesetapukatse, miinus tuhat punkti, mul on kahju." Teatas ükskõikne hääl perrooni kohal rippuva Mary põlvede juurest. ,,Sa pead tegema, nagu sulle öeldakse, ja mitte põgenema!" lisas korrarobot kõikide olendite tähtsaima seaduse.

,,Ei olnud enesetapp. Ma tahtsin rongi. Tõesti tahtsin!" nuuksus naine, püüdmatagi ripsmetuiseid pisaraid varjata. ,,Ma tahan olla hea. Uskuge ometi, palun!" See oli peaaegu solvumine, mis naise kõri soonis. Miinus tuhat punkti! Just nüüd, kui ta tõesti tahtis minna, tahtis teha seda, mida nõuti, minna seda ainsat teed, mis tooks tagasi tema perekonna, sõbrad, teised inimesed.

,,Ma ei usu sind, piiratud ajaks kinni peetu." Robot hoidis naist kõigutamatult. ,,Kui võtad oma personali, siis saan vähemalt su maha panna ning sinu käitumise üle keskhindajaga konsulteerida."

,,Nii et siis nüüd olen ma neile sina." Naine pigistas silmad kinni ja jõnksutas masinlikult lõuga. Tal ei olnud ühtki valikut, ta ei saanud siia üles, teiste kohale kõigi vahtida jääda. Ta langetas käed all ootava roosa kombitsa poole.

,,Kaua ma pean ümberkasvatuses olema? Kas sul on andmeid selle kohta?" Naine kohendas niisket personali oma kaelas.

,,Kuni sinu väärtus tõuseb vähemalt kümne tuhande punktini. Sa peaksid seda teadma." Korraroboti raske käsi laskus Mary pealaele ning metallnäos sulgusid klaasised silmad.

Naine piilus tema kohal kõrguvat kogu ja lubas endale vaikse ohke: ,,Nad võiksid ju andestada. Nad võiksid ju, nad on ju ometigi nii tugevad!"

Nad seisid, metall ja liha kõrvuti, ning ootasid. Järjekordne rong mürises kohale ja puistas endast välja viis-kuus karkudel meest: ,,Sõjaveteranid," jõudis Mary mõelda, kuid juba uppusid mehed perrooni lakkamatusse voolu. Uus väärtuslike järgi janunev rong oli saabumas.

Naine võpatas tagasi käesolevasse hetke. Korrarobot oli oma universaalkäe Mary juustelt ära tõstnud ja pigistas sellega nüüd naise õlga. Mary taipas, et uuesti silmad avanud robot ei kavatsegi kuhugi liikuma hakata. Ilmselgelt kavatses korravalvur ta tõrkumist lubamata õigesse rongi toimetada.

,,Kui palju," Mary neelatas, ,,ma seal muutun? Sina ju tead?" Kobades tõstis naine käed ja libistas sõrmedega üle kaela ja näo.

,,Palju. Väga palju paremaks. Sinu tuttavad ei tunne sind enam ära. Nii palju."

,,Ka minu laps, hm, lapsed? Ma tahtsin öelda, minu pere lapsed ka ei tunne? Ja abikaasad? Kas nii palju?"

,,Jah. Seepärast seadus teie abielu lahutaski. Sa tuled tagasi täiesti teisena, paremana. Paljud võtavad endale uue nime, mõni muudab isegi sugu. Sa oled siis täiesti uus inimene, palju väärtuslikum ja teiste, paremate mälestustega.

Mary ei kuulanud seda vastikut masinat enam. "Nii et need jutud, mida vargsi sosistati, olid ikkagi õiged. Ma lõpen täna, jääb vaid minu liha ja luu ning natuke välimust... Hea küll, mitte päris täna, kuu või aasta pärast. Pääsemiseta," Mõtles ta.

Naine seisis. Olendite kaootiline virvarr keerles ta ees, seejuures ühtegi häält tegemata. See oli siin tema viimane päev vabana, viimane päev päris maailmas. Kohe pistetakse ta rongi ja ongi kõik. Vool Mary ümber lagunes üksikuteks tükkideks. Sinises kombinesoonis mees astus ratasakvaariumi järel, milles loksus pruun kalmaar, olend Q15-lt. Valges, õhulises kleidis tütarlaps, suur punane roos kahe käega rinnale surutud, peatus kõheldes ja vilksas Mary poole. Kollases pluusis ja helesinises seelikus tirts hüples, käed püsti, rongilt maha astunud isa poole. Mees kummardas, suudles lapse pealage ja kohendas keerdu läinud seelikut. Tavaliste inimeste tavaline elu, mida Maryl enam ei tule. Rong vilistas, rahvas jõnksatas perrooniservast kaugemale. Seekord roheline, valge triibuga rong oli oma uksed sulgenud ning nihkus nüüd aeglaselt, külg ees, hõljukrajale. Mary raputas end, niipalju kui korraroboti kindel haare seda lubas. Hääl oli jälle pildi juurde tagasi tulnud.

,,Korra võit. Ja mina kaotan rohkem, kui ma oleks eales osanud arvata." Naine vaatas mõtlikult, kuidas uus rong sööstis jaama, sügiskollased lehed külgedele kleepunud. Mass spurtis perrooni äärde parkinud rongi uste suunas. Millegi pärast oli maailmas siiani inimesi, kes tahtsid ära sõita. Aga Mary, tema siin, viiakse täna tapale nagu looma. Ta peatus. Ei, üks tee oli veel. Vaid veel üks, kust tagasi ei saa, kuid ta proovib selle ära. Ärgu olgu ka neil võitu!

Ta nihutas jalgu üksteisest eemale.

,,Võib-olla on mul vaja WC-sse minna. Kas see oleks võimalik?" Ta vaatas üle õlga klammerdunud metallkäe. ,,Ma pole kuigi kindel, et ma rongini ära kannatan."

,,Sul on hetkel aega. Otsusta, kuid ma tulen sinuga tualettruumi kaasa."

,,Olgu. Siis võin ma ju siinsamas ka teha. Minu jaoks pole enam mingit vahet." Ta tõmbas seeliku ülalt alla serva ulatuva luku raginal lahti. Mustaks, elektersiniste tähnidega kangaks lagunenud riie lehvis naise pihkude vahel. ,,Sa võid mind varjata, kui sa leiad, et see on üldise korra jaoks vajalik."

,,Mida? Siin ei tohi. Miinus kakssada väärtuspunkti. Ei tohi!" Metallkäsi lasi Mary õla lahti, et kohe-kohe betoonile langevat seelikut haarata.

Sellest ainsast hetkest roboti käe kammitsast lahti pidi Maryle piisama. ,,Nüüd!" Naine hüppas. Startiva rongi tuul puudutas ta nägu. Ta lendas vabanemisele vastu. Sõrmed riivasid juba kihutavat poleeritud metalli. Punane, roheline ja poleeritud klaas vilkus ta silmade ees. Ta tundis õndsalt, kuidas ta aina vajub ja vajub perrooni ja rongi vahele laieneva kuristiku suunas. Hõljukvälja muljuv lõpp ootas teda - kuid ei! Tugev rapsak rebis ta üles, pääsemisest eemale.

,,See on enesetapp! See on retsidiivne enesetapp! See on korra tüssamine!" Mary õõtsus jälle jaama kirevas segaduses. Tema pähe oli jäänud vaid üks mõttekatke: ,,Hea, et robotid ei tea, kuidas naised pissivad."

,,Teie astuge edasi! Liikuge-liikuge! See ei puutu teisse." Inimkaost utsitati edasi liikuma ja sõnakuulelikult koguski mass uuesti hoogu.

,,Ja sina, kodanik." Korrarobot raputas Maryt jõhkralt. ,,Miinus kakssada väärtuspunkti korra tüssamise eest seelikuga. Miinus tuhat väärtuspunkti enesetapukatse eest ja veel tuhat korratuse retsidiivsuse eest. Ja..." ta pandi aeglaselt jalgadele seisma ning silmitseti pikalt üle. ,,Kodanik." Roboti hääl kõlas isegi pisut pidulikult. ,,Minu kontrollitud arvutuste järgi muutus viimaste tegudega teie väärtus selgelt negatiivseks. Kas te nõustute sellega?"

Kinninöörinud kõri lasi Maryl vastuseks vaid noogutada.

,,Kas nõustute? Öelge korrakohaselt ei või jah?"

,,Jah, nõustun täielikult, ei protesteeri absoluutselt," sai naine viimaks kähisetud.

,,Sellega," korraroboti pea ümber süttisid punased tuled. ,,kuulutan ma selle kodaniku siin seaduse nimel täiesti ja retsidiivselt väärtusetuks."

Mary vaevalt tundis, kuidas ta põlved nõtkusid. Kuskilt kaugelt, läbi valjeneva undamise, kärgatas pauk, ning korraroboti hääl kõmistas: ,,Teatan, et perroonil 5C on väärtusetu isiku laip. Teavitage kodanikkonda õigluse võidust ja seejärel toimetage objekt krematooriumi."

,,Nad ei tahtnud mind," tuksus mõte Mary kustuvates ajusünapsides. ,,Aga ma ei tahtnud neid ka. Aga varem?" Mary aina sukeldus vaikusesse ja pimedusse, praegusest maailmast välja. ,,Varem?" See mõte tuli tagasi. ,,Jah, siis ma tahtsin. Andke andeks, Jericel ja teised. Ma lähen nüüd endana."

Jutt: Õed (Indrek Hargla)

Mercedes Oberheim vajutas tõstuki nupule ja tõusis hääletult habitaadi lüüsi mööda üles, Marsi pinna poole. Ta läks oma igapäevasele jalutuskäigule.

Juba oma nooruses oli talle meeldinud jalutada, Oberheimide maades oli siis veel jätkunud õhku ja puid. Algul oli tema isa ostnud Lõuna-Ameerikast vihmametsi ja need koos pinnasega Lousianasse ümber istutanud, hiljem tegi seda Mercedese mees. Ka tema poeg Lincoln üritas traditsiooni jätkata - Oberheimidel on alati olnud tükike elusat loodust - kuid saaste ja mürk olid sundinud Lincolni muid lahendusi leidma. Oberheimid ostsid siis endale valdused Boliivias ja Tansaanias, hiljem pidi Lincoln kogu perekonnaäri Boliiviasse üle kolima, sest Louisianas ei saanud enam ilma termomaskita hingata. Aga Mercedesele ei meeldinud Boliivia kliima, poeg ostis talle kaks saart Tuvalus, kus - nagu selgus - võis igavuse kätte ära surra.

Surra toona viiekümneaastane Mercedes siis veel loomulikult ei kavatsenud. Ta veetis tunde isiklikus kliinikus, teda opereeriti aastas vähemalt korra. Tuvalus oli organeid lihtsam hankida, ning sedamööda kuni üha uusi saari asustasid tema endised tuttavad, tekkisid kliinikutel Aasias ka üha paremad võimalused. Muidugi oli mõnevõrra kummaline teada, et su maks ja neerud on pärit mõnelt viieteistaastaselt indoneesia tüdrukult, kellel perekonnal oli ellujäämiseks raha tarvis... Aga sellega harjub.

Ka Tuvalus ei loobunud Mercedes jalutuskäikudest, talle ehitati ookeani äärde rannaliivale isiklik mururada, sest talle meeldis jalutada ainult paljajalu ja murul. Liiva ta ei talunud, liiv lämmatas teda.

Nüüd, Marsil, jätkas Mercedes jalutuskäike endise visadusega. Vähemalt ta kutsus neid tõstukiga habitaadist pinnale tõusmisi jalutuskäikudeks. Ta tegi neil kõike samamoodi kui Oberheimide maamõisades Louisianas, Boliivias, Tansaanias või Tuvalul, ta liikus aeglaselt, vaatles ümbrust, mõtles pingsalt ja süvenenult endale, oma perekonnale ja maailmale.

Mercedes polnud pidanud elus päevagi töötama. Ilmselt see vabadus oligi kinkinud talle järelemõtliku mõistuse, uuriva pilgu, palju aega raamatutesse ja endasse süvenemiseks. Talle meeldis ümbritsevas leida loogikat ja seoseid ja kuna koolis õpitud tarkused olid ammu ununenud, siis otsis ta seletusi oma elukogemustest ja naiselikust vaistust. Lõpuks on loonud ju universumi Jumal, kel tõenäoliselt polnud samuti doktorikraadi füüsikas.

Mercedes Oberheimi tänane jalutuskäik algas nagu alati - ta jõudis Marsi pinnale, tõusis mööda konstruktsiooni vaatetorni tippu, saja meetri kõrgusele klaaskupli all.

Ta vihkas seda kuplit. Ta oli lootnud surra vabas õhus ja roheluses. Praegu pidas ta aga kuplit, mis oleks pidanud ammu kadunud olema, süüta süüdlaseks oma elulõpu traagikas. Surra siin, sel kangekaelsel kivide ja liivaga kaetud planeedil, külmunud kõrbes, kus sinu viimaseks hingetõmbeks on tehislik, kuiv ja maitsetu õhk? Ehkki Mercedes oleks pidanud juba sellega harjunud olema, et ükskõik, kuhu poeg teda ei vii - ikkagi ei muutu midagi paremaks, ta peab põgenema, aina edasi ja edasi...

Ent olgu, nüüd ta jalutab. Istub oma tõstukis, vaatab ümbrust ja mõtleb. Ta on õues. Kuplit pole vähemalt näha, kuigi ta teab, et see on siin, otse tema pea kohal, ahistab ja pitsitab teda. Ta istub, jalutab see tähendab, ja vaatab Marssi, planeeti, mis ühest küljest oma nime õigustas, et teisalt kujutas endast hoopis midagi muud kui tigedat sõjajumalat. Kui Marsi nimes leida kasvõi mingit loogikat, peaks Maa olema Rea Silvia, ehkki varsti pole sel enam niikuinii mingit tähtsust. Jah, aga nüüd ta istub ja jalutab.

Marsi pind oli kaetud rohmakate teravate kivitükkide ja punakaskollase liivaga. Täpselt nii, nagu oli olnud kakskümmend aastat (Maa aastat - tuletas Mercedes endale meelde) tagasi, kui ta oli esimese laevaga siia saabunud. Habitaadi kohal laiuv pind polnud mägine, see oli vastanud kõigile teadlaste poolt soovitatud parameetritele, just siin olevat kunagi asunud ookean, siin pidi olema kõige soodsam hakata pinnast ümber töötlema, hakata terraformeerima seda planeeti. Praegu polnud Marsil enam ühtegi inimest, kes nanotehnoloogilist terraformeerimist üksikasjadeni ei tundud, ka Mercedes võis lugeda end eksperdiks. Kahekümne aastaga õpid sa mõndagi, isegi kui esimesed neist mööduvad ekstaasis ja hilisemad toovad ainult kibedaid pettumusi.

Hoolimata kõigest sa loodad. Loodad, et algul teadlased on eksinud, et kellegi juhuslik äpardus või valearvestus, siis loodad, et küllap areneb nanotehnoloogia kiiresti vajalikule tasemele.

Ja hiljem loodad, et su enda eluvaatlused ja arusaamad maailma asjadest on valed.

Algul pidi see olema ju nii lihtne. Polnud ressursse, peale puhta õhu ja looduse muidugi, mida "Oberheim Corporation", "Mizigura-Williams Technologies" ja "McDowell & Gorkin" poleks vallanud, polnud nanotehnoloogia seadeldisi, mida need maailma valitsevad hiidfirmad poleks suutnud valmistada.

Ja siis - tagasilöögid. Katastroofina tulid esimesed uudised, et nanotehnoloogia polegi see kõige puhtam ja ökom, et sellest sündivat reostust ja kõrvalprodukte polegi võimalik kaotada. Aga korporatsioonide triumviraati see ei peatanud.

Ja siis - kui Antarktika oli sulanud Madagaskari-suuruseks, kui ookeanilained uputasid hukkunud kalade ja mereloomadega Mehhiko ja Kaug-Ida, kui Kesk-Lääne tasandikud olid muutumas elutuks kõrbeks, kui Euroopal ei jätkunud nanojäätmekäitluseks enam vahendeid, kui sai selgeks, et Maa on määratud hukule ja parimal juhul saab seal ainult koristada, mitte elada, siis olid triumviraadi astronaudid toonud rõõmusõnumeid. Marsi koores ja poolustel on meeletul hulgal süsinikdioksiidi, vett, ja mis peamine - lämmastikku. Nanotehnoloogia võib teha külmunud tolmust mulla, istutada sinna bakterid, pooluseid saab sulatada. Tarvis on ainult otsust. Kolm korporatsiooni tegid otsuse. Hääbuvast Maast sai nende ladu, kust laevad veel leiduvat toorainet tõid. Mercedes mäletas ähmaselt, et kümmekond aastat tagasi oli Maal puhkenud sõda, ta ei hoolinud enam kes ja kelle vastu, ei hoolinud senikaua kuni triumviraat Marsil elus sai püsida. Nanotehnoloogia pidi tegema inimesest Marsi jumala.

Ent kes suudaks olla jumalaks sõjajumalale?

Mercedes vaatas pika pilguga lohutut maastikku enda all. Nii kaugele kui silm ulatus võis veel kiviklibusel liival aimata pruunjashalle puudevõrseid ja kõrbenud rohtu, mälestusi esimesest entusiasmihoost, millega inimene oli Marsi pinnast õnnistanud. Kusagil siin Mercedese all, ligi kilomeetri sügavuses on pinnasesse ämblikuvõrguna puuritud kanalid, milles töötavad nanotehnoloogilised biosünteesikombinaadid pidid viljastama seda alguses nii kutsuvat ja siis nii tõrksat, reeturlikku pinnast, pidid tekitama siia elu, õhu ja vee.

Häh, tühipaljad lootused!

Mercedes suunas pilgu üles. Ekraanilt polnud Oberheimide Habitaadi katvat klaaskuplit näha, ainuski petlik peegeldus ei reetnud, et vaatab tähistaevast tehisliku läbipaistva kera alt. Ja nii kindlasti kui ta siin istub, jääb see hall ja vaenulik taevas igaveseks kaetama Marsi pinnalt avanevat vaadet. Iialgi ei saa sõudma üle selle planeedi pinna lainjad pilvemassid, mis toitva vihmaga turgutavad lopsakaid vihmametsi. Iialgi!

Vasak ekraan Mercedese ees lõi äkki helendama ja sellele ilmus doktor Perssoni optimismi teesklema õpetatud nägu.

"Missis Oberheim, minu patsient tahab teiega suhelda."

"Feddy? Aga muidugi. Kuidas tal on?"

Doktor Persson kehitas õlgu. "Ta on... kõbus. Tunneb end täna päris hästi."

"Rohkem te ei ütle mulle midagi, doktor?"

"Me loodame. Aga tema närvirakud ei suuda enam. Sada ja viis aastat, mõistate isegi. Ma pole jumal, missis Oberheim."

"Oh loomulikult te ei ole. Ühendage siis."

Mercedes pööras tooli nii, et ekraan kujutisega McDowelli ja Gorkini Habitaadist teiselt poolt Tyrreenia merd jäi otse tema ette ja kahelt poolt äritsesid seda endiselt vaated Marsi lohututest tasandikest.

Fedora McDowelli nägu, rohketest nanokuuridest ja kosmeetikast hoolimata nii vana nägu, ilmus ekraanile. Issand, mõtles Mercedes kohkumusega, ta ju vananeb iga päevaga!

"Mercy, näed sa mind?" sosistas Mercedese sõbranna teisel pool Tyrreeniat.

"Hei, tere Feddy. Sa näed täna nii hea välja!"

"Seda nad räägivad jah. Tõesti näen või?" Feddy hääles kõlas õhkõrn lootus.

"Muidugi! Tead ma palusin Lincolni, et ma saaks sulle varsti külla tulla."

"Sa tuled siia? Tuled? Ma nii ootan sind, Mercy. Me võiksime minna siis..."

"Kabelisse, eks? Loomulikult läheme me sinu kabelisse ja pastor Gibson peab meile jutluse, loomulikult. Mäletad, nagu eelmine kord. Tead, see Gibson on nii naljakas, alati ta kokutab ja puterdab, kui mina kabelisse tulen, ta paneb mind meenutama aegu, mil ma olin veel noor ja ilus ja Montpellier's armus minusse üks noor preester, kuigi kaks maasikajäätist ja üks jalutuskäik Alpides oli kõik, mis me koos tegime."

"Jah, ma mäletan, sa oled rääkinud. Ja sa oled praegugi veel ilus," Fedora McDowelli kortsus nägu värises kergest lihasekrambist, "Aga mu armas Gibson peab jutluseid kahele inimesele korraga ju nii harva, sellepärast ta närveeribki."

"Muidugi, Feddy, muidugi. Ainult et praegu,... ma kardan, et lähema kuu jooksul mul ei õnnestu sinu juurde tulla. Kuigi ma nii väga tahaksin."

"Liivatorm, jah? Nad räägivad, et liivatorm on tulemas. On need endiselt nii ilusad, õeke?"

Mercedes ei mäletanud, kes oli teda ja Fedorat esimest korda õdedeks kutsunud, ilmselt oli see väga ammu, nende esimestel Marsi-aastatel, kui need kaks vanadaami olid peaaegu lahutamatud. Hiljem oli Fedora haigeks jäänud. Fedora ihuarst Persson muutus McDowell & Gorkini Habitaadis kõige tähtsamaks isikuks, kes korporatsiooni omanikule ema tervise kohta iga päev ette kandis. Laevad tõid Maalt doonorelundeid, kuid siirdamisest hoolimata Fedora ei paranenud. Olid ajad, mil ta ainult vegeteeris. Ent mida kurvemateks muutusid terraformeerimise teise etapi tulemused, seda paremaks läks Fedora McDowelli tervis. Kui silmad välja arvata.

"Need olid ilusad. Nüüd olen ma harjunud," vastas siis Mercedes. "Sa oled nagu punakas udus, mis meeletu kiirusega sinu ümber rullub ja tormab, moodustab erinevaid kujuneid. Aga kui see hajub..."

"Jah, kui see hajub?"

"Siis on ümberringi kõik nii kristallselge, ma võin näha neid kahte mäetippu nii selgelt, nagu nad oleksid tõesti lähedal."

"Kuidas seal praegu on, Mercy? Roheline?"

Mercedes lasi pilgul käia üle hambulistest kividest kaetud tühermaa ja jäises kõrbes pea olematuteks kängunud puudevõrsete.

"Jah, peaaegu," sõnas ta. "Sa ei tunneks vana head Marssi enam äragi."

"Mulle öeldi, et varsti teevad nad mulle uue operatsiooni ja siis võin ma jälle näha. Ma tahaksin nii näha meie rohelist Marssi."

"Kindlasti saad sa seda näha, Feddy."

"Kas see sinu külaline tuli juba?" Kas tõesti kõlas Fedora hääles armukadedus. Ei, Mercedes ei suutnud seda uskuda.

"Ta tuleb järgmise laevaga. Üsna varsti. Kui meid välja lastakse, siis me tuleme sindki kindlasti vaatama. Aga su arst annab mulle märku, et nüüd pead sa puhkama. Ma helistan sulle ise mõne päeva pärast, kui ma tean täpsemalt, millal liivatorm hajub, eks."

Fedora ohkas ja tema külmad, pimedad silmad pilgutasid Mercedesele hüvastijätuks.

"Nägemiseni, õeke. Roheline, sa räägid?"

"Noh nii enamvähem, nägemiseni..." Mercedes katkestas ise ühenduse, ta ei suutnud näha enam nägu, millesarnaseks ta ise peagi muutub, pimedaks ja juhmiks raugaks. Kolme kupli all olid nemad Fedoraga Marsi kõige vanemad elanikud ja kes olid andnud kunagi teineteisele tõotuse, et nad ei kavatse siin esimestena surra.

Fedora silmanägemine oli hakanud kaduma ajal, mil esimesed terraformeerimise tulemused olid kõige lootustandvamad; ajal, mil triumviraat lõplikult otsustas Marsi kasuks, koloniseeris siia klaaskuplite alla, mis maa-aluseid habitaate kliima, asteroidide ja muude ebasoovitavate välismõjude eest kaitsevad, kõik olulised Maa teadlased ja korporatsioonide personali koos perekondadega. Triumviraat mõtles tulevikule, inimkonna tulevikule ja tõi Marsile selle parima osa, lootma ja pakkuma lootust järglastele. Esimesed Marsil sündinud lapsed olid nüüd juba teismelised. Surnud polnud siin veel kedagi.

Ja need lapsed nägid koos vanematega, kuidas hakati taastama Marsi atmosfääri, kuidas polaarmütsidelt sulasid esimesed veenired. Igikelts, see lõpmatu vee, süsinikdioksiidi ja lämmastiku allikas näis murduvat esimeste nanolaboratooriumite kõikvõimsuse käes. Planeet, mis terve igaviku polnud hinganud, näis justkui ellu ärkavat, kui esimesed õrnad kasvuhoonegaaside udemed kõrgustesse tõusid. Gaasid, mis hävitavad elu Maal, panevad Marsi hingama. Planeet hakkas soojenema. Kolme kupli all peeti bankette ja vastuvõtte, need olid õnne ja juubelduste ajad. Marsi kliima soojenemine tegi unistuse ökopoiesisest võimalikuks. Siin, Marsil, võiks olla uus algus. Korporatsioonide haare Maal karmistus veelgi - kümme aastat kohusetundlikku tööd ja sa lunastad pileti Marsile. Soovijaid oli palju.

Mercedes ohkas sügavalt ja libistas käega üle ekraani, mis nüüd edastas nukrat ja lootusetut pilti terraformeerimise teise etapi tulemustest. Mars oli neile selja pööranud. Aga seda ei saa ta ometi Feddyle öelda!

Mercedes jäi oma jalutuskäigule ligi tunniks, aegajalt vaatas ta tummalt ühte punkti, reguleeris teravust ja fookust, silmitses jäist tolmu ja hambulisi kivikänkraid, siis suunas pilgu horisondile, vaatles pikalt kahte taamal kõrguvat mäge, mis iialgi ei muutu haljasteks küngasteks. Vahepeal koristas ta ekraani ära, vaatas Marssi otse ja elusana, nii nagu ta tõstukist paistis. Ent läbi kolmemõõtmelise optika nägi rohkem, nägi huvitavamalt. Ta jäi tõstukisse mitmeks tunniks. Kui juba jalutada, siis pikalt.

Veidi enne kui Mercedes kavatses lahkuda, minna tagasi oma hariliku rutiini juurde, vaadata mõnd filmi romantilistest seiklustest rohelisel Maal, süüa tervislik geneetiliselt muudetud produktidest eine, millesarnast Maal enam miljardid inimesed ammu polnud saanud, läbistas ta keha vastik ehmatusvärin, kõik ekraanid hakkasid punaselt vilkuma ja ebameeldiv summertoon piiksuma. Sellele järgnes kogu tõstuki kabiini täitev mahe naisehääl:

"Tähelepanu. Habitaadi turvakilbi A-7 tasemel häire. Kõiki palutakse viivitamatult minna oma statsionaarsetesse ruumidesse. Transpordisüsteemi lakkavad töötamast seitsme minuti pärast. Tähelepanu..."

Ilmselt polnud too näitsik, kes teksti sisse luges, kunagi teadnud millest ta õieti räägib. Küll aga Mercedes teadis. Turvakilp oli klaaskuppel, A-7 häire tähendas tõsist mehhaanilist vigastust; statsionaarne ruum igale isikule kinnistatud korpust, tema oma näiteks "Paleeks" kutsutavat Oberheimide privaatseid eluruume.

Mercedes Oberheim oli Marsil veetnud kakskümmend aastat. Seni polnud turvakilpi kunagi mehaanilist vigastust tekkinud. Ta heitis pilgu taevasse, ega märganud nähtamatul kilbil midagi häda olevat. Jah, muidugi ta teadis, et vigastust olekski tal raske silmaga tuvastada.

Tõstuk viis ta pinnase alla kahe minutiga, sealt jõudis ta mööda halogeenlampidega varustatud liikurkäiku Paleesse, kohates oma teel närviliselt sebivaid ülikondades teadlasi ja kombinesoonides funktsionääre. Mercedes seisis liikuril väärikalt ja tarmukalt, silmitsedes sagivaid inimesi üleolekuga. Ta polnud oma elus kunagi paanitsenud.

"Ema!" sirutas Lincoln Oberheim talle käed. Poja karenööp oli lahti - märk erutusest. "Sa olid üleval? Ma juba hakkasin muretsema."

"Kas minuga oleks seal võinud midagi juhtuda?" Mercedes istus tugitooli, mis hääletult ta end keha ümber sobitas ja vajaliku temperatuuri leidis.

"Ilmselt mitte, kõik süsteemid töötavad normaalselt. Arvuti aga ei eksi - midagi on turvakilbiga juhtunud."

"Kas keegi uurib selle välja ja kannab ette? Ma ei sooviks mitte oma jalutuskäikudest loobuda."

"Ma loodan, et sul ei tulegi seda teha. Kui sa mind nüüd vabandad..."

Ja Mercedes poeg, "Oberheim Corporation" president ja omanik ühes isikus tuiskas minema. Mercedes jäi üksi. Aga ta oli sellega juba ammu harjunud.

Habitaadi juhtkond kandis korporatsiooni nõukogule turvakilbi rikkest ette kahe tunni pärast. Mercedes istus oma poja kõrval, heledalt valgustatud saalis, varjamata oma tüdimust ja üleolekut teadlaste pikkadest seletusest. Kui koosolek liialt tehnilistesse üksikasjadesse sulguma kippus, vajutas Mercedes kõnenupule, mis automaatselt teiste esinejate mikrofonid blokeeris.

"Vabandust, aga mul on siin ju ikka mingi sõnaõigus," küsis Mercedes ja jätkas vastust ootamata: "Need pikad seletused ei tee asja paremaks, ja kui te mu pojale ei julge välja öelda, siis tehke seda vähemalt mulle. Doktor Stanley, kas ma saan teie pikast arutluskäigust õigesti aru, et te ei tea, mis põhjustas mõra klaaskuplis?"

"Mõra, missis Oberheim, on tõepoolest mikroskoopiline, ent meie turvasüsteem, mis on reguleeritud ka kõige pisemate matemaatilisemate kahjustuste registreerimiseks, kõigi habitaadi elanike parima ohutuse tagamiseks muidugi mõista..."

"Ärge lobisege, doktor, vastake minu küsimusele! See ei olnud liivatorm, asteroid, ega maakoore nihe?"

"Ei, tõepoolest mitte. Me kaalume praegu võimalust, et mõra kilbis võis põhjustada mingi konstruktsiooni detaili kulumus ehk väsimus."

"Nanotehnoloogiline kilp väsib, doktor? Kas me ehk oleme uue avastuse lävel?"

Lincoln puudutas laua all ema kätt. Mercedes oli läinud tõepoolest ehk liiga kaugele, doktor Stanley polnud ju milleski süüdi.

"Me peame lihtsalt arvestama kõiki võimalusi, proua," kehitas doktor Stanley õlgu. "See on meie kohus."

"Mõra põhjustas mingi anomaalia, kas pole?" küsis Mercedes veel siiski.

"Teadus ei tunne sellist sõna."

"Siis võiks teadus selle ära õppida. Hästi, ma lahkun, lugupeetavad."

Ja Mercedes tõepoolest lahkus nõupidamiselt, kus tal enam midagi teha polnud, kus ta oli kuulnud kõike, mida ta vajas. Klaaskuplisse oli tekkinud mikroskoopiline mõra ja üksi maailma parimatest teadlasest ei suutnud seletada, miks. Nõupidamine lõppes nii aga nii nagu Mercedes arvestanud oligi - kuni selguse saabumiseni suleti kõik lüüsid ja habitaadist ei väljunud ühtegi tõstukit.

"Sa võid virtuaalaias jalutada, ema," pakkus Lincoln hiljem.

"Tänan, aga ma ei tulnud selle jaoks Marsile," vastas Mercedes nipsakalt. Virtuaalaedadest oleks ta võinud ka Maal end täis jalutada. "Ma loodan, et kui nad mingi pika valemi leiutavad, mis mõra seletab, siis teevad nad lüüsi jälle lahti."

"Muidugi. See on ainult päevade küsimus."

Aga see ei olnud päevade küsimus. Polnud isegi nädala. Ehkki seda habitaadi elanikkonnale ei räägitud, sai Mercedes teada, et mikropragusid tekkis turvakilpi veel. Nad ei kujutanud endast otseselt mingit ohtu, kuid tendents ise oli ehmatav. Klaaskuppel pidi vastu pidama meteoriitidele ja liivatormidele. Ilma kilbita oleks habitaadi soojendamiseks kulunud palju rohkem kütust, mõni juhuslik meteoriit oleks võinud habitaadi seadmeid rivist välja lüüa, oleks ta otse selle peale prantsatanud, liivatormid oleks võinud kuhjata habitaadi peale tolmumäed, jätnud neid ilma pildist Marsi pinnal toimuvast, ultravioletkiirgus oleks lihtsamad välitööd väga aeganõudvaks muutnud. Klaaskuppel, nagu Mercedes kutsus, kuigi kuppel polnud muidugi klaasist, oli sünteesitud kõige uuema nanoteaduse saavutuste järgi, isegi keskmisest võimsamale tuumarünnakule pidi see vastu pidama. Ning ka seda viimast oldi turvakilpi loodes arvestatud, vähetõenaolisena, ent siiski võimalikuna, et Maal võib toimuda mõni poliitiline pööre või sõda, ning kadedate hordid otsustavad triumviraadi baasid Marsil vallutada. Inimkonna ajaloos, isegi demokraatias, on mässe juhtunud.

Nii et Mercedes pidi jääma habitaadi sisemusse. Ta tundis selle mitmetuhandelist elanikkonda nägupidi, ent mõnede üksikute neist oli tal huvitav rääkida. Enamuses olid seal ju insenerid, teadlased, korporatsioonide ametnikud, turvamehed, teenindus - kõik see tavaline kontingent, keda ta oma Maa-päevil nii palju näinud oli. Pealegi oli neil kõigil alati kiire, nad kõik pidid olema tõhusad ja asjalikud, andma iga minuti töö-ajast korporatsiooni hüvanguks. Maal alguse saanud suurfirmade kombeid tuli säilitada ka siin, see polnud pelgalt rituaal, vaid olemise viis. Korporatsioonile, sellele elu oaasile, tuli olla lojaalne ja tänulik. Ja muidugi käis selle sagimise ja asjalikkuse hulka nõue, et keegi ei tohtinud oma masendust välja näidata. Muidugi sai Mercedes aru, et paanika ja loobumine on kõige hullem, mis habitaadis juhtuda võib. Nad kõik ju uskusid, et seni kuni seisvad Maal korporatsioonide peahoonete hiidtornid, mis alates keskmistest korrustest mattuvad saastapilve, seni kuni töötavad planeedist viimast välja pigistades nanotehased - seni neil peab olema lootust. "Oberheim Corporation" ei tea mis on läbikukkumine, firma ajaloos puuduvad ebaõnnestumise kogemused. Kui kogu süsteem töötab ühise eesmärgi nimel, siis nad lihtsalt peavad õnnestuma. Kunagi pole olnud teisiti.

Aga see siin on Mars.

Saabus liivatorm. Tõstukist, klaaskupli alt seda vaadata on nauding. Maal pole ükski looduse stiihia millegi sellesarnasega hakkama saanud. Marsi liivatorm on oma mastaapides ja meeletus raevus otsekui looduse ülim teatrietendus, performance, mille iseloom ja kaose mõõtmatus on kordumatud. Torm on ise kunstiteos, ta loob end ise ja lõpetab end ise. Areoloogidele ja inseneridele tähendas torm meeletut pingutust kõike registreerida ja uurida. Mercedes ja mõned teised olesklejaid läksid aga tavaliselt tõstukitesse ja jälgisid etendust live'is. Nüüd pidi Mercedes aga leppima videopildiga ja see polnud pooltki nii põnev. Ta teadis, et torm oli tegelikult kaugel üleval, tal ei tekkinud vahetut kohalolekutunnet.

Tormi tõttu viibis ka Maalt järjekordse laeva saabumine, mida Mercedes kannatamatult ootas. "Kuldrott" pidi Marsile toimetama järjekordse partii korporatsioonide töötajaid, uusi nanoseadeldisi, moona ja muidugi marsslaste tellimuskaupa. Just seda Mercedes ootaski, oma külalist, guru Singhasathithi.

Päev enne "Kuldroti" saabumist võttis Mercedes ühenduse doktor Perssoniga "McDowell & Gorkini" habitaadis.

"Doktor," nõudis ta arstilt "Ma pole kaua oma õest midagi kuulnud. Kas uudiste puudumine on hea või halb uudis?"

"Mõlemat," vastati talle teiselt poolt Tyrreenia merd. "Ta on elus, kuid pime. Me üritame veel üht operatsiooni."

"Ma tahan temaga rääkida."

Fedora nägu ekraanil oli roidunum kui eelmine kord, vanem, väsinum ja nukram. Ta oli oma haigetubades just ringkäiku sooritanud, ultraheliimplant lubas pimedatel hõlpsasti orienteeruda, kuid ilmselt oleks Feddy oma apartemendis ka ilma selleta hakkama saanud.

"Hei, Mercy," ohkas Fedora kuidagi kiretult, "kuidas torm oli?"

"Ah, tavaline. Ma vaatasin seda alt, polnud isegi viitsimist üles minna."

"Ja "Kuldrott" sinu külalisega?" Kas jälle oli Fedora hääles mingi kibestumus?

"Peaks jõudma homme. Me tuleksime sind vaatama. Äkki saab ta sind isegi aidata."

Fedora vangutas õrnalt pead. "Ma ei usu, et doktor Persson lubab. Ta on selle koha pealt kaunis kangekaelne, tead."

"Noh, me siiski üritame. Kui sul midagi selle vastu pole."

Nad lobisesid veel, meenutasid vanu aegu ja pidevalt püüdis Mercedes juttu kõrvale viia Marsist. Ta ei tahtnud oma "õele" valetada, tundis alateadlikult, et iga vale tuleb tema endani veel kunagi tagasi. Siis kui tema ise on liikumisvõimetu ja pime, ning peab kuulama lohutusvalesid. Mitte teisi ei taha inimesed selliste valedega säästa, vaid iseennast.

"Nii et torm oli siis ilus?" küsis Fedora jutu lõpetuseks kuidagi äkki ja kangekaelselt.

"Nojah, nagu alati, kuigi ma väga ei süvenenud."

"Tead, Mercy, mis ma mõtlesin," sõnas Fedora korraga. "Ma mõtlesin, et kui seal üleval on kõik roheline, siis kuidas torm seda liiva alla ei uputa." Need sõnad olid öeldud kuidagi kiuslikult ja kangekaelselt.

Mercedes hammustas huulde ja oli tundis isegi heameelt, et Feddy teda sel hetkel näha ei saanud. "See nanovärk ajab liiva kuidagi minema," pomises ta siis. "Ega ma ei teagi täpselt... Ja lõunapoolkeral pole torme peaaegu üldse. Igatahes on siin..." Ta ei suutnud enam. Ei suutnud isegi öelda, et küllap Feddy ise kunagi oma silmaga näeb. Feddy ilmselt tajus seda.

"Head aega, Mercy," sõnas ta külmalt.

"Head aega, me tuleme sind kindlasti vaatama."

Ja side katkes. Mercedesele tuli meelde kusagilt ammu loetud raamatust, et enne surma muutuvad inimese meeled taas teravaks, isegi kui ta on pikalt vanadusnõtrust põdenud.

"Kuldrott", mehitamata ülisuur transpordialus jõudis Marsi orbiidile täpselt ettenähtud päeval. Hiiglaslik kollane ümarik alus, mille külgi kaunistasid kolme korporatsiooni embleemid, lossis kosmosejaamas reisijad ja laadungi kolme süstikusse, mis seejärel Marsi pinnale poole laskusid. Kunagi oli transpordialuse saabumine habitaadis suursündmus, ent mitte enam, ammu enam mitte. See oli osa rutiinist, mis samas tekitas teatavat kindlustunnet.

Mercedes läks oma külalisele vastu, oma tõrksale külalisele, keda tal nii kaua veenda tuli. Lõpuks ei tulnud talle peale raha - mida ta loomulikult oli algusest peale pakkunud - enam midagi pähe. Ta tõstis summa astronoomilise numbrini ja guru nõustus. Millegipärast arvas Mercedes, et Singhasathith ei kasuta seda raha enda tarbeks, sest maailma kuulsamail sensitiivil ja ravitsejal olevat kusagil Tiibeti kiltmaal kindlustatud mõis eralennuväljaga. Aasias oli tema mõju umbes sama suur kui korporatsioonidel, ehkki võrdlemisi erinevates ringkondades. Singhasathithis oli nähtud uut boddhisatvat, messiast, kuulutajat, prohvetit, uueksloojat, kes maailma tema huku eelõhtul päästma on saadetud. Ise ta eitas seda, kategooriliselt, ent ilmus ikka ja jälle kuhugi katastroofipaika, ravis hädalisi, ennustas, tegi imesid.

Siin, Marsil, nägi Mercedes kuulsat guru nüüd esimest korda silmast silma. Ta oli eeldanud, et Singhasathith saabub arvuka kaaskonna saatel (kuludest Mercedes ei hoolinud), oli seda hetke veidi peljanudki ja seepärast julgeolekumeeskonnale väga üheselt selgeks teinud, et guru on tema isiklik erakülaline. Vajaduse korral pidi habitaadi juhtkond ka seda Singhasathithile meenutama, juhuks kui ta midagi kuulutama tahab hakata või nii.

Aga ei, tema saabumine oli diskreetne ja vaevalt keegi "Kuldroti" reisijatest üldse teadis, kellega koos olid nad kosmoseavaruse läbinud.

Nüüd seisiski maal pooljumaluseks peetav kuulus imetegija otse Mercedese ees, lühikest kasvu keskealine tõmmut verd mees, krässus lokkidega, lumivalged silmad kurnatult pilkumas. Ta kandis seljas harilikku "Kuldroti" reisija tumesinist kostüümi. Mercedes polnud talle seletanud, kuidas end ära tunda, ta lubas, et hoolitseb ise selle eest, kuid guru väljus rahvasummast ja tuli eksimatult tema juurde ja kummardas lihtsalt. Ei mingeid tarbetuid idamaiseid fraase ega tseremooniaid.

"Guru Singhasathith? Mul on tõesti hea meel, et te mu kutse vastu võtsite."

"Summa oli liiga suur, et keelduda," kostis imetegija. "Te ju ostsite mu."

"Kas siis teie olete ka müüdav?" muigas Mercedes lõbusalt. "Ma mõtlesin, et te põlgate raha."

"Ma ei põlga raha," vastas guru rahulikult Mercedesele otse silma vaadates. "Ma ei põlga ega ei vihka midagi."

"Siis muidugi. Tulge minu järel, ma viin teid teie ruumidesse, te ilmselt tahate puhata."

Ja nad läksid. Gurule oli Mercedes valinud enda lähedale suure ja mugava korteri. Seal olid tema käsutuses automaatne köök, parimad hügieenivõimalused, holoteater... Ühesõnaga, kõik habitaadi luksused. Esimese päeva jooksul pidi Mercedes oma senise arvamuse gurust mõnevõrra ümber kujundama. Singhasathith, nagu selgus polnud mingil juhul askeet. Seda sai Mercedes teada, kui ta "õhtul" oma külalise ruumidesse läks. Kõik lambid olid põlema pandud, seinas mängis ülisuur holoteatri paneel habitaadis programmeeritud kangelaslikku saagat Veenuse terraformeerimisest, guru ise lebas ravikemikaalidest mulksuvas vannis, jõi biojõhvikalikööri ja popsutas piipu, mille hõng reetis keemilist kanepit.

"Ma näen, et te olete end mugavalt sisse seadnud?" märkis Mercedes ukselt, suutmata oma imestust varjata.

"Te olete üllatunud?"

"Ei salga, olen."

Guru ronis vannist välja ja heitis endale hommikumantli, istus diivanile ning Mercedes järgis külalise eeskuju. "Lubage siis ma seletan teile üht-teist," sõnas Singhasathith. "Ma ei tea, milleks te mind siia ostsite ja kui mäletate, siis ma ei pärinud ka. Jah, ma olin alguses tõrges, sest ma pole varem kosmoses käinud, ega suutnud mõista, mida ma Marsil tegema peaksin. Ma nõustusin raha pärast, mida mul endal pole vaja, kuid mida mulle koguneb. Ma nõustusin ka seepärast, et lõppude lõpuks oli teie pakkumine äärmiselt erakordne. Ka Marsil elavad inimesed, ütlesin ma endale. Ja neil on mind tarvis."

"Minul oli teid tarvis," täpsustas Mercedes. "Keegi teine siin teist ei hooli. Keegi pole uskunud teie kuulutusi ja..."

"Ma pole midagi kuulutanud," raputas guru nukralt pead. "Ma pole usklik, ma olen üsna üksik ja õnnetu inimene, kellele on antud võime näha, tunda ja aidata rohkem kui teistele. Kui ma midagi usungi, siis saatust ja ettemääratust. Kõige imestusväärsem sealjuures on see, et inimesed arvavad, et ma elan mingi teatava reeglistiku järgi, mis vastab nende ettekujutustele prohvetitest. Ma ei kuuluta midagi, proua, ma näen ja mul pole sellesse isiklikku suhtumist. Ma saan aidata, ja ma aitan. Mul on vaid väga valus kõige sellepärast, mis toimub Maal."

"See veenab mind, et oletegi kõige õigem inimene, keda ma vajan."

"Miks te mind kutsusite?"

"Kas te suudate pimedat nägijaks teha?"

"Kui see on ettemääratud, siis suudan."

"Kas te suudate pimedaid nägijateks teha?"

"Missis Oberheim, ma pole jumal."

Kolm päeva kulus Mercedesel selleks, et veenda oma poega ja tema kaudu habitaadi juhtkonda, et ta vajab ühte reisi tõstukiga Marsi pinnale. Vastasel korral ta sõidab Maale tagasi. Lincoln ei suutnud seda uskuda, ja õigesti tegi, sest loomulikult Mercedes bluffis, kuid ta saavutas siiski oma eesmärgi. Niipalju ta oma poega tundis.

Guru Singhasathith, Mercedes ja Lincoln Oberheim sisenesid tõstukisse ja tõusid hääletult mööda habitaadi lüüsi üles. Guru nägi nüüd esimest korda Marssi, ta vaatas seda tummalt, kuidagi äraolevalt ja huvita. Lincolni näolt kiirgas tüdimus ja ükskõiksus, ta oli tulnud rahuldama lihtsalt oma ema kapriisi, tulnud jalutama ja tema ja ta külalisega. Vaid Mercedes ise näis pühendunud ja isegi kuidagi pühalik.

Tõstuk jõudis lõpp-punkti. Edasi tuli ainult kuppel ja Marsi tujukas atmosfäär.

"Istuge", pakkus Mercedes. "Istuge ja vaadake."

"Ma olen seda kõike küllalt näinud, ema," ütles Lincoln.

"Ma rääkisin meie külalisega," sõnas Mercedes väärikalt. "Ma teen seda, mida sa oleksid pidanud tegema juba ammu, siis kui Marss meid reetis."

Lincoln ohkas sügavalt ja silmitses gurut. Too istus tõepoolest mugavasse tugitooli ja suunas pilgu planeedile.

"Näete neid külmunud võrseid?" küsis Mercedes. "Mälestused terraformeerimisest. Surnud mälestused. Ma tahan, et te räägiksite, mida te tunnete. Ja mida te näete."

Guru ei reageerinud. Mõne aja pärast pöördus ta Mercedese poole. "Te ei sega mind, ma töötangi niimoodi, te võite vabalt rääkida."

"Kuulge, mis komejant see on?" ei saanud Lincoln aru.

"See pole komejant," lõikas Mercedes. "Las lõpuks ükski inimene tunneb ja tunnetab seda planeeti. Las ta ütleb sulle, mis siin tegelikult peidus on. Ja kui sa teda praegu ei usu, siis hakkad uskuma aastate pärast. Siis kui Marss on oma plaani teoks teinud."

"Ema, mida sa tahad nüüd öelda?"

"Seda, et me oleme lõksu püütud. Oma kabinettides ja aparaatide taga sa seda ei näe ja mind sa ei usu. Guru tuli siia, et teha ühest pimedast nägija ja ma palun ka, et ta prooviks teha kogu habitaadist lõpuks nägijad. Mitte minu õde Fedora pole ainult pime, vaid teie kõik, kes te käi jalutamas, usute vaid oma ekraane ja nanotehnoloogiat."

Singhasathith oli äkki silmad sulgenud, toolile tagasi naaldunud ja hingas raskelt.

"Kas teil on halb?" päris Lincoln.

"Muidugi on tal halb. Tal peabki halb olema. Ta on näinud ja tundnud seda, mis on Marsis peidus, mis valitseb seda planeeti. See on täpselt nii, nagu nendes vanades õudusjuttudes, kus Marsi kaevudes peitud keegi salapärane Ootaja. Ta oli vagusi, seni kuni tulid inimesed, vaenlased ja siis tappis nad."

"Ema, mida sa ometi räägid!"

"Ma tahan, et sa näeksid, poeg. Võib-olla on minu süü, et sa oled olnud üksik laps, sul pole olnud õdesid-vendi, aga minul oli. Ja on. Fedora."

Kahvatu Singhasathith ajas end püsti. Ta värises ja üle ta tumeda lauba voolasid külmad higipiisad. "Õed," sosistas ta. "Nad on ju õed."

"Muidugi!" peaaegu hüüatas Mercedes.

"Noh, minu ema ja Fedorat kutsutakse õdedeks," tähendas Lincoln. "Aga ma ei näe, mis see siia puutub."

"Ei," sõnas guru vaikselt. "Maa ja Marss on õed."

"Põhimõtteliselt jah," nõustus Lincoln. "Kui nii kujundlikult väljenduda, siis jah, astrofüüsika kinnitab seda, aga..."

"Ta meelitas teid siia," jätkas guru. "Et siis tappa."

"Marss peibutas meid soodsate analüüsidega," jätkas Mercedes. "Ta tegi kõik selleks, et meid siia meelitada. Ja me tulime, sest kuhugi mujale polnud meil enam minna. Maa olime me juba tapnud. See on kättemaks, poeg. Guru, öelge talle!"

"See kuppel," pomises Singhasathith, "kukub varsti kokku. Seda lagundatakse. Suur torm on tulemas, torm, mis liigutab mägesid. Mäed lendavad siia, matavad... haud". Rohkem ta ei suutnud, guru vajus taas toolile kokku, hingas katkendlikult, ta käed värisesid.

"Ema?" lausus Lincoln ähvardalt ja kortsutas kulmu.

"Mida sina teeksid," pöördus Mercedes poja poole, "kui keegi on tapnud sinu õe? Sa maksad kätte! Meelitad mõrtsuka enda juurde, peibutad teda, harjutad endaga, lubad kõike, mida ta ihkab. Ja siis tapad ta. Aeglaselt, piinarikkalt ja seda ise nautides."

Lincoln Oberheim, nanotehnoloogia valitseja, jõllitas tummalt oma ema, keda ta uskus olevat hulluks läinud. Uskus veel mõne minuti, seniajani, kuni kõik ekraanid tõstukis hakkasid erepunaselt vilkuma ja tema kõrvu täitis ebameeldiv häiresignaal, millele järgnes mahe naisehääl:

"Tähelepanu. Habitaadi turvakilbi A-9 tasemel häire. Pragu turvakilbis. Kõigilt nõutakse viivitamatult minna oma statsionaarsetesse ruumidesse. Transpordisüsteemi lakkavad töötamast seitsme minuti pärast. Tähelepanu..."

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 11/2013 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: ,,Süvahavva" (Ove Hillep)

Intervjuu: Indrek Hargla (Agur Tänav)

Esimene vasikas... (Lauri Lukas)

Jõgeva on kujunemas ulmekirjanduse tõmbekeskuseks? (Riina Mägi)

Miks meie tulevik sõltub raamatukogudest, lugemisest ja unistamisest (Jana Raidma)

Lauamänguarvustus: Kabelimats/Roundhouse Kick (Ove Hillep)

Reaktori küsitlus 2013

Novembri pildimäng (Jana Raidma)

Ulmkonnakroonika 11/2013

Kirjastuste uudised 11/2013

Tõlkejutt: Jääkild (Andrzej Sapkowski)

Jutt: Negatiivne viik (Artur Räpp)

Jutt: Õed (Indrek Hargla)