Peatoimetaja veerg 11/14 (Ove Hillep)

Detsember käes ning mis võiks olla parem viis närvide rahustamiseks sellest meeletust ostupaanikast, mis varsti inimesi tabab, kui lugeda uut Reaktorinumbrit, mis kiirgab miinuskraadidest hoolimata välja parimat ulmet. Novembrikuu on olnud üpriski tegus, kuid tundub, et detsember tuleb veel tegusam. Lisaks paksu punase mehikese külaskäigule peab Reaktor ka sünnipäeva, kuhu on oodatud kõik huvilised - lähemalt vaata kroonikast.

Selle kuu materjalist rääkides lahkab Agur Tänav Veskimehe uusimat raamatut, Oskar Nassar võtab üksipulgi lahti Täheaja 13-nda numbri ning uurime ka soomlase Timo Multamäki uut mängu Black Hat. Maret Nukke jutustab robotitest, Diana Ostrat räägib sellest, kuidas rahvusvaheline kirjutamiskuu on möödunud ning kajastame ka toimunud Warmachine/Hordes meistrivõistlusi. Juttudest on meil lugejaile tõelisi komme pakkuda: esmakordselt ilmub eesti keeles Norman Spinradi ,,Abistav käsi" Rauno Pärnitsa tõlkes ning E. F. Bensoni ,,Tempel" Silver Sära tõlkes. Koomiksihuvilised aga leiavad "tagakaanelt" Taaga loost inspireeritud piltjutustuse.

Kiiritavat lugemisrõõmu!

Kaanepildi autor Jana Raidma

Lauamänguarvustus: Black Hat (Ove Hillep)

Soome lauamängumaastik pole lauamänguhuvilistele juba ammu tundmatu. Üle lahe kiigates jääb silma paljudele tuntud Phantom League, Eclipse ning loomulikult Aafrikan Tähti. Ka Timo Multamäki pole meie jaoks täiesti tundmatu nimi - alles suvel avaldas meie hea sõber lauamänguajakiri VP temaga Ropeconil tehtud intervjuu. Lauamängumaastikule ilmus see mees alles võrdlemisi hiljuti - aastal 2008, mil tema esimene mäng Zanziar turule jõudis. Maailmakuulsaks sai ta alles 2010, kui mänguga Phantom League tasase lauamängumaastiku lainetama lõi. Sel aastal on aga tal varrukast võtta täiesti uus mäng, mida Esseni lauamängumessil vaadata ning katsuda sai.

Informatsioon võitleb küll vabaduse eest, kuid sina küsid tunnipalka...

Võrguturvalisuse maailmas on Black Hat häkker, kes murrab arvutisüsteemidesse sisse materiaalsest huvist. Põnevusest (ja võib-olla ka väikese tasu eest) lähed sa vastamisi ka kõige turvalisemate võrkudega, kuid parimad häkkerid teavad, et oluline ei ole jõuda kohale esimesena, vaid käia süsteemist läbi ilma jälgi jätmata.

Black Hat on lauamäng häkkimisest ning kübermaailmast - küberpunk. Mängijad peavad end läbi murdma tulemüüridest, pugema kasutajate e-maili kontodesse, häkkima lahti telefone ning kõige selle käigus üritama endast võimalikult vähe jälgesid jätta. Mängu peamiseks mehaanikaks on kaardikombinatsioonide mängutoomine. Kaarte on väärtuses 1-st kuni 13-ni, sealhulgas ka paar jokkerit ning muidugi Black Hat. Lisaks 97-le kaardile on mängus ka mängulaud, kus kõik eelmainitud tegevused peal on, lisaks veel mitmeid eriomadustega alasid. Oluline ei ole mängulaud võimalikult kiirelt läbi joosta, vaid olla vooru lõpus kohtadel, mis kõige vähem jälgi jätavad.

Mängija võib oma käigul välja tuua kas üksiku kaardi, paari sama väärtusega kaarte, sama väärtusega kolmiku jne. Ka teised mängijad peavad tooma samasuguse kombinatsiooni (üksik, paar, kolmik...). Kui nad seda ei suuda, loobuvad nad sellega igasugusest võimalusest antud pakkumine võita. Kombinatsioon, mis koosneb kõige suurema väärtusega kaartidest, võidab vooru ning lubab mängijal liigutada üht nuppu mängulaual edasi (jah, see võib olla ka mõne teise mängija oma). Liikumisel on põnev nüanss see, et ühel alal võib olla vaid üks nupp ning ühe käiguga võid sa enda ees olevast nupust/nuppudest üle hüpata. Seega võid sa soodsas olukorras liikuda päris paraja maa eesmärgile lähemale. Loomulikult on teiste mängijate üheks eesmärgiks selliseid situatsioone vältida.

... ja siis on veel Black Hat, mis mängutoomisel pöörab kogu kaardipakkumismehaanika pea peale. Selle kaardiga ei võida mitte kõige suuremad väärtused, vaid kõige väiksemad, mis tähendab, et hea ajastuse korral võid sa kellegi suurejoonelise plaani totaalselt sassi ajada.

Niipea, kui ühel mängijal kaardid lõppevad, lõppeb ka voor ning iga koha eest, kus su nupp asub, saad sa punkte - need tähistavad jälgesid, mida sa ühest või teisest kohast läbi murdes jätad. Lisaks saad sa lisapunkte ka kättejäänud kaartide eest ja oi-oi, kui sulle juhtub olema kätte jäänud Black Hat...

Lisaks pidevalt kogunevatele punktidele, mis sinu võidulootusi tuhmistavad, on mängus ka küberpolitsei, kes küberkurjategijaid nuhtleb. Niipea, kui üks mängija alarmile satub, aktiveerub ka politsei. Iga käik, mil alarmi aktiveerinud mängija enda nuppu liigutab, saab ta nihutada ka politseid ning kui viimane peaks sattuma mõne mängija nupuga samasse alasse nabitakse häkker kinni ning viiakse vanglasse, kus ta kogub iga vooruga järjest enam punkte.

Mängu kujundus on muljetavaldav ning lisab mängule hulga kroomi. Kaartidele on lisatud ka pisut humoorikat flavor text-i, mis aitab tublisti mängu sisse elada. Mängumehaanika on lihtne ning kiiresti selgitatav/õpitav, kuid mäng ise nõuab pisut kogemust, et ajastada oma pakkumiste võite/kaotusi nõnda, et see sulle kõige rohkem kasu tooks. Mängulaud on moodulitega täiendatav, mistõttu jagub mängulusti pikaks ajaks.

Kui millegi üle vinguda, siis jäi ehk teema- ning mehaanikavaheline seos nõrgaks, kuigi võimalik, et see mulje muutub rohkemate mängude järel. Mängujuhendis on ka 2 mängija versioon, mis kasutab kolmandat häkkerit - botti. Muidugi on võimalus, et hard-core mängurite jaoks jääb antud mäng pisut lahjaks, kuid minule isiklikult see meeldis.

Black Hat on võrdlemisi vähelevinud temaatikaga, kiire, keelest sõltumatu ning kergelt õpitav mäng 2-6-le mängijale, sobides suurepäraselt täitma suuremate mängude vaheaegu või miks ka mitte koguperemänguna õhtuid sisustama. Mängumehaanika on lihtne, kuid põnevustpakkuv ning lauamängude juures uudne.

Hetkel on Timol käimas ka Kickstarteri kampaania antud mängu tootmise rahastamiseks, kus on 40  eest võimalus endale see mäng hankida (või pisut odavamalt, kui sellele järgmine aasta Essenisse järgi minna). Siinkirjutaja plaanib igatahes seda teha - mäng on seda väärt ning põhjanaabreid võib ikka toetada.

Pildid on tehtud Essenis näidatud prototüübist, kuid see on võrdlemisi lähedane lõpptootele.

Intervjuu: Timo Multamäki (Ove Hillep)

Sinu uuel mängul on teiseks autoriks Thomas Klausner. Kuidas te koos mängu tegema hakkasite? Kas kaklesite palju?

Esiteks olgu öeldud, et kohtusin Thomasega, kui ta testis mu vanemat mängu ,,Phantom League" Viinis Spielefestil, mis, muide, on hea viis uute inimestega tutvumiseks. Sestsaadik ma arvan, et mis mulle Thomase juures peamiselt meeldib, on see, et tema kommentaarid on väga läbimõeldud ning ta täidab alati oma lubadused. Ma arvan, et meil on kena koostöö, kus Thomas peamiselt parandab minu vigu.

Black Hat tundub olema mängu peategelane, aga mängutehniliselt ei tahaks seda kaarti ringi lõpuks enda kätte jätta. Miks nii?

Black Hat annab palju punkte, jah. Ma arvan, et on hea olla Black Hat, aga vahele jääda ei ole lahe. Punktid mängus on vihjed, mis sa võimude jaoks võrku jätad. Nii et iga BlackHat, iga häkker peaks teadma, et vahele jääda ei ole äge.

Nii et peategelane on selline lohakas häkker?

[Naerab.] Võib nii võtta, aga võibolla sa lavastad hoopis kellegi teise süüdi...

Kas Black Hatil on päriseluline prototüüp?

Hea küsimus. Jah, on küll. Mõned mu sõbrad on nende ringkondadega... seotud, ütleme nii, aga loomulikult ei saa ma nende nimesid öelda.

Miks just häkkimise teemaline mäng?

Mulle meeldib küberpunk, mulle meeldib SF ja võibolla ma olen piisavalt nohkar, et leida, et see on üks koht, kus mängumehhaanika teemat toetab. Õnneks jääb mulje, et mängijad on veendunud, et ka reeglistik toetab valitud teemat. Ma olen võibolla selles mõttes veidi vanamoeline, et ma tõesti loon mänge umbes nagu ,,Niisiis, see on see teema, mida ma tahan. See on see kontseptsioon/idee, mis mulle meeldib. Ja siis ma mõtlen, mis oleks sobivad reegelduse vahendid selle teema avamiseks." Ma tean, et paljud teised teevad teisiti - neile tuleb pähe ideaalne reegeldus ja siis hakatakse mõtlema, millise teema jaoks see päriselt kasulik oleks. Ja siis nad kleebivad sinna teema peale.

Kuidas mäng lõppvormi jõudis?

Läbi umbes neljakümne vahevormi. Ma arvan, et viimase kahe ja poole aasta jooksul on paljud mu sõpradest olnud sunnitud ,,Black Hat"-i varasemaid vorme mängima. Mõned neist ei olnud toredad. Mõned olid sellised, et peale ühte mängukorda või isegi mängu keskel avastasime me elevandisuuruseid auke ja pidime asju ümber tegema. Peale seda oli lihtsalt ,,Ok, proovime uuesti." Sedalaadi järjest areneva testimise käigus muutus mäng järjest konkreetsemaks ja konkreetsemaks. Viimase ütleme... aasta jooksul ei ole peaaegu ühtegi suurt muudatust tulnud. Üht-teist pisemat on muidugi paremini paika timmitud saanud, kui grupid üle maailma seda testimas olid, aga viimase aasta jooksul on väga vähe muutunud.

Kas olete lõpliku kujundusega rahul? Kas kujundajate/kunstnike leidmisel ja nendega koos töötamisel oli probleeme?

See ei olnud tegelikult probleem. Peamiselt oleme kokku puutunud hoopis küsimusega, kuidas selgitada niivõrd uudset kontseptsiooni. Kõik teavad kaardipanustamismehaanikat (trick-taking), aga sellega koos ootavad nad kaardimängu. Meil aga on selle mehaanikaga lauamäng. See on nii uudne idee ja väljaselgitamine, kuidas sellest rääkida, nii et see oleks selgitatud konkreetselt, lihtsasti mõistetavalt ja piisavalt lühidalt, võttis üksjagu aega. See oli vast kõige raskem osa.

Kas te ei karda, et mängu tehnoloogiline teema võib osa mängijaid eemale peletada?

Kui ma oleksin sellesama mängu teinud zombidega, oleks see samuti osa mängijaid eemale peletanud. Sellist mängu, mis mingit osa mängijatest eemale ei aja, ei saa teha. Minu valitud teemad on alati Soome mentaliteediga seotud, nii et see peaks olema midagi Soome ühiskonna tumedusega seotut. Kerge ja lõbus ei ole lihtsalt minu stiil.

Mängus tuleb ette e-maili ja telefonidesse sisse häkkimist. On teil olnud mõtteid mängulaiendi osas, mis laseks häkkida nutitelekaid, wifi-ruutereid ja üldse igasugust internetiga ühenduvat kodutehnikat?

... Huvitav mõte. Pole selle peale varem tulnud. Mingi hetk võib laiend tulla küll. Pole sugugi võimatu. Meil on lõppeks ju siiski modulaarne mängulaud ja seda uue materjaliga laiendada oleks lihtne.

Tehnilisest küljest ka veidi. Mängijal ei saa, nagu me eile avastasime, olla miinuspunkte. Päriselus on võimalik sisse logida mitme serveri kaudu, opsüsteemide logisid kustutada või kasutada väikseid teenusepakkujaid, kes oma logisid kuigi kaua alles ei hoia. Kommentaare?

Noh, kui üritada reaalsust liiga täpselt jäljendada, muutub see igavaks. Ma arvan, et kõik peavad kujuteldavat lõbusamaks kui päriselu. Selleks me ju filme vaatame ja raamatuid loemegi!

Olete te mõelnud ka vigastuste süsteemi peale, kus tulemüür osa häkkeri ajust läbi kõrvetab?

Kah huvitav idee. Meil oli kusjuures kunagi mingisugune veidi keerulisem süsteem, kus häkkeritel olid erinevad oskused. Aga mängu kujunemise käigus tuli välja, et seesugused lisandid tuleb ära lõigata ja võibolla lisada need tagasi hiljem - nagu näiteks laiendites. Mõelduna just nendele mängijatele, kes tahaksid keerulisemat mängu, sest populaarse mängu tegemiseks, mis tegelikult ka enam-vähem hästi müüb ja on kuidagi isegi lastega mängitav, ei ole hea liiga palju keerukust kohtades, kus see ei ole hädavajalik. Ja sellised lisad, nagu sa mainisid, ei ole kindlasti hädavajalikud - need võivad küll lõbusad olla, aga ikkagi.

Kas kaalusite ka tehnoloogilist varustust, nagu näiteks ajju ühendatavad kiibid?

Ei, ma arvan, et see on isegi minu jaoks liiga nohkarlik.

Mis on teie seosed küberpungiga? Charles Stross (Accelerando), Hannu Rajaniemi, Sergei Lukjanenko?

Mainitud autoritelt olen ma kõik ilmunu läbi lugenud. Ma loen tegelikult palju teadusulmet. Ma tean ka osasid autoreid, nii et ma ütleks, et ma olen üsna haritud teadusulme lugeja. Mul on selle ringkonnaga ka isiklikke seoseid. Tuleks ka ära mainida, et ma olen tegelenud SF LARPimängudega, mis olid oma aja kohta üsna märkimisväärsed. Võibolla isegi tänapäeva kohta.

Kas oskate öelda, millised autorid on ,,Black Hat"-i kõige rohkem inspireerinud?

See oleks ilmselt William Gibson ,,Neuromant" ja muu ägedaga. Või Bruce Sterling, ,,Mirrorshades".

Kas peate mängumehhaanikat ja reegeldust algeliseks tehisintellektiks?

Mitte selles mängus. On mänge, kus see on vajalik - nagu teine mäng, mille kalla ma töötan, ,,The Abyss". Sellel mängul on tõesti tehisintellekti vaja. ,,Black Hat"-is ei moodusta reeglid AId - nad püsivad lihtsad, sest mängijad töötavad teiste mängijate vastu. Kahe mängijaga variandis tuleb välja väga rumal AI, aga seda oleks tehisintellektiks selle lihtsuse tõttu ebaaus nimetada.

Mida arvate tehnikavidinatest lauamängude juures? Nagu värske XCOM, mis mängimiseks nutiäppi vajab?

Ma arvan, et äpid ja lisad on kenad, aga ainult juhul, kui nad ei ole kohustuslikud; kui need on miski, mis lisab mängule juurde, kui see olemas on, aga saab mängida ka ilma. Ma ise ei kavatse teha mängu, mille juurde vidinaid vaja oleks, vähemalt teadaolevas tulevikus mitte. Kui kõigil on juba kiibid peas ja kohmakat mobiiltelefoni ei ole vaja lauamängu jaoks taskus kaasas kanda - võibolla siis. Aga praegu ma ei usu, et oleks õige aeg kontseptsiooniks, mis reaalselt vajab mõnd vidinat, et oleks võimalik mängida. See tundub lihtsalt vale.

Alati on keegi teerajajaks.

Kui tihti neil õigus on?

Kas te arvate, et teie mäng võiks inimesi interneti tumedama poole eest hoiatada?

Ma ei tea. Ma ei tunne seda poolt. Loodetavasti.

Mis on teie kogemus Kickstarteriga? Kas olete ka varem sealtkaudu alustada üritanud?

Ei, see on mu esimene Kickstarteri projekt, mida ma ise teen. Ma olen küll toetanud nii mõndagi huvitavat projekti. Ma arvan, et Kickstarter ja teised sellelaadsed muudavad ja on juba muutnud lauamängude reaalsuseks saamise viisi ja ma leian, et need võimaldavad paljudel väiksematel tegijatel harilikust madalama riskiga edukalt alustada. Kõik võidavad. Võibolla see tuleb kahjuks mõnele suurele vanamoodsale firmale, aga ma arvan, et tarbijatele on sellest ainult kasu, et levitajate võim valida, milliseid mänge müüa ja pakkuda, väheneb. Varasematel aegadel oli hulk inimesi, kes selle valiku lõpptarbija eest ära tegid. Ja ma ei usu, et need inimesed tegelikult tarbijatest paremini teadsid, mida nood mängida tahta võiksid. Nii et üldiselt on see väga tore areng.

On olnud ka suuri firmasid, mis on oma mänge kickstartida üritanud. Mida te sellest arvate? Kas see on eetiline, kui suurfirmad sedasama mudelit kasutavad?

Miks mitte? Miks peaks toimiva rahastusvõimaluse kõrvale jätma? Ma arvan, et moraalselt oleks kahtlane proovida tõmmata mingit joont, millest suuremad firmad seda kasutada ei tohiks. Kes oled sina või mina või üldse keegi otsustama, kuhu see joon tõmmata? Ma arvan, et igaühel peaks olema võrdne võimalus ja parim mäng võitku.

Te rääkisite ka ,,Phantom League"-i uuest versioonist. Mida te selle kohta veel öelda saate? Kas on muudatusi?

Jah, meil on kavas teha ,,Phantom League"-ist teine versioon, sest esimene trükk on samahästi kui läbi müüdud. Ma arvan, et meil on veel kolm eksemplari võibolla ja see on kõik. Nii et meil on vaja uut versiooni, aga mis me teha tahame, on olla kindlad, et misiganes me välja anname, klapib kokku ka esimese versiooniga, nii et kui seal midagi uut on, siis tuleb kindlasti välja ka ühilduvuspakett esimese versiooni uuendamiseks. Me oleme muidugi väga tänulikud, eriti nendele vapratele, kes otsustasid osta kaks väikest karpi, kõik need aastad tagasi, kui jubinad ei mahtunud karpi ära, sest hiinlased otsustasid, et mängu komponendid ei pea tegelikult karpidesse ära mahtuma. Kindlasti tuleb väikseid muutusi, aga peamiselt lisab see vürtsi, kaardipakkidesse rohkem vaheldust. Oleme kasutajatelt saanud väga selget ja konkreetset tagasisidet, et praegused reeglid on väga head ja kõik eelnev oli vilets ja me peaksime jääma praeguste reeglite juurde. See on meil ka kavas. Nii et ei mingeid reeglimuudatusi, millest ma hetkel teaksin. Muutub välimus, üldine mulje, võibolla kaardid ise, veidi uusi laevu, uusi kapteneid. Midagi sellist. Aga väga tõenäoliselt ei mingeid suuri muudatusi reeglites.

Kas Phantom League'i nii suur menu, et uut versiooni vaja on, on olnud üllatuseks?

Ma ei saa öelda, et ma läbini üllatunud oleksin. Ma teadsin, et on palju inimesi, kes mängisid 80ndatel ,,Elite"i. Mina mängisin. See on põhjus, miks ma selle mängu tegin. Ma arvasin, et sellele on vaja korralikku lauamängu, millel oleks seesama õhustik. Ma leidsin, et ma sain hästi hakkama. Tundub, et sain, sest enamik, kes on selle mängu ostnud, on öelnud, et see meenutab neile ,,Elite"-i. See on kindlasti miski, mille üle ma olen õnnelik, et sellel on olnud selline menu, et me saame teise versiooni teha olukorras, kus esimene trükk on läbi müüdud. Ma olen näinud nii palju mänge paljude vigadega, millel on osa esimesest versioonist ära visatud. Meil ei ole kavas seda teha, kuigi meil oli esimese trükiga väga konkreetseid probleeme, aga tänu inimestele, kes seda mängisid, teadsin ma mängijate kogemustest, mida muuta. Me vaatasime reeglid üle ja peale seda on inimesed rahul olnud.

Teine versioon tuleb hästi ruttu välja. Esimene versioon ilmus miski neli aastat tagasi. Tavaliselt, kui mäng läbi müüb, ootavad kirjastajad neli-viis aastat ja lasevad siis välja uue trüki. Miks nii ruttu?

Meile meeldib see idee, et me saame rohkem müüa, sest me usume, et see on mäng, mida peaks mängima rohkem inimesi kui praegu. Ausalt öelda on rahvas seda tahtnud. See mäng jõudis USAsse alles väga hiljuti ja see on üks meie peamisi sihtturge. Ma arvan, et teine väga oluline põhjus on, et sakslased tahaksid oma, saksakeelset versiooni. Kui teine versioon tuleb, tuleb ta tõenäoliselt nii inglise kui saksa keeles. Seejärel võibolla veel mõned keeled. Kui see praegune kampaania saab piisavalt palju toetajaid mõnest konkreetsest rahvusest, teeme me võibolla ka veel muudes keeltes versioone. On arutlusel olnud ka Hispaania versioon, vaatame, mis sellest saab. Oleks väga lahe näha Hispaania ,,Phantom League"-i. Muidugi ma ei saaks seda mängida.

Millal kampaaniad ,,Phantom League"-i ja ,,Black Hat"i jaoks algavad?

,,Black Hat" on peaaegu valmis. Kõik osad on valmis. Selles mõttes erineb see paljudest teistest mänguprojektidest, mida ma Kickstarteris näinud olen, et meil oli kõik valmis juba enne kui me Kickstarteri kampaaniat planeerima hakkasime. Nüüdseks oleme Kickstarteriga peaaegu valmis ja ma usun, et novembri lõpuks on kampaania käimas. ,,Phantom League"-i kohta ma hea meelega täpseid kuupäevi välja ei käiks, aga ma ütleks, et see tuleb 2015. aasta kevadel.

Arvustus: Ahvatlevad haldjad (Agur Tänav)

Selline kaanepilt nagu on Siim Veskimehe värskel romaanil ,,Haldjaradade ahvatlused", kutsub mind igatahes lugema. Tubli Siiri Kumari, aeg läheb ja oskused tõusevad. Oma fotograafitee alguses kujutas Siiri oma piltidel peaaegu eranditult noori, teismelisi tütarlapsi, kuid ajapikku hakkab tema objektiivi ette nüüd jääma juba ka veidi küpsemas eas naisterahvaid. Ei oska öelda kas see on juhus, või mitte, kuid selles suhtes on käesoleva teose puhul edasi liikunud nii kaanekunstnik kui kirjamees, sest sisu osas peab ka Siim Veskimehe kohta ütlema, et väide, nagu oleks Veskimehe naiskangelased tsementi valatult alati lapselikud ja kõvarinnalised, ei pea paika. Ehkki naistegelasi astub romaani lehekülgedel üles mitmeid, ei leia te siin ainsatki säärasele kirjeldusele vastavat. On suuri ja on väikseid, on ilusaid ja neid kelle kohta peategelase keel seda ütlema ei paindu, ent kõik nad on eranditult suurerinnalised. Eelarvamusega lugeja võib hakata ootusärevalt käsi hõõruma, kui loos astuvad üles pisikesed, lühema teismelise moodi haldjanaised, kuid mitmes kohas on selge sõnaga öeldud, et nad näevad siiski välja nagu täiskasvanud ja lapselikkust pole neis kröömi jagugi. Näha on, et autor kuulab kriitikuid, arvestab nendega ja laseb neile ninanipsu. Mis mulle eriti meeldib, on kirjaniku ja kunstniku sünergia, sest kui romaanis esimest korda kirjeldatakse haldjanaist, siis vastab peategelase nähtu päris palju kaanepildile, tsiteerin:

,,Oldi ei saanud aru, kas haldjas oli ilus või mitte. Kord tundus ta imekaunina, kord elutu maskina. Seksikas oli ta küll /.../"

Mind, kes ma raamatupoes lasen end kaanepildist päris palju mõjutada, ajab tihtilugu hambaid kiristama, kui lugedes selgub, et kaanel on mingi suvaline asi, millel sisuga vaid väga kauge kokkupuude, kui üldse. Antud teose puhul vastab pakend sisule ja käesolev pakend äratas minus soovi sisuga tutvuda. Maastik linnaga, värvid, üldine kompositsioon, panen hindeks hea. Ainus mille kallal ehk noriks, oleks see haldjakõrv, mis tundub pildil veidi kunstlik.

Loo sisust. Meie peategelane on bioloog laulva keelega maalt, kellel on hämaramat sorti minevik. Ta palgatakse teadusekspeditsioonile Maa veelgi põhjapoolsetesse regioonidesse kui ta kodumaa ja satub seal läbi elukardetavate seikluste teistesse dimensioonidesse, kus avanevad maailmad täis muinasjutulisi tegelasi, et mitte öelda muinasjututegelasi, nagu näiteks haldjaid. Kõik jääb siiski liba- ja parateadusliku fantaasia piiridesse, sest kõige maagilise taga pole muud kui maalastele üle mõistuse käivad loodusseadused ja tehnikaimed. Ei saaks nüüd öelda, et maailmamudel, mida Veskimees kujutab, oleks midagi kardinaalset uut, võrdlusi võib tuua nii maailmakirjanduse suurnimedelt, kui ka Veskimehe enda varasemast loomingust. Ma ei hakkaksi ühtegi otseselt nimetama, kes huvi tunneb, saab nimekirja otse romaanist, sest peategelane on ulmelugemusega tüüp ja ei hoia seda vaka all.

Aga millest ma tegelikult rääkida tahtsin, on käesoleva arvustuse pealkirjaski mainitud murakamilikkus, mis mulle lugemise käigus silma torkas. Olen seda võrdlust kasutanud juba ühes varasemas arvustuses, kuid siinkohal on see taas paslik. Ma ei ole jaapani amerikaniseerunud kirjameest Haruki Murakamit just palju lugenud, vaid Norra metsa ja Kafkat mererannal, kui mõlemal korral on mulle tundunud veidi kummastavad tema romaanide peategelased, kes üldjuhul ei tee suurt midagi. Mitte selles mõttes, nagu nad ei satuks mingitesse sündmustesse ja sekeldustesse, ikka satuvad, kuid nad ise ei tee suurt midagi, et neisse sattuda või neid situatsioone kuidagi lahendada. Pigem lähevad nad lihtsalt vooluga kaasa, ulbivad nagu koolnud kalad, kõhud ülespoole punnis elujõge mööda alla-alla ja imestavad suurte pungis silmadega ringi tuiutades, et ei ta küll, mis nende ümber sünnib, tunnevad ajaviiteks igasuguseid tundeid, mõtlevad aeg-ajalt oma surnud ajus mingeid aeglasi kalamõtteid. Nende elul puudub üldjuhul eesmärk, ning see kuhu nad satuvad ja mida teevad ei ole nende arvates nende teha, vaid asjad lihtsalt juhtuvad nende ümber. Teised inimesed lükkavad ja tõukavad neid nagu tahavad, ning nood siis kas reageerivad või mitte. Üldjuhul ei reageeri, nad on suht inertsed, mõtlevad ainult oma sisimas, et ohohoh ja ahahah, ning olesklevad edasi. Veskimehe Haldjaradade peategelane on seekord samasugune murkamilik tüüp juhtunud. Ta ise ei tee midagi, et kuhugi minna, tal puuduvad tahtmised ja soovid ning kui kasutada Trubetsky laulusõnu, siis: ,,Tal pole numbrit ega nime, pole midagi mis seoks. Kõik soovid on tast jäänud maha ja ta mõtted tehtud teoks."

Selline tegelane, nagu ka suurerinnalised naised, on Veskimehe loomingus suhteliselt erandlik tüüp. Pigem on autori peategelased ikkagi konkreetse maailmanägemusega tegudeinimesed, kes ei kõhkle oma ideid ja unistusi ellu viimast. Ka Oldi, Haldjaradade peategelane, ei kõhkle püssi paugutamast ja vajadusel külmavereliselt mõrva sooritamist arutamast, kuid temas puudub igasugune säde ja initsiatiiv. Romaani lugedes kerkis mu kujutlusse huvitav võrdlus Tiit Tarlapi Lõhestusjoone peategelasega. Kui Tarlapi muinaskauboi mõtles, analüüsis ja planeeris lehekülgede kaupa lausa tüütuseni, siis Veskimehe Oldi ei mõtle ega tunne üldse mitte midagi. Võib-olla ,,mitte midagi" on minu poolt ülepingutamine, sest aeg-ajalt ta mõtles, et ,,külm on", ,,janu on", ,,keppi tahaks", aga need olid siiski pigem füsiloloogilised põhivajadused kui et homo sapiensi väärilised mõtted-tajud. Kui tuua näide eesti autorite sarnasest loomingust, siis Sündmuste Horisondi sarjas ilmunud Algolagnia peategelane oli ka sarnane tegelane, kuid tema oli selle kamba kolmas versioon - ei mõtle midagi, ega tee midagi, ning isegi ei reageerinud eriti välistele ärritajatele. Haldjaradade Oldi kiituseks peab ütlema, et ta reageeris vähemalt välistele ärritajatele, kuigi ei võtnud nende suhtes ette rohkem kui esmane reageering: keegi tulistab mind, lasen vastu; rünnak lõppes, mina siis ka enam ei lase; alasti kaunitar surub end minu vastu - armatsen; enam ei suru - ei armatse. Veidi puudust tundsingi tegelase sellistest mõtetest nagu: Miks ma teen neid asju mida ma teen? Kuhu ma oma tegevusega tahan jõuda? Mis on minu eesmärk peale esmase ellujäämise? Kas see mis ma teen on õige? Mida ma arvan neist olenditest kes mind ümbritsevad? Kas saaks ka kuidagi teistmoodi teha? Milleks see kõik, kui see kuhugi ei vii?

Siiski tahaksin välja tuua leheküljelt 64 ühe lause, mis pani mind õhku ahmima. Nimelt seal kirjeldati haldjakeele kõla järgmiselt:

,,Selles oli taevasse tõusvat pääsukest, südasuvel põlismetsa all voolavat kristallselget oja ja kauguses heiastuvaid kõrgmägesid."

Pagan võtaks, ütlen ma selle peale, Veskimees on ju sündinud romantik, oskab küll kui tahab. Kahju, et see jäi vaid üksikuks sääraseks virvenduseks. Romaanile oleks väga palju juurde andnud, kui peategelane oleks tundnud midagi säärast iga kord kui sattus mõne haldjanaise lähedale (tunda vikerkaarevirvendust kui Oldi satub mõne haldjamehe lähedusse, kes iseenesest ka ju ebamaised tegelased, oleks vist küll poliitiliselt korrektne, kuid nii autori kui minugi jaoks siiski vist veidi liig :P ).

Kuna romaan tundub olevat sarja avaosa, siis loodetavasti Oldi edaspidi areneb ja hakkab otsima oma kohta maailmas, mõtlema, et mispärast miks ja mispärast kuhu, ning seab endale mingi pikemaajalise eesmärgi, mis romaanile ka süzee annab. Näiteks nagu Veskimehe eelmine romaanis ,,Lõputu juuni", mis mulle oma sihikindla peategelase ja selge süzee poolest positiivse mulje jättis, lugeda soovitan ning mille pärast ,,Haldjarajadki" kõhklematult kätte haarasin (lisaks kaanepildile).

Kokkuvõtteks ütleksin, et veidi jäi nõrgapoolseks, ning seda just peategelase initsiatiivikuse ja tundeelu osas. Vaatame mis järgmine osa toob, igatahes näitas autor end selgelt arenguvõimelisena.

Miljon sõna ühe kuu, ulme ja vahukommidega (Diana Ostrat)

Ohtlikult Kirjutamise Öö Nõmme (night of writing dangerously)

Kes ei tea, millest jutt käib, siis rahvusvahelisest romaanikirjutamise kuust, mis praegu lõpusirgel on ning millest mitu tosinat eestlast ka juba aastaid osa võtavad. On neid, kellele see on kümnes aasta (au ja kiitus, kõik tõusevad püsti) ja neid, kellele see on esimene proovitöö (kestvad kiiduavaldused jätkuvad). On neid, kes oma 50 000 sõna jooksul (sest täpselt nii palju sõnu tuleb kokku kirjutada, et Nanowrimo ametlikuks võitjaks saada) romaani ka valmis saavad, aga enamus teeb vaid hea alguse ja jätkab järgnevatel kuudel. On ka mässajaid - mõni ei kirjuta romaani, vaid miskit muud, mõni jätkab varem alustatut (ma olen ise aastaid selles kambas olnud), mõni tegeleb romaani tõlkimisega (mina sel aastal) jne.

Mis selles novembris erilist on olnud? Esiteks on see esimene aasta, mil Eesti on ametlik Nano-regioon oma regioonijuhiga. Kui keset suve oli taaskord see aeg, mil sai vabatahtlikuks regioonijuhiks saamiseks ankeeti täita, siis võtsin ja käisin sellest kadalipust läbi. Edukalt, nagu selgus. Oleme seega natuke rohkem infot saanud, ja ka inspireerivat nänni kaugelt Ameerikamaa peakontorist. Ja selle teadmise, et me oleme olemas. Ametlikult. Eile ole mingi koht kuskil Elsewhere (Kusagil Mujal).

Hästi palju on olnud kooskirjutamisi, nii põhja pool Tallinnas kui siinsamas Tartus. Vähemalt korra nädalas ja kõige tihemini vist lausa neli korda nädalas. Korra käisime ka iganädalasi ulmekirjutajaid kimbutamas ja oli väga lahe. Kindlasti teeme ka seda veel.

Oli lahe pisike öine kirjutamine Tallinnas. Oli ühine "Tähtedevahelise" vaatamine. Olid afterparty'd. Tuleb veelgi, sest mitu kooskirjutamist on veel ees ja lõpupeod samuti tulekul. Mõni tubli on juba üle 50 000 künnise saanud, teised rabelevad veel. Küünarnukitunne on kõva.

Kõigele lisaks oli meil veel väga särtakas kirjaneitsi Chicago kandist, kes miski müstilise õpilasvahetuse vms tulemusena Eestisse sattus, siin meid üles otsis ja mitmel üritusel käis.

Ulme ja fantastika on aga sel aastal ka wrimode (ehk siis Nanowrimost osavõtjate) romaanide põhiliseks anriks. Nii palju ulmet ja fantastikat pole minu kõrv veel kuulnud ega silm näinud, ja mul läheb Nanowrimo lipu all juba seitsmes või kaheksas aasta. Lugeda tahaks neid kõiki, sest selle vähesegi põhjal, mis ma olen kooskirjutamistel kellegi süeest või tegelastest kuulnud, tekitab hirmsat uudishimu ja põnevust. Õnneks ma olen vist mitme inimese beetalugeja, nii et...

Igastahes, aitab nüüd regioonijuhi muljetamisest ja las inimesed räägivad ise enda eest. Enne Nanowrimo algust sai üks intervjuu osavõtjatega tehtud, siin on nüüd siis teine:

Mitmes aasta läheb?

Ene: Teine aasta

Eccioe: Läheb juba teine aasta.

Tuuli: Neljas aasta, kui ma ei eksi.

Maarika: Kolmas.

Triin: Esimene.

Blahane: Kolmas.

Natasha: This is my fourth year participating!

Tartu nanomaskott on sündinud

Mis sel aastal teistmoodi on?

Ene: Ma kirjutan fantaasiat (st üritan), tegime öö läbi kirjutamist, olen reklaaminud NaNot hästi palju.

Eccioe: Ma arvan, et sel aastal on elu kuidagi keerulisem, kui eelmisel aastal ja siis on kuidagi raskem kirjutada. Kuid samas... inspiratsiooni on tunduvalt rohkem ja igal pool, kuhu vaatan, näen ideid.

Tuuli: Hmm.. võib- olla see, et ma ei kavatse lugu novembriga valmis saada, vaid võtan seda kui väga head võimalust romaani alustamiseks. Ja see ka, et mul on nüüd lugu mitme tegelase vaatepunktist.

Maarika: Lisandus töö ja ülikool (ma mõtisklen pidevalt kui palju kofeiini võib inimest ära tappa)

Triin: Ma kirjutan ja ei tee üldse koolitööd. Ainepunktis sellel semestril jäävad vist kogumata.

Blahane: See aasta mul üldse ei suju. Ma ei tea, kuhu jutuga minna, ma siiani ei tea, kus mu tegevus toimub (Küla Mille Nime Ma Ikka Veel Ei Tea on muidugi suht hea sõnadekasvataja...) ja üldse olen kuidagi jännis.

Natasha: There is a lot special about this year. First, it is the first time that I've actively worked on a Sci-Fi novel (Usually am a fantasy girl). Second, this is the first year I am not doing this while also studying for finals, or writing a massive report for school... What am I forgetting, OH YES!!! I'm an American Wrimo, and this year I'm spending my entire NaNoWriMo experience in Estonia, wrapping up a six month adventure through Europe.

Tartu kooskirjutamine

Kuidas seni kulgenud on? Kilka ja kurda :)

Ene: Kilkan: 35 000 sõna! Ei olegi väga jube ja ideid veel jagub. Kurdan: okei, see on ikka päris raske korraliku maailma ehitamine. Ja ma tean, et selle loo puhul pole lootuski, et aasta pärast kuskile esitada saab. Räägime viie aasta pärast.

Eccioe: Kuu algul läks väga hästi. Tuhisesin soovitatavatest päevastest sõnade arbust pidevalt mööda ja kõik muud jutud, kuid nüüd novembri keskel on kirjutamine veidi raskendatud. Kuid samas iga nädalavahetus annab võimaluse kõik tasa teha. Ja kuna ideid on ning tekst läheb kuidagi ise edasi, ei olegi väga raske sel aastal toime tulla.

Tuuli: Kulgenud on kahtlaselt hästi. Ehk sõnade arvud on alati olnud täis ja alguses olid isegi üle. Muidugi mida lõpu poole, seda enam ma väsima hakkan. Ja siis peab veel kooli/tööga ka tegelema...

Maarika: Sõnade arvus kõvasti maas, nädal aega jäänud ja kaks eksamit tulevad... sõnasõjad ja kohv on mu parimad sõbrad.

Triin: Sõnade arvust maas aga kogun juurde. 50K ei ole tõesti minu tugevaim külg.

Blahane: Raske. Jube raske. Pole seda armastust ja vajadust oma juttu kirjutada, mis eelmistel aastatel olnud on. Aga ma olen ometi nii väga uhke, et nii kaugele jõudnud olen!

Natasha: Oh, great. Very great. Finished halfway through the month. Decided I didn't want to stop and now I'm the engine that could. I think I can, I think I can, I think I can make it to over 100k!

Jäätis friikartulitega, normaalne.

Mis anris kirjutad? Aga miks just see? (Raske küsimus, teadagi)

Ene: Fantaasia, sest ma pole kunagi fantaasiat kirjutanud ja tahtsin proovida, kuidas on.

Eccioe: Fantaasia/ulme, kuigi sel aastal kipub see olema rohkem tavaline fantaasia. Et mind huvitab lugeda justnimelt maagiat rohkem kui näiteks teismeliste probleemidest, siis püüan ka ise endale meeldivas anris kirjutada.

Tuuli: Fantaasia, kuna see on mulle kohati reaalsem kui tegelik elu.

Maarika: Ulmemaailm, mis tahab Fantaasiamaailma luua. (Tulevikus soovivad inimesed ennast teaduse abil fantaasia tegelasteks muundada, sest miks mitte? :D)

Triin: Heehueuehueheu fantaasiat. Mida siis veel.

Blahane: Komöödia/satiir/lol. Sest jutt nõuab seda. Keeruline. :D

Natasha: Normally, I'm a fantasy player. Swords, magic, shapeshifters. It's fun. This year, I'm doing Sci-fi. Why? Well... there is a funny story as to why this particular story came about, but to keep things short: I'm writing this one this year because the main character is very demanding and really wants her story to be told. Also, I love science fiction.

Plotilooma tuleb ju sööta.

Kirjutad romaani või miskit muud? Saad 50 k valmis või läheb veel pikalt?

Ene: Mul on 35 000 valmis ning planeeritud tegevustest... No jaotame kogu plaani kaheteistkümneks kuuks. Alustasin jaanuariga, olen hetkel veebruari keskel... Läheb veel pikalt.

Eccioe: Pigem ikkagi romaani. 50K-ga valmis ei saa, kuna nagu näha, siis umber 30 000 sõna läks esimese sissejuhatava osa peale. Nüüd keskmine osa ja lõppmäng tulevad arvatavasti veel pikemad. Arvan, et läheb ikka väga pikalt ehk siis kirjutamine pärast NaNot on garanteeritud.

Tuuli: Pikalt, ikka pikalt. Pärast novembrit võtan veidi tagasi ning kirjutan vaid lehekülg päevas. Plaanin väga järjekindel selles osas olla.

Maarika: Romaani. Lugu ei lõppe iial!

Triin: Fanfictionit tegelikult. Mõnikord võtad kirjatüki kätte, loed läbi ja mõtled "Autor oli vist pilves kui selle kirjutas" aga raamatu põhimõttel on kuhjakaupa potentsiaali. Ja just seda potentsiaali ma nüüd üritangi utiliseerida. 50k kättesaamisega läheb tuliseks.

Blahane: Kirjutan romaani, mis on muutunud seotud tegelastega lühijutukogumikuks. Ei ole kaugeltki veel valmis, näis, mis 50k peal juhtuma saab.

Natasha: Novel/series. It started with just the first novel, but then I lost the plot bunny but kept going anyways, hitting the scenes I wanted to write and worrying about why they are important later. Now I'm playing in the next book idea for the characters. I've long since hit the 50k mark, so now its on to the 100k. Or more.

Afterparty

Mis kirjatüki pealkiri on? Aga esimene lause?

Ene: Pealkiri puudub, tööpealkiri on Põhjanaela saladus. Esimene lause: ,,Kuhu sa läheksid, kui saaksid valida?" Cleo lamas tavamasina oranist fiiberklaasist katusel, käed paigutatud mugavalt süsimusta juuksepahmakaga kaetud pea alla.

Eccioe: Kirjutan küll inglise keeles, kuid tõlgituna võiks pealkiri olla "Liivast kell" ja esimene lause tõlgituna "Kas surm on tõesti selline?".

Tuuli: Hetkel on selle pealkirjaks "Vabanemine". Ja minu esimene lause on väga lühike "Oli aeg, mil me olime vabad."

Maarika: Pealkiri: Verega kaetud (suure tõenäosusega ma muudan seda kunagi). Esimene lause: Toimub 100 aastat tulevikus, kus teaduse ja fantaasia mõisted on muutunud häguseks. (sel hetkel proovisin ma mingi aluse anda kirjutamiseks. Päris kindlasti muudan ma selle ära)

Triin: Eesti keelde tõlgituna oleks pealkiri Raevuteod I: Külalised kaosest. Esimene lause on modifitseeritud kliee: It was a dark and stormy night. Tegelikult on loos küll pärastlõuna aga on väga pilvine nii et tundub, et on öö.

Blahane: See aasta on mul tõesti pealkiri olemas, jee! "Ratsa rikkaks"! Esimene lause: ,,KAS TE JUBA LIIGUTATE!" möirgas Valdek.

Natasha: Black Hyena Tango: Rebel's Reward (BHT for short). The first line in the nano series is:

No.

But I like to think that the first real line for the story is this lovely thing: "It was a dark and stormy night. Ha, just kidding. It was just dark. Not stormy, just dark."

(It goes on, there's lots of laughs and sass, people get shot; it's a party)

Nanoläppar ja plotijänes

Kui valmis saab, mis edasi saab? Koht, kus jagada oma pööraseid ja vähempööraseid unistusi.

Ene: See ei saa NaNo lõpuga kindlasti valmis. Kui aga ükskord tulevikus see juhtub, asun beeta-lugejaid piinama ning seejärel võiks mõni kirjastus sellesse ära armuda jne.

Eccioe: Kui kuidagi veidi organiseerida, siis püüdleksin selle teose avaldamise poole. Eelmise aasta kirjutis oli justkui väike harjutus, sissejuhatus NaNosse. Sel aastal aga on juba tõsisem ja keerulisem teema ning... kui inimestele meeldib, siis võiks ju kuidagiviisi avaldada proovida. Kui ei meeldi, siis ega erilist vahet ei ole. Peaasi, et sain millegagi hakkama.

Tuuli: No mis seal ikka. Siis hakkab kõvemat sorti toimetamistöö peale ja äkki järgmine aasta saab romaanivõistlusele saata. Kui sellest midagi head välja tuleb, muidugi.

Maarika: Ei julge veel nii kaugele unistada, aga suurema tõenäosusega saadan romaanivõistlusele, siis vaatab edasi.

Triin: Ma tahan saada maailmakuulsaks kirjanikuks ja miljonäriks. Natuke reaalsemalt mõeldes meeldiks mulle, et inimestele lihtsalt minu kirjatükid meeldiksid.

Blahane: Kunagi, kui see lugu mu peas selgemaks saab, siis kirjutan ta ümber. Ja siis otseloomulikult otse NYT bestsellerite esikohale. ;)

Natasha: When I finish: Go back and find the plot bunny. He's hiding there somewhere... Then go on to the companion novel to try and play with another side of the story. Also finish some other novels.

Plotiloomad ja kirjutamisöö ägedused

Mingi lahe seik, mis on juhtunud Su kirjatükis?

Ene: Mulle väga meeldis rahvajutt Erdeanast ja sellest, kuidas Päike tema juuste peale kadedaks muutus ja kõik ära kõrvetas. Hea viis selgitada meteoriidisadu.

Eccioe: Kõige lahedam on küll see, kuidas mu tekst ise otsustab asju ümber, samas muutes teost kvaliteetsemaks ja rikkamaks (loo poolest). Kuid kõige lahedam seik sündmustikust... ma arvan, et see, kuidas mu peategelased (kes olid parimad sõbrad) paisati ühe väikese intsidendi tõttu mööda maailma laiali, et põgeneda antagonistide eest. Kogu keskmine osa peaks tulema selle põgenemise kohta. Saladuskatte all võin öelda, et tegelikult polnud mul sellist põgenemist planeeritudki - tegemist oli lihtsalt mu teksti eneseparandusoskusega.

Tuuli: Seni olen nautinud hinge vabanemise stseenide kirjutamist, kuna need on nii emotsionaalsed ja massiivsed. Aga üks lahe hetk on ees, kui üks peategelastest avastab, et tema hing rändas lohe sisse.

Maarika: 17-aastane kergesti ärrituv plika ja iseseisev inimsööv lohe üritavad ühes kehas elada.. See ei tule neil eriti hästi välja.

Triin: ???????????lohed??????

Blahane: Mnjaa. Ühel pühapäeval kirjutasin 3000 sõna ulatuses psühholoogia konspekti, ise metsikult word countist maas, ja siis soovitati mul see asi juttu sisse töötada, nii et just seda ma tegin. See kukkus päris lõbus välja. :D

Natasha: "A soft humming fills the ship as the engines prepare for flight. I do not bother to take off my armor. Waste of time. Instead, I drag Nik onto the bridge and shove him in the co-pilot's seat. All the better to see him with.

"Take us out," I order, staring out the window display.

At my orders, the ship rises off the surface of the planet, then skims low and fast along the ground. Slowly, the slim nose starts to point towards the ashy yellow-grey sky. A pale grey engulfs the ship and we are in jumpspace. Like before, the jump lasts for only a few moments before we came out several light-hours away from Wind Rose, facing the devastated planet and the warships surrounding it. Just in time to watch the bombs raining down onto the surface. I hold my breath, watching the real-time display. At first, nothing happens. Or, at least, nothing seems to happen. The bombs, briefly glowing brilliant white as they enter the atmosphere, vanish into the ash clouds. The ash seems to swirl. Bend. The planet shrinks--like a beast taking a deep breath--before exploding.

Astroids flew from the planet, right into the warships hovering nearby. Blasts of light engulf the fleet as, one by one, the ships erupt. My display dims, and I can no longer see what is happening.

After a few moments, the display adjusts.

"Oh... God," I hear Nik whisper. Or was that me? It doesn't matter. We stare at the display, at the empty space.

Nothing was left. No ship, no planet. Only rocks and debris.

Wind Rose was gone.

Ashes to ashes, dust to dust...

Tartu kooskirjutamine vol 1

Mingi lahe seik, mis on juhtunud novembris Sinu kui kirjaniku elus?

Ene: Ma võtan osa loovkirjutamise kursusest ja see on täitsa juurde andnud oskusi ja mõtteid.

Eccioe: Midagi lahedat pole justkui toimunud, kuid... Jah, ega tegelikult polegi midagi muud, kui vaid lihtsalt pöörane päriselu ja kirjutamise balansseerimine.

Tuuli: See aasta on nii palju kooskirjutamisi! Super värk.

Maarika: Night of writing dangerously Tallinnas. Ehk palju kakaod vahukommidega, palju mänge ja palju sõnasõdu :)

Triin: Külaline Chicagost ja kooskirjutamise raames "Tähtedevahelise" vaatamas käimine. Kogu Tartu NaNo kamp on võimas. *pöidlad püsti*

Blahane: Ma pole elu sees vetsus kirjutanud, ja nüüd olen seda juba kordades teinud.

Natasha: Its a dark and stormy night. No, seriously, it's snowing outside just as I'm typing this! Truthfully, I don't remember any scene as my writing life... I tend to completely zone out when writing and my focus is almost entirely whatever my character is feeling at the moment. Or trying to feel.

Tartu kooskirjutamine vol 2

Kooskirjutamistele oled jõudnud? Muljeta natuke - mis on olnud kõige ägedam, mis kõige kasulikum jne.?

Ene: Olen! Kõige vingem oli muidugi Nõmme kirjutamisöö, sest sai PIKALT kirjutada ja PALJU kirjutada ja motiplotiloomi nunnutada.

Eccioe: Kahjuks ei ole jõudnud esiteks selle pärast, et elan kõigist kooskirjutamispaikadest kaugel, kuid samas ka seetõttu, et pole eriti tihanud. Ehk järgmisel aastal?

Tuuli: Olen jõudnud vähem, kui tahaks ning üritan seda viga paranda. Kooskirjutamised on väga super, kuigi jutt kipub hoopis mujale kui kirjutamisele kalduma. Samas ei kurda ka selle üle - nii tulevad uued mõtted ja inspiratsioon. Muidugi sõnasõjad on ikka ja alati abiks.

Maarika: Jep. Üsna paljudele isegi. Parim asi on see, et saab palju uusi sõpru juurde ja seejuures sõnasõdu maha pidada ja kellelegi oma muredest rääkida (olgu need kirjutamisega seotud või mitte).

Triin: Iga jumala kooskirjutamisel olen käinud. Jah, ma tean, et mul elu ei ole.

Blahane: Olen! Ülitore on, sest kõrvaistujad ei lase viilida.

Natasha: Yes, it's one of my favorite parts of NaNo. Though I only get a few sessions with the lovely people in Tartu (too much moving between host families). It's been great getting to know fellow writers from another country (and it just goes to show that all writers are crazy).

Plotiloomaparaad ja Nanowrimo Kõige Tähtsam Raamat

Millist ulme/fantasyraamatut viimati lugesid? Nimeta mõni lemmik kah.

Ene: "Lohelaul" Anne McCaffrey ja las see olla viimase aja lemmik ka. Fantaasiast tahaks midagi haruldasemat võtta, kui Jää ja tule laulu seeria. Kas "Vennad Lõvisüdamed" on ka ju fantaasia?

Eccioe: Käsil on "Alkeemik", mille autorit kahjuks ei mäleta. Kuid... parimaiks sarjadeks pean "Lahkulööjat"... siis "Sõrmuste isanda" sarja... Häid fantaasia-/ulmeraamatuid on palju.

Tuuli: Terry Pratchettit olen viimasel ajal palju lugenud inglise keeles. Hetkel on pooleli "I Shall Wear Midnight". No minu alatine suur armastus, millest ma ei saa üle ega ümber on muidugi Harry Potter, aga uuematest raamatutest on mu lemmik Peter V. Bretti deemoni tsükli kolm raamatut.

Maarika: Hetkel pooleli Cassandra Clare'i "City of Fallen Angels" ja Bram Strockeri "Dracula". Lemmik ulme raamatud on Harry Potteri, Sõrmuste isanda ja Kettamaailma sarjade omad.

Triin: *närviline tõmblemine*

Blahane: Ma ei loe enam eriti taolist värki. Praegu loen Brave New Worldi, kas see läheb äkki ulme alla? Potter on mu igavene lemmik! 1984 on natukene uuem igavene lemmik!

Natasha: Last Sci-fi: Leviathan Wakes by James S. A. Corey. Last Fantasy: A Feast for Crows by George R.R. Martin. Favorites: Ender's Game by Orson Scott Card, Game of Thrones by Martin, Terrier by Tamora Pierce.

Külaliswrimo Natasha Chicago kandist

Su teosest tehakse film. Kes teeb ja kes mängivad peaosades?

Ene: Richard dean Anderson! Ma ei tea kellena, aga no lapsepõlve lemmiknäitleja. Ja üldse, tahaks pigem vist animatsioonina näha, Pixari poolt nt.

Eccioe: Appi, ma isegi ei julge sellele mõelda. Päris ausalt öeldes ei oskagi kellegi peale mõelda. Ja ega, nagu varem mainitud, ei julge mõelda ka.

Tuuli: Selle romaani puhul ma küll ei oska öelda. Pole mõelnud.

Maarika: Ma ei vaata eriti filme ja seega ei oska eriti pakkuda kah. Ma oleksin väga üllatunud, kui keegi sellega hakkama saaks. Mul on väga..ulmeline teos.

Triin: ????????????mina????

Blahane: Oh jeesus. Eesti sisse jäädes poleks mul midagi selle vastu, kui Ilmar Raag mu jutu peal katsetaks. Välismaale suundudes võiks Fincher seda teha. Mitte seepärast, et see jutt tema vääriline oleks, aga ma saaks siis tolle geeniusega kohtuda ja ta ees palvetada... või midagi. Näitlejad võiks olla uued näod.

Natasha: Joss Whedon. He can be whatever he wants so long as he makes the movie. Cast? Uh... that one I can't help you with but Nathan Fillion would make a great Nikolai... just saying. Sadly, he'd only appear for like one or two scenes... sad panda...

Enne "Tähtedevahelist"

Järgmisel aastal uuesti?

Ene: Absoluutselt!

Eccioe: Kindlasti.

Tuuli: Alati.

Maarika: Duh. Kuidas ma muidu oma maailmavallutusplaanid kirja saan?

Triin: Ah, mis te nalja teete, ma ikka armastan ennast. (Aga muidugi uuesti.)

Blahane: Praegu kaldun ei poole, aga kui idee rabab, siis ta rabab ja siis on vaja see endast välja kirjutada. (Okei, mul juba on idee.) Jaa! Uuesti!

Natasha: Try and stop me.

Kakao vahukommidega!

Ütle midagi kõigile neile, kes seda loevad. Mida iganes.

Ene: LUND SAJAB! SUPER! TALV TULEB!

Eccioe: Raamatu kirjutamine ja uurimistöö tegemine-kaitsmine ei sobi kokku. Kohe üldse mitte.

Tuuli: Jätke niisama unistamine ja hakake tegutsema. Unistused on toredad asjad, aga nad ei täitu iseenesest.

Maarika: Proovige kakaod vahukommidega. Proovige!

Triin: Jumala eest, ärge usaldage kedagi, kellele meeldivad väikelapsed. Nad on tõenäoliselt igavad inimesed.

Blahane: Minge õue!!! Õues on ilus ja karge! Ideed voolavad! Pärast saab teed juua!

Natasha: Hi.

Täheaeg 13 arvustus (Oskar Nassar)

Juba kolmandat korda toimus sellel kevadel kirjastuse Fantaasia ja Eesti Ulmeühingu koostöös ulmejuttude kirjutamise võistlus. Kuigi ulmelised tibud koorusid juba kevadises Tartus on meil neid võimalik lugeda alles sügisel ilmunud kogumikus ,,Täheaeg 13. Meister ja õpipoiss". Raul Sulbi koostatud kogumik sisaldab tekste, mis saavutasid võistlusel kohad 1-11 (,,Täheaeg 14" peaks sisaldama kohtadele 12-23 tulnud jutte). Seekord pole tekstid kogumikus järjestatud jutuvõistluse paremusjärjestuse alusel, vaid anrilise kuuluvuse järgi (fantaasia, alternatiivajalugu, utoopiad/düstoopiad, teadusulme).

Fantaasiaanri esindajateks on kogumiku kaks avalugu: Mann Loperi ,,Meister ja õpipoiss" ja Osvald Soobeli ,,Aahe oma". Loperi võidutöö ,,Meistri ja õpipoisi" lugemist lõpetades tekkisid mul koheselt küsimused: ,,Kas see ongi kõik? Kus on ülejäänud 25-30 peatükki? Kas romaan on autoril alles sahtlis peidus?". Tegemist on hea stiilitunnetusega ning korralikult läbimõeldud fantaasiajutuga, millel on juurde lisatud kergelt orientlik taust. Selgelt tuleb välja, et autor on põhjalikult tegelenud oma fiktsionaalse maailma ning sellele ajaloo loomisega. Puudu oli ainult temaatiline kaart raamatu lõpus kõigi mägede, orgude, salakäikude ja kindlustega.

Osvald Soobeli ,,Aahe oma" lausa kahvatub Loperi teksti kõrval. ,,Aahe oma" on liiga fragmentaarne ja psühholoogiliselt nõrk. Ükski tegelaskuju polnud piisavalt läbi töötatud ning jäi mulje pooletoobistest külameestest, keda elus juhivad ainult toidu- ja emasenälg. Positiivsena võib välja tuua autori poolt lugejale jäetud vabadus ise erinevaid olendeid/loomi oma fantaasiat kasutades ette kujutada. Karvaseid katte sai oma peas terve loo vältel igasugustena konstrueeritud.

Kogumiku kõige suuremaks üllatuseks oli Mehis Pihla eesti ajaloo ning meie kirjandusklassikutega mängiv ,,Vastuoksa". Nagu selgub on ligi sajand tagasi Tukla poolt loodud Arthur Valdese müüt endiselt elujõuline ja nüüd otsaga ulmekirjandusse välja jõudnud. Tekstina on ,,Vastuoksa" siiski kahjuks üpris nõrguke. Forrestgumplikku ajalugu on eesti kirjanduses ennegi viljeletud ning seda oma ala tõeliste meistrite poolt (näiteks Jaan Kross ,,Paigallend", Andrus Kivirähk ,,Ivan Orava mälestused" või Ilmar Talve ,,Maapagu"). Oleks soovinud autorilt näha püüdu järele aimata sajanditagust keelekasutust ning kirjade kirjutamise stiili. Raamatukogudes leidub ju ohtrasti tolleaegsete kultuuriinimeste trükis avaldatud kirjavahetust, mida eeskujuna kasutada. ,,Vastuoksa" tugevamaks küljeks on mõned humoorikad vaimuvälgatused, mida tolle ajastu kirjanduse fännina hindasin (nooreestlased ja siurulased olid Prantsusmaa spioonid/propagandistid).

Järgmise anrilise komplekti moodustavad lähituleviku utoopiad/düstoopiad. Kõige humoorikam ning ka stereotüüpidest üleujutatum on Andrei Samoldini ,,Joroski öö". Tegemist on huvitava mõttemänguga seto separatismist ning Seto Kuningriigi tekkest (väike äratundmismoment Maniakkide Tänava Viru- ja Jõgevamaa düstoopiliste tegevuspaikadega). Kahjuks on Samoldini loos setosid jälle kujutatud viinalembeste, vägivaldsete ja natuke juhmidena. Üks neljandik seto verd minus ei taha kuidagi leppida sellise ,,traditsionaalse" käsitluslaadiga. Muidugi tekkisid koheselt paralleelid 1990ndate aastate Balkani sõdade ja isegi hiljutise Krimmi ,,vabanemisega"

Utoopilise ökoulme paari moodustavad Piret Jaaksi ,,Varjutaimed" ja Helen Käiti ,,Kuu kättemaks". Jaaks vaatleb oma loos Safeguard'i seebiga pestud ehk 99% bakterivaba inimkonda ning Käit praegustele maavaradele alternatiivi leidmist Kuu pinnalt. Mõlemad tekstid pakuvad huvitavaid, kuid mitte eriti originaalseid mõttekäike. Mõlema autori poolt pakutud lahendused on inimkonna ahnuse mahasurumine ja inimese võime õppida loodusega kooskõlas elama. Kahjuks paistab esimene lahendusvariant olevat kõigi utoopiate utoopia, samas teisega on ehk veel lootust.

Kaks natuke kõrvalseisvat juttu kogumikus on Jüri Kallase ,,Ma ka ujun" ja Helen Käiti ,,Must palee". Kallase lühikesest tekstist on raske kirjutada ilma, et midagi loost ära annaks. Mainiks ainult, et selliseid ulmesutsakaid või ulmemarginaaliat võiks meil rohkem ilmuda. Käiti teine kogumikus ilmuv lugu ,,Must palee" on küll kergelt õudusulme poole kaldu, kuid jätab pigem mulje algvariandis olevast halvast B- või C-kategooria õudusfilmi stsenaariumist.

Kogumiku lõpetavad teadusulme lood Maniakkide Tänava, Tea Roosvaldi ja Heinrich Weinbergi sulest. Kolmest selgelt kõige nõrgem ja vähemalt minu jaoks raamatu kõige segasemaks jääv lugu on Roosvaldi ,,Küljeluust ja lihast". Teksti keskpaiku hakkas korraks nagu pilt selginema, aga siis vajus jälle pimedusse tagasi. Iga kirjatükiga ei saagi kõik lugejad klappi leida. Samas Maniakkide Tänav esines kogumikus taas oma teada-tuntud headuses ning autori uudissõnade toomine eesti ulmekirjandusse sai taaskord jätku (kosmik - kosmoselaevas kaaluta olekus üles kasvanud isik).

Heinrich Weinbergi juttu ,,Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi?" lugema hakates oli mul mõttes ainult Tove Janssoni muumilugude sarja üks lemmikteoseid ,,Võlukübar". Ka Janssoni raamatus oli sipelgalõvi üks ütlemata ohtlik ja salakaval tegelane, kes pisimutukaid aina oma lõksu meelitas. Kui muumidel tuli kavalus ja võlukübar appi võtta, siis Weinbergi maailmas õpitakse kardetud sipelgalõvidega sümbioosis elama. Siit jõuamegi ringiga tagasi ka Piret Jaaksi jutus esile kerkinud looduse ja inimese kooseksiteerimise vajadusest. Tuleb välja, et seekordne ,,Täheaeg" on ikka ääretult keskkonnasõbralikku mõtteviisi propageeriv kogumik.

Kui õnnestunud ulmejuttude võistlusega tegelikult tegemist oli näitab aeg ning samuti varsti ilmuv ,,Täheaeg 14". Loodetavasti mõni uus ulmekirjanik ikka koorus. Kindlasti ei jäänud seekordsed tekstid alla 2010. aastal korraldatud võistluse töödele, seda nii kvaliteedis kui ka mitmekülgsuses. Ainus tõesti vaeslapse rolli jäänud anr on kahjuks õudusulme, kuid seda on ta ka eesti ulmekirjanduses laiemalt. Muidugi tulenevalt raamatu koostamise printsiibist oli ,,Täheaeg 13" tavalisest natuke kõikuvama kvaliteediga, kuid see ei vähenda kogumiku panust eesti ulmemaastiku rikastamisse.

Hingestatud masinad - jaapanlaste hirm ja arm (Maret Nukke)

Jaapanlased on tuntud sümpaatia poolest robotite ja üldse tehnoloogia vastu, mille alguseks võib pidada populaarseid automatiseeritud karakuri-nukke 17. sajandi kaupmeeste majapidamises. Ent juba paar sajandit varem austati Awaji saarel nukk-jumalust, kes kõneles taevaste vaimude häälega, oli meediumiks inimeste ja jumalate vahel ning veelgi varasemast ajast usutakse isegi tarbeesemete elustumisse. Selle kõige taustaks on jaapanlaste omamaine animistlik usund, mis seab hinge ja keha kui seda energeetilist kogumit ajutiselt asustava anuma suhte omapäraseks eelduseks jaapanlaste robotiarmastusele. Tänapäeval on Jaapan tuntud kui suurima robotite populatsiooniga ühiskond ning üha inimlikumaks muutuvad humanoidrobotid tekitavad ühtaegu nii imetlust kui ka hirmu. Sarnaseid tundmusi hingestatud masinate vastu peegeldavad ka tänapäeva popkultuuri osaks saanud mecha anime anris filmid, mis kujutavad postapokalüptilises maailmas tegutsevaid küborge, sundides meid mõtlema inimese ja masina vaheliste piiride üle.

Karakuri-nukkudest virtuaalsete popstaarideni

Jaapanlastel tekkis juba sajandite eest suur huvi panna tehnoloogiliste lahenduste abil liikuma liikumatu, elutud objektid justkui omamoodi elustada ja luua efekt, mis tooks kaasa üllatust ning looks illusiooni, et inimsilmale tajutav poleks üksnes trikk, vaid jätaks vaatajasse emotsionaalse jälje. Seesugust eesmärki täitsid 17. sajandil kaupmeeste majapidamisse ilmunud karakuri-nukkudest teeserveerijad, mis olid iseenesest kellamehhanismiga varustatud kõige lihtsamad sorti nukud, mille idee võtsid jaapanlased üle Euroopast Jaapanisse jõudnud algelistest mehaanilistest robotitest. Samal ajal, kui Euroopa õukondades hämmastasid sarnase ehitusega nukud oma imetlejaid muusikapalade taasesitusega, oli jaapani variandis karakuri-nukkude eesmärgiks luua kuvand ideaalsest teenindajast, kes tasaselt veeredes teetassi külalise ette toimetab.

17. sajandil Jaapani kaupmeeste majapidamistes populaarseks osutunud karakuri-nukust mehaaniline teeserveerija.

Siiski võib märgata eri otstarbel tehniliste lahenduste kasutamist ka juba keskajast, kui kindlustesse ja templitesse oli kombeks rajada nn ööbiku-põrandaid (uguisubari), mis soovimatu sissetungija sammude peale "laulma" hakkasid. Seda võib nimetada ilmselt üheks varaseimaks alarmsüsteemiks varaste ja palgamõrtsukate vastu, mis oli saavutatud põrandalaudade alla paigutatud eriliste naelte abil, mis raskuse survel vibreerima hakkasid ja ööbiku laulule sarnast heli tekitasid. Ka kabuki teatri 18. sajandist pärit maailma vanimat pöördlava ja erinevaid trikitehnikaid, mis võimaldasid keset etendust üksikutel tegelastel või koguni tervetel paleedel justkui maa-alla kaduda või sealt ootamatult ilmuda, võib vaadelda osana jaapanlaste igatsusest üllatusefektide järele. Seega ei ole tehnoloogia kasutamine Jaapanis olnud juba ajalooliselt mõeldud enamasti inimese elu lihtsustamiseks ega eesmärgiks omaette, vaid on olnud seotud tugeva emotsionaalse laengu või koguni kogemuse saamisega.

Nii nagu mustkunstniku esinemist jälgides jääb ka mehaaniliste imede puhul vaataja alateadvusse teadmine, et ehkki me tehnilisi üksikasju ei mõista, on see mingi trikk, mis meile muljet avaldab. Kuid elutu objekti, nagu näiteks nuku, elustumine laval ja koguni tema hingestumine ei ole vaataja jaoks enamasti trikk, vaid sulaselge ime, mis justkui tekib meile tundmatu väe sekkumisel meie maailma. Seesugust imet võib tajuda 17. sajandist alguse saanud Awaji saare nukuteatrit jälgides, kui nukk-jumalusse siseneb taevane vaim (kami) ja nukunäitleja on vaid tehniline abimees, kes aitab nukk-meediumi oraakellikku sõnumit oma suu läbi vaatajale edastada. Pisut teistlaadi imet kogevad bunraku nukuteatri vaatajad, kelle silme ees ülimalt inimesesarnased nukud hakkavad elama justkui oma elu ning tehniliste vahendite abil loodud illusioon on niivõrd täiuslik, et nukujuhid jäävad tähelepanu alt täielikult välja - neid kui tehnilisi abilisi vaataja jaoks ei eksisteeri.

Bunraku teatri esteetilised inimesesarnased nukud ärkavad laval ellu tänu nukujuhtide osavale, ent märkamatule tegutsemisele, mistõttu tekib illusioon, et nukkudesse on tõepoolest laskunud hing.

Ent oma olemuselt on mõlemal juhul tegemist intoistlikku maailmapilti sobiva hingestumisega, mille kohaselt hing (tama) asustab ajutist kehandit, elustades selle. Jaapanlaste intoistliku maailmapildi omapäraks on see, et tama ehk vägi on mitte ainult inimestel (sel juhul nimetatakse seda tamashii), vaid ka loomadel ja taimedel ning muul elusloodusel. Tama ei ole iseenesest küll ei positiivse ega negatiivse laenguga hingeenergia, kuid hingestatud loodus võib inimeste seisukohast saada vastava hinnangu selle alusel, kuidas loodus inimeste eluolu mõjutab - kas aitab selle toimimisele kaasa (toit, kehakate, varjualune) või vastupidi pärsib seda (looduskatastroofid, metsloomad sõiduteel kui ohuallikas jne). Eriliseks teeb jaapanlaste maailmataju see, et ka inimese loodud ja isegi tehislikel objektidel võib olla tama ehk vägi, millel on inimesele kas pluss- või miinusmärgiga mõju. Nii näiteks mõjutab arvuti selle kasutajat positiivselt, kui ta laitmatult töötab, kui aga pidevalt kokku jookseb ja ei lase omanikul rahulikult tööd teha, siis ärritab tema tama inimest.

Üks tavalisemaid tsukumogami ehk elustunud tarbeesemete hulgas on muidugimõista ärakantud sandaalid bakezōri, mis võivad hoolimatut omanikku varitseda ukselävel, et teda siis nööride abil pikali tõmmata. Sandaalikolli tontlikku olemust rõhutatakse sellega, et neid kujutatakse üheainsa pungis silmaga, ent tsukumogamidel on tihtilugu ka keel ripakil suust väljas - see mõjub jaapanlastele hirmutavalt

Taoline asjade hingestumine toimub traditsioonilise arusaama kohaselt küll enamasti esemete puhul, mis on vanemad kui 99 aastat: usutakse, et vanad tarbeesemed omandavad individuaalse tahteavaldusega hinge ning muutuvad koguni kättemaksuhimuliseks, juhul kui nende omanik neid halvasti kohtleb. Tavalisemateks tsukumogami ehk elluärganud asjade hulgas on nt kulunud sandaalid, katkine vihmavari või rebenenud paberlatern, mis võivad ka juhuslikke teekäijaid kollitama hakata. Ent tsukumogami hulka kuuluvad ka kägistavate varrukatega vana kimono, maona oma ohvrit ründav vöö ja lihtsalt koledat häält tegev katkenud keeltega pill shamisen. Heiani ajajärgust on teada juhtum, kus selliste ärapõlatud ja vihale aetud asjade hordid vallutasid Kyōto linnatänavad, sundides inimesi oma teelt põgenema. Seda sündmust, mida tuntakse kui "saja tondi öist marssi" (hyakki yagyō), on kujutatud pildirullidel, mis justkui kutsuksid inimesi üles suhtuma neid hästi teeninud vanadesse asjadesse lugupidamisega, sest vastasel korral võivad need esemed omanikku ähvardada koguni surmaga.

Kui võtta arvesse jaapanlaste ülal kirjeldatud maailmapilti, kuhu mahuvad lisaks inimestele ja elusolenditele ka hingestatud esemed, siis pole üldsegi veider, et Jaapanist on lähtunud niivõrd erinevaid tehislikke lemmikloomi ja virtuaalseid iidoleid. Arvatavasti kõige kuulsam lemmik oli 1990ndatel üleilmse buumi põhjustanud tamagotchi, mille elu ja surma oleku üle otsustamine anti nende omanikele. Tamagotchi kui tehisliku organismi virtuaalne toitmine, kasimine ja lõbustamine võis ehk mõnes kasvatada vastutustunnet, kuid küllap vapustas nunnuks disainitud väikese munalooma sageli enneaegne ja ootamatu surm nii mõndagi virtuaallemmiku pidajat. See oli esimene kord, kui turule toodi lelu, mis nõudis sarnast tähelepanu nagu iga teinegi elusolend. Tänapäeval on sarnaseid lemmikloom-roboteid teisigi, mis (või õigemini oleks öelda - kes?) mõeldud kas omanikule hea tuju toomiseks, nagu robotkoer AIBO, või üksindusest tingitud depressiooni teraapiaks pärast 2011. aasta suurkatastroofi vanuritele välja jagatud hülgepoja kujuline robotlelu PARO.

1999. aastal Sony poolt esitletud küberkoer AIBO (Artificial Intelligence Robot), mille nimi on tuletatud jaapanikeelsest sõnast aibō ehk semu ning mis oli üks esimesi seltsiroboteid, on jätkuvalt populaarne kaubaartikkel, ehkki tema arendust ei ole pärast 2005. aastat tehtud.

Pärast Jaapanit 2011. aastal tabanud suurkatastroofi jagati tsunamist pääsenud ja üksi jäänud eakatele välja teraapia-robotid PARO, mis oma nunnu välimuse ja karvase kasukaga tekitavad emotsionaalse läheduse tunde. Hülgepoja kujulisi PAROsid laetakse lutitaolise laadijaga, mis omakorda viib nunnumeetri lakke.

Hoopis omapärase reklaamikampaaniaga sai 2011. aastal hakkama üks Jaapani tollaseid tüdrukute pop-bände AKB48, kui nad esitlesid Glico kommireklaamis oma ansambli uut liiget Aimi Eguchit, kes osutus hiljem virtuaalseks iidoliks. Aimi nägu olid kokku miksitud ansambli ülejäänud kuue põhiliikme näojoontest ning talle oli hääle andnud üks tütarlaps. Huvitav on see, et Aimile loodi veebikeskkonnas ka oma identiteet konkreetse sünniaja ja kohaga. Ent juba enne Aimi Eguchi pildile ilmumist läks veelgi kaugemale Sapporos paiknev ettevõte Crypton Future Media, kes üllitas humanoidist hologramm-staari Hatsune Miku lauluhäält sünteesiva tarkvara jaoks, mis kasutab Yamaha Vocaloid'i tehnoloogiat ning mille jaoks on noodid sisse laulnud tuntud häälenäitleja Saki Fujita. Hatsune Miku on selline staar, kelle jaoks on praeguseks kirjutatud üle saja tuhande laulu ning kes esineb live-kontserditega täissaalidele.

Glico maiustusereklaamil poseerivad J-popi tüdrukutebändi AKB48 kuus liiget, keskel on bändi virtuaalne laulja Aimi Eguchi, kelle nägu on arvutil kokku pandud bändi ülejäänud liikmete näojoontest.

31. augustil 2007 sündinud, kuid igavesti 16-aastane hologramm-staar Hatsune Miku on võimeline täna laulma peale jaapani keele ka inglise keeles ning talle saavad laule kirjutada nii Maci kui PC omanikud.

Jaapani robootika ülim eesmärk - südamlikud robotid

Idee robotitest kui masinlikest inimeste teenritest, kel on keelatud ükskõik mil moel inimest kahjustada, defineeriti 1921. aastal Prahas esietendunud tehhi näitekirjaniku Karel Čapeki näidendis "R.U.R." (Rossum's Universal Robots). Pärast sama näidendi lavale tulekut Tōkyōs kolm aastat hiljem tabas Jaapanit robotite buum, millest soodsasse pinnasesse sattudes kasvas välja tänane jaapani robootikatööstus. Jaapanis kasutatakse roboteid väga laialdaselt: raskete objektide laadimistöödel Emiew (Hitachi), päästes Reeborg Q (Alsok), teeninduses Actroid (Kokoro) ja ASIMO (Honda), lastehoius PaPeRo (NEC) ja Wakamaru (Mitsubishi), koduvalves Nuvo (ZMP), vanurite ja puudega inimeste hoolduses Riman (Riken), kaaslasena ja meelelahutuses Posy ja Pino (Flower Robotics) ning isegi modellina moeäaris HRP 4C ehk Miim (AIST). Iseäranis keskenduvad jaapani robootika arendajad humanoid-robotitele, kes oleksid inimesele abiks kodutöödel, aga samas suudaksid vastata üksikute inimeste suhtlusvajadusele.

Silmas pidades Jaapani ühiskonna valupunktideks olevat laste vähesust ja tempokalt vananevat ühiskonda, mis seab ühiskonna ette raske valiku, kas lubada võõrtööjõul siseneda Jaapani muidu homogeense rahvastikuga tööturule. Omamoodi kaitseks sellise ebameeldiva tulevikustsenaariumi eest tuli 2007. aastal Jaapani valitsus toonase ja ka praeguse peaministri Shinzō Abe juhtimisel lagedale ulmelisena mõjuva projektiga "Innovation 25", mille kohaselt peaks igas jaapani leibkonnas olema aastaks 2025 vähemalt üks robot. See projekt näeb ette Jaapani "päästmise" ebasoovitavatest arengutest, luues uutmoodi robotitest sõltuva elustiili, mille märksõnadeks on turvalisus (anzen), meelerahu (anshin) ja mugavus (benri). Sellise innovaatilise elustiiliga tulevikumudeli tutvustamiseks on projekti raames loodud veebikeskkonnas virtuaalne Inobe (lühend sõnast inobēshon ehk innovatsioon) perekond, kelle elu-olu kodanikud saavad kaeda ja veenduda robotitest surrogaat-koduperenaiste abil toimiva peremudeli võimalikkuses. Säärases perekonnas täidaks robot kõiki koduperenaise kohustusi alates toiduvalmistamisest ja kodu koristamisest kuni lastehoiu ja vanurite eest hoolitsemiseni.

Tuleviku ühiskonna jätkusuutlikkuse huvides on see idee rakendatud teise suure eesmärgi teenimiseks, milleks on jaapani naised vabastada raskest kodutööde koormast ning sellega luua tingimused, et nad hakkaksid taas innukamalt lapsi sünnitama. Niisiis on inimsõbralike robotite arendamine nüüdsest osaks Jaapani rahva püsimajäämise riiklikust plaanist ning seetõttu pööratakse peamiselt tähelepanu selliste robotite väljatöötamisele, mis ei tekitaks inimestes võõristust ning toimiksid ka pereliikmete emotsionaalse vajaduse täitjatena.

Kui võrrelda Lääne humanoid-robootika arenduses toimuvat Jaapaniga, siis torkab silma terav kontrast: vastupidiselt jaapani robootikale, kus keskendutakse nn kansei-robotitele ehk humanoididele, mis pakuvad inimestele emotsionaalset komforti, on Läänes peamiselt suund võetud kas anatoomiliselt ülimalt inimesesarnaste androidide või militaarseid eesmärke täitvate humanoidide loomisele. Esimese kategooria robotite visiooni 3D animatsioonides esitletud kuvand tuleviku androidist Eve 1138 on silmatorkavate sootunnustega unelmate-naine, kes oma rõhutatud seksuaalsusega meenutab kahtlaselt filmist "Tehisintellekt" (A.I. Artificial Intelligence, 2001) Jude Law mängitud armurobotit Gigolo Joed. Atleetlikkuse ja relvadega poseerimisega mõjub ta oma veatuses pigem ohtlikuna, kuid reklaamtekstis kõlavad märksõnad: inimlik, kaunis, mitmekülgne, muljetavaldav, tõepärane, perfektne, sensuaalne... Lääne robotiunelmates jäävad teise kategooriasse humanoid-robotid nagu PETMAN, mis gaasimaskistatult militaarses varjumisülikonnas rohmakalt liikudes mõjuvad nagu tõelisuseks saanud halb unenägu filmist "Terminaator" (Terminator, 1984). Ent need robotid ei olegi mõeldud inimsuhtluseks, vaid pigemini inimeste asendajatena saatmiseks vaenulikesse sõjakolletesse täitmaks riskantseid ülesandeid, nagu seda täna teevad juba tavaliseks muutunud droonid.

Jaapani robootika tegeleb oma riiklikult seatud eesmärkide tõttu aga hoopis teistsuguste ning sageli suisa skaala teise serva jäävate probleemidega. Nii näiteks on tõstatunud küsimus, kas teenindussfääris juba katsetatud naisrobotid ehk fembotid peaksid olema selgete sootunnustega või mitte? Selle idee kaitsjad väidavad, et kuna Jaapani ühiskonnas on juba harjutud naisteenindajatega, siis mõjuvad need klientidele vähem võõristust tekitavalt kui meesrobotid. Taoliste katsetuste näiteks androidide arenduses on maailmanäituse Expo 2005 raames esitletud günoid Actroid Repliee Q2, kelle nägu oli modelleeritud mitte enam konkreetse isiku järgi nagu Actrioidi esmamudelil, vaid aluseks võeti n-ö keskmise jaapanlanna näojooned. Tema liigutuste autentsus ja feminiinne kõnepruuk sobis selleks, et panna ta asendama erinevaid teenindajaid kohvikus, infolauas, klienditeeninduses.

Samas kinnitab selge sooidentiteediga robotide vastaste leer, et liialt inimesesarnase androidiga suhtlemine võib inimeses tekitada ebamugavustunnet, mistõttu jääb roboti inimest teenindav ja talle komforti pakkuv funktsioon täitmata. Nemad on võtnud suuna sooneutraalsete kaaslase-tüüpi robotite arendamisele, mis nunnu näo ja umbes algkoolilapse kasvuga mõjuvad pigem usaldusväärselt. Seesuguste arenduste seas paistab silma Flower Robotics'i lakoonilise välimusega mandlisilmne ja ilma suuta Posy, kuid Honda ASIMO on oma justkui hiiliva põlvi nõtkutava kõnnaku ja malbe häälega osutunud Jaapani üldsuse suureks lemmikuks.

Posy oma lapseliku välimusega on arendatud justnimelt silmas pidades inimese-humanoidi sujuva suhtluse võimalikkust Jaapani robotiseeritud tulevikuühiskonnas.

Honda humanoid-robot ASIMO, mille peamisteks trumpideks konkurentide ees on liikumisvabadus (roboti võimalike liigutuste hulk) ja viisakas-sõbralik keelepruuk, on ilmselt maailma kõige edukam projekt sotsiaal-robotite valdkonnas.

Jaapani ja Lääne futuristlikes visioonides kumab läbi veel üks suur vastandumine: kui Lääne ikoonilistes filmides nagu Stanley Kubrick'i "2001: Kosmoseodüsseia" (2001: A Space Odyssey, 1968) ja Christopher Nolan'i "Tähtedevaheline" (Interstellar, 2014) kujutatakse äratuntavalt masinlikku vormi valatud intelligentset tehismõistust, siis jaapani robootika tegeleb peamiselt inimsõbraliku humanoidi kujuliste robotite hingestamise probleemiga ehk sellega, kuidas luua tehniliste vahenditega robotile hinge ehk kokoro puudumisele.'>kokoro't? intoistlikus käsitluses sobitub hingestatud robot igati jaapanlase maailmapilti, kuna selle kohaselt saab ka inimese loodud objektidel olla oma vägi, energia. Social Studies of Science 2014 44 (3), lk 355-356.'>Humanoid-robotite kokoro-funktsioon peaks niisiis võimaldama inimese-roboti kontakti puhul sensitiivsust, emotsionaalsust ja intuitiivsust, mida seostatakse inimaju vasaku poolkera võimega ära tunda loomulikku heli, selle nüansse ja seega tegema suhtluse inimesega humanoidile lihtsamaks. Samuti võimaldaks kokoro robotil tõlgendada inimkõnes erinevaid varjundeid, mis annavad edasi mitte ainult emotsionaalseid tonaalsusi, vaid teevad sõna otseses mõttes tehisintellekti inimlikumaks. Jaapanlaste eesmärgiks on luua sotsiaalselt intelligentne humanoid ehk humachine .

Tänapäeva maailmas, kus me oleme igapäevaselt ümbritsetud erinevatest müügiautomaatidest, robot-ilmateatest ja -infotelefonidest, ei ole ka inimese enese küborgiseerimine enam võõras teema. Erinevad meditsiinilised abivahendid nagu implantaadid, kontaktläätsed, tehisjäsemed ja sünteetilised organid on püstitanud inimkonna ette küsimuse, kus lõpeb bioloogiline inimene ja algab tehislik küborg? Kuid jaapani robootikas on üles kerkinud ka teistlaadi küsimus, nimelt robotite küborgiseerumine. Selle teema tõstatumise põhjustas tunnustatud robootika insener Hiroshi Ishiguro, kes 2006. aastal lõi endast täpse robotklooni Geminoid HI-1, mis lisaks üks-ühele välisele sarnasusele oma loojaga on võimeline matkima ka ta näoilmeid ja liigutusi. Ishiguro kavatseb oma robotteisikut täiustada niivõrd, et ta saaks seda saata enda eest ülikooli loenguid pidama, et ise samal ajal võimalikult palju aega laboris veeta.

Roboti-insener Hiroshi Ishiguro oma klooniga. Õhku jääb vaid küsimus, et kumb on inimene ja kumb geminoid?

Robotid ja küborgid Jaapani popkultuuris

Jaapanlaste robotilembusest ei ole otse loomulikult puudutamata jäänud ka anime-anr. Nii on näiteks kahekordne Oscari võitja Hayao Miyazaki pakkunud oma animedes välja ühiskonnakriitilisi fantaasiaid postapokalüptilisest maailmast. Tema 1984. aastal valminud suurejoonelises animes "Tuulteoru Nausicaä" (Kaze no tani no Naushika) maalib ta meile pildi 1000 aasta eest masinate poolt saastatud maast, mis on jälg inimeste kurjust ja kasuahnust teeninud bioloogilise roboti Hiigelsõdalase (Kyoshinhei) hävitavast jõust. Samalaadset maailmapilti pakub ta ka "Printsess Mononokes" (Mononoke-hime, 1997): tehnoloogia (rauasulatus kui selle võrdkuju) on kurjast, sest see hävitab kauni puutumatu looduse ning inimese loomuliku suhtlemise iidsete vaimudega.

Hoopis teistsugust käsitlust inimeste ja tehnoloogia suhtest presenteerib mecha-anime, mille alguseks loetakse 1960ndatest alates populaarseid "Astro-Boy" (Tetsuwan Atomu) multikaid. Ent kuulsaimaks selles anris on "Neon Genesis Evangelion" (1995) oma keerulise küborgite maailmaga, milles teismelised väljavalitud juhivad küborge kui inimese avatarlikke kehapikendusi, mida hingestab siiski inimene. Küborgid on siin kehandid, mis on võimelised tegutsema inimhinge väe toimel, mis panevad need liikuma. Niisiis, samamoodi kui jaapani robotitööstuse arendajad tegelevad ka anime loojad sarnaste teemadega, mis lähtuvad jaapanlaste intoistlikust maailmapildist.

Maret Nukke, japanoloog

Filmiarvustus: Interstellar (Mart Redi)

Pärast viimast töökoha vahetamist (selle aasta mai alguses) olen keskendunud muudele asjadele. Filmikriitika on taas kord tagaplaanile nihkunud. Piinlik on isegi nentida, et ma pole viimase poole aasta sees ühtegi sinikiireplaati ostnud. Sõpradega kohtudes, kolleegidega lõunalauas vesteldes või foorumites jaksab ikka paari sõnaga nähtut kommenteerida. Aga põhimõtteliste arvustuste kirjutamisse on pikk paus sisse jäänud. Kuid kui kinolinale jooksis 2014. aasta oodatuim film, korjasin sulepea taas kord sahtlist välja. Christopher Nolani Interstellar (2014, kodumaises kinolevis nimega Tähtedevaheline) on viimaks valmis saanud ja vaatamiseks lähimas kinosaalis olemas. Olen kurb, et uue Kosmose kino IMAX ekraanil seda lõbu vaadata ei saanud (pidin leppima vana hea Solarise suure saaliga).

Cooper (Matthew McConaughey) pere keskel.

Emake maa on otsakorral. Enam ei suuda planeet inimkonna numbreid ülal hoida. Viljakas pinnas on asendunud terava kuivaga, ümber maakera keerlevad suured liivatormid. Üha agressiivsemad taimehaigused ei ründa mitte enam geograafilisi piirkondi või üksikute talunike põlde - need haigused hävitavad terveid liike. Kadunud on nisu, minemas on ka viimane, veel vastupidav mais. Kõikjal katab elamist tolm. Pole enam sõdu, pole sõjavägesid, enamus töövõimelisi kodanikke on hakanud talunikeks. Nõnda leiabki vaataja eest Cooperi (Matthew McConaughey), endise piloodi ja astronaudi, kes nüüd põldu peab. Kuid tema saatuseks ei ole mitte tolmu kätte kõngeda. Läbi sündmuste jada saab temast taas kord piloot ja astronaut. Ja avastajana lendab tema meeskond avakosmosesse - leidmaks inimestele parema lahenduse puudumisel uut kodu. Uut planeeti. Midagi rohkemat ei tahaks ma filmi keerdkäikude ega sündmuste kohta ette ära rääkida. Huvilised leiavad ise tee kinno või ootavad ära koduseks tarbimiseks mõeldud viisid.

Võõraid maailmu avastamas.

Alustaks tehnilisest poolest. Film ei ole 3D. Olin peaaegu et üllatunud, kui mulle uksel nagisevaid prille pihku ei surutud. Ja ma kummardan Nolani ees maani, et ta pole läinud kergema vastupanu ja kolmanda solgidimensiooni lukratiivset teed. Filmi visuaalid on lummavat, massiivset laadi. Siin ja seal tunneb ära vihjeid 2001 (1968) suunas. Hämmastaval kombel suudetakse siin ekraanile tuua kaadrid, mis isegi Gravityle (2013) silmad ette teevad. Ja seda ilma südant läikima ajava 3D kasutamiseta! Ootan huviga, kes lääne meedias esimest korda kasutab pealkirja Interstellar out-gravitates Gravity. Kaameratöö on laitmatu. Ruumid ja neis liikumine tunduvad täpsed ja loogilised. Kui miski visuaalist veel tugevam on, siis on selleks Zimmeri muusika, mille taustal kogu lugu keerleb. Kohati on helindid nii võimsad, et tundsin endid kinotoolis kössi tõmbumas. Eriefektid on kvaliteediga, mis muudab nad eristamatuks ülejäänud pildist. Ja see on suurim kompliment, mida sellisele teadus-ulme teosele teha. Montaa meenutab väga palju võtteid Inceptionist, mis samuti annab aimu selle ülikõrgest kvaliteedist. Kogu teadusulme olemus on ekraanil suhteliselt andekalt edasi antud, aga sellega peetakse teadlikult piiri. Pole ülemäärast lahti seletamist, ekspositsiooni või muud, mis keskmisel vaatajal juhtme kokku jooksutaks.

Nüüd siis näitetehnika teemadel. Raske on kellelegi midagi ette heita. McConaughey südant lõhestav perest lahkumine. Hathaway kalkuleeritud kammitsetus. Ja kõik teised, kelle ära nimetamine võib samuti loo ära rääkimise kilda kippuda. Sedavõrd ulme valda kippuva filmi puhul on selle emotsionaalne laeng ootamatu ja laastav. Jääb üle vaid öelda, et kui see teos kellelgi vett silmanurka ei too, siis pole neil inimestel hinge olemas. Viis, mil selle filmi tegelased erakordsete olukordadega silmitsi seistes neid ületavad, on fenomenaalne. Ma tahaksin kirjutada rohkem, aga sellega rikuks ma ära kõigi lugejate esimese vaatamise. Võib-olla aastate pärast, kui selle filmi sisu olematuseni nämmutatud on, pöördun ma siia tagasi ja avan pikemaid analüüsivaid lõike. Loomulikult annab sellegi teose kallal nokkida ja sellesse tigetsevalt sõrmega auke lükkida. Ja kindlasti väga paljud seda tegema hakkavadki. Erinevalt minu Kubricku võrdlusest kõrvutatakse seda filmi edaspidi ühe teise ulmefilmiga, mille nimetamine siinkohal samuti laiduväärt oleks.

Julgen seda filmi soovitada kõigile ulme ja muidu heade filmide austajatele. Tegemist ei ole perfektse teosega, sest iga vaataja läheb sellesse mingite oma ootustega ja ei pruugi neile vastust saada. Kuid sarnaselt Inceptioniga on see siin reissööri nägemuse laitmatu teostus. Ja juba selle eest väärib Interstellar seistes aplodeerimist.

Artikkel ilmus algselt autori blogis

Warmachine/Hordes meistrivõistlused 2014 (Ove Hillep)

15. novembril toimusid Tallinna uues lauamängupoes Lorien Warmachine/Hordes meistrivõistlused. Tegu oli juba teistkordse üritusega - eelmise aasta meistrikatega saab tutvuda või neid meenutada 2013. aasta jaanuarinumbri ulmkonnakroonikas. Mööndustega võiks seda nimetada isegi Baltimaade meistrivõistluseks, kuna kohal oli kaks külalismängijat ka Lätist.

Sel aastal mõõtis rammu 10 mängijat. Warmachine`i ning Hordese armeed jagunesid enam-vähem pooleks, kuigi esimene oli väikeses ülekaalus (vist 6 Warmachine`i ning 4 Hordese armeed). Lisaks mängijatele oli ka pealtvaatajaid, kes tulid kas sõpra raskel hetkel toetama, miniatuure müüma või niisama uhkeid kujukesi vaatama. Mängijad loositi paaridesse ning madin võis alata.

Esimene voor võttis sõltuvalt lauast aega pool kuni kaks tundi. Üks laudkond tegi kohe teise mängu otsa, kuna esimene jäi nadiks. Armeesid aga oli väga erinevaid. Jäi silma Sveni koolnutest piraadiarmee koos hõljuva kummitushaiga ning peale warcasteri vaid aururobotitest (warjack) koosnev armee, mis siiski kokkuvõttes lahinguväljal nii edukas ei olnud.

Kokku mängiti kolm vooru, iga voor erineva stsenaariumi järgi. Kui esimeses voorus kasutati mehaanikat, kus lahinguvälja keskme hoidja sai iga käik punkte, siis teises voorus võis üks mängija osa oma üksusi paigutada pea lahinguvälja keskele. Aususe mõttes loositi iga vooru alguses pooled välja. Lahinguraamatut sirvides paistis erinevaid lahinguväljade ülesseadmisi omajagu olevat - hätta igastahes ei jäädud.

Mängulauad ise, millel turniiri peeti, ei jäänud millegi poolest alla neile, mida ma olen lääne ajakirjades täheldanud. Puid, põõsaid, müüritisi, barrikaade ning künkaid jagus igale lauale ning laud jättis väga professionaalse mulje. Eks Black Crystali (koht, kus varem mängimas käidi) tüübid ole sinna palju aega ka matnud.

Pärast kolme vooru tuli võitjaks Weran, teise koha napsas Arenikus ning Sven, kes on ka meile varem kirjutanud, jäi kolmandale kohale. Auhindadena jagati oma soovi järgi miniatuure mõnest netipoest.

Sel ajal, kui meie miniatuurikesi vaatasime ja liigutasime, toimus poe teises otsas Magicu turniir. Kuna minu huvi on selle mängu vastu ajapikku vaid kahanenud, ei pööranud ma sellele suurt tähelepanu. Küll aga sain kokku ühe vana tuttavaga, kes oma esimesed kaardid keskkoolis just minu käest oli saanud - vähemalt kellelgi on püsivust.

Kokkuvõttes oli turniir väga huvitav ning silmailu jagus küllaga. Kahjuks ei saanud ma ajapuudusel auhindade jagamiseni jääda, kuid korraldaja sõnul jäädi üritusega väga rahule. Jääb vaid loota, et ka järgmisel aastal turniir korraldatakse ning ehk on huvilisi selleks ajaks juurdegi tulnud. Mitmeid eelmisel aastal nähtud nägusid sel korral ei olnud.

Vaata turniiri pilte ka Reaktori galeriis.

Kirjastuste uudised 11/14

Kirjastus Fantaasia

Õudusesarv

E. F. Benson

Tõlkinud Silver Sära

Sari: Orpheuse Raamatukogu

M. R. Jamesi ja William Hope Hodgsoni kõrval tähtsaima 20. sajandi alguse inglise õuduskirjaniku E. F. Bensoni (1867-1940) tondijuttude paremikust leiab lugeja nii klassikalisi maamõisate viirastuvaid asukaid, kelle hingel traagiline veresüü rahuneda ei luba, rõskete surnuaedade kõdunevaid kooljaid, satanistlikke rituaale õõvastava atmosfääriga salajastes lossikambrites, iidsete kultuspaikade sajandite taha ulatuvat raudset haaret, kohutavaid limaseid hiidsuuri olendeid, Egiptuse muumiate needust, Alpide kõrgmäestikes elunevaid jälke poolinimesi-poolahve, esoteerilisi rituaale, aga ka viirastuvaid ammusurnud lapsi kaugest ja õnnelikust minevikust.

E. F. Bensoni tondijuttude kvaliteedimärgiks on psühholoogiline usutavus, peene ja tundliku pintsliga välja joonistatud karakterid, ängistav ja unenäoline atmosfäär, midagi varjamata edasi antud ja hästi visualiseeritud õudused ning kirjaniku enda keerukale ja puritaanlikule lapsepõlvekodule viitavad painajalikud lapstegelased.

Ulmkonnakroonika 11/14

Ulmestaar

Ants Jaanimägi on ulmehuvilistele ilmselt tuttav enda klassikaliste ulmeteoste illustratsioonide tõttu. Lisaks on ta joonistanud Reaktorile 2014 aasta juulikuu kaanepildi ja Spinradi jutule "Abistav käsi" illustratsiooni. Ise ütleb ta enda kohta, et: ,,Olen rohkem pildivaataja kui tekstilugeja, nii et loodan, et arvesse lähevad ka mangad/koomiksid."

1. Mida praegu loed?

Hetkel on pooleli Junji Ito "The Enigma of Amigara Fault."

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Veenvus. Ootused, mis autor loob ja üllatused, millega ta need pea peale keerab.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

3.1 H.P. Lovecraft,  Lemmiklugu ehk "Rotid müüri taga", aga väga meeldis ka "Ulmad nõiamajas". Vanameistri oskuslikult loodud "dark" õhustik on lihtsalt suurepärane.

3.2 Neil Gaiman, Sandman ja muu mis sinna juurde kuulub. Mitmekihilisus ja läbipõimitus. Üks meeldejäänumaid lugusid oli ehk "Preludes and Nocturnes" Sandmani ja Choronzoni duell ning "Seasons of Mist", milles omakorda lemmikkohaks üks Remieli lause: "We will hurt you. And we are not sorry. But we do not do it to punish you. We do it to redeem you."

3.3 Tsutomu Nihei, "Blame!" Maailm, mis tõsiselt rabas.

Reaktori ja Fantaasia sünnipäev

Sel aastal täitus kirjastus Fantaasial 15 ja ulmeajakirjal Reaktor 3 tegutsemisaastat. Sel puhul peame Tartu kirjanike majas 13. detsembril kell 15:00 mõned ettekanded, sööme kringlit ning joome karastavaid jooke.

Täpsemalt peab Jüri Kallas ettekande "Ulmegeto - vajadus või paratamatus". On's ulme eristumine vajalik või on see paratamatu. Toob see eristumine kahju või mitte... või on taoline eristumine hädavajalik. Ove ja Metsavana räägivad Reaktori olevikust ning tulevikuplaanidest, Eva Luts

kirjastus Fantaasiast ja lisaks toimub kirjastus Fantaasia raamatute müük (hinnad soodsad!).

Peale ametliku osa jätkub ulmeaastale punkti panek juba mitteametlikumas õhustikus, kas siis kirjanike maja all asuvas Arhiivis või ulmikute traditsioonilises Õlleministeeriumis.

Kokkuvõtteks võib öelda, et see sünnipäev on osake laiemast kirjanduspildist, mille keskmes on Eesti Ulmeühingust välja kasvanud ulmeüritused - Maniakkide Tänava korraldatud jutukirjutamise töötoad, nii nooremaid kui kogenumaid ulmeautoreid avaldav kogumik Täheaeg, Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia korraldatud jutuvõistlused, ulmehuviliste välja antav auhind Stalker, ulmehuviliste igakuised kogunemised Tartus ja Tallinnas ning iga-aastane suur kokkutulek Estcon.

Algasid "Rehepapi" võtted

Laupäeval, 15. novembril algasid Tallinnas Andrus Kivirähki "Rehepapil" põhineva fantaasiafilmi võtted, mille lavastaja on Rainer Sarnet. Filmi tegevus toimub paganlikus Eesti külas novembrikuus. Seal liiguvad ringi libahundid, katk ja vaimud. Külainimeste peamiseks mureks on, kuidas elada üle külm ja pime talv. Varastatakse üksteise, Saksa mõisnike, vaimude, kuradi ja Kristuse tagant. Et elu sees hoida, antakse hing kratile, kes aitab rohkem varastada. Varastamine on muutunud ainsaks kinnisideeks ja külainimesed ise hingetuteks olenditeks, kes meenutavad üha rohkem kratte. Must-valge filmi peategelane on noor talutüdruk Liina, kes on õnnetult armunud külapoiss Hansu. Filmis segunevad must huumor, romantiline armastuslugu, õudus ja maagia.

"Rehepapi" võtted toimuvad kahes jaos, lisaks tänavu novembris aset leidvale lühemale võtteperioodile filmitakse suurem osa materjali üles 2015. aasta veebruaris ja märtsis üle Eesti - võttepaiku on nii Saaremaal, Karulas, Luke mõisapargis, Kolga ja Malla mõisas, kui Tallinnas ja Harjumaal.

Filmis osalevad ehedad Eesti inimesed läbisegi professionaalsete näitlejatega. "Rehepapis" mängivad keskseid tegelasi Arvo Kukumägi, Jörgen Liik, Rea Lest, Taavi Eelmaa, Katariina Unt, Meelis Rämmeld ja Jaan Tooming. Filmi stsenarist ja reissöör on Rainer Sarnet, produtsent Katrin Kissa, operaator Mait Mäekivi, kunstnikud Jaagup Roomet ja Matis Mäesalu, kostüümikunstnik Jaanus Vahtra, krattide kunstnik Jaanus Orgusaar ja grimmikunstnik Anu Konze.

Film valmib Eesti-Hollandi-Saksa-Poola koostöös, Eesti-poolseks tootjafirmaks on Homeless Bob Production. Filmi valmimist toetavad Eesti Filmi Instituut, Eesti Kultuurkapital ja MEDIA Slate Funding. "Rehepapi" arendamist on Hooandja keskkonna kaudu toetanud ka Eesti filmisõbrad.

Lisainfo:

rehepappfilm@gmail.com

facebook.com/rehepappfilm

Trexx manab Murumunale õnne

Viimasel Tartu ulmikute koosviibimisel Õlleministeeriumis saatis kohaletulnud rahvas Trexxi õhutusel tervisi Triinu Mersele. Ilmselt jõudis saadetis ka pärale sest üsna pea pärast seda tuli teade, et austatud kirjaneitsi saab haiglaravilt tagasi koju. Nagu teada katsus Meres jõudu elroni rongiga ja jäi viiki.

Tartu ulmikute teine reede

Mõned pildid ulmesõprade traditsioonilisest koosviibimisest Õlleministeeriumis.

Kuu arvustus

Miks valisin Rauxi arvustuse Amish Tripathi raamatule "The Immortals of Meluha" kuu arvustuseks?

Esiteks - see lõbustas mind enim kõikidest kuu arvustustest. Teiseks - see oli nii heas vormis kirjutatud hoiatus, et trükisest hoian edaspidi väga eemale.

Tegelikult ei julge ma seda isegi sirvida, raamatupoe müüjate tervise huvides. Kui tõepoolest ei osata kirjutada - tähte nii nagu eesti tähestikus, millest me räägime? Kui keeleks valitakse, nagu Raux tabavalt ütles - "estonia keel" - siis tõesti... miks ma peaks seda lugema? Olen saarlane, aga ikkagi eestlane. Estonia ei ole paraku mu kodumaa. Ega estonia-keel emakeel.

Valikut oli üllatuslikult kerge teha. Esiteks ei olnud pikki ja põhjalikke arvustusi (lugesin kõiki, mis ületasid 1000 tähemärgi piiri va enda omi), teiseks ei leidnud ma enamikest arvustustest seda pisikest nüanssi, n-ö keel põses kirjutamislaadi. Kuigi Andri arvustus Taivo tekstile oli ka päris - äge. Niisiis pääses Andri napilt... kui Rauxi konkreetsest arvamust poleks, oleks kuu arvustajaks saanud tema.

Mis ma ikka seletan, lugege ise. Ja lustige.

Krafinna

Ulmekunst Hooandjas

Eesti hinnatud digimaalija Kuldar Leement kogub oma esimese näituse tarvis raha, lubades anda toetajatele autogrammidega pilte. Tegu on väga andeka joonistajaga, kelle teoseid on tunnustanud ka väljamaal - alles hiljuti ilmus tema pildiga võrguajakirja Clarkesworld Magazine novembrinumber.

Näitusel oleks plaan näidata 20 autori ,,kõige paremat" tööd - neist 17 oleks vähemalt 1 m kõige pikemast küljest ja ülejäänud 3 oleksid veelgi suuremad. Näitus oleks suunatud pigem noortele (kes on põhiline huvigrupp), kuigi see oleks muidugi avatud kõigile huvilistele.

Näituse nimi ,,Kuldarpunk" on tuletatud ingliskeelsest sõnast cyberpunk mis lühidalt iseloomustab tulevikku, kus on väga kõrge tehnoloogiline tase, aga madal sotsiaalne tase.

Kassipildid on alati ulmikute lemmikud olnud. Kindlasti ka küberkassid.

Soovitan kindlasti vaadata kõigil huvilistel Kuldari Hooandja lehele, kuna eesti ulmekunst on väärt toetamist.

Üheskoos kosmosesse

Novembri viimasel nädalavahetusel võttis hulk ulmikuid kätte ning põrutas laeval Artemis kosmoseavarustesse. Rahvast oli kenasti ning päris pikalt saime täismeeskonnaga sektorit kaitsta ning vastaseid hävitada. Õhtu edenedes aga liitus mänguga veel seltskonda ning siis tuli juba hakata vahepeal ameteid vahetama. Kaptenitooli said kõik huvilised ära proovida ning lusti oli palju. Kui vähegi võimalik, siis püüame järgmine kord mehitada juba kaks laeva.

Tundub, et viimasel ajal on mäng palju huvilisi juurde leidnud, kuna vahete-vahel ikka kostub kõrvu, et jälle plaanitakse mõnda ühismängimist.

Orkide jutuvõistlus

Kuuõgija, Mäekollide üks kummardatavaid olevusi, kuid milline ta välja näeb?

Väikene loominguline konkurss - kõige põnevama loo Ran Throquatist ehk Kuuõgijast kirjutanud isik saab endale Ran Throquati esimese lipu ning tema kirjutatud lugu jääb Meie orkide Kuuõgija loomise looks.

Ajaliseks piiranguks jääb 21. detsember, mil Kuuõgija vägi on kõige vägevam!

Võistluse reeglid:

Loo pikkus peab jääma vahemikku 400...4000 sõna.

Jutt on esitatud eesti keeles.

Jutt on sisult seotud orkidega või Kuuõgijast.

Tegemist on originaalteosega, mida pole varem avaldatud

(ka mitte veebis) ega ole avaldamiseks esitatud ühelegi kirjastajale.

Plagiaat on keelatud.

Autoriõigustega kaitstud materjali kasutamisõiguse eest vastutab autor.

Võidufondis on hetkel sellised toredused:

1. Parimad lood lähevad Reaktorisse

2. Parim lugu saab sepistatud kiivri ning Kuuõgija originaalse lipu.

3. Parimatest lugudest valitakse välja parimad, kelle lood lisatakse Meie orkide müütidesse ning jäävad ametlikult legendideks.

4. Ove lemmikloo autor saab kaks lauamängu: Axis & Allies ning Axis & Allies: Battle of the Bulge.

Võimalikud on ka üllatusauhinnad.

ürii koosseis:

Ove Hillep

Metsa Vana

Vincent Arckharum aka Taruk

Artur Räpp

Kõik soovime jõudu kirjutamisel!

Tõlkejutt: Tempel (E. F. Benson)

Tõlkinud Silver Sära

Me lahkusime koos Frank Ingletoniga Londonist juuli alguses, kavatsedes veeta vähemalt kaks kuud Cornwallis. See ei pidanud mingil juhul olema ainult puhkus, sest tema tegevusalaks oli eelajalooliste tsivilisatsioonide jäänuste uurimine, mida selles ajaloolises piirkonnas nii müstiliselt rohkesti leitakse, ja mina töötasin raamatu kallal, mis oleks pidanud juba valmis saama, aga mis oli lõpetamisest ikka veel kahetsusväärselt kaugel. Loomulikult pidid läheduses lõõgastuseks olema väike golfiväljak ja väike mererand suplemiseks, aga me mõlemad olime tõsiselt oma töö kallal ja kavatsesime enne tagasipöördumist oma tegemistega oluliselt edasi jõuda.

St Caradoci küla näis kõige järgi otsustades meie projektide jaoks väga sobilik, sest selle läheduses olid varemed, mida ükski arheoloog polnud põhjalikult uurinud, ja selle asukoht kaardil - kaugel mis tahes tuntud turismikeskusest - lubas mõistlikku vaikust ja rahu. See pakkus ka meeldivaid puhkevõimalusi: hotellihoovi lähedal seisis sümpaatselt keerulise golfiraja juures klubihoone ja viieminutilise jalutuskäigu kaugusel üle düünide, mille vahel golfiaugud paiknesid, asus rand. Hotell oli mugav ja tol hetkel pooltühi ning õnn näis meie ettevõtmistele naeratavat. Seetõttu seadsime end ilma kaugemaid plaane tegemata sisse. Frank kavatses enne lahkumist külastada teisi kohti selles piirkonnas, aga siin, miili kaugusel hotellist, asus see kummaline monoliitide sõõr, otsekui miniatuurne Stonehenge, mida tunti Penruthi Nõukogu nime all. Frank rääkis mulle, et seda oli alati peetud mingisuguseks druiidide kultuspaigaks, aga ta kahtles selles järelduses ja tahtis seda ise üksikasjalikult uurida

Ma läksin koos temaga sinna õhtusel jalutuskäigul meie saabumise teisel päeval. Kõige lühem tee oli mööda liivaluiteid ja siis järsust rohusest nõlvast üles kõrgendiku haritud põllulappidele. Üle nende maisipõldude viis meie sihtpunkti juurde väga kitsas rada ja kollase vilja taustal võis juba kaugelt näha süngeid, musta värvi kivirünki, mis nelja või viie jala kõrgustena seal ringikujuliselt seisid. Ehkki kogu ümbritsev maa oli põldudeks küntud, polnud ükski ader ringi sisemust puudutanud, ja selle seesmist osa kattis vana kriidikõrgendike murumätas, lühike ja sametine, kus kohati kasvas väikeste kobaratena liivateid ja kellukaid. See näis arusaamatu - ader oleks saanud monoliitide vahel edasi-tagasi liikuda ja pool aakrit maad oleks võidud muuta viljakandvaks.

,,Aga miks pole seda läbi küntud?" küsisin.

,,Oh, sa viibid ebausu ja iidsete nõiduste maal," vastas ta. ,,Neid ringe ei puudutata kunagi ega kasutata põllumaana. Ja kas sa näed, et see üle põldude kulgev rada, mida mööda me tulime, teeb siit ringi ümber ega jookse läbi selle. Seal kaugemas küljes läheb see jälle samas suunas edasi, kui on ringi ümber teinud."

Ta naeris.

,,Selle maa põllumehest omanik oli siin, kui ma hommikul mõningaid mõõtmisi tegin," ütles ta. ,,Ma märkasin, et ta läks ringi, ja kui ta koer mingi huvitava lõhna peale sisse tuli, kutsus ta selle tagasi, andis võmmu ja käratas: ,,Tule sealt seest ära ja ära enam kunagi sinna mine."

,,Aga miks see nii on?" küsisin mina.

,,Sellega on seotud mingi asi, mingi needus või jumalateotus. Kahtlemata nad arvavad - nagu arheoloogidki -, et see koht on olnud druiidide tempel, kus toimetati kohutavaid riitusi ja toodi inimohvreid. Aga nad kõik eksivad. See pole kunagi tempel olnud, see oli Nõupidamiskamber ja selle nimi Penruthi Nõukogu kinnitab seda. Kahtlemata oli siin kusagil ka tempel ja oh kuidas ma tahaksin selle üles leida."

Küla juurest mööda seda järsku libedat nõlva üles ronida oli olnud pingutav ettevõtmine ja me istusime ringi sees maha, nõjatudes seljaga vastu kahte kõrvuti seisvat kivi, ja kui me seal niimoodi puhkasime, selgitas Frank mulle oma veendumuste tagamaid.

,,Kui sa viitsiksid need kokku lugeda," rääkis ta, ,,siis saaksid sa kokku kakskümmend üks monoliiti, millest kahe vastu sina ja mina praegu toetume, ja kui sa tahaksid ära mõõta nendevahelised kaugused, siis näeksid sa, et need kõik on võrdsed. Iga kivi kujutab endast tegelikult kahekümne ühest koosneva nõukogu liiget. Aga kui see koht oleks olnud tempel, siis oleks kahe idapoolsema kivi vahel olnud suurem distants, sest seal pidi olema templi värav, mis avanes päikese poole, ja kusagil sõõri sees, tõenäoliselt täpselt keskel, oleks pidanud olema suur lame kivi, mida kasutati ohverdamiseks ja kus kahtlemata toodi ka inimohvreid. Või kui kivi oleks kadunud, siis oleks selle endises asukohas lohk. Need on templi äratuntavad tunnused ja siin need puuduvad. On alati arvatud, et see oli tempel, ja seda on taolisena kirjeldatud. Aga ma olen kindel, et minul on selles asjas õigus."

,,Aga kusagil siin siis on tempel?" küsisin.

,,Kindel see. Kui üks taoline eelajalooline asula oli piisavalt suur, et omada nõukogu, siis oli sellel kindlasti oma tempel, ehkki selle jäänused on väga tõenäoliselt hävinud. Kui maa ristiusustati, siis vana religiooni - kui seda saab kutsuda religiooniks - hakati pidama jumalateotuseks ja need kultusekohad hävitati, samamoodi nagu israeliidid hävitasid Baali hiied. Aga ma kavatsen siin kõike väga põhjalikult uurida, võib-olla on seal all mõnes metsas varemed. See on täpselt selline kauge koht, kus tempel võis purustamisest pääseda."

,,Ja mis muistne religioon see oli?" küsisin.

,,Sellest on väga vähe teada. Kindlasti polnud see armastuse, vaid hirmu religioon. Jumalad olid looduse pimedad jõud, ilmutades end tormide, hävingu ja katkuna, ja neid tuli rahustada inimohvritega. Ja preestrid tegelesid loomulikult maagia ning nõidusega. Nemad moodustasid valitseva klassi ja hoidsid oma võimu hirmu abil. Kui sa neid solvasid, kutsuti sind üsna kindlasti kohale ja öeldi, et jumalad nõuavad järgmiseks suviseks pööripäevaks, kui hommikupäikese esimesed kiired paistavad läbi templi idapoolse värava, sinu vanemat poega vereohvriks. Neil päevil oli tark olla korralik usklik."

,,Tänapäeval tundub see rahuliku piirkonnana," ütlesin. ,,Vanade jumalate templid on tühjad."

,,Jah, aga on ebaharilik, kui kaua vana ebausk püsib. Vähem kui aasta tagasi toimus Penzance´is nõiakunstiga seotud kohtuasi. Ühel siin lähedal elanud farmeril hakkasid loomad kuhtuma ja surema ja ta läks ühe vana naise juurde, kes väitis, et loomadele on loits peale pandud, ja et kui mees maksab talle, siis võib ta selle maha võtta. Mees muudkui maksis ja maksis ning lõpuks väsis sellest ja kaebas naise kohtusse."

Ta heitis pilgu kellale.

,,Teeme enne õhtusööki väikese jalutuskäigu," tegi ta ettepaneku. ,,Me võiksime tagasi minna mitte sama teed pidi, vaid hoopis eespoolsest mäenõlvast alla ja siis läbi metsa. Need tunduvad üpris põnevad."

,,Ja võivad peita endas paganlikku templit," laususin püsti tõustes.

Me kõndisime ümber viljapõldude ja avastasime raja mäenõlval kasvavas suures männimetsas. Puud ei olnud väga võimsad ja edelatuul, millele nad olid avatud, oli neid kamminud ja oksad maa poole surunud. Aga ladvaosad olid väga tihedad ja sügavamale metsa sukeldudes leidsime end kummalises sünges hämaruses. Puude all puudus igasugune alustaimestik, maapinda kattis tihe ja sile männiokaste kiht ning sambataoliselt sirgelt kerkivate puutüvede ja tihedatest okstest katuse all meenutas see koht looduse ehitatud suurt halli. Pea kohal ei liikunud vähimatki tuuleõhku ja oli nii vaikne ja hämar, et võis kergesti tekkida veendumus, nagu jalutaksid sa mõne suure siseruumi sammaskäigus. Mändide lõhn hõljus tihedalt õhus nagu viirukihõng ja samme polnud kuulda, sest jalad astusid otsekui mahalaotatud vaibal. Puude vahel ei lennanud linde ega olnud kuulda, et nad vastamisi siristaksid - ainuke heli oli kärbeste pominataoline sumin, mis kõlas kui mingisugune lõputult jätkuv oreliheli.

Väljas värske meretuule käes oli olnud piisavalt palav, aga seal, kus üldse mingit tuuleõhku tunda ei olnud, oli lämmatavalt raske olla, ja kui me üha sügavamale hämarusse tungisime, tajusin mingisugust ängistavat survet, mis aina kasvas. See koht muutis rahutuks ja näis olevat nähtamatutest olevustest tulvil. Ja sama pidi kujutlema ka Frank.

,,Mulle tundub, et meid jälgitakse," ütles ta. ,,Puutüvede tagant piiluvad meid silmad ja me ei meeldi neile. Miks mind küll selline rumal mõte vaevama hakkas?"

,,Äkki on see Baali hiis?" pakkusin. ,,Üks, mis on hävitamisest pääsenud ja mõrtsukpreestrite hingedest tulvil?"

,,Oleks see vaid nii," lausus Frank. ,,Siis võiksime otsida teed templi juurde."

Ühtäkki osutas ta ettepoole.

,,Halloo, mis asi see on?" küsis ta.

Vaatasin ta sõrme suunda ja pooleks sekundiks tundus mulle, et nägin puude vahel liikumas midagi valget ja helendavat. Aga enne, kui ma jõudsin täpsemalt uurida, oli see kadunud. Kuumus ja raske õhk olid vist hakanud mu närvidele mõjuma.

,,Nojah, see ei ole meie mets," ütlesin. ,,Minu meelest on ka teistel inimestel õigus siin ringi kõndida. Aga mul on nendest puutüvedest kõrini, ma tahan, et see mets juba ükskord otsa saaks."

Samas ma nägin, et eespool läheb valgemaks, tihedalt kasvavate puude vahelt hakkas paistma päikesevirvendust ja õige pea jõudsime viimase puuderivini. Taas nägime päevavalgust ja tundsime meretuule paitust nägudel - tundus, nagu jõuaksime mingisugusest inimestest tulvil ja õhuta hoonest välja vabasse õhku.

Metsast väljudes nägime meeldivat maastikku: meie ees avanes lai, madalikule tüüpilise muruga kaetud lagendik, sile ja vana nagu kivisõõri sees kasvanud madal rohi, mida ilmestasid liivatee, jumika ja karukeele õied. Otse üle selle kulges rada, mida mööda olime kõndinud, ja hakates üle serva allapoole astuma nägime ootamatult erakordselt lummavat väikest madalat kahekorruselist maja, mis seisis aiapeenarde ja muruga ümbritsetud väikeses õues. Selle taga kerkivat küngast oli kunagi kasutatud ilmselt kivimurruna, aga väga ammu, sest nüüd olid püstloodis seinad luuderohtu ja koeranaerist täis kasvanud ja nende all asus veesilm. Muruplatsi taga ja kõrval seisis puudesalu - valgepöögid ja kased -, mis ümbritses pooleldi lagendikku, kus maja ja aed paiknesid. Maja ise, mida lämmatasid kuslapuud ja ronifuksiad, tundus olevat tühi, sest korstnatest ei tõusnud suitsu ja akendele olid katted ette tõmmatud. Kui me ümber madala tara nurga keerasime, sai see mulje kinnitust, sest värava juures oli silt, mis teatas, et maja on möbleeritud ja välja üürida ja juhis, et vastav soov tuleb esitada St Caradocis resideeruvale maaklerile.

,,Aga see on ju miniatuurne paradiis," ütlesin mina. ,,Miks me ei võiks..."

Frank katkestas mind.

,,Loomulikult pole mingit põhjust, miks me ei võiks," ütles ta. ,,Tegelikult on olemas kõik põhjused, miks me peaksime. Võõrastemaja juhataja ütles mulle, et järgmisel nädalal läheb hotell rahvast täis, ja ta küsis, kui kauaks me jääme. Homme hommikul uurime seda asja, otsime maakleri üles ja võtame võtmed."

Järgmisel hommikul avasid võtmed meie pilgule maja võluva sisemuse, mis langes hästi kokku selle välisilmega, ja sama suurepärane oli asjaolu, et maakler sai meile pakkuda ka teenijaskonna. See koosnes trullakast ja asjalikust Cornwalli naisest, kes koos talle abiks oleva tütrega pidi tulema igal hommikul vara kohale, jääma sinna kuni õhtusöögi serveerimiseni ja minema siis tagasi oma majakesse St Caradocis. Kui see meile sobis, siis oli ta valmis tööle asuma kohe, kui me otsustame selle väikese maja üürile võtta. Tuli siiski arvestada, et ta ei jää sinna ööseks. Kui saime kinnitust, et ta on puhas ja vilunud kokk ja igas muus mõttes kompetentne, ei hakanud me rohkem uurima ja seadsime end kahe päeva pärast sisse. Üüri küsiti meilt ebaharilikult vähe ja minu kahtlustav meel manas majas ringkäiku tehes silme ette puuduva veevärgi või pliidi, mis läheb küll tulikuumaks, ent jätab ahjud külmaks nagu arktilise öö. Aga ükski taoline tuju rikkuv üllatus meid ei oodanud. Proua Fennell keeras kraane ja liigutas siibreid ja vaadanud maja asjalikult läbi, kinnitas pühalikult, et meil saab olema väga mugav. ,,Aga ööseks lähen ikka oma koju, härrased," lausus ta, ,,ja ma luban, et kella kaheksaks hommikul on vesi kuum ja teie hommikusöök valmis."

Me kolisime sisse samal õhtupoolikul. Meie kraam oli tund aega varem kohale saadetud ja kui me sinna jõudsime, olid reiskohvrid juba lahti pakitud, riided kappidesse paigutatud ja tee elutoas auramas. See ja selle kõrval asuv väike parkettpõrandaga söögituba moodustasid esimese korruse eluruumid. Söögitoa kõrval oli köök, mille võimalustega oli pr Fennell juba rahule jäänud. Teisel korrusel oli kaks korralikku magamistuba ja köögi kohal kaks väiksemat teenijatuba, mis pidid meie elukorraldust arvestades tühjaks jääma. Kahe magamistoa vahel oli vannituba, kuhu kummastki avanes uks. Kahe majas elava sõbra jaoks ei saanud miski olla ideaalsem ja midagi polnud üleliia. Proua Fennell pakkus meile imetlusväärse lihtsa õhtusöögi ja kella üheksaks oli ta köögiukse lukku keeranud ning lahkunud.

Enne magama heitmist jalutasime aias ja imestasime vedamise üle. Hotellis, mis oli juhataja jutu järgi hakanud juba rahvast täituma, oleks söögituba olnud sel õhtul lärmakas, saal inimesi täis ja kindlasti oli meeldiv vaheldus pesitseda selles rahulikus väikeses, aga ruumikas majas, kus meid teenindasid isiklikud abilised, kes saabusid koidu ajal ja lahkusid õhtul. Jäi üle vaid näha, kas see täiuslik teenijanaine, kes oli köögis nii asjatundlik, on ka hommikul sama täpne.

,,Aga ma ei saa aru, mis tema ja ta tütar ei taha öösiti siin olla," ütles Frank. ,,Nad elavad kahekesi all külas. Võiks arvata, et nad sooviksid oma majaukse lukku keerata ja säästa end hommikusest ja õhtusest kõmpimisest."

,,Karjainstinkt," ütlesin mina. ,,Neile meeldib teada, et nende läheduses, vasakul ja paremal, on inimesi. Minu meeldib teadmine, et inimesi ei ole. Mulle meeldib..."

Me pöördusime vesteldes aiavärava juurde, kus oli rippunud silt maja üürile andmise kohta, ja mu pilk libises hajameelselt üle lageda madalama niidu selle taga ja kohal kerkiva mustava metsaviiruni. Ja hetkeks ereda sähvatusena, mis kohe kustus, nägin ma seal valgust, otsekui oleks tõmmatud tikku, mis ei läinud põlema, See oli nähtav ainult sekundi jooksul, aga see pidi olema kusagil metsa sees, sest hele välgatus oli valgustanud männipuu tüve.

,,Kas sa nägid seda?" küsisin Frankilt.

,,Valgust metsas?" küsis ta. ,,Jah, seda on juhtunud mitu korda. Ainult hetkeks ja siis kaob jälle. Arvatavasti mõni talumees, kes on koduteel."

See näis väga mõistliku järeldusena ja miskipärast ei tahtnud ma sellele sügavamalt mõelda, mu teadvus kiirustas sellega nõustuma. Lõppude lõpuks, kes kõnniks veel tõenäolisemalt läbi metsa kui mitte mägismaa farmerid St Caradoci ,,Punase Lõvi" sulgemise ajal?

Ma ärkasin järgmisel hommikul väga sügavast unest selle peale, et sisse astus pr Fennell, kes tõi kuuma vett. Ma pidin pingutama, et taas ärkvelolekumaailmaga harjuda. Mulle tundus, et olin näinud väga selget und tumedatest ja hämaratest asjadest ning ohtlikest kohtadest, ja ehkki ma olin kindlasti maganud umbes kaheksa tundi järjest, tundsin end kummaliselt uimaselt. Hommikusöögi ajal oli Frank sõnakehvem, kui tal kombeks oli, aga siis tegime ikkagi plaane alanud päevaks. Ta ütles, et tahab minna taas metsa avastama, sellal kui mina oma tööd teen. Pärastlõunase golfiringi järel jooksime koos teed. Enne, kui ta ära läks ja mina oma asju tegema hakkasin, jalutasime kuumast hommikupäikesest õhkuvas vaikses aias ringi ja õnnitlesime end veel kord, et olime vahetanud hotelli selle paiga vastu. Läksime kivimurruna kasutatud kalju alla veesilma juurde, kust mina pöördusin tagasi maja poole ja tema omakorda suundus rohtukasvanud rada mööda valgepöökidest ja kaskedest koosnevasse metsatukka, millest ma rääkisin, et asuda oma avastusretkele. Aga ma polnud veel üle muruplatsi jõudnud, kui kuulsin, kuidas ta mind hüüdis.

,,Tule korraks siia," hõikas ta, ,,ma leidsin midagi huvitavat." Läksin tuldud teed tagasi ja puude vahele astudes nägin teda seismas kõrge musta värvi graniitrahnu juures, mille samblaroheline ülemine osa ulatus üle alustaimestiku.

,,See on monoliit," ütles ta erutatult. ,,See on samasugune nagu need seal kivisõõris. Võib-olla on siin olnud veel üks ring, aga see võib olla ka templikivi. See on sügaval maa sees, näib, nagu see olekski oma õigel kohal. Vaatame, kas leiame siit metsatukast veel mõne."

Ta tungis edasi rajast paremat kätt tihedalt kasvavate puude vahele ja mina, nakatudes tema entusiasmist, hakkasin uurima vasakut poolt. Õige pea leidsin ma veel ühe esimesega sarnase kivi ja minu avastushõikele vastas kajana tema oma. Tasuks intensiivse otsimise eest leidis ta veel ühe ja kui ma kivimurru veesilma juures metsasalust välja astusin, sattusin viiendale, mis oli kukkunud otseti veepiiril kasvavatesse kõrkjatesse.

Nendest leidudest tekkinud õhina järel loobusin ma loomulikult kavandatud kabinetitööst. Planeeritud golfiringi jätsime samuti tegemata ja kui me olime söönud korraliku lõunasöögi, jõudsime enne õhtut kindlaks määrata kogu paiga umbkaudse skeemi. Enamik kividest paiknesid maja poolringina ümbritsevas metsasalus ja mõõdulindi abil selgus, et need asuvad üksteisest võrdsel kaugusel, kuid ringi idapoolsete kivide vahe on täpselt kaks korda pikem. Majast lõuna poole jääval kaldapealsel oli mitu kivi puudu, aga pärast kaevamist oletatavates kohtades leidsime mulla seest igas paigas graniiditükke, mis näitasid, et kivid olid lõhutud ja kasutatud tõenäoliselt ehitusmaterjaliks, ja see Franki oletus leidis kinnitust siis, kui avastasime graniidikamakaid sama maja seinast, kus me elasime.

Ta oli üles märkinud kivide umbkaudse asukoha ja ta ulatas mulle paberi, kuhu oli oma plaani joonistanud.

,,Kahtlemata on see tempel," ütles ta, ,,idas on see topeltintervall, millest ma sulle rääkisin ja mis oli selle väravaks."

Ma vaatasin tema joonistust.

,,Siis seisab meie maja täpselt selle keskel," ütlesin.

,,Jah. Mis vandaalid need küll olid, et selle täpselt siia ehitasid," lausus ta. ,,Tõenäoliselt asub ohvrikivi kusagil selle all. Issand jumal, proua Fennell, õhtusöök valmis? Mul polnud aimugi, et kell on juba nii palju."

Taevas oli pärastlõunal pilve tõmmanud ja sellal, kui me õhtust sõime, hakkas tugevalt vihma sadama ja äike kõmistas mere kohal. Pr Fennell tuli sisse, uuris meie järgmise päeva toidusoove ja kuna kõik märgid näitasid, et lähenemas on tugev torm, küsisin, kas tema ja ta tüdruk ei tahaks ööseks kohale jääda, et pääseda läbi ligunemisest.

,,Ei, tänan, ma lähen nüüd ära," ütles naine. ,,Meil Cornwallis ei panda märjaks saamist pahaks."

,,Aga see pole teie reumale hea," ütlesin mina. Ta oli maininud, et kannatab selle haiguse käes.

Katmata akende taga välgatas üpris hele välgusähvatus ja vihma ladistas veelgi tugevamalt.

,,Ei, ma lähen nüüd ära," ütles ta, ,,sest juba on hilja. Head ööd, härrased."

Me kuulsime, kuidas ta köögiukse lukku keeras, ja varsti pärast seda möödusid tema ja ta tütre kogud aknast.

,,Isegi mitte vihmavarjusid," tähendas Frank. ,,Enne kui nad alla jõuavad, on nad läbimärjad."

,,Ma ei saa aru, miks nad siia jääda ei taha," ütlesin mina.

Frank asus peagi homseid plaane ette valmistama. Maja, nagu ta väitis, asus täpselt templi keskel. Täielike mõõtudega põrandaplaan oli kõik, mis tal homseks vaja läks, ja pärast elutoa, koridori ja söögitoa mõõtmist asus ta köögi kallale. Mina võtsin samal ajal ette töö, mida olin kavatsenud teha hommikul, ja lootsin enne magama heitmist vähemalt kaks tundi sellele pühenduda. Mul oli üpris keeruline keskenduda ja mõnda aega maadlesin valede alguslausetega ning tõmbasin kirjutatu maha, aga varsti saavutasin parema vormi ja olin juba rõõmsalt teemasse süvenenud, kui ta mind köögist hõikas.

,,Oh, ma ei saa tulla," vastasin, ,,ma teen tööd."

,,Ainult korraks, palun," hüüdis ta.

Ma panin sulepea käest ja läksin tema juurde. Ta oli köögilaua kohalt nihutanud ja rullinud kõrvale villase põrandavaiba.

,,Vaata siia!" ütles ta.

Põrand oli kaetud kohaliku kiviga, tõenäoliselt maja kõrval asuvast kivimurrust. Aga keskel paiknes piklik graniiditahvel, mille mõõtmed olid umbes kuus korda neli jalga.

,,See on ikka üks neetud suur kivi," märkisin. ,,Kummaline, et nad võtsid vaevaks selle siia vedada."

,,Nad ei vedanudki," ütles Frank. ,,Ma olen kindel, et see oli juba siin, kui nad põranda ladusid!"

Siis ma mõistsin.

,,Ohvrikivi?" küsisin.

,,Loomulikult. Graniidist ja otse templi keskkohas. See ei saa miski muu olla."

Korraga tabas mind mingisugune õudusevärin. Sellele samale kivile asetati emade käte vahelt rebitud noored poisid ja tüdrukud, käed ja jalad kinni seotud, ja preester, katnud ühe käega ohvri silmad, surus ränikivist noa siledasse valgesse kõrisse, saagides läbi kudede, kuni läbilõigatud arterist purskas veri... Franki käes oleva küünla hubiseva leegi valgel näis kivi märg ja tumedalt helkiv, ja kas oli see heli tõesti vaid katusel rabistava vihma ladin või hoopis trummipõrin, mis pidi summutama ohvri karjeid...?

,,See on võigas," ütlesin. ,,Ma soovin, et sa poleks seda leidnud."

Frank oli selle kõrval põlvili ja uuris kiviplaadi pinda. ,,Ma ei saa öelda, et ma sinuga nõustun," lausus ta. ,,See on lihtsalt viimane tunnismärk minu avastuse õigsuse kohta. Pealegi, oleksin ma selle leidnud või mitte, see oleks ju ikkagi siinsamas."

,,Olgu, ma lähen teen oma tööd edasi," sõnasin mina. ,,See on mõnevõrra rõõmsam kui ohvrikivid."

Ta naeris.

,,Ma loodan, et see on sama huvitav," ütles ta.

Kui ma tagasi läksin, siis selgus, et ei ole, ja kuidas ma ka ei püüdnud, ma ei suutnud tabada seda huvi, mis on vajalik mis tahes töö edenemiseks. Mu pilk ei suutnud püsida sõnadel, mida ma kirjutasin, ja mis puutub mu mõtetesse, siis libisesid need vaid väga pealiskaudselt üle sellest, mis nõudis keskendumist ja tähelepanu. Neil oli tegevust mujal. Ma leidsin end silmitsemas toa varjulisi nurki, aga seal ei olnud midagi, ja mu hingele hakkas rõhuma mingisugune imelik pimedus, tumedam kui see, mis rõhus seda maja. Sellega segunes hirmutunne, ehkki ma ei saanud aru, mida ma kardan, aga peamiselt oli see mingit sorti meeleheide ja masendus, seni veel kauge ja ebamäärane, aga see oli haaramas mind vaikselt oma haardesse... Kui ma seal niimoodi istusin, sulepea ikka veel käes, ja püüdsin neid häirivaid ja rahutukstegevaid tundeid analüüsida, kuulsin köögist, mille ukse olin tagasi tulles lahti jätnud, Franki ärevat hõiget.

,,Halloo!" hüüatas ta. ,,Mis asi see on? Kas seal on keegi?"

Hüppasin toolilt püsti ja läksin tema juurde. Ta seisis pliidi lähedal, hoides küünalt kõrgel, ja vaatas aeda viiva ukse poole, mille pr Fennell oli lahkudes lukku keeranud.

,,Mis lahti?" küsisin.

Ta pööras pea minu poole, ehmatades mu häält kuuldes.

,,Kummaline," ütles ta. ,,Ma mõõtsin parajasti kivi, kui mulle tundus, et nägin silmanurgast, et see uks on lahti. Aga see on ju lukus, eks ole?"

Ta katsus linki, aga uks oli päris kindlasti lukus.

,,Optiline meelepete," ütles ta. ,,Olgu, praeguseks on siin kõik. Aga milline õhtu! Rõhuvalt kõhe, kas pole? Ja õhk seisab täiesti paigal."

Me läksime tagasi elutuppa. Ma panin oma vaevaliselt edeneva käsikirja kõrvale ja me võtsime välja kaardipaki, et mängida piketti. Aga pärast esimest partiid tõusis ta haigutades püsti.

,,Ma tõesti ei usu, et suudan järgmise mängu lõpuni ärkvel püsida," ütles ta. ,,Ma olen nii unine. Lähme hingame natuke värsket õhku - sadu näib olevat lõppenud - ja heidame siis magama. Või on sul plaanis veel tööd teha?"

Ma polnud kavatsenud tööga jätkata, aga tema ettepanek sundis mind meelt muutma ja veel kord proovima. Mind rõhus mingisugune salapärane ängistus ja kõige targem tegu oli sellega võidelda.

,,Ma üritan veel pool tundi," ütlesin, ,,ja vaatan, kuidas see kulgeb," ja järgnesin talle maja esiukse juurde. Nagu ta õigesti ütles, oli sadu lakanud, aga pimedus oli läbitungimatu ja ettevaatlikult jalga jala ette tõstes astusime kruusarajal mõned sammud maja nurga poole. Seal valgustas lamp elutoa aknast ringikujuliselt maapinda ja näha olid vihmaveest läikivad lillepeenrad. Ehkki oli öö, oli väljas endiselt nii palav, et kruusarada auras. Midagi muud polnud näha, ei muruplatsi ega mäenõlva, mis viis üles männimetsani. Kuid seal niimoodi seistes nägin ma kõrgemal, samamoodi nagu eelmisel õhtul, valgust liikumas. Nüüd tundus see aga olevat metsast väljaspool, sest selle kulgemist ei katkestanud puutüved.

Ka Frank märkas seda ja osutas sõrmega.

,,Täna on liiga märg," ütles ta, ,,aga ma teen ettepaneku minna homme õhtul sinna üles ja vaadata, kes need öised uitajad on. See tuleb siiapoole ja seal on veel üks."

Samal hetkel nägime, kuidas süttis kolmas tuli ja kadus kohe.

Ma tegin teoks oma kavatsuse üritada veel töötada, aga sellest ei tulnud midagi välja, ja varsti märkasin, et mu silmad hakkavad kinni vajuma lehekülje kohal, mis koosnes ainult mahakriipsutustest. Mu pea vajus rinnale ja ma jäin tukkuma, tukastusest sai uni ja kui ma üles ärkasin, nägin, et lamp on lõpuni põlenud ja taht hõõgub. Mulle tundus, et ma olen tulnud tagasi kusagilt väga kaugest kohast, ja ainult pooleldi ärkvel olles süütasin küünla, puhusin lambi ära ja astusin akende juurde, et need riivi panna. Ja siis jättis mu süda löögi vahele, sest mulle näis, et keegi seisab õues ja vaatab läbi klaasi sisse. Aga see pidi olema unesegane ettekujutus, sest kohe siis, taas täiesti ärkvel, jõllitasin ma iseenda peegeldust, mille heitis aknale küünlaleek. Ma ütlesin endale, et see, mida ma nägin, ei saanud olla miski muu, aga kui ma trepiastmete kääksudes teisele korrusele läksin, küsisin endalt, kas ma ikka tõesti usun seda...

Kui ma pärast pikka, aga mitte kosutavat ööd järgmisel hommikul riidesse panin, hakkasin pead murdma ühe ammuse unustatud asja üle, millele olin üritanud eelmisel päeval seletust leida. Elutoas seisis raamaturiiul paari või kolme tosina köitega ja valinud neist ühe või kaks, olin märganud nende sisse kirjutatud Samuel Townwicki nime. Ma teadsin, et olin näinud seda nime mõned kuud tagasi mingisuguses ajalehes, aga ma ei suutnud meenutada konteksti, millega see seondus. Aga nime kordumise järgi nendes raamatutes oli loogiline oletada, et tegu oli selle maja omanikuga. Seda üürile võttes ei olnud mehe nimi välja tulnud, sest maakleril oli täisvolitus ja meie kahe nädala eest ette makstud summa järel oligi leping sõlmitud. Aga tol hommikul jäi see nimi mind ikkagi kummitama ja kuna mul oli St Caradocis ka natuke muud tegemist, otsustasin sinna jalutada ja maakleri käest asja konkreetselt järele küsida. Frank oli oma plaaniga liiga hõivatud, et minuga kaasa tulla, nii et asusin üksinda teele.

Rusutuse ja sünge eelaimduse tunne oli sel hommikul rõhuvam kui eales varem ja see kuues meel, mis ei vaja toimimiseks kõne ega keelt, ütles mulle, et mu sõber tunneb sama seletamatut raskust. Aga kui ma jõudsin majast vaevalt viiekümne jardi kaugusele, kadus see koorem mu õlgadelt, ja ma tundsin taas rõõmsat elevust, mis on taolistel hommikutel kohane. Eelmisel õhtul sadanud vihm oli õhu puhtaks pesnud, merelt puhus kerge tuuleke ja ma nautisin suurepärast hommikut, otsekui oleksin mingisugusest tunnelist välja astunud. Külas valitses pühadeaegne sagimine: hr Cranston võttis mind vastu viisakalt uurides, kas me oleme pr Fennelli tööga rahul, ja kui ma kinnitasin talle, et sellega on kõik korras, asusin asja juurde.

,,Omanik on härra Samuel Townwick, eks ole?" küsisin.

Maakleri naeratus tuhmus veidi,

,,Oli, sir," ütles ta. ,,Mina tegutsen pärijate volitusel."

Korraga sähvatas mul mälus midagi sellest, mida olin püüdnud varem meelde tuletada. ,,Mulle hakkab meenuma," laususin. ,,Ta suri ootamatult ja viidi läbi uurimine. Ma tahan ka ülejäänut teada. Kas poleks parem, kui te mulle sellest räägiksite?"

Ta pilk vilksas kõrvale ja peatus taas mu näol.

,,See oli üks väga valus lugu," ütles ta. ,,Pärijad muidugi ei taha, et sellest räägitakse."

Veel üks mälupilt sellest, mille olin juba unustanud, hakkas mu silme ees välkuma.

,,Enesetapp," ütlesin. ,,Nagu tavaliselt, pandi diagnoosiks vaimuhaigus. Ja... ja kas sellepärast ei tahagi proua Fennell selles majas magada? Ta läks eile õhtul paduvihmaga oma koju."

Ma andsin talle meelsasti lubaduse kõik salajas hoida, sest mul polnud vähimatki soovi sellest Frankile rääkida, ja mees jutustas mulle toimunust. Härra Townwick oli olnud mitu päeva väga depressiivses meeleolus ja ühel hommikul olid kohale tulnud teenijad leidnud ta lebamas köögilaua all, kõri läbi tõmmatud. Tema kõrval põrandal oli verega kaetud ja kummalise kujuga terav ränikild. Haava sakilised servad olid kinnitanud kahtlust, et ta oli nüsinud oma kaela, kuni oli kägiveeni katki lõiganud. Mõrv välistati, sest ta oli tugev mees ja tema kehal ega tubades polnud mingeid võitluse jälgi, samuti polnud märki, et mõni ründaja oleks majja pääsenud. Mõlemad köögiuksed olid seestpoolt lukustatud, tema väärtuslikumad asjad alles ja tema surnukeha asukoha järgi sai teha ainsa loogilise järelduse, et ta oli heitnud laua alla pikali ja seal endalt ise tahtlikult elu võtnud... Ma kinnitasin veel kord, et ei räägi sellest kellelegi, ja läksin välja.

Nüüd ma teadsin, mis oli olnud mu nimetu õuduse ja ängistuse allikas. See polnud Townwicki vaim, mida ma kartsin, see oli see vägi, mis iganes see ka polnud, mis oli sundinud teda end ohvrikivil tapma.

Ma kõndisin taas mäenõlvast üles. Aed leegitses juulipäikeses ja õhus võis tajuda kohta ümbritsevat tüünet rahu. Aga vaevalt olin ma metsatukast mööda jõudnud ja astunud ringi sisse, kui nähtamatu rõhuv raskus hakkas mind taas vaevama. Seal oli midagi, midagi kohutavat, halvaendelist ja võimsat.

Ma leidsin Franki elutoast. Ta oli süvenenud oma plaani ja ta võpatas, kui ma sisse astusin.

,,Tervitus!" ütles ta. ,,Ma olen nüüd kõigi mõõtmistega lõpule jõudnud ja ma tahan pihta anda ja plaani täna valmis saada. Ma ei tea miks, aga ma tunnen, et pean sellega kiirustama ning selle lõpule viima. Ja mul on täiesti kirjeldamatu masendushoog. Ma ei oska seda selgitada, aga nii või teisiti on tegevus parim ravim. Mine söö lõunat, mul pole üldse isu."

Ma silmitsesin teda ja nägin, et tema näos oli toimunud mingi sõnades väljendamatu muudatus. Tema silmis elas hirm, mis pärines seestpoolt - ma ei oska seda kuidagi teismoodi kirjeldada.

,,Kas midagi on halvasti," küsisin.

,,Ei, lihtsalt masendus. Ma tahan tööga edasi jõuda. Täna õhtul peame vaatama minema, millest need tuled tekivad."

Ta istus kogu õhku keskendunult oma töö juures ja alles hämardudes ajas ta end püsti.

,,See on nüüd valmis," sõnas ta. ,,Püha jumal, on see alles vägev tempel! Ja ma olen kohutavalt väsinud. Ma lasen õhtusöögini silma looja."

Ründav hirm võttis mu piiramisrõngasse. See näis sisse imbuvat tihenevast hämarusest avatud akende kaudu, see koondas oma vägesid väljaspool maja ja oli valmis toetama nende rünnakut. Ja ikkagi - kui lapsik oli sellele järele anda. Selleks ajaks olime majas kahekesi, sest olime öelnud pr Fennellile, et sellise kuumaga piisab meile külmast toidust, ja sellal kui Frank magas, kuulsin ma, kuidas köögi välisuks kinni keerati ja naine läks koos tüdrukuga akna eest mööda.

Lõpuks Frank liigutas end ja ärkas. Ma olin süüdanud lambi ja nägin, kuidas ta kobab käega kuuetaskut. Ta võttis taskust väikese eseme ja sirutas selle minu poole.

,,Ränikivist nuga," ütles ta. ,,Ma leidsin selle täna hommikul aiast. Selle tera on väga vahe."

Tundsin, kuidas hirmuvärin juuste all üle mu peanaha jooksis ja ma hüppasin püsti.

,,Kuule," laususin, ,,sa pole täna jalutamas käinud ja see tekitabki sul depressiivset meeleolu. Lähme alla ja õhtustame hotellis."

Lambivalgus ei ulatanud tema näoni ja sellest hämarusest kõlas veider naerukõkutus.

,,Aga ma ei saa," ütles ta. ,,Kui kummaline, et sa ei saa aru, et ma ei saa. Nad on maja ümber piiranud ja väljapääsu ei ole. Kuula! Kas sa ei kuule trumme ja kuidas nende pasunad kisavad? Ja nende käed on kõikjal minu ümber. Issand! Kohutav on surra!"

Ta tõusis püsti ja hakkas imelike lühikeste lohistavate sammudega köögi poole liikuma. Ma olin ränikivist noa lauale asetanud ja nüüd haaras ta selle pihku. Arvukate nähtamatute olendite põhjustatud õudus haaras mu enda haardesse, aga ma teadsin, et nende sihikul ei ole mitte mina, vaid tema. Nad valgusid sisse, mitte ainult läbi akende, vaid ka läbi maja tugevate seinte. Väljas murul liikusid tuled, aeglaselt ja distsiplineeritult.

Ma kontrollisin ikkagi veel oma käitumist, meile nii tihedalt peale suruva jõu lähedus ja jäledus andsid mulle julgust ja kaitset meeleheite eest. Ma hüppasin püsti, sööstsin köögiukse juurde ja surusin selja selle vastu.

,,Sa ei lähe sinna," ütlesin. ,,Sa pead koos minuga sellest välja tulema. Võta end kokku, Frank. Me võime veel hakkama saada - kui me välja aeda jõuame, oleme pääsenud."

Ta ei pööranud mu sõnadele tähelepanu, tundus, et ta ei kuulegi mind. Ta pani mulle käe õlale ja ma tundsin, kuidas ta sõrmed tungisid läbi lihaste ja nõelasid nagu teraspulgad liha all olevat luud. Temasse oli tunginud mingisugune maniakaalne vägi ja ta tõmbas mu kõrvale nagu udusule.

Jäi üle ainult üks võimalus. Lõin talle vaba rusikaga kõigest jõust vastu lõuga ja ta kukkus nagu post põrandale pikali. Sekunditki viivitamata haarasin tal põlvede ümbert kinni ja hakkasin ta teadvuseta liikumatut keha ukse poole vedama.

On raske sõnadesse panna seda, mida need järgmised minutid endast kujutasid. Ma ei näinud midagi. Ma ei kuulnud midagi. Ma ei tundnud endal nähtamatute käte puudutust, aga ma ei suuda kujutleda suuremat keha ja hinge tükkideks rebivat meeletut valuagooniat, mis oleks olnud võrreldav selle nähtamatu kurjuse pöörisega, mis mind ümbritses. Ma ei võidelnud ühegi nähtava vaenlasega ja selles olukorra õudus seisneski, sest ma olen kindel, et ühegi surnu surematu vaim ei suudaks esile kutsuda taolist halvavat hirmu.

Enne kui need käega mittekatsutavad väehulgad olid minu ja mu teadvuseta koorma lõplikult sisse piiranud, suutsin ma ta välja murule tarida, ja alles siis tabas mind see ründav vägi oma täie võimsusega. Minu ümber virvendasid veidrad tuled ja õhk täitus pomisevatest häältest, ja kui ma vedasin Franki üle rohuplatsi, näis ta aina raskemaks muutuvat, kuni see, mille kallal ma rahmeldasin, polnud enam inimese keha, vaid miski, mida oli peaaegu võimatu paigalt liigutada, nii et ma pidin tõmbama ja hingeldades peatuma ja siis jälle tõmbama.

,,Jumal, aita meid mõlemaid," kuulsin end pomisemas. ,,Päästa meid meie viirastuslike vaenlaste käest..." Ja ma tõmbasin taas ning peatusin hingeldades. Metsatuka kaarekujuline serv, kus seisis kivisõõr, oli juba väga lähedal ja ma keskendusin veel viimaseks pingutuseks, sest teadsin et mu võhm on väljas ja varsti pole mul võitlemiseks enam üldse mingit jõudu.

,,Kõige pühama nimel ja kõigekõrgema väe juures," karjusin ma täiest kõrist ja peatusin hetkeks, kogudes kokku neid viimaseid tahtejõu raase, mis mul alles olid. Ja siis kummardusin, mu jalgade pinges kõõlused lõtvusid, kui Franki raske keha minu järel lohises, ja ma astusin ühe sammu ja veel ühe ja me olime jõudnud metsatukast ning sellelt neetud maa-alalt välja.

Ma ei tea, mis juhtus pärast seda. Ma olin kukkunud otseti üle tema ja kui ma taas teadvusele tulin, ta liigutas ja mu näo vastu puutus märg rohi. Eemal seisis maja, elutoa aknal põles endiselt lamp, meie ümber oli vaikne öö ja pea kohal selge tähistaevas.

Jutt: Nimetagem seda õilsuseks (Mairi Laurik)

Üksildus hinges, pilk langenud lehtede hunnikutel, kondas Joogip mööda novembrikuiseid tänavaid. Oleks mul keha, ohkas Joogip, pilk värvilistel lehtedel, siis oleks mul ka värv. Oleks mul elu, õhkas ta pubiakendest sisse vaadates, oleks mul ka õlu. Oleks mul süda, irvitas ta koole uudistades, küllap oleks siis ka tunnistus. Kuid just neid asju Joogipil ei olnud - ei keha, elu ega südant; ei värve, tundmusi ega värskendavat jahedat jooki sõrmede vahel.

Õigupoolest polnud Joogipil isegi sõrmi. Ta oli vari. Midagi, mis on kord siin ilmas olnud, seejärel minema tõmmatud, kuid mälestuste ja mõtete kujul endiselt kuuenurkapidi kinni jäänud. Kunagi, siis kui ta veel Jaagupina Tartus ringi töllerdas, sõpradega õlut jõi ja ülikoolis tudeerimist imiteeris, sattus ta vindise peaga avariisse. Sellest avariist või avarii idiootsusest (sellest, kuidas Jaagup Kerstile armastust avaldades maanteel purjus peaga auto ette astus) kirjutas üks noor kirjanikunärakas kohe lühiloo, mis ahvikiirusel avaldati, autorile kasti odavat veini sisse tõi ja Jaagupi hinge vaakuva olemuse selle maailmaga sidus.

Elu Jaagupist küll lahkus, kuid vari jäi siia, Joogipina sügiseses poris kooserdama ja uut elu ootama. Esmalt haaras olematuse ehmatus Joogipi endaga, kuid veel enne suve lõppu leidis Joogip end innukalt haudu külastamas ning surnutelt abi ja infokillukesi kogumas. Keeruline oli see töö ühe varju jaoks! Elavad võisid haudu lahti kaevata, kui soovisid; zombid suutsid surnuid väänata, kurnata ja rebestada kaevamatagi, kuid vari ei saanud olevaga kuigi tugevalt suhestuda. Selle vähese, mida vari maailmas teha suutis, võis kokku võtta kolme märksõnaga: sosistamine, läbistamine ja valguse ette jäämine. Ainult mõneks tunniks igal täiskuul sai Joogip end tahkemana tunda ja maailma veidigi mõjutada. Kuid visadus viib sihile, kinnitas ta endale, ja mõne kuuga õnnestus Joogipil siiski saada olulisi teadmisi oma eksistentsi (või selle puudumise) põhjustest ja muutmise võimalustest. Temal, kirjasule abil särgiservapidi maailmaga ühendatul, oli siiski üks võimalus saada uus elu koos õlle, hingamise ja võimalik et ka kättemaksuga.

Uue elu hankimises, mis paistis surnute seas halvasti hoitud saladus olevat, polnud iseenesest midagi ülemäära keerulist - vaja oli kõigest kuldjuukselist tütarlast, tema verd täiskuuööl, sel ainsal tunnil, mil Joogip oma varjukehaga rituaalset nuga käes sai hoida, ning viitteist kuldraha.

Kuldrahad olid tänu ühele kunagisele parunile Joogipil juba sama hästi kui käes, oodatud täiskuu öötund lähenemas ja kui nüüd ühe kuldjuukselise ka sobivasse kohta meelitada suudaks, saaks Joogip uue võimaluse - olgu siis elamiseks või mõistlikul moel suremiseks.

Proovigu nad ise ette kujutada, mis tunne see on, kui tuul sinust kogu aeg läbi puhub, porises Joogip. Mitte ainult peast, kus enamikul inimestest suurt midagi pole, vaid ka kätest ja kõhust ja kõigest, mis kunagi oli olnud nii meeldivalt materiaalne ja täis elujõudu.

Omaenese rütmi astudes, viisid Joogipi sammud tol õhtul juba kümnendat tiiru vana surnuaia lähedale - sinna, kus peitusid kuldmündid ja vajalik nuga, sinna, kust puudus kuldjuukseline tütarlaps. Kes kurat selle rituaali välja mõtles, ei suutnud Joogip end enam vaos hoida. Nagu vene muinasjutust - ikka kuldjuukseline tütarlaps, palju verd ja natuke raha.

Kõle novembrituul ulgus pimeduses tühjenevatel tänavatel. Laternad õõtsusid ettepuhutud rütmis ja ebamääraselt kollased valguskillud porilompides muutsid olemise sootuks ebamaiseks. Lehed juba sahisesid Joogipi jalge all, andes teada olemisväärse hetke peatsest algusest. Nüüd oli aega vaid paar tundi - veidi aega ettevalmistuseks ja tund rituaaliks. Kui Joogip lähema tunni jooksul kuldjuukselist tütarlast ei leia, jääb ta varjuna sombusesse ilma veel vähemalt kuuks ajaks, nentis Joogip kibeda selgusega.

Just nagu tellimise peale silmas Joogip üht tütarlast lähenemas. Lambivalgusest väljas olles paistis tütarlapse sale figuur varjudega tantsivat. Joogip ümises endamisi laulu, mis tüdruku puusadetööga kokku sobitus. Saledad jalad kõrgekontsalistes saabastes klõbisesid lähemale ja kui järgmise tänavalaterna valgus tüdruku juustele paistma hakkas, särasid need kuldsetena.

Joogip hiilis lähemale, peitis end kord laternapostide taha, siis raagus puu varjule seistes ja oli valmis tegutsema. Tüdrukut puudutada ta veel ei tohtinud, mitte enne rituaali algust. Sestap viskas Joogip kivi paari meetri kaugusel asuvasse lompi, püüdes sel moel neidu õiges suunas astuma hirmutada. Tüdruk võpatas, tõmbus hetkeks teeservale lähemale, kuid jätkas siiski sihikindlalt liikumist.

Joogip puhus lehed tiirlema, kriipis küünega vastu lähimat kivi, huikas korra ebamäärasel lastud öökulli häälel ja viskas end valgussõõri servale laibana pikali. Tüdruk tõmbas mantlihõlmad tihedamalt ümber keha ja kiirustas edasi. Nüüd oli tema sammus juba ebakindlust, hõõrus Joogip heameelest käsi. Veel natuke ja ta suudab vaese kuldkihara suunata just sinna, kuhu vaja - sepistatud ohvrinoa juurde.

Vaikne rütmiline heli tõmbas Joogipi tähelepanu tüdrukult eemale. Silmi kissitades märkas Joogip võõrast varju tänavanurgalt lähenemas ja hirmutamispositsiooni võtmas. Miks just nüüd, siunas Joogip tigedalt. See siin oli tema kuldjuukseline piiga ja mitte tolle teise lurjuse oma! Kogu Joogipi tähelepanu pöördus saabujale. Joogip sirutas end laterna poole, kõrgudes nüüd suursuguse ja õõtsuvana kollases tehisvalguses. Võõras vari peatus hetkeks, irvitas seejärel ja astus Joogipist mööda, otse tüdruku selja taha.

Joogip rahunes hetkeks - ka teine vari ei saanud neidu puutuda, kui soovis kuldkiharat elurituaaliks kasutada. Reeglid olid selged ja kõikidele kehtivad. Vari pidi suutma kuldkihara õigesse kohta meelitada, neidu seejuures puudutamata. Ohver pidi olema puutumatu teda välja valinud varju pimedusest. Kui ohvrit puudutada ja siiski kombetalitus läbi viia, tõi see ilusal päeval kaasa varju kohese huku. Halval päeval... Joogip võdistas end tahtmatult. Seda, mis halval päeval juhtuda võiks, ei tahtnud ta isegi sõnastada, läbielamisest rääkimata.

Rahu oli aga petlik ja hajus hetkega, kui võõras vari sealt samast madala kivimüüri vahelt valged siidkindad haaras ja Joogipile irvitas: "Valge naturaalne siid - nii tavaline ja kõiki surnuaia rituaale abistav. Ma olen aastaid kildhaaval valmistunud! Kindad tõin siia juba mullu," ümises võõras vihastama ajava rahuga, kui teist kinnast kätte tõmbas. ,,Sinusugusel varjunolgil pole täna lootustki!"

Siidkinnastega vari haaras tüdrukust. Kõlas karjatus, kuldjuus püüdis halvasti nähtava vaenlase käte vahelt välja rabeleda ja Joogip kargas kogu oma eksistentsi mängu pannes juurdetungijale kallale. Tüdruk kukkus varjude kõrvale mudasele maale, kuid kriiskas endiselt kogu hingest. Joogip kiskus küüntega teist varju, kraapis tollelt tükikesi, pressis oma rahutu rusika sügavale teise sisemusse ja väänas.

Võõras vari polnud samuti mingi kohtlane nann, vaid võitles jõuliselt vastu nii, et ka Joogip jupikesi oma hämarast olemusest kaotas. Tema nägemine hägustus löökidesajust, pooled sõrmed vedelesid tänavamudas koos varjuga Joogipi maksast, võõra kopsust ja veel loendamatute pisemate kehakildude varjudega. Kõik läbisegi - pisemad ja suuremad varjud, omad ja võõrad kehaosad. Kuid kaklus kestis ikka veel ja ikka veel muutus tänav üha varjulisemaks, kui hallide kehade killud suvalistes suundades lendasid, luues tillukesi pimenduse auke ja muutes laternavalgusega tänava ebamaiselt tähniliseks.

Viimaks suutis Joogip oma vastasest siiski üle olla, sundides siidkinnaste omaniku kiunudes eemale jooksma. Kuid selleks hetkeks oli ettevalmistusaeg otsa lõppenud. Joogip neelatas mõrult - veel vähemalt kuu peab ta vaatama teisi õlut joomas. Veel kuu aega läbistab tuul iga tema kehaosa, vihjates jäise aususega Joogipi olematusele.

Ta pööras pilgu tüdrukule, kes enam ei karjunud, kuid värises teepervel, kähises ärritunud kurgust ja jõllitas Joogipit hirmunud silmadega. Küllap polnud kuldjuukseline varem täiskuu öist varju kohanud. Liiati veel kahte korraga, nentis Joogip, kui oma sõrmede varje tänavalt kokku korjas. Joogip teadis, et veel loetud minutid näeb ta peaaegu inimese moodi välja, kui välja arvata hall värvus, kuid pimedal novembriööl oli kõik nii ehk naa hall nagu vari. Veel viimaseid minuteid oli Joogip peaaegu inimene selle asemel, et mõne minuti pärast päris inimene olla.

"Sa päästsid mu," kähises tüdruk sosinal.

Joogip ohkas. Ta ulatas käe ja aitas tüdruku püsti. "Nii vist läks jah."

"Miks?" lendas tüdruku huulilt küsimus.

"Nimetagem seda õilsuseks," kehitas Joogip mühatuse taustal õlgu. Ta püüdis keskendunult sõrmi õigete köntide otsa paigutada.

"Ei, mitte miks, vaid... Ahh, ma ei tea isegi!" vuristas tütarlaps. "Tegelikult tahtsin hoopis tänada."

"Sel juhul," küpses Joogipi peas idee ja ta naeratas õnnelikult, "oled sa ehk nõus minuga veel korra kohtuma? Ütleme kahekümne üheksa päeva pärast kell pool kaksteist õhtul siinsamas?"

Kuldjuukseline tüdruk noogutas ja seadis sammud kodu poole. Väreleva kergusega liikusid jalad teineteise ette ja temagi naeratas - tema elu kõige hirmsamast kogemusest oli sündinud midagi ilusat, ehk isegi romantilist? Muidugi kohtub ta oma päästjaga veel. Kindlasti!

Jutt: Softiuuendus ( Jakob Rosin)

Kui ma bussist väljusin ja mingi suvalise - ilmselt kinnimakstud - reklaamtibi kõhul kosmoseturismi firma Galdrive logo nägin, üle ta rinna vilkumas kiri ,,unistuste reis taeva," siis mulle aitas. Istusin tüdinenult peatuse pingile ja võtsin prillid eest. Maailm muutus kohe tühjemaks. Ma ei näinud enam poolt taevast täitvat infovälja uuemate uudiste, fotode, videote ja interaktiividega, silmanurgast oli kadunud twitteri uudisvoog, teine silm ei näinud enam facebooki ning kellaajast ja praegusest õhutemperatuurist polnud mul aimugi, mööda sõitva takso valmistamisaastast, kiirusest ja sõidukõlblikkusest rääkimata. Katsin silmad peopesadega. Värskendavalt pime oli.

Need prillid. No need kuradi prillid olin ma saanud eile õhtul Antonilt, kes ütles, et jube ägedad on ja kuna tema neid nüüd Eestis kah kohandab, siis on tal neid palju. Et võtku ma ja katsetagu. Eks ma siis paningi need prillid ette. Esimesed paar tundi oli tõesti äge: pidevalt silme ees istuvad inforead ja ühe mõtte kaugusel olev lisainfo ükskõik mis liikuva või liikumatu, elus või eluta objekti kohta. Tegelikult ka, mulle tõsiselt meeldis anda prillidele käsk leida lühim tee koduni. Mu silme ette tekkis kaart lühima teekonnaga ning bussipeatusele lähenedes sähvatas ülemisse prilliklaaside serva taimer bussini jäänud ajaga, bussi jõudes valideerisid prillid ka minu tallinlase sõiduõiguse ja näitasid seejärel valikut rahustavatest ja mitte nii rahustavatest videolõikudest, enne minu peatuse jõudmist katkestati video ja muudeti klaasid taas läbipaistvaks. No on tehnika! Aga kui ma hommikul ärkasin, oli mingi jama. Panin prillid ette ja läksin hambaid pesema. Miskipärast näitasid prillid minu hambapasta kohal väikest ekraani uue ja parema hambapastaga. Kraanikausile tekkis punane rist ja kiri "Osta Peetri Kaussidest uus ja parem!". Teekannust tõusvast aurust sööstis välja uue automaatkannu reklaam. Iga pagana asi reklaamis endast paremat ja uhkemat. Avasin mõttelise viipe abil Antoni vestlusakna.

"Kuule, kust ma nondele prillidele spämmifiltri saan?"

"Mis spämmifiltri?"

"No eile oli kõik OK, nüüd on iga asja peale vaadates kohe kolm reklaami näos."

Ta lubas uurida. Kuid pärastlõunaks ei olnud Antonist midagi kuulda. Mul oli kõik silme eest juba nii kirju, et ma pidin korraks prillide virrvarrist puhkama. No ja kui ma seal bussipeatuses, nägu kätega kaetult, istusin, kukkusid eest võetud prillid piiksuma. Panin nad pahaselt ette.

"Süsteemitarkvara uuendus, versioon alfa13," teatas kiri.

"Anton, lõpuks ometi," mõtlesin. No veame selle apteidi alla, vaatame mis saab. Neli sekundit hiljem oli 40 gigane fail alla laetud ja soft uuendatud. Ja oh imet. Reklaamid olid kadunud. Saabuv buss oli tavapäraselt kollane ja ei kandnud enam "Olli omnibussid!" hüüdlauset ning bussi ootava miniseelikus neiu rinnalt oli kadunud reisifirma reklaam. Küll on hea jälle normaalselt elada, mõtlesin ma ja astusin bussi. Järgmine hetk tabas mind veoauto.

*

"Aga, mis pani ta veoauto ette astuma?"

"Prillid. Neid õnnetusi juhtub praegu igal pool. Keegi laadis serverisse üles tarkvaraparanduse, mis hakkab näitama inimestele valeinfot. Üle kogu maailma on prillikasutajate seas surmajuhtumeid."

"Aga kuidas on see võimalik?"

"Keegi ei tea."

Kaks surnukuuri töötajat tõstsid Kalevi keha kärule ja viisid minema.

"Minu meelest on FM raadio ikka kõige parem," ütles neist tagumine, enda järel rasket ust sulgedes.

*

"Kalev, Kalev, ärka!"

Malle ärev hääl tungis mu teadvusse.

"Mhhhh, mis on?"

"Sa rabelesid ja siplesid unes," teatas ta.

,,Mnja, eks ma vist rabelesin. Nägin unes siukseid nutikaid megaprille. Üks on kindel, ma ei osta endale kunagi videoprille. Kui siis väikse holoteleka ainult."

"Magame edasi."

*

Hommikul helistas mulle Anton ja pakkus nutiprille.

Tõlkejutt: Abistav käsi (Norman Spinrad)

Tõlkinud Rauno Pärnits.

ESIMENE KONTAKT MAAVÄLISE TSIVILISATSIOONIGA.

Houston. NASA kinnitas, et Barnardi tähelt lähtuvad anomaalsed raadiosignaalid, mille SETI teadlased kuu aega tagasi avastasid, on kahtlematult tehislikku päritolu.

"Me pole veel signaale dekodeerinud, kuid need on ilmselgelt andmepaketid," teatas NASA meeskonna juht dr. Henry Brancusi. "Need korduvad iga 33 tunni järel. Kõige kummalisem aga -- lähima eluks sobiliku alaga tähena oli Barnard üks esimesi SETI teadlaste uurimissihtmärke, kuid siiani poldud avastatud mitte midagi. Nad oleks justkui alles äsja eetrisse jõudnud."

Science News

KOSMOSETELESKOOP AVASTAS ASUSTATUD PLANEEDI

Lunagrad. Suurim Euroopa Kosmoseagentuur kinnitas arenenud tehnoloogilise tsivilisatsiooni olemasolu Barnardi tähe neljandal planeedil. Kuu tagaküljel paiknev GESA hiiglaslik optiline maatriksteleskoop avastas planeedi perfektsel geosünkroonsel orbiidil ketta satelliidisuurustest objektidest.

"See ei saa olla midagi muud," ütles Leonid Võinkov, MOA jaama direktor. "Me näeme kõrgeltarenenud tsivilisatsiooni. Pole enam põhjust kahelda, me võtame tõepoolest vastu teateid Barnardi tähe neljanda planeedi intelligentsetelt olenditelt."

L'Espresso

TÄHTEDEVAHELINE PRIME TIME

New Hollywood. Universal-Toho-Disney Productionsi direktor Jack Kovacs teatas täna, et UTDP tehnikutel on õnnestunud Barnardi tähe ülekannete dekodeerimine.

"See on televisioon, mis muu?" ütles Kovacs reporteritele. "Teadlased võivad küll proovida sealt kätte saada kavalaid võrrandeid, kuid mina teadsin, et see ei saa olla asja tuum. Ma pean silmas, et kui meie teeksime neile ülekannet, kas me ei saadaks siis midagi tõeliselt väärtuslikku? Ülekande kvaliteet ei ole päris professionaalne, kuid me viime selle stuudiotes meie ala standardite tasemele ja toome selle ekraanidele 12. novembril."

Variety

PEASEKRETÄR NÕUAB BARNARDI SALVESTUSE VABA AVALDAMIST

New York. ÜRO peasekretär Wolfgang Steinholtz nõudis täna, et Universal-Toho-Disney Productions avaldaks hea tahte märgina nende poolt väidetavalt dekodeeritud Barnardi teleülekande ÜRO rahvusvahelise pressiagentuuri kaudu, selle asemel et müüa salvestise kommertsõigused pöörase hinna eest, nagu plaanitud.

"On täiesti tülgastav ühendada selline kasuahnus inimkonna ajaloo suurima sündmusega," väitis ta. "See sõnum oli mõeldud kogu inimkonnale. Kindlasti pole Barnardi asukad kordagi tahtnud, et nende saade satuks telestuudio omandisse."

"Peasekretäri kutid on ise kosmosest pärit," ütles UTDP president Jack Kovacs, kui uudis New Hollywoodi jõudis. "Mida ta meilt loodab, et me loovutaks ajaloo suurima publikuauditooriumi? Selle õigused tiksuvad vähemalt poolteist miljardit dollarit välja!"

Kovacs selgitas nördinud publiku kaebuste peale: "Mitte et me nööriks barnardlasi või nii," toonitas ta. "Me avame neile deposiitarve, kuigi me ei pea seda tegema. Ja me anname neile 17% tootja puhaskasumist. Isegi suurimad tähed ei saa pirukast nii magusat tükki. Kas see paistab nagu me oleks kamp näruseid ihnuskoisid?"

-- The New York Times

**************************************

Algustiitrid

ESIMENE KONTAKT

Universal-Toho-Disney Productions

koostöös Barnardi tähe elanikega

Pilt sulandub sisse

Planeet hõljumas kosmoses, kräsuline pilvevaip siniste merede ning rohekaspruunide mandrite kohal, paistmas nagu teine Maa, ehkki erinevustega mandrite kontuurides: vähem vett, rohkem maismaad.

Seeria kopterivõtteid. Paksud dunglid, kohevad rohelised puud nagu hiiglaslikud tolmuharjad. Lainelised tasandikud kaetud mühkliku kollaka samblaga, rannikusood, kus tohututes võsades tilguvad mutta juurdunud vääntaimede sasid. Mägiaasad ümaratest helesinistest kaktusekobaratest täpilised. Hiiglaslik kanjon läbipaistva sinise jõega selle põhjas ja taimestiku lained vahutamas alla selle iidsest pehmest nõlvast.

Teine seeria pilte metsikust loodusest keskvaates. Suur kuuejalgne purpurlilla taimesööja sammalt näsimas. Kahe paari tiibadega erekollane lind. Koletu sinise-punasetriibuline püstine kahejalgne nelja lihaselise käega, mis lõpevad kimbu habemenoateravuste küünistega. Hõbedane torpeedokujuline kuue suure loivaga elukas hüplemas ja keerlemas merepinnal.

Täisvaates kaks püstist olendit seismas käsikäes. Kaks paari käsi, üks paar jalgu, ümarad trullakad kehad nagu kaisukarul. Üks kandmas avarat sinist toogalaadset ürpi, teine valget ülikonda täiendava pikkade kellukjate varrukate paariga ja lühikest musta mantlit. See, mis on näha nende nahast, on kaetud lühikese läikiva kuldse karvaga.

Neil on munakujulised pead, laiade kilejate kõrvadega nagu kuldsel nahkhiirel. Neil on näod. Kaks suurt silma kitsa punase skleera ja suurte mustade pupillidega paiknemas teineteisele liiga lähedal, punaste puhmaskulmude all. Helelillad ümarad huuled, mis avanevad ja sulguvad nagu iiris, justkui pidevalt suuri märgi õhusuudlusi saates. Nina pole, kuid nende tüükaliselt lõualt ripub alla musta karvaga kaetud liikuv torujas moodustis nagu elevandi lont.

Nad nägid üpris tulnukalikud välja.

Tulnukalikud, ent armsad.

Nad vaatavad kaamerasse, nad panevad oma lontide otsad kokku, nad sirutavad need vaataja suunas välja nagu tervituse.

Liikuv võte väikesest rühmast samasugustest olenditest, nüüd alasti lippamas risti üle savanni, kandmas kive ja teritatud otsaga keppe. Mõnel neist on üksik kühm rinnal, mis võib olla rind, teistel sibuljas kollane väät kõrgel torso kohal, mis võib olla peenis.

Pilt hajub. Teine rühm barnardlasi koristamas lühikeste kivivikatitega siniste peadega teraviljade väljalt saaki oma neljakäelise koristusstiili pöörises. Pilt hajub. Mudahüttide küla. Pilt hajub. Linn madalate pruunide kivimajadega külg külje vastas seismas. Pilt hajub. Suur puit- ja krohvehitiste segadik kuhjatuna vastu kaljut. Pilt hajub. Suur samalaadne vaba metall- ja betoonlinn. Pilt hajub. Trimaraan-pargaste laevastik rühkimas ümmarguste purjede all üle tormise mere. Pilt hajub. Neljatiivuline õhusõiduk nagu kohmakas ornitopter, mida juhib liibuvas mustas lennukombinesoonis barnardlane. Pilt hajub. Õhuvaade tuhandetele ümaratele kuuerattalistele peadpööritava kiirusega liikuvatele autodele kiirteekompleksil.

Kiire ülevaatlik montaa Barnardi tsivilisatsiooni imedest. Suured kumavad linnad. Lõputud sirgete vagudega saagikad põllud. Hiiglaslikud ujuvad platvormid katmas merepinda. Kummalised masin-vabrikud pahvimas tihket pruuni tossu. Kohmakatena paistvad töntsakad raketid startimas platvormidelt. Planeet vaadatuna läbi mingi kosmosesõiduki illuminaatori.

Kaks alasti barnardlast tagumas teineteist nelja paari kätega. Kaks salka soomusrüüs barnardlasi hakkimas üksteist tükkideks lühikeste kõverate mõõkadega. Kaks barnardlaste armeed teineteise tule all lamamas. Küla napalmiplahvatuste tulelõõmas, suurte ümmarguste tankide kuue hiiglasliku ratta all rusudes. Kurjakuulutavate mustade sõjalennukite eskadrill tiirlemas põleva linna kohal nagu raevunud lohe. Pulbitsev seenekujuline pilv tõusmas.

Rida aeglaseid üleminekuid näitamas lõputuid variatsioone purde ja varemeid. Tühjaks põlenud majade tühje sõrestikke. Otsatu vaade söestunud väljadele, kus ei ole mitte midagi elavat. Hiigelsuured suitsevad kraatrid. Üheks massiks tardunud musta klaasi järved. Laaned põlemas, jõed loksumas rusudes.

Surnud linnud langemas mürgitatud pruunist taevast. Rannajoon lämbumas mädanevate mereloomade korjuste all. Surnud puude mädanevad dunglid. Põgenike summ, nende kuldne karv läinud üleni kärna, salkudena välja langemas, paljastades roosat põletikulist nahka, vaated linnulennult reale surnud linnadele pahaendeliste mustjaspruunide äikesepilvede all.

Pimedus. Räpase halli vihma kardin. Ulguv lumetorm. Suured liustikud majesteetliku ajatu aeglusega laskumas oma mäekülgede kindlustest välja tasandikele. Lumetuisk märatsemas, peites linnade, dunglite, savannide, randade, loomade, barnardlaste surnukehi, kogu varem elanud maailma.

Taas avakaadrid. Barnardi tähe neljas planeet, haljas ja vitaalne, nagu see hõljub kosmose pimeduses, paistmas väga teise Maa moodi.

Kräsuline valge pilvekate muutub aeglaselt inetuks keemiapruuniks, mis levib, kattes planeedi sudulooriga. Pinnal valguse briljantkuuli plahvatus, üks, kaks, kolm, seejärel tosinad, sajad, nagu must radioaktiivne tahmapurskkaev atmosfääri. Terved mandrid leegitsevad. Atmosfäär tumeneb, muutub mundrihalliks, hakkab tõmbuma mustaks.

Seejärel pilt ootamatult selgineb, nagu oleks eriefektide osakond just suitsumasina välja lülitanud, ning me näeme planeeti äkitselt uue selgusega. Mandrid säravad luuvalgelt. Suured jääpangad triivimas ekvatoriaalmeredel. Sakiliste mäestike külmhallid tipud küünitamas välja otsatutest jäälagendikest.

Seeria kopterivaateid. Mitte midagi peale lumetuisu ja jääväljade, kuid siis, siin ja seal vilksavad hiiglaslikud metallkuplid nagu tohutud iglud lumes, vähesed ja laialipillutatud, pateetilised kogu selles surnud valges mõõtmatuses.

Seeria kiireid klippe kuplite sisemusest. Sünged koridorid, täis kärnas ja tõbistena paistvaid barnardlasi, tohutud kemikaalide käärimistõrred. Barnardlased söömas midagi, mis paistab nagu viilukas halli plastikut, barnardlaste perekond surutud tillukesse terasekarva kuubikusse. Barnardlased roojamas eksimatult taaskasutuse tõrde.

Kaader kahest barnardlasest seismas käsikäes, vaatamas üksisilmi kaamerasse, karv välja langemas, inetud haavad piki nende lonte, silmad eritistest märjad.

Aeglaselt, pööramata pilku kaameralt, lasevad nad teineteise kätest lahti, laskuvad põlvili, langetavad pea, eksimatult häbiestina.

Siis sirutavad nad kõik oma käed välja, pööravad lihavad pihud üles justkui püüdes midagi taevast langevat. Aeglaselt tõstavad nad ainitise pilgu taeva poole ja tõstavad londid anuvalt nagu elevandid pähklit hoidva väikese lapse poole, mis jääb nende haardeulatusest välja.

Kaamera järgib nende pilku, nende lontide suunda üles, täiuslikult tähisesse taevasse. Vaatenurk muutub ja nüüd me vaatame alla kahe hüljatud põlvitava kuldse olendi poole lõputul jäälagendikul, nad vaatavad ümbritsevast koledusest igatsevalt üles meie poole, nende krobelised londid sirutumas meeleheitlikus lootuses selle järele, mis iganes me neile anda suudame.

Ekraan kustub

Pilt: Ants Jaanimägi.

***

SÜNGE HOIATUS.

Moskva. Maailma teadlaskonna arvamus on peaaegu üksmeelne. Barnardi tsivilisatsioon on arenenud meie omaga üsna sarnaselt, kuni nad jõudsid punktini, milles me praegu asume, tööstussaaste atmosfääri mürgitamise ja biosfääri hävitamise mahus, tuumarelv kontrolli alt väljumas. Siis toimus neil tuumasõda, mis muutis nende planeedi albeedot ja põhjustas tuumatalve, mis osutus täielikuks ülemaailmseks jääajaks.

Meile on näidatud tulevikku, mida me rajame. Kui me ei lõpeta atmosfääri saastamist, hävitame me selle suutlikkuse biosfääri toetada. Kui meil puhkeb tuumasõda, siis me põhjustame tuumatalve.

Teade, mille haletsusväärsed Barnardi katastroofi üleelajad meile saatsid, on liigagi selge -- me peame end parandama või surema.

Pravda

PAAVST SÕITLEB MAAILMA ISEKUST

Vatikan. Püha Isa noomis maailma iseka reageeringu pärast Barnardi tähe traagilise sõnumi peale. "Võtta seda sõnumit üksnes kui meie hüvanguks saadetud hoiatust, hülgab kristliku halastuse," lausus Johannes XXV. "See on selgelt ahastav appikarje. Ja kui me ei ulata oma abistavat kätt, siis oleme tõestanud, et ei vääri ellujäämist. Me peame tegema kõik, mis me suudame, aitamaks kannatavaid kaasolendeid Barnardi tähe neljandal planeedil."

L'Osservatore Romano

BRASIILIA KEELUSTAB KOGU AMAZOONIA EKSPLUATEERIMISE

Rio de Janeiro. President Antonio Da Silva allkirjastas täna erakorralise seaduse, mis keelustas edasise põletamise, raie, kaevandamise, lageraie ja tööstustegevuse kogu Amazonase basseinis. "See nõuab osa Brasiilia rahva suuri majanduslikke ohverdusi," ütles ta. "Kuid me teame, et meil pole valikut. Puud on meie rahvuslik pärand. Nad toodavad õhku, mida ka meie hingame."

Jornal do Brasil

TUUMATALV ON PÖÖRATAV?

London. "Tuumatalve efekti saab pöörata," vihjas täna dr. Gareth Wilson. "Jääkilbile puistatud peeneks jahvatatud süsinik suurendab päikesevalguse neeldumist ja sulatab ajapikku jää. Kui piisavalt jääd on sulanud, väheneb albeedo punktini, kust alates sulamisprotsess muutub püsivaks."

Science

PRANTSUSMAA ÜHINES SUURBRITANNIAGA TUUMARELVADE HÄVITAMISEL.

Le Monde

UUS ELU BARNARDILE?

Palo Alto. "Genetechi teadlased on formuleerinud plaani külvata Barnardi tähe neljandale planeedile elujõuline uus biosfäär Maalt. Maised organismid transporditakse rakuplasmana, mis kohapeal muudetakse kohalikele oludele sobivaks, kloonitaks olemasoleva tehnika abil ja siis levitataks traditsiooniliste meetoditega. Kogu planeedi asustamine võib võtta sajandeid, kuid kui protsess on käivitunud, jätkab elu enda levitamist igasse kättesaadavasse hõivamata ökoloogilisse nii."

Time

IISRAEL ÜHINEB ENDISTE TUUMARIIKIDE KLUBIGA

-- Jerusalem Post

PUNANE RIST TEATAS BARNARDI PÄÄSTMISE FONDI ASUTAMISEST

Genf. Rahvusvaheline Punane Rist asutas fondi, et koguda raha, mida vajatakse päästemissiooni Barnardi tähele saatmiseks. Annetusi saavad teha valitsused, korporatsioonid ja eraannetajad.

UPI

SEDA SAAB TEHA, TEATAS NASA

Houston. NASA ametnik möönis täna, et tehnoloogiliselt on võimalik saata päästeekspeditsioon Barnardi tähele. Suur kosmoselaev jõuaks Barnardi tähele sajandiga, kasutades tähtedevahelist ramscoop-mootorit, mis ongi juba teoreetiliselt joonestuslaudadel, kuigi see tõukaks inimtehnoloogia viimase piirini.

Siiski, maksumuseks hinnatakse vähemalt triljon dollarit.

Houston Post

TAANI KIITIS HEAKS BARNARDI MAKSU

Kopenhaagen. Taani parlament hääletas üldise müügimaksu poolt, millest saadud tulu kantakse Barnardi Päästefondi.

"Kui seda on võimalik teha, siis tuleb seda teha," kinnitas kuningas Victor hiljem. "Me oleme väike maa, kuid keegi peab ju teenäitajaks olema."

TASS

HOLLAND, ITAALIA, UUS-MEREMAA JA MALAWI KEHTESTASID BARNARDI MAKSU

Agence France Press

USA VÕTTIS ENDALE PIKAAJALISE KOHUSTUSE

Washington. President Wolfowitz kirjutas alla seadusele, mille järgi vähendatakse igal järgmisel kümnel aastal kaitseeelarvet 10% võrra ja säästetud raha kantakse Barnardi Päästefondi põhikapitali. Sellega kohustus USA finantseerima Barnardi päästemissiooni 17% ulatuses.

CNN

NSV LIIT TEATAS TUUMARELVITUSTAMISEST

Moskva. President Gortenko teatas täna, et NSVL lõpetab igasuguse tuumarelvastuse tootmise ja hävitab ühepoolselt kogu tuumarelvastuse, mis tema valduses hetkel on. "Tuumarelva kasutamine, isegi enesekaitseks, tähendab surma tervele planeedile," märkis ta. "Me kõik oleme ellujäämiseks sõltuvad üksteise heast tahtest. Barnardlased näitasid meile, et see on alati tõsi olnud."

Järgides USA eeskuju, kantakse seni tuumarelvastuse tootmiseks ja säilitamiseks mõeldud summad Barnardi Päästefondi.

Izvestija

ABISTAV KÄSI LÄKS TEELE!

Orbiidilt. Tähelaev Abistav Käsi alustas viimaks oma pikka teekonda, kandes 200-liikmelist rahvusvahelist meeskonda, süsinikku eraldavat varustust ja külmutatud iduplasmat Barnardi tähe neljanda planeedi uue biosfääri jaoks.

"Miljardid inimesed, kes aitasid, kuidas suutsid, kaasa, tegemaks seda hetke võimalikuks, ei ela nii kaua, et näha tulemusi, nagu ka Abistava Käe algne meeskond. Ent kui nende pojad ja tütred jõuavad pärale, peavad meie pojad ja tütred meeles, et kui nende vanemad kutsuti, siis me tõusime ja tegime, mis tuli teha."

Täna oleme tõestanud, et barnardlased ei eksinud, sidudes oma viimase lootuse Maa inimestega.

Või pigem, võib-olla oleme lõpuks saanud väärilisteks olema nende valik.

The New York Times

RAPORT MAALE #337

Barnardi tähe neljas planeet on õhuta külm kivi, millel pole kunagi elu olnud. Selle orbiidil ei ole üldse midagi. Meie teadlased ei ole avastanud mitte midagi, mis oleks orgaanilist päritolu.

Maa inimeste tohutute eneseohverdustega selleks päästemissiooniks kogutud triljonid dollarid, teadlaste põlvkonna parimad jõupingutused, kogu me isade ja emade elu -- kõik on olnud kasutu. Me oleme kogu oma elu raisanud selles täiskiilutud tähelaevas ja me ei näe kunagi Maad, mida me pole kunagi tundnudki.

Kõik asjata.

Me oleme kõik ajaloo julmima narritembu ohvrid.

Kuid miks? Ja kuidas? Ja kelle poolt?

Eduardo Jones

Abistava Käe kapten

RAPORT MAALE #338

Oh issand, see on tohutu! See ilmus just eikusagilt ning see on nüüd meile lähenemisorbiidil ning läheneb kiiresti, helkiv väikese kuu suurune kera. Seda pole ainult võimalik kirjeldada, mu silmad ei näi suutvat selle selget kujutist tabada, seal on hõõgus ja asjad nagu masinavärk, see on pidevas liikumises... ja... ja laeva tõmmatakse selle poole!

Mootorid ei tööta!

Seal... seal avanes just mingi avaus pinnal... auk... tunnel...

Meid tõmmatakse sisse! See on täidetud valgusega, see tundub peaaegu elav... see--

Eduardo Jones

Abistava Käe kapten

RAPORT MAALE #339

Me oleme lapsed jumalate jalge ees, primitiivsed metslased, kes on tahtmatult sõudnud oma tillukese kanuuga võimsa taevalinna sadamasse. Ja nüüd - nii meile öeldi - on meist saanud midagi palju enamat.

Abistav Käsi tõmmati mööda pikka poolläbipaistvat tunnelit läbi millegi, mis paistis nagu mõni linn või masin või organism, kus kõrguvad metall- ja klaasstruktuurid ja valgus, mis tundub peaaegu orgaaniline omas konstantselt voogavas liikumises, ning seejärel jäi laev paigale, õrnalt jäetud hõljuma meetri kõrgusele põrandast, ruumis, mis on nii tohutu, et lagi kadus virvendavasse miraai.

See võib kõlada selles raportis tobedalt, kuid te oleks pidanud olema siin, et seda mõista. Me pidime selle hetke vastu võtma kõik koos, kui oma liigi esindajad, kui inimeste pere. Miski muu poleks olnud õige.

Ja nii ma juhtisin kogu meeskonna laevast välja, et seista seal, pimestatuna ja silmi pilgutades, tohutu amfiteatri keskel.

Ridades kõrgel kõikjal meie ümber, mittemateriaalsete jõudude poolt kammitsetud, olid tuhanded ja tuhanded olendid, keda ma ei oska kirjeldama hakatagi. Lihast olendid ja metallist olendid ja olendid, kes tundusid liikuvad taimed. Olendid nii kaunid, et hing hakkab laulma ja olendid nii võikad, et judinad jooksevad üle selja. Sajad erinevad liigid, võib-olla tuhanded, umbes nagu tähtedevaheline ÜRO peaassamblee.

Hääl, mida nad üheskoos tegid, oli kõuekõmisev. Seal oli klõpsatusi ja vingumist ja suminat ja vilet ja laginat, kuid koguefekt oli eksimatu ja see ajas kuklakarvad turri ning tõi pisarad silma.

See oli aplaus.

Siis kõneles meiega hiigelsuur, kuid siiski kuidagi intiimne hääl. See kõneles meist igaühega tema emakeeles. See kõneles kõigis Maa keeltes, nende müriaadide olendite ühisel häälel.

"Tere tulemast, vennad!" ütles see. "Tere tulemast, inimesed Maalt," ütles see. "Te olete tõestanud olema väärilised. Me tervitame teid rõõmuga."

"Väärilised?" ütlesin ma kogeledes. "Mille väärilised?"

"Väärilised ühinema Tähtedevahelise Mõistuslike Olendite Vennaskonnaga. Väärilised ühinema nendega, kes on katse läbinud."

"Katse? Millise katse?" nõudsin ma jämedalt, aukartuseta. Loomulikult teadsin ma vastust juba enne, kui jõudsin küsimuse välja pahvatada.

Ja loomulikult oli mul õigus.

Jah, Galaktikat sildav tsivilisatsioon lõi barnardlased eimillestki, lõi võltskujutised ja täiuslikult võltsi appikarje surevailt olendeilt, keda pole kunagi eksisteerinud.

Ja loomulikult ma nõudsin aru nende julmade trikitajate käest, mida te kahtlemata pärite, kui te seda kuulete.

"Kuidas te julgete sellist asja teha?" karjusin ma kartmatus raevus. "Miljardid inimesed ohverdasid end tegemaks seda missiooni võimalikuks! Meie planeet oli ise poolsurnud, kui me saime teie valeteate, see lükkas meid viimase piirini ja sellest ülegi! Meie vanemad andsid vabatahtlikult oma elud, päästmaks teie väljamõeldud barnardlasi! Ja meie ise ka! Kuidas te julgete kutsuda meid vendadeks, pärast seda, mida te olete teinud!"

"Meid kõiki prooviti järele. Meid kõiki seati vastamisi parimaga, mis on me südameis. Ja nii oleme me kõik vennad samas õiges vaimus. Teid meiega liituma tõugates ei teinud me kindlasti teile halba."

"Ei teinud halba!"

"Kas te ei jätnud sõdimist maha? Kas te ei õppinud ületama ruumi tähtede vahel ja tulema meie juurde? Ja sureva planeedi inimestele uue elu võimaluse otsimisest sai teie endi elu tõeline valitseja? Ja saada parimaks sellest, mis oli teie sees? Kas see pole suurim andidest? Ja elu suurim kink teile on kinkida iseend?"

Me kõik jäime vait. Sest see oli tõsi. See oli julm kink, kuid suurim. See oli halastamatu ja armastav. See oli väga tark.

"Nii tervitame me teid nüüd Mõistuslike Olendite Tähtedevahelises Vennaskonnas, Maa inimesed. Me tervitame teid võrdseina sügavaimas ja tõelisemas vaimus. Inimestena, kes on teeninud välja õiguse meiega ühineda."

"Teeninud mida?" pomises keegi valjult. "Mida te saate meile pakkuda?"

Tõusis heli, est, tunne, mis levis üle nende kõigi nägude, suude, käte, kombitsate, palgete, üle kõigi nende kokku kogunenute olendite, est, tundeväljendus, ja kui see tõepoolest oli naer, siis oli see naer, mis tegi meid kõiki uhkeks.

"Ainult seda, mis te ise pakkusite barnardlastele," kuulutas Vennaskonna hääl. "Ainult seda, mis teeb meid kõiki vendadeks samas mõistuslikus vaimus. Parimat, mida saame oma jõudu pingutades pakkuda ja ehk pisut ka üle piiri. Mida muud ükski meist pakkuda saab kui avatud südant ja abistavat kätt!"

Ja nii alustab meie väike kanuu nüüd pikka koduteed üle tähemere, varustatuna mootoritega, mis viivad meid kohale veel meie eluajal, kandes tohutuid teadmisaardeid leitud tähelinnast.

Ent suurim aare, mis me koju viime, on see, mis me endaga ise kaasa tõime. Kõige väärtuslikuma teadmise teadmistest, mida me kanname, teadsime juba ammu.

Eduardo Jones

Abistava Käe kapten

Koomiks: Linnadesööja (Eva Liisa Sepp)

Parema elamuse saamiseks võid panna mängima ka koomiksit inspireerinud loo:

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 11/14 (Ove Hillep)

Lauamänguarvustus: Black Hat (Ove Hillep)

Intervjuu: Timo Multamäki (Ove Hillep)

Arvustus: Ahvatlevad haldjad (Agur Tänav)

Miljon sõna ühe kuu, ulme ja vahukommidega (Diana Ostrat)

Täheaeg 13 arvustus (Oskar Nassar)

Hingestatud masinad - jaapanlaste hirm ja arm (Maret Nukke)

Filmiarvustus: Interstellar (Mart Redi)

Warmachine/Hordes meistrivõistlused 2014 (Ove Hillep)

Kirjastuste uudised 11/14

Ulmkonnakroonika 11/14

Tõlkejutt: Tempel (E. F. Benson)

Jutt: Nimetagem seda õilsuseks (Mairi Laurik)

Jutt: Softiuuendus ( Jakob Rosin)

Tõlkejutt: Abistav käsi (Norman Spinrad)

Koomiks: Linnadesööja (Eva Liisa Sepp)