Peatoimetaja veerg 11/15 (J. J. Metsavana)

Uskumatu küll, aga juba viiekümnes Reaktor. Kui aus olla, jahmatas see number iseennastki, kust neid nüüd nii palju on saanud? Hakkasin sellest mõjutatult ka teisi mõõdikuid uurima ja leidsin, et ega teisedki arvud väikesed pole. Näiteks on Reaktoris aja jooksul kaasa löönud 160 autorit (arvestamata seejuures kunstnikke ja tõlkijaid). Neist kõige produktiivsem on seejuures olnud meie kauaaegne toimetaja-peatoimetaja Ove. Ka veebivaatamise statistika tundub üsnagi armsalt ümmargune. Lehe vaatamisi on kokku 280029 ja unikaalseid kasutajaid 46165. Konkurentsitult populaarseim lugu on aga endiselt Tea Lalli ,,21. detsember", mis viitab sellele, et tuleb rohkem otsida päevakajalistel teemadel kirjutatud ulmet. Tõlkejuttudest on rahva vaieldamatud lemmikud (vähemalt klikkide põhjalik) Bruce Sterlingu ,,Putka" ja Charles Strossi ,,Kollane lumi".

Aga aitab nüüd numbritest. Hoolimata kenast ümmargusest arvust hetkel suuremaid pidutsemisplaane praegu ei ole, aga päris tähistamata ka ei jäta. Näiteks kavatseme 11. detsembril uue Ippoliti sarja kuuluva raamatu ,,Kettmõõgaga mõõdetud maa" esitlusel jagada ka sümboolse hinna eest Reaktori esimest pabernumbrit-artiklitekogumikku, mis üritab koondada mõningaid paremaid aegade jooksul veebiajakirjas ilmunud artikleid. Lisaks saavad kõik soovijad peale ametliku osa lõppu Õlleministeeriumis kohalviibivate toimetajatega kappasid kokku lüüa ja õlut välja käristada ;) Ka antud numbris välja kuulutatavat Reaktori logovõistlust võib nimetada juubeliga seotud sündmuseks, kuna niivõrd pikalt toiminud ajakiri ei saa enam kuidagi ilma hakkama.

Kui nüüd tulla käesoleva numbri juurde siis märkimist väärib kindlasti Indrek Hargla ülevaade kohtumisest Horvaatia ulmefännidega, Jüri Kallas kirjutab Eesti ulmekirjandusest võõrkeeles ja lisaks näeb maakeelset ilmavalgust järjekordne kosmoseulme klassiku Weinbaumi tekst Kristjan Jaak Rätsepa tõlkes. Tõlkejutte on peale selle muidugi veel ja I-le paneb täpi Ove poolne ülevaade lauamänguvõistlusest ning Reaktori logokonkurss. Lisaks soovitan lugeda kindlasti intervjuud Raul Sulbiga, kuna niivõrd mahukat ja põhjalikku intervjuud pole meil vist varem olnudki.

Head lugemist!

Kaanepildi autor Part Dog, kirjad Jana Raidma.

Intervjuu Raul Sulbiga (J. J. Metsavana)

Sellekuine intervjuu on meil Eesti ulmele olulise isiku Raul Sulbiga, kes on nii Ulmeühingu asutajaliige kui kauaagne erinevate kodumaiste ning tõlkeulme kogumike ja sarjade koostaja.

1. Oled seda erinevatel üritustel juba palju kordi teinud, aga räägi meie lugejatele lühidalt veelkord enda tulevikuplaanidest ,,Orpheuse" sarja, antoloogia ,,Täheaeg", õuduskirjanduse kogumike avaldamise ja muude kirjastamisplaanide osas.

Kõige värskemalt ilmus oktoobri keskel minu koostatud üleloomuliku kirjanduse antoloogia «Hirmu ja õuduse jutud I», mis keskendus ameerika õudusjutu sünnile 19. sajandil ja arengule läbi 20. sajandi. Raamat peaks ideaalselt sobima ka jõulukingiks, kuna püüdsin sellesse valida lugusid just selle ambitsiooniga, et tekitada lugejais sellist halloweeni-hingedeaja ja jõulupühade atmosfääri, ehk siis mitte mingeid eksplitsiitselt graafilise õuduse kujutamisi, vaid pigem just sellist vaikset ärevust ja rahutust tekitavat fiilingut, üleloomuliku tunnetamist ja tajumist ning pigem ehk aimamisi kui otseselt. Loodame, et õnnestub aasta pärast välja tulla teise köitega, mille sisu on juba 80% ulatuses koos. Seal keskenduks siis rohkem klassikalisele inglise tondijutule ning järjejutu-osas tutvustaks üleloomuliku kirjanduse päris algust: gooti romaani teket ja arengut Inglismaal, penny dreadfule, sensation novelit ja viktoriaanliku tondijutu arengut kuni M. R. Jamesi hiiglasliku persooni lavaleastumiseni. Ja eks mingi 30-40% ulatuses on peas valmis ka kolmanda köite sisu.

Äsja said valmis ja läksid trükki (ning peaks Reaktori ilmumise ajaks olema just valmis saanud) ,,Orpheuse Raamatukogu" kaks järgmist üllitist, vendade Strugatskite «Marslaste teine sissetung», mille on siis jällegi toimetanud ning järelsõnastanud Veiko Belials, ja Robert A. Heinleini «Taeva orvud», mille lõpust leiab minu järelsõna põlvkonnalaeva tekstitüübi tekkest ja varasest arengust angloameerika ulmes perioodil 1934-1955. Väärt jõulukingid mõlemad needki. Samuti loodan, et lugejad võtavad hästi vastu ,,Orpheuse Raamatukogu" uue kujunduse, mille üle ma ise päris uhke olen. Küsitakse, miks te seda tegite, vana töötas ju nii hästi ja sellega oldi ära harjutud. Jah, aga tegijana tüdined sa ikka vanast pakendist ära, eriti kui seda juba kolm aastat ühtejärge kasutanud oled. Muuseas, statistiliselt on see täiesti normaalne aeg raamatusarja kujunduse uuendamiseks.

Algselt pidime sel aastal välja andma veel C. C. Finlay 2 lühiromaanist koosneva minikogu «Poliitohvitser, poliitvang», kuid teiste ideede ettepoole kerkimisega nihkus see veidi tahapoole. Samas on see nullindate suhteliselt värske lääne ulme endiselt kavas ja millalgi järgmisel aastal plaanis. Veidi bujoldilik, veidi gromovlik, omapärane ja põnev igatahes.

Ülejäänud 2016. aasta ORi plaanidest ei saa ma kahjuks hetkel rääkida, kuna ühtki lepingut veel tagataskus pole, aga mingi teoste nimekiri, mille kallal kirjastaja Eva Lutsuga töötame, on loomulikult olemas. Saan öelda vaid niipalju, et lähema kolme-nelja aasta jooksul on ehk rohkem plaanis keskenduda 1950-1970ndate angloameerika ulmele, kuigi ei saa öelda, et uusi, päris värskeid asju üldse ei tuleks. Tuleb ikka, ent lihtsalt viimaste aastate Eesti ulmekirjastamise skeenet analüüsides tunnen ma ise üha enam puudust just tolle perioodi klassikalistest tekstidest ja autoritest, kes on justkui igaveseks ära unustatud. Varrak, mis koos Elmatariga 1990ndate lõpul ja siis koos Tänapäeva ja Fantaasiaga uue sajandi alul seda vankrit vedas, ei anna vanemat ulmet praktiliselt enam üldse välja (viimane oli vist Bester?), teisedki kirjastused keskenduvad vaid kõige uuemale popile ja noortepärasele kraamile. Vast ainult Erseni ulmesari üllatab aegajalt mõne vanema asjaga (Hamilton, Varley, Foster). Võin lubada, et Fantaasia ei muutu kindlasti nn. messikirjastuseks, mis laseks endale pähe määrida mitmeid köiteid pikki noorteulme oopusi, Fantaasia on alati olnud spetsialistide kirjastus, mille avaldamisvalikud on läbi mõeldud ja ei lähtu välistest sisenditest.

Järjekorras juba 15. ,,Täheaja" (ärge palun keegi seda jälle «juubeliks» nimetage! :D) algupärased materjalid on koos ja ootavad Kultuurkapitali otsust, tõlkepoole osas veel arutelud käivad. Kõige varem võiks see number ilmuda ehk veebruari lõpuks, aga võimalik, et ka kuu-kaks hiljem, sõltub rahastamisest.

Ning - last but definitely not least - minu enda hetke silmatera ja uhkuseprojekt: Robert Silverbergi valitud lühiproosa paremik viies köites. Esimese köite jutud on nüüdseks peaaegu tõlgitud ning algab toimemisprotsess. Esimese raamatuga loodame välja tulla millalgi jaanuari lõpus või veebruaris. Aga sellest mammutprojektist hiljem põhjalikumalt. Ütleks siin vaid ära, et ega analoogilisi mitmeköitelisi oluliste ulmeautorite jutu- või romaanikogude ideesid on mul ju veel, iseasi, millist neist kirjastaja riskiks ette võtta ja korraga rohkem kui ühte sellist suurprojekti teha ei jaksagi.

2) Oled korduvalt öelnud, et tahaksid anda välja olulisi autoreid, keda pole siinmail veel tutvustatud. Miks aga siis sedavõrd kummalised valikud nagu Whitehead, Toke Munn jne, aga mitte näiteks Kage Baker, Lucius Shepard, Robert Reed, Stephen Baxter, Van Vogt, Paul McAuley või Jack McDevitt (kes, saan aru, on üks su lemmikkirjanik) jne. Ka nende autorite looming on põnev ja lisaks ei vaja omaaegse stiili niivõrd tugevat mõistmist.

Siin küsimuses on pisut sees pöidla peenisega võrdlemist, aga pole hullu. Ehk siis ühte jutukogusse sisse võetud kurioosset näidet (Henry Toke Munn) ei saa ju võrrelda raamatuprojektidega. Samuti on moodsate autorite loetellu sattunud kuldajastu klassik A. E. van Vogt, kelle kaunikesti omapärane kirjutuslaad vajaks kindlasti tänapäeva lugejatele lahti tõlkimist ning isegi siis säilib suur oht, et inimesed ei saa temast ikkagi aru. Ning Henry S. Whitehead on üldiselt õuduskirjanduses ikka niivõrd oluline autor küll, et ta omas kaanonis väärib kindlasti vähemalt ühe raamatuga eesti keeles olemist. Ehk et õudusklassik kannataks vajadusel vabalt välja võrdluse SF-klassik van Vogtiga - mõlemad on omas alagrupis ja kaalukategoorias olulised. Aga see selleks.

Ära toodud loetelus on autorid, keda ma kõiki hea meelega eesti keeles välja annaksin ja ma loodan, et kunagi nende teosed ka eesti keelde jõuavad, kas siis minu või kellegi teise töö tulemusena. Hetkel on siin aga üks väga suur AGA. Valdav enamik ülesloetud autoreist on sellised, keda kirjastaja nende suhtelise tundmatuse tõttu eesti publiku seas ilmselt ei riskiks avaldada võtta. Baker, Shepard, Reed, McDevitt... Kas van Vogti 2 eestikeelset juttu ja McAuley 1 neid oluliselt tuntumaks teevad, kahtlen samuti. Baxter on tuntum, aga teda on juba ilmunud («Ajalaevad») ning Varrak annab teda ju hetkelgi välja (see sari, mida kirjutab Baxter, mille kaanele on aga reklaami huvides pandud ka Terry Pratchetti nimi). Samuti on ,,Sündmuste Horisondi" sarjas ju üks Baxter plaanis, mille kaanel analoogiliselt ka ulmeklassik sir Arthur C. Clarke'i nimi, millest aga ei tasuks end eksitada lasta - tegu on ikkagi Baxteri romaaniga («The Light of Other Days»).

Lisaks on näiteks Baxteri probleemiks see, et enamik tema romaane kuulub sarjadesse, häid üksikromaane on tõesti üksikuid, aga siin tulevad avaldamiskaalutlusi tehes mängu tuhat faktorit. Ütleme näiteks, et võtaks alternatiivajaloo «Anti-Ice», mille kaanel on Krimmi sõja lahingu kohale kõrguma pandud tuumaseen. Aga kui meil näiteks on konkreetse aasta avaldamisplaanis juba üks alternatiivajalugu või viktoriaanlik aurupunk sees, siis see romaan enam hästi ei sobiks. Suurt muud polegi Baxterilt aga võtta, mis lugematute järgede avaldamist ei nõuaks.

Jätkan avaldamisvalikute loogika illustreerimist Sinu pakutud näidetega. Lucius Shepardilt oleks avaldada näiteks `best of' jutukogu, aga kui vastava aasta kirjastamisplaanis juba on liiga palju jutukogusid, siis langeb see ära. Ja järgmine aasta võib juba tuua uued plaanid, uued avaldamissoovid ning nii langeb see üks suur lemmik ehk aastateks aktiivsest plaanist välja. Suur lemmik ta ju on, aga suuri lemmikuid on veel palju. Kage Bakeri kogu looming on sisuliselt üks suur sari, ehk, kui see ette võtta, tähendaks see enda lukku panekut 8-12 köitega. Jack McDevitti loomingus on kaks suurt sarja ja hulk üksikromaane, ühe sarja võiks ju proovida ette võtta ja ehk millalgi võtamegi, kui keegi teine ette ei jõua, aga ikkagi on need pikad sarjad, 7-8 raamatut kummaski. Üksikromaane on, aga sarja lood on tegelikult paremad ja rohkem avaldamist väärt. Samas ei tahaks kehva müügiedu korral endale oma lemmikkirjaniku sarja eestikeelse avaldamise poolelijätja tiitlit kah, eksole? Paul McAuley on samuti autor, kelle loomingu puhul on raske otsustada, mida avaldada, pealegi on ta romaanid pisut liiga raskepärased ja pisut liiga mahukad. Veel üks probleem: avaldamist väärt McAuley romaanid on kahekaupa sarjades: kui esimene majanduslikult hävib, kas teist siis enam kunagi tuleb? Oleks üksikromaane, aga nende tegevus toimub samas maailmas alles pärast nonde kahekaupa sarjades olevate romaanide sündmustikku ning ei oleks hea neid enne hilisemaid asju avaldada. Kõik täpselt samad probleemid - mahukus, raskepärasus, sarjad enne ja alles siis üksikromaanid - võimenduksid Alastair Reynoldsi puhul, tema telliseid ei suudaks isegi Varrak ühes köites välja anda.

Robert Reedilt oleks üks mulle väga meeldinud ja mahult kontimööda üksikromaan võtta, aga ütle Sina mulle, milline oleks anss, et Robert Reedi Eestis mingi müügiedu saadab? Kuulen Sind vastu küsimas, et aga suhteliselt tundmatu Finlay ju võtate avaldada? Siingi on kirjastamistehniline nüanss juures. Ühe puhul tuleks suhelda agentuuriga, mis küsib 400-leheküljelise romaani täishinda, teise puhul sai kontakti otse autoriga, kes kahe novella eest väga palju ei tahtnud, ehk siis on avaldamise majanduslikud riskid palju väiksemad. Selliseid pisiasju ja nüansse, mis iga konkreetse idee, autori, teose, sarja väljaandmise puhul otsust mõjutama tulevad, on kümneid ja kümneid. Ei ole mingit sellist poliitikat, et jätan nimme oma BAASis kiidetud lemmikud avaldamata ja valin väljaandmiseks nimelt mingeid vähetuntud ja ebaolulisi autoreid.

Kõigest sellest hoolimata loodan ma, et näiteks van Vogt lähiaastail ehk ,,Orpheuse Raamatukogu" vahendusel eesti keelde jõuab. Kui just Ersen jälle meid temaga Hamiltoni kombel ei üllata. Samuti loodan ma, et Shepard, McDevitt, McAuley ja Reynolds mingil kombel kunagi tulevad. Aga ma võiksin seda meeldivate moodsate autorite nimekirja kusjuures kohe käigu pealt mitmekordistada, sest tegelikult on mulle väga meeldivaid autoreid viimasest kahest kümnendist veel väga palju, ma lihtsalt pole jõudnud neid BAASis kiita: Richard Paul Russo, Eric Brown, Tony Daniel, Robert J. Sawyer, Robert Charles Wilson, Richard Calder, Catherine Asaro, Ian McDonald, Neal Asher, David Gerrold ja nii edasi ja nii edasi. :) Keda neist võtta, keda jätta? Märkimisväärset olulisuse või taseme vahet neil pole... Puhtalt valikute ja juhuste küsimus.

Teinekord on ka lihtsalt nii, et kui mingi ajaperioodi jooksul mingi ideega mängid ja selle avaldamisvõimalusi kaalud ning kirjastajaga vaidled, toimub lõpuks mingi ummikusse jooksmine, lukustumine, ja nii langebki oluline asi määramata ajaks päevakorrast välja ja lihtsam on puhas leht ette keerata ja uued ideed lauale panna. Mõnda Sinu mainitud autoreist olen ma püüdnud kirjastajale atraktiivseks rääkida pikemate pausidega juba aastaid, samas näiteks Robert Silverbergi idee õnnestus mul Eva Lutsule n-ö. «maha müüa» selle väljakäimise hetkest alates põhimõtteliselt 15 minutiga.

3) Plaanid teha viieosalise Robert Silverbergi paremikku koondava kogumiku. Tegemist on kahtlemata suurepärase autoriga, aga kas tema arvelt ei jää kõrvale veel paljud teised samavõrd tähelepanu vajavad kirjanikud? Silverbergilt on juba niigi avaldatud neli raamatut ning oled korduvalt öelnud, et meie riigis keskendutakse liiga palju ühele autorile (analoogiliselt nt Strugatskitega, keda on samuti sinu sõnul liiga palju avaldatud).

Vastan suurima heameelega. Robert Silverbergi näol pole tegu mitte ainult suurepärase autoriga, vaid minu meelest ka erakordselt olulise ulmekirjanikuga, võibolla isegi, et 20. sajandi kõige kunstimeisterlikuma ja olulisemaga. Mida ma selle viie köitega taotlen, on talle eesti keeles vähegi väärikama retseptsiooni saamine, kui on see, mida võimaldavad need ilmunud 4-5 raamatut. Ja kui Sa juba oma lemmikute Strugatskitega võrdled, siis kui mitu nende raamatut on tänaseks eesti keeles? 18? 19? Asimovilt on eesti keeles ilmunud 16 raamatut, Zelazny'lt 15, Howardilt 10, Clarke'ilt 8, Simakilt 7, Heinleinilt ilmub järgmisel aastal 7. raamat, Anderson ja Bradbury on 6 köite peal... Mida ma tahan selle loeteluga öelda, on, et kindlasti ei ole Robert Silverberg neist ju kunstimeisterlikkuse poolest kehvem kirjanik, pigem vastupidi. Ning kindlasti on ta olnud neist kõigist viljakam.

Jättes numbrite maailma kõrvale, siis tunnistan, et mina ei oskaks ega suudaks Silverbergi jutuloomingust panna kokku ühte 500-leheküljelist kogumikku, nagu tegime Poul Andersoniga. Tema lühiproosa hulk ja tase on lihtsalt nii teises suurusjärgus ja kaalukategoorias, et üheköiteline valik tunduks täiesti mitterepresentatiivne ja mõttetu üritus. See oleks võrreldav olukorraga, kus kaupluses on müügil 25 erinevat tüüpi kompvekke ning sa tohid neist maista ütleme kolme. Rääkimata siis, et võiksid endale igast tüübist 3-4 tükki taskusse pista, et hiljem igaühe maitset paremini nautida ja meelde jätta. Nii et kindlasti ei tunne ma mingeid süümepiinu selle osas, missugused põnevad uued autorid nüüd selle ressursi tõttu, mis me Silverbergi tegemisse suuname, välja andmata jäävad. Niimoodi on üldse üsna sihitu mõelda ja arvestada. Silverberg on lihtsalt asi, mida ei saa teha poolikult ja võibolla jääks üheköitelise Silverbergi puhul nende ülejäänud nelja ressurss lihtsalt kasutamata ja ma tegeleksin selle asemel millegi hoopis muuga. Ning Eva annaks välja mõne poetessi paar luulekogu rohkem. Ulmeprojektide planeerimine ja teostamine nüüd sel kombel ühendatud anumate süsteemis küll ei toimi, et Silverbergi avaldame kellegi teise arvelt.

Kolmandaks on Robert Silverberg lihtsalt mu isiklik suur lemmik ning ma olen tema lühiproosa viimastel aastatel ka süsteematiliselt läbi töötanud ja tunnen end ses vallas väga pädevana. Ning patt oleks sel pädevusel lasta raisku minna. Isiklik vaimse rahuldusega seotud kasu on mul siin tõtt öelda ka mängus, nimelt pakub kõige suuremat rahuldust mulle angloameerika ulme lühiproosa antoloogiate koostamine. See tegevus klassikalisel kujul on praegusel copyrighti-ajastul kahjuks praktiliselt võimatu, kuna eri autorite juttudest temaatilisi kogumikke (10-15 juttu, 350-450 lk) kokku panna oleks sõna otseses mõttes majanduslik enesetapp. Siin tulebki mängu Silverberg, kelle lühilooming on ise niivõrd eriilmeline ja -näoline, et see ongi nagu omaette väike kirjanduslik keeleruum, millest saab valida ja kokku panna erinevaid kogumikke. Ühe autori kogumike puhul on see majanduslikult hädapärast täitsa võimalik. Enamiku teiste autorite puhul pole nende lühiproosa kullaprooviga varasalv aga nii suur, et sealt üle 1-2 asjaliku kogumiku kokku saaks. Silverberg on unikaalne nii kvaliteedilt kui kvantiteedilt ning just sellele ma tahangi nende viie köitega tähelepanu juhtida. Samal ajal nautides ise võimalust näidata ühe köitega ühte perioodi ja loomelaadi kirjaniku karjääris, teisega hoopis teistsugust jne.

Aga kirjeldan siis ka lühidalt plaanitavat, mis esimesele küsimusele vastates tegemata jäi. Kavas on anda 4-5 aasta jooksul välja viis mahukat (300-400 lk) ,,Täheaja" formaadis köidet Robert Silverbergi valitud lühiromaane, jutustusi ja lühijutte. Esimene köide pakub valiku noore Silverbergi pulpseiklusi robotimässudest, galaktilistest kullaotsijatest-bogartitest, postapokalüptilistest viikingitest kuni ajareisideni kaugtuleviku mutantidega asustatud dunglimaailma ning pingeliste protoküberpunk-lahinguteni, mis võideldakse inimeste mõistuse süngetel kõnnumaastikel. Kokku 9 lühiromaani ja juttu perioodist 1957-1959. Teine köide keskendub Silverbergi eneseotsingutele ja -leidmistele perioodil 1956-1970, pakkudes 18 lühema jutu näol ekskursiooni kirjaniku kunstiliste eksperimentide laboratooriumisse: näeme noore algaja ja rabeda katsetaja muutumist küpse ja kunstimeisterliku sotsiaalse fantastika viljelejaks.

Kolmas köide, mille sisu olen enamvähem paika saanud, kuid mis on suurmeistriga veel kooskõlastamata, kujutab Silverbergi tema kunstiliselt kõige meisterlikumal ja vormieksperimentide poolest vastuolulisimal perioodil 1970-1974, mil ühest küljest ulmekirjanduse uue laine tormid kirjanikku uputada ähvardasid, teisalt aga ka tema kõige silmapaistvamad tekstid sünnitasid. Neljas köide peaks praeguste kavade järgi kujutama Silverbergi naasmist rahulikuma narratiivi juurde, enesega rahutegemist, tormi-ja-tungi-perioodiga lõpparve tegemist ning ajalooteemade rõhutatud esiletõusu kirjaniku loomingus 1980ndatel. Viimane, viies köide annab ülevaate suurmeistri loomingust 1990ndatel ja 21. sajandi algul, mil kirjaniku viljakus küll tõsiselt langes, kuid tipptekstide kvaliteet ühtlaselt kõrgeks jäi.

Tegelikult ei lahenda isegi see Eesti oludes unikaalne suurprojekt kogu probleemi, kuna Robert Silverbergil on vähemasti tosinkond äärmiselt eriilmelist romaani, mis kõik kuuluvad maailma ulme absoluutsesse tippu. Aga mõtleme sellele probleemile siis, kui lühiproosaga ühele poole saame.

4) Kas on mingeid ajastuid ulmekirjanduses, mida sa ei tunnista või ei soovi selle ajastu ulmekirjandust avaldada? Mis on ulmekirjanduse anrid, mis käivad närvidele?

:D Ei, selliseid ajastuid ei ole. Ma leiaks igast ajastust asju, mida välja anda. Kui küsimuse tagamõte on, miks minu avaldamisvalikud nii vähe moodsat ulmet puudutavad, siis sellele vist juba enne veidi vastasin. Kui ma näen, et teised teevad valdavalt moodsat ja värsket kraami, tekib minul mingist veidrast tasakaalu- ja võrdsusprintsiibist lähtuvalt moraalne tung keskenduda oma lemmikutele mingist varasemast perioodist. Kui näiteks teised annaksid valdavalt välja 1960ndate ulmeklassikat, siis oleksin mina ilmselt esimene, kes tõttaks moodsaimat kraami avaldama. Aga kuna ma lihtsalt leian, et mõlemad on olulised, siis keskendun ma hetkel sellele, millele konkurendid ei keskendu. Looduses peab valitsema tasakaal, nagu ütles juba Sammalhabe.

Närvidele käib mulle palju asju, aga ma ei saa öelda, et ükski ulme alamanr mulle närvidele käiks. Pigem ütleme siis nii, et on terve hulk ulme alaliike, mis mind lihtsalt ei kõneta, ei eruta ning jäävad sestap minust igaveseks puutumata. Charles de Lint ja moodsad linnafantaasiad näiteks. Väikeriikide ulme näiteks. Suures osas vene ulme näiteks. Viimaste puhul on põhjuseks see, et ma neid lihtsalt kuigi hästi ei tunne, ei oska sealses autorite-agentide maailmas orienteeruda ning jällegi... see on valdkond, kus tegutseja on Arvi Nikkarevi ja Skarabeuse näol juba olemas. Muidugi mul mingid ideed vene ulmest on, olen neid Estconilgi paari aasta eest maininud, aga noh, nagu elu on näidanud, siis minu enda tähtsusetabelis jäävad nad kaugele lõppu ja vaevalt ma kunagi nendeni jõuan. Selles ulmes, mida ma valdan - angloameerika omas - on lihtsalt nii palju huvitavat vahendada, et ega minu elueast sellekski jätku. Enne sureb paberraamat ja ilukirjandust lugev ulmefänn Eestis (ja maailmas) välja. Minu kunagi ammu kokku pandud avaldamist vajavate autorite ja teoste nimekirjad, millele ju reaalselt töösse minevaid valikuid tehes suuresti siiani tuginen, noh, need nimekirjad on ikka sadu ja sadu ühikuid pikad.

5) Mida sa kunagise Sirbi huumorilisa toimetajana arvad humoorikast ja satiirilisest ulmest, kas ulme peaks olema tõsine või võib see endale lubada ka nalja?

Lubasid teravaid-torkavaid küsimusi ja täitsid oma lubaduse. Minu sattumine 2006. aastal Sirbi huumorilisa Kirp looma ja arendama oli üks suur juhuste juhus, kus suurt rolli mängis fakt, et minu akadeemiline vanavanaisa EÜSis on Kaarel Tarand, kes tollal Sirpi peatoimetas. Vähetähtis polnud ka enesehinnanguline fakt, et kuna ma «Ärapanija» ja «Rahva Oma Kaitse» fänn olen ja nende naljade peale laginal naeran ning neid seltskondades kõigile edasi räägin, siis ma olengi humorist valmis. Tegelikult ei olnud. Muidugi on mul üsna hea huumoritaju, aga kirjanduses ning ulmekirjanduses pole ma kunagi selle suur fänn olnud. Eks mullegi meeldib mõnel sobival meeleoluhetkel kõõksuda naerda Rex Stouti Nero Wolfe'i ja Archie Goodwini elegantselt koomilisi dialooge lugedes ning ma ei põlga ulmes head nalja, irooniat või sarkasmi. Aga mulle pole kunagi märkimisväärselt istunud see, kui kogu ulmeteose olemus, eksistentsi põhjendus tugineb naljategemise ambitsioonile (Harry Harrisoni «Terasrott» ja «Technicolori ajamasin», Douglas Adamsi hääletaja-lood, kogu Terry Pratchetti looming jne). Filminduses kummalisel kombel mul seda probleemi pole, olen suur Mel Brooksi, Leslie Nielseni, ZAZi filmide jmt fänn.

Nii et koomiline ulme kirjanduses pole lihtsalt minu teetass. Ja ehk ongi parem. Selle tee joojaist maailmas ju puudust pole.

6) Kunagi sõitlesid Facebookis noorte ulmekirjutajatega, kes ei oska luua suuri võõraid maailmu ja widescreen-kosmoseoopereid, vaid piirduvad meie armsa maakamaraga, ning imestasid, mille peal nad küll on oma ulmehuvi kasvatanud. Samas armastad viimasel ajal ka ise tuua meie lugemislauale atmosfäärikaid õuduslugusid ja mitte just niiväga fantaasiarikkaid kosmoseseiklusi. Kas nii ei aita sa tahtmatult kaasa hoopis sellele, et sinu koostatud kogumikud inspireerivad uusi maalähedasi ulmekirjutajaid?

Hahaa, jälle võrdled pöialt peenisega ega vaata asju laiemal ajateljel. Viimastel aastatel olen eesti lugejateni toonud täpselt 3 vanemat õudust sisaldavat raamatut (E. F. Benson, mainitud Whitehead ja nüüd «Hirmu ja õuduse jutud»). Ja enne järgmist sügist pole uut «maalähedast» õuduskogumikku oodata. Valdavalt olen ma ju varem ikka toonud lugejateni just värvikaid anriulmekaid kaugetest kohtadest ja toon edaspidigi. Ning need minu pakutud õuduslood on ju ka ikka sellised, milliseid ma eesti autoriteltki avasüli vastu võtaks, need ei ole reeglina olemuselt argised-hallid, vaid need on meie jaoks ajas ja ruumis kaugetes kohtades aset leidvad värvikad anriõudukad, mitte tädi Maali kolmepealine lendav lehm, kellel kurat vaid teab mitu siilteravat hammasterida.

7) Oled küll Ulmeühingu asutajaliige, aga mitte Ulmeühingu liige, miks nii? Kas sinu arust aetakse praegu ühingus õiget asja või on see õigelt suunalt kõrvale kaldunud? Kui oleks aega, siis kas tahaksid taas ulme-elus rohkem osaleda?

Ma väsisin ära. Minu ulmeühingust kõrvalejäämine oli teadlik valik ja mitte sellepärast, et ühing kuidagi valele teele oleks keeranud. Jah, meil tekkisid viimastel aastatel, kui ma Estconi-Stalkeri korraldamises osalesin, eriarvamused programmi jmt osas, aga need ei olnud suured tülid. Ma leidsin ühel hetkel, et mul ei ole enam seda aega ja energiat, mida niimoodi tasuta kolmandasse sektorisse panustada. Aga see eemaldumine oli üks kõige õnnelikumaid minu elus, kuna ma nägin, et mingil müstilisel kombel oli tekkinud järelkasv: olid tekkinud «uued lollid», kes tahtsid sel moel oma aega ja energiat kulutada. Selle teatepulga sai edasi anda.

Ja nüüd on ühingus ju toimunud sisuliselt juba kolmas ja võibolla neljaski põlvkonna/seltskonnavahetus. See on suur kergendus teada, et selliseid inimesi ikka veel leidub! Ühel hetkel tundsin ma ise lihtsalt, et ma soovin oma vaba aega hobi korras ja suurema tasuta tegevusena paigutada korraldamise-organiseerimise asemel pigem toimetamisse-kirjastamisse. Ehk et minu poolt mingit comebacki ühingu aktiivi sekka pole küll mõtet loota, ma olen kaunis rahul sellega, mida ma praegu hobi korras teen. Ühingu regulaarseid korralduslikke ülesandeid ma täita ei suudaks, niisama nõu anda võin aga alati.

8) Kui palju oled enda sarjade puhul valmis tegema kompromisse kirjastaja nõudmiste, enda maitse ja müügiedu vahel?

Kompromissidest meie koostöö ju koosnebki. Minu ideed ja plaanid on alati grandioossemad, aga siis peab Eva mind tagasi Eesti elu reaalsusse tooma ning tulemuseks on see kompromiss, mida lugejad näevad raamatulettidel. Minu algne plaan «Hirmu ja õuduse juttude» osas nägi ette pehmekaanelise 320 lk asemel umbes 450 leheküljelist kõvakaanelist kogumikku ning mitte korra, vaid kaks korda aastas. Realiseerus ainus realistlik võimalik variant. Kompromiss. Minu algne plaan Silverbergi puhul nägi ette kolmandiku jagu mahukamaid ja vormilt luksuslikumaid köiteid, realiseerub realistlik variant. Ja nii edasi ja nii edasi.

Minu idee anda välja vendi Strugatskeid piirdus 3 raamatuga («Tigu nõlvakul», «Väikemees», «Esmaspäev algab laupäeval»... okei, oli veel «Vikerkaare» idee, aga selle napsas Belials napilt eest ära), «Marslaste teine sissetung» on selge kompromiss turunõudlusega müügiedu nimel. Kes seda raamatut nüüd loeb, näeb ju kohe, et minu ulmemaitsega see kohe kuidagi ei kattu. Aga ta pole asi, mida ma kuidagi oma sarjas häbeneksin, kaugel sellest, minu meelest on ta omas võtmes meisterlikult teostatud tekst. Lihtsalt see pole jällegi absoluutselt minu teetass. Ega tegelt ju «Esmaspäevgi» pole, aga minu respekt selle teose vastu on lihtsalt nii suur, et mõtlesin, et selle lihtsalt peab välja andma, kui saatus meile selle võimaluse on kinkinud. (Niisama ääremärkusena minu Strugatskite-maitse kaardistamiseks: 1. koht «Raske on olla jumal», 2. koht «Asustatud saar», 3. koht «Piknik teepervel».)

Ehk: kompromissidest pole selles töös pääsu, kui sa tahad, et sinu ideed ja projektid üleüldse realiseeruksid.

9) Kas on ka mingeid kirjastamisotsuseid, mida tagantjärgi kahetsed?

Erakordselt huvitav küsimus tegelikult! Jah. Päris mitut asja kahetsen. Kahetsen, et lasksin end Eval algusaegadel üsna kergesti ära rääkida ja nõustusin esimese ,,Täheaja" jaoks hangitud tõlkejutud 3 köite peale laiali jagama. Tagantjärele ikka mängin mõttega, millise tuumaka tõlkeantoloogia oleks saanud, kui kõik need 14 lugu oleks ühtede kaante vahel ilmunud. Nüüd aga tulid sellised ajakirja-tüüpi antoloogiad, kus olid mõned tõlkelood ja mõned algupärandid, selline harilik assortii. Konkreetselt tõlkefookusega antoloogia aastal 2002 teeks mulle praegu tagantjärele rohkem rõõmu. See olnuks konkreetsem statement ja dokument ja minu maitse-eelistuste kaardistus.

Sama lugu on «Süngete varjudega», suur osa teise valimikku läinud lugudest (Basil Copper, David Sutton, Darrell Schweitzer) olid juba esimese köite jaoks ära küsitud, aga jällegi tuli mängu kompromiss, kuna raamat kippus liiga mahukaks ja seega riskantseks minema. Tulemuseks on teine köide, mis kaotas fookuse, püüdis istuda mitme tooli peale korraga ja loomulikult prantsatas nende vahele maha. Pärast selle valmimist 2004. aastal kadus huvi õuduse vastu mitmeks aastaks: Jamesi, Kiplingi ja Poe autorikogud sündisid kuidagi täiesti automaatselt ja hingetult, mis neist kahjuks ka välja paistab. Aga neis asjus pole Eval muidugi mingit süüd, siin saan ma ainult iseendale etteheiteid teha.

Ning kolmandaks kahetsen, et antoloogiaga «Fantastika» läks Varrakus 2004. aastal, nagu temaga läks. Et läksin juba toimetamisprotsessi ajal raamatu keeletoimetaja Marika Mikliga, kes püüdis üsnagi ebaviisakalt tungida minu kui valimiku koostaja mängumaale, tülli, nii et juba enne raamatu valmimist oli selge, et iga-aastast `year's best'-kogumikku, nagu oli planeeritud, sellest ei saa. Täiega surnult sündinud laps, mille puhul teose ilmumine ja trükisooja raamatu käeshoidmine mingit erilist rõõmu ei valmistanud. Aga eks see nullindate keskpaik oli ka isiklikus elus selline segane, hüplik ja eesmärgitult kulgev periood.

10) Mis on asjad, mille üle oled eriti uhke, mida pead enda senise toimetajatöö tähtsamateks saavutusteks või kõige paremini õnnestunud asjadeks?

See on lihtne küsimus. Algupärasest ulmest tunnen uhkust kindlasti selle üle, et õnnestus olla Indrek Hargla talendi avastajaks ning aidata teda nõuannetega tehniliste oskuste lihvimise juures esimeste kuude jooksul. Mainiksin siin samas kontekstis ka Märt Lauri nime, aga tema on vist kahjuks ulmeanri jaoks kaotatud looja. Ning pea sama suurt uhkust tunnen, et nüüd viimastel aastatel on olnud õnn ja au olla Heinrich Weinbergi ja Reidar Andresoni loometee alguses nende esimeste avaldajate seas. Ning loomulikult tunnen ma suurt uhkust, et just minul õnnestus kokku panna 1990ndate landmark «Eesti ulme antoloogia».

Tõlkeulme poole pealt on raske üksikuid asju välja tuua, eks ,,Täheaja" sari ja ,,Orpheuse Raamatukogu" teevad tervikuna heameelt, «Sünged varjud» alustas hästi, kuid kaotas siis kuidagi fookuse. «Hirmu ja õuduse juttude» jaoks lugemine, selle sisu kokkupanek ja toimetamine-küljendamine pakkusid säärast rahuldust, millist pole ühe antoloogia puhul pikka aega täheldanud.

Üksikuist asjust peaks kindlasti mainima kahasse Andri Riidiga koostatud Poul Andersoni parimate juttude valikut «Taevarahvas». Ning isiklikult tunnen, et võibolla saab minu seni kõige olulisem tõlkeulme alane saavutus olema need viis köidet Silverbergi valitud lühiproosat.

11) Varsti on antoloogial ,,Täheaeg" 15. juubel. Kui palju on antoloogia idee selle ajaga muutunud, kas midagi on algsest ideest alles jäänud?

Tuligi ära see juubel jälle! Nagu 10. numbri eessõnas kirjeldasin, on ,,Täheaja" olek ja olemus pidevalt pendeldanud kahe suuna vahel: kas olla rohkem ajakiri või pigem antoloogia, kas keskenduda rohkem algupäranditele või tõlgetele, kas avaldada nonfiction-materjali või aeglase ilmumistsükli tõttu sellest loobuda. Hetkel on ambitsioon jõuda stabiilse 2 numbrini aastas, mõnel aastal on see varemgi õnnestunud, aga mitte pikaks ajaks. Sisuliselt ilmselt peaks väljaanne suhteliselt sarnasena jätkama, eks minu soov ole ikka tõlkeulme osa veidi suurendada, aga küllap elu näitab, mis sellest plaanist saab.

12) Oled Eesti ainukese algupäraste ulmejuttude avaldamiskoha, kus makstakse autoritele ka tasu, ,,Täheaja" koostaja. Mida teed, kui autor saadab sulle ilmselgelt tugeva loo, mis pole samas üldsegi sinu maitse, kas siis anrilt või stiililt või temaatikalt. Kas tunnetad, et peaksid avaldama endale mittemeeldiva ent olulise ulmeloo puhtalt ulmekirjanduse edendamiseks?

,,Täheaja" 15. numbri jaoks laekunud kaastöid lugedes puutun täpselt selle küsimusega pidevalt kokku. No eks ma ikka avaldan, kus ma pääsen. Aga ma sõnastaksin selle dilemma pisut ümber: mida Sina teeksid toimetajana, kui su ees on tekst, mis on selgelt «neljaline»? Noh, ta on hea, objektiivselt hea, aga ei midagi erilist. Samal ajal näed sa toimetajana, et ükski ümberkirjutamine seda väga heaks ega suurepäraseks ei muuda, kuna seda sädet seal sees pole ega paista ka kusagilt tulemas. Ta on ja jääbki «neljaliseks». Hüva, kuukirja toimetajana pole siin küsimustki, sellised lood lähevad kenasti loosi, aga mida teha kogumiku puhul, mis võiks ja peaks avaldama justkui aasta tipptekste? Ja mida teha, kui mõnel korral on näiteks kõik lood sellised «neljalised»? Vot selliste probleemidega pean ma siis kuidagi maadlema.

13) On poolenisti täis ja poolenisti tühja klaasi inimesi, kuid sama õige on, et on realiste ja unistaja-optimiste. Mida arvad, kas eesti ulme kuldaeg on ära olnud?

Mina olen kusjuures pigem pooltühja klaasi inimene, aga nagu olen juba ka selgitanud: et ma ristisin ühe perioodi (1999-2002) eesti ulme arengus kuldajaks, ei tähenda, et hilisem aeg oleks kehvem, pigem märgib see seda, et too periood oli varasemast ajast kvaliteedilt ja kvantiteedilt hüppeliselt tugevam. Et tollele perioodile vahetult järgnes teatav pohmelliaeg, arvan ma tänaseni, aga kümnendi lõpuks eesti ulme kogus end ning on käesoleval ajal tugeval tasemel ja täiesti omanäoline. Vahest mitte selline, nagu ma tolle kuldaja põhjal lootsin ja soovisin (temaatiliselt, alaanriti), aga lõppeks on see ju autorite valik, millest ja kuidas nad tahavad kirjutada.

Realismitaju ja unistustega on aga sellised omapärased lood, et unistustel on komme tihti täide minna. Kui ma järele mõtlen, siis teen ma praegu (mis sest, et hobikorras, mitte palgalise tööna) täpselt neid asju, mida unistasin end 1990ndate esimesel poolel teismelisena kunagi täiskasvanuna tegevat: koostan ulmesarja, erinevaid antoloogiasarju, panen kokku autorikogusid. Pagan võtku, olen kirjavahetuses Robert Silverbergiga! Minuga seotud raamatud või minu avaldatud jutud võidavad tihti Stalkereid, nagu lootsin auhinda 1998. aastal asutades, et kunagi ehk juhtub. Patt oleks viriseda. Unistus, et koostan kunagi konkreetselt ,,Täheaja" ning «Hirmu ja õuduse juttude» nimelisi ulmeväljaandeid, on pärit sealtsamast 1990ndate keskpaigast. Mitmed pealkirjad, nimetused või kaubamärgid, mis hiljem töösse on läinud, said esmakordselt paberile trükitud justnimelt kuskil seal 1994. või 1995. aastal rohelise Olivetti kirjutusmasina peal. Kõik need unistused on 10 või 20 aastat hiljem täitunud!

Okei, ma unistasin veel, et kunagi on mul selline oma TSRi laadis kirjandusvabrik, kus noored hea sulejooksuga autorid vorbivad minu ideede ja süeede alusel eepilisi fantasysaagasid, õudussarju ja erinevaid kosmoseoopereid ning ajaodüsseiasid kirjutada, nagu Dragonlance, Forgotten Realms, Ravenloft, Battletech jmt, aga selline märg unistus 19. ja 20. sajandi ajaviitekirjanduse kuldaegadest enam kunagi siiski ei täitu. Või noh, selline kirjandusvabrik on nüüd ju hoopis Mandil... nali! :)

Kokkuvõttes arvan ma aga, et paremad ajad on ikka alles ees (kuigi ilusamad on kahjuks selja taga) ning mitmed unistused täiesti täitumisvõimelised, võta ainult ja tee. Aja oma asja.

Raamatuarvustus: Mutandid, maagid ja kummitused (J. J. Metsavana)

Kaks deformeerunud välimusega inimest

Kolm ja pool amfiibinimest (ühel oli vaid kalakuju, aga mitte lõpuseid)

Üks vana maag ja üks oskamatu noor maag

Kaks härraste söögitoas kummitavat kummitust ja üks roosipõõsas sahistaja

Üks nähtamatu koll

Neli uudishimulikku teadlast-maadeuurijat

Üks seestunud telefonikeskjaam

Raul Sulbi koostatud "Hirmu ja õuduse kogumiku" puhul on tegemist raamatuga, kus leidub nii vanemaid kui ka uuemaid lugusid. Kui otsida neid omavahel ühendavaid jooni, on need kõik väga lopsakate, aeglaselt kulgevate kirjeldustega. Liialdusteta võib öelda, et paljud lood polegi muud, kui ainsa stseeni maalilaadsed kirjeldused. Näiteks lugu ,,Hääl koidikul" on jutt sellest, kuidas meremehed imetlevad kummalist loodusnähtust. Ja kõik. Midagi rohkemat seal ei toimu. Seejuures tuleb nii selle kui paljudele teistele lugude autoritele au anda, sest kirjeldused on tõesti meisterlikult teostatud ning lugedes tekkis silme ette mõjuv kujutluspilt.

Samas jätsid ka parimad neist kirjeldus-tekstidest (nt "Pajutorn") hinge kerge nälja. Olen pigem selle koolkonna esindaja, kes peab hea loo oluliseks osaks sündmuste arengut ning kulminatsiooni ja ilma nendeta pole mu arust lugu päris täielik. Koostaja nimetas sellist arvamust üsna tabavalt ,,ise jutte kirjutava arvustaja" stiiliks, kus kriitik loob vaimusilma ette mingi skeemi, kuidas jutt peaks minema, et oleks tehniliselt hea ega püüa niivõrd üritada autori otsust mõista.

Nii võttes võib tal tõesti õigus olla, kuna minu lemmikuteks osutusid just seda nn ,,moodsamat" või harjumuspärasemat loo jutustamise skeemi järgivad tekstid nagu ,,Kõrvitspea", ,,Õudus telefonis" ja ,,Arlekiini viimane pidupäev". Kõige vähem suutsid mind kõnetada aga tondilood nagu ,,Tuul roosipõõsas", ,,Öö võidab" ja ,,Minevik". Esimestele kahele võib ilmselt ette heita just absurdselt nappi lõpplahendust ning kolmandale sarnanemist rohkem armu- kui tondiloole. Jaburate lõppude rivi täiendab veel tekst ,,Mis see oli", kus mitte keegi ei taha nähtamatut inimest näha ja peategelased peavad raipe lõpuks tagaaeda maha matma. Tõepoolest, mis see nüüd õigupoolest oli? Ma olen alati arvanud, et just vanasti armastasid inimesed igasuguseid ebardeid ja kurioosumeid märksa enam kui meie siin.

Mis puudutab kogumiku kuulsamaid autoreid, ehk Lovecrafti-Howardit, siis esimese puhul nuriseks esiteks järelsõna üle. Mu arust pole heaks tooniks, kui tutvustuses nimetatakse autorit silmakirjalikuks ja kitsarinnaliseks. (Isegi juhul, kui ta seda tõesti oli! Ma ei eita, et Lovecraft oli üks veider vend.) Teiseks ei vedanud vanameister mu arust seekord enda tekstiga välja. Howardi tekst oli märksa paremini õnnestunud, ehk isegi liiga hästi, sest kui alguses tundusid mitu juttu mulle päris kobedad, siis Howardit kohe sinna otsa lugedes ei kannatanud need tekstid enam mingit kõrvutamist. Howard suutis Lovecraftilt näpatud mütoloogiat suurepäraselt täiendada omapoolse panusega ja luua lühikese jutuga tunde selle taga olevast suurest kurjast maailmast, kasutades edukalt oma lobedat aga jõulist stiili. Mis puutub Lovecrafti, siis omamoodi humoorikas on veel see, et üks mu lemmiklugusid - ,,Arlekiini viimane pidupäev" - on tegelikult Thomas Ligotti kummardus vanameistrile: töötlus jutust ,,Vari Innsmouthi kohal". Seega tegi õpilane õpetajal selja prügiseks.

Mõned lood on aga juba aegunud, antud teemat on mõni uuem autor märksa ammendavamalt käsitlenud, näiteks nähtamatuse teema jutus ,,Mis see oli". Autor võis toona selle tõesti esmakordselt kirjutada, aga Wells raius oma jutusooned märksa tugevamini kivisse ja käsitles teemat ammendavamalt. Seega ei anna antud lugu enam midagi peale tunde, et olen nüüd läbi lugenud (nähtamatute inimeste lugude) veel eellooma eelloo.

Tulles (juttude) eessõnade juurde tagasi, siis need on küll entsüklopeediliselt põhjalikud, aga ma oleksin sagedamini oodanud ka koostaja arvamust, miks ta seda või toda teksti oluliseks peab. Näiteks peale kogumiku lugemist rääkis Raul Facebookis, et ,,Kõrvitspea" oli plaanitud juba aasta 2000 kogumikku ,,Sünged varjud" ja praegu oli tegemist ühe vana plaani teostamisega, mis on iseenesest ju põnev fakt, ent praegu aga on minule paljude juttude valimise põhjus segane. Valitud tekstid on sageli nii teemalt kui ajastult väga erinevad, kohati hüppab sisse ka kadunud maailma teemalisi õudustekste nagu ,,Kuristiku rahvas". Minu arvates oleks olnud parem ja kogumiku referatiivse järelsõnaga paremini kokku klappiv, kui lood oleksid olnud pigem ühest perioodist. Kogumik oleks nii muutunud õuduskirjanduse ühele ajastule paremaks illustratsiooniks. Teos oleks sedasi paremini sobinud ka Aavikult laenatud pealkirjaga.

Kokkuvõtteks leidsin siit seitse positiivset lugu ja kümme negatiivset, mis on tegelikult hea saak, eriti arvestades, et ma pole tegelikult eriti suur vanade õudusjuttude fänn. Seega kavatsen kindlasti tuleval aastal ka järgmise kogumiku osta. Koostajale soovitaks aga rohkem enesekriitikat lugude valimisel, no ei pea ju teos nii paks olema (saaks küljenduse ka paremaks, praegu tuli raamatu selga tüütult palju murda). Kvaliteet on alati parem kui kvantiteet ja kõiki koostajale olulisi autoreid ei suuda me parimalgi tahtmisel eesti keelde panna, seega pigem valitagu parimatest parimad.

Eesti ulme tõlked võõrkeeltesse (Jüri Kallas)

Kuna ulmeajakiri Reaktor on jõudnud esimese suurema juubelini, 50 ilmunud numbrit, siis tekkis mõte sel puhul kirjutada eesti ulme tõlgetest võõrkeeltesse.

Varasematel Estconidel on ikka aeg-ajalt kerkinud küsimus, et milline eesti ulmejutt võiks näiteks inglise keeles ilmuda? Tavaliselt on sellele vastatud, et mitte ükski, sest inglise keeleruum ei vaja tõlkeulmet. Jah, anglomaailmas on lainetena käinud neid ulmetõlkimise laineid, kuid kui vaadata, et mida tõlgitakse ja millises mahus, siis oleks isegi ühe eesti ulmejutu ilmumine seal haruldane ja õnnelik juhus. Jah, sellist piiripealset ulmet, mida lugejad ja sageli isegi autor ulmeks ei pea, sellist ilmub. Piisab kui nimetada Tuglast, Tammsaaret ja Unti. Kuid ega neid ulmena seal avaldata ja turustata ning ulmeks ei pea neid ka ostja/lugeja ning sealne ulmelugeja ei pane neid isegi tähele.

Oluliselt pole parem olukord ka Euroopas. Ikka Tuglas, Tammsaare ja Unt. Prantsusmaal sai Andrus Kivirähki "Mees, kes teadis ussisõnu" küll isegi ulmeauhinna Grand Prix de l'imaginaire kui aasta parim tõlkeromaan, aga kahtlen ma sügavalt, kas prantsuse fännid seeläbi eesti ulmest teadlikumaks on saanud. Pigem paneb antud tõsiasi mu ümber hindama antud auhinna varasemate laureaatide kaalukust ja tähendust.

Kui aga tulla nüüd anriulme juurde, siis omal ajal oli vast enimtõlgitud eesti ulmekirjanik Boris Kabur. Ropsi-lugusid lavastati mitmes riigis ja mõnes ilmusid need suisa raamatuna. Romaan "Kosmose rannavetes" oli samuti tuntud, tõlgetena ilmus katkendeid, Ida-Saksas populaarses sarjas isegi terve raamat ning esimeses sotsriigis toimunud Euroconil (Poznań 1976) märgiti see isegi kuidagi ära. Küünilisevõitu kommentaar olevat olnud, et kuigi Kabur oli Nõukogude Liidu autor, kuid ta polnud venelane - et see pärast just.

Nõukogude ajal käis kõrgelt ka abikaasade Beekmanide kuulsus ja tõlgitavus, sh ka ulmelise loomingu oma. Vladimir Beekmanil on lausa (tõlgitud) anriulmet ette näidata, Aimée Beekmani kaks ulmeromaani jäävad aga üsna anri servale. Samas olid nad mõneti teedrajavad selles suunas, mida mingil hetkel hakati nimetama kummaliseks eesti uueks proosaks. Meil siin seda ulmeks ei peetud, aga vene keeleruumis öeldi südamerahuga selle kohta "fantastika". Jah, vene ulmefännid sellest kraamist suurt ei hoolinud, aga mingi jälje sealpool Peipsit see siiski jättis. Mäletan, et sattusin 1991. aastal Volgaconil jutule ühe tol ajal tuntud kriitikuga, kes täitsa tõsimeeli rääkis kummalisest Eesti mittetehnoloogilisest ulmest. Eks ta oli värskelt läbi lugenud Boris Kaburi ja Mihhail Velleri koostatud antoloogia "Волшебнику - абсолютная гарантия" (1990). Antoloogia, mis sisaldas kolm (kärbetega) romaani ja viis juttu ning mille tekstidest võib suuremate-vähemate mööndustega pidada anriulmeks vaid kahte juttu: Vladimir Beekmani "Bambus" ja Rein Saluri "Krahvi poeg".

Nõukogude Liidu lagunemise ja sotsialistliku sõprusühenduse kokkuvarisemise järel tundus kõigile ilmselt, et nüüd... Kuid, ei! Jah, pulpulme puhul räägitakse sageli, et poleks olnud USA majanduskrahhi, kas siis üldse oleks olnud, aga aeg ja rahanumbrid olid teised ning seniavaldamata anglokommerts lämmatas praktiliselt kõik.

Sajandivahetuseks olukord enam-vähem normaliseerus ning siin-seal hakkas taaskord ka eesti ulme tõlkeid ilmuma. Soomes ilmus antoloogia "Tallinnasta pois: Groteskia virolaista proossa" (2003), kus lisaks uuemale kummalisele eesti proosale on esindatud ka kolm siinmaist anriautorit: Veiko Belials, Karen Orlau ja Indrek Hargla. Venemaal ilmus pika ja vaevalise protsessi tulemusena Ray Bradbury austuseks kokku pandud antoloogia "Новые марсианские хроники" (2005), kus pisut ootamatult olid vene autorite kõrval ka eestlased Indrek Hargla ja Siim Veskimees. Hargla sealilmunud jutt "Õed" on ka Reaktori lugejatele tuntud, sest loo esmatrükk eesti keeles ilmus just meie ajakirjas.

2010. aastal toimus vaikselt, aga seda ootamatumalt märgiline sündmus - välismaa ulmeajakirjas ilmus eesti keelest tõlgitud ulmejutt. Ajakirjaks oli Galaxies ja jutuks Reaktori toimetaja Artur Räppi tekst "Välisnõustaja", mida saatis tõlkija Martin Carayoli artikkel "L'Estonie: ulme, terme ultime". Võib ju küsida, et miks just see jutt... olen ka küsinud ning vastus oli selline, et toimetaja tahtis midagi hästi lühidat ja see oli esimene, mis sobis. Olgu, võitjate üle kohut ei mõisteta ja ajalugu ümber ei kirjuta.

Praegusel hetkel on aga suurim eesti ulme avaldaja Ungari kirjastus Metropolis Media - nende vahendusel on madjaritemaal ilmunud Kersti Kivirüüdi Okultismiklubi-romaanid ning kuna sama kirjastus annab välja ka ulmeajakirja Galaktika, siis on seal maitseprooviks ilmunud ka kaks Kivirüüdi lühilugu, Graig Wolfi parim jutt "Jälitaja". Et Metropolis Media on Indrek Hargla keskaegsete krimiromaanide sealmaine kirjastaja, siis Galaktikas on ka ilmunud üks apteeker Melchioriga ulmejutt.

Kindlasti ei ole siinolev ülevaade täielik, kuid mingit aimu peaks see asjade seisust andma. Mingitest tõlkeprojektidest on aeg-ajalt kuulda olnud ning eks autorid ise ka midagi sebivad, kuid isegi praegusel kujul pole olukord ju kõige hullem. Näiteks Läti ja Leedu ulmet on minu andmetel hulga vähem tõlgitud ning pole ka teistel rahvastel siin midagi hõisata... eriti kui võrrelda rahvaarvu.

Külas Zagrebi ulmikutel (Indrek Hargla)

Mul avanes oktoobrikuus võimalus külastada kena Zagrebi linna, kus toimus üks hästi väike kirjandusfestival. Selle korraldajad teadsid, et mul on miski puutumus ulmekirjandusega ning sättisid seepärast ühe kokkusaamise ja intervjuu Horvaatia ulmeajakirja ,,Sirius B" peatoimetaja Davorin Horakiga.

Nii et me lobisesime Davoriniga umbes tunnikese ja vahetasime mõtteid Eesti ja Horvaatia ulmeasjade kohta. Davorin oli leidnud internetist ühe Raul Sulbi artikli meie fandomi elu kohta ja uuris, et kas on tõsi, et meil ilmub 60-80 tõlkeromaani aastas. Et see olla ikka väga kõva number. Me siis võtsime viimase ,,Stalkeri" nominatsiooni ette ja veendusime, et tõesti nii on. Paraku on Eestis samuti nagu Horvaatias asjalikku anriulmet vähe ja peamiselt tõlgitakse YA sarju ja debüütromaane ning igasugust messidel kirjastusele kaela müüdud vampiirikaid või algajate võluritüdrukute seiklusi.

Kaugele Horvaatiasse oli Davorinile Eesti ulme kohta interneti järgi paistnud, et meil on üks kõva võrguajakiri nimega ,,Algernon". Ma pidin teda siin pisut parandama ja täpsustama, et Eesti fandomi peamine elus lehekülg on ikkagi ,,Reaktor" ja ,,Algernon" on pigem üks ajaloolisi Eesti ulme sünnikodusid. Davorin oli siis väga huvitatud, et kas ,,Reaktorist" midagi ingliskeelset ka lugeda on, ja ma kinnitasin talle, et ühe ingliskeelse numbri tegemine peaks plaanis olema küll. Veel tuli muidugi jutuks Estcon või pigem siis, et kuipalju see üritus tavalise ja igava coni moodi on või ei ole.

Ning muidugi näitasin ma Davorinile ,,Ulmekirjanduse BAASi" ja tema pidi tunnistama, et ega ta miskit analoogilist anripõhist andmekogu ei tea. Me otsisime BAASist ka horvaadi kirjanikke (näiteks Krunosalv Gernhart ja Danijel Bogdanovič) aga ei leidnud ühtegi.

,,Sirius B" on paberil ilmuv ajakiri ja sama kirjastus annab välja ka ulmeraamatuid. Paar ajakirjanumbrit sain ma Eestis jagamiseks kaasa. ,,Sirius B" võtaks väga hea meelega ka mõne Eesti tõlkeloo avaldada, kui kellelgi oleks sobiv ingliskeelne tekst pakkuda.

Kui Eesti ulmefänn Zagrebi satub, siis tasuks tal läbi astuda kesklinnas ,,Dubrovniki" hotelli alt, raamatupoest ,,Integral", kus on hea valik ingliskeelset ulmet ja koomikseid. Üks väga lahe ulmekoht Zagrebis on ka kõrts nimega ,,Tolkien House", mis ennemalt asus Zagrebi Toompeal, aga nüüd on all-linnas. Ja siis muidugi Jules Verne'i teemaline steampunk kõrts ,,22 miles". Mõlemad on Facebookist leitavad.

Iga päev - seikluslik, mitmevärviline armastuslugu (Agur Tänav)

See on noorteulme, õrnemale sugupoolele. Ladusalt kirja pandud, nii et kuigi ma ei ole sihtgrupp, juhtus mul õnneks olema vaba päev ning lugesin ta ühe jutiga läbi.

Raamatu peategelane on tüüp, kellel ei ole oma keha. Sünnist saadik ärkab ta iga päev erineva omavanuse inimese kehas, surudes tolle isiksuse tagaplaanile ja võttes juhtimise üle. See on üsna segane ja segadusse ajav elu, kuid peategelane on 16 aasta jooksul sellega leppida jõudnud ja ära harjunud. Peategelane seisab mitmel korral eetilise küsimuse ees - need on ju teiste inimeste elud, millesse ta sisse murrab ja kelle ta jätab pärast silmitsi oma tegude tagajärgedega. Ühel päeval aga armub ta ühte tüdrukusse ja hoolimata sellest, et ta on iga päev väliselt erinev inimene, eri sugu ja eri ühiskonnaklassist, tahab ta olla oma armastatu lähedal ja talle enda kohta viimaks tõe avaldada. Läheb suuremaks sekeldamiseks ja tagajärjed on palju suuremad, kui peategelane arvata oskab.

Raamat on huvitav ja üsna hoogne. Omapärane peategelane loob suurepärase võimaluse näidata läbilõiget Ühendriikide teismeliste eludest. Antud võimalust autor ka kasutab - noored, kellesse peategelane satub, on üsna erinevad. Me näeme sportlasi, oivikuid, enesetapjaid, narkomaane, joodikuid, geisid, lesbisid, transvestiite, vaeseid ja rikkaid, tavalisi ja ebatavalisi noori. Kuna peategelane on terve elu koos kehadega ka sugu vahetanud, on talle üsna enesestmõistetav tolerantsus samasooliste suhete suhtes. Tema armastatud tüdruk aga ei kipu sugugi temaga suudlema ja käest kinni hoidma, kui A ilmub lagedale tüdrukuna. Autor käsitlebki peategelase kasutatavate kehade-mosaiigi kaudu üsnagi tõsiseid teemasid. Seda küll üsna põgusalt, rõhk on siiski seiklusel ja armastusel. Raamatu keskel oli ühel hetkel tunne, et suhteprobleeme on juba nõksu võrra liialt, võiks olla vähem, ent see hetk sai õnneks kiirelt läbi ja edasi läks jälle põnevamaks.

Mis mulle isiklikult kummaline tundus, on ameerika 16-aastaste elu. Eks seda ole ju filmidest juba nähtud, aga siiski oli üsna võõristav lugeda, kus suhteliselt enesestmõistetavalt on 16-aastasel oma auto ja kui juhtumisi ei ole või masin ei käivitu, saab ema-isa oma laenata. Teiseks ema-isa äraolekul kodus toimuvad suured joomisega peod, kus rahvast on nii palju, et suvaline võib julgelt juurde minna, niikuinii pooled ei tunne üksteist. Okei, see on ehk minu lapsepõlve eripära, et see veider tundub.

Kui nüüd lõpus püüda määratleda, kellele võiks seda raamatut soovitada, siis esiteks muidugi kõigile, kellele meeldib mõnus ajaviiteraamat; teiseks naisterahvastele ja ma isegi ei hakkaks mingit vanusepiirangut seadma - laiema lugemusega vanemad naisterahvad ei naudi seda vast sugugi vähem kui varateismelised tüdrukud, sest oluline ongi, et lugu on kirja pandud hea sulega. Ja muidugi võivad seda lugeda ka mehed, vanusest sõltumata, kui veidikene suudlemist ja kallistamist ja pisukese jagu õhkamist just koledasti vastukarva ei ole. Ainsad ehk, kellele ma ei julge seda lugu soovitada, oleks need, kes tahaks kõik vikerkaarelipu kandjad paljaste kätega ära kägistada. Samasoolised paarid on siin positiivses võtmes sees.

Raamatuarvustus: Tagasi minevikku (J. J. Metsavana)

Esiteks pean ma tänama Veiko Belialsi, sest ilma tema soovituseta oleks mul üsna kindlasti see Ben Eltoni ajarännuraamat lugemata jäänud. Varem jäi sellest mulje kui pigem väga väheulmelisest põnevikust ja alles Veiko kiitmine tekitas asja vastu huvi.

Raamatu peategelaseks on värskelt pere kaotanud kõrgharitud sõdurpoiss, kes saab ootamatu kutse enda vanalt ülikooli õppejõult. Kohalejõudes selgub, et õppejõud kuulub Cronose-nimelisse salaseltsi, kellele on teada Isaac Newtoni kõige olulisem ja salajasem ajarändu puudutav avastus. Cronos on otsustanud saata inimese tagasi 1914. aasta Sarajevosse, et peatada Franz Ferdinandi mõrvar ning sedamoodi hoida ära järgnev maailmasõda ning Euroopa üleüldine allakäik.

Raamatut on ennast üsnagi raske defineerida. See meenutab mulle ,,Ajakaarti" ja seda peamiselt aeglase jutustamisstiili poolest, aga võrreldes ,,Ajakaardiga" on ,,Tagasi minevikku" kompaktsem, üks kindel liin jookseb ja ulmeline element paljastub kohe alguses. Aga tegemist pole anriautoriga ja seda on kogu lugemise käigus kuidagi ebamääraselt tunda. Pean silmas seda, et anriautorid on pigem armunud erinevatesse hullumeelsetesse ideedesse, ent Eltoni idee on üsna klieelik. Võetakse mees, saadetakse ajas tagasi kuulsat liidrit tapma ja üllatus-üllatus, sellest läheb ajalugu veelgi rohkem perse. Pigem on ajaränd autorile hädapärane abivahend, et elada välja enda hirmsat kirge kirjeldada 20. sajandi algust läbi tänapäevase inimese pilgu ja elada välja ka mõned sotsiaalsed kinnisideed. Umbes nagu tähelend, mis on sisse kirjutatud selleks, et saaks kirjeldada väga vingeid planeete ja nende geoloogiat-geograafiat. Seal, kus üks tõsine anriautor üritaks mõelda, kuidas ajada ajarändu ja selle tagajärgi pöörasemaks, tuua sisse aina ulmelisemaid maailmu nt Baxteri ,,Ajalaevade" stiilis, rahuldus Elton märksa vähemaga. Eks mõlemal lähenemisel on oma plussid. Tõsiusklikule anrikirjanduse fännile võib Elton ehk liiga igav tunduda. Isegi vaatasin mingi hetk, et sada lehte loetud, tegevus venib ning kui raamat oli poole peal, tundsin isegi killukest pettumust, kuna lootsin, et selleks ajaks on juba mitmeid paradokse üles keerutatud. Samas pean kindlasti tunnustama Eltoni oskust luua hästi pinget, tuua loosse sisse ootamatuid pöördeid ning ka Franz Ferdinandi mõrva ülitäpne kirjeldus oli üllatavalt meelelahutuslik ning hariv. Jääb üle vaid peategelasega nõustuda, et oli tõesti ime, kuidas sedavõrd käpardlikud palgamõrvarid suutsid viimaks (seejuures poolkogemata) eesmärgini jõuda.

Ühesõnaga: kuigi ma eelistaksin pigem pöörasema fantaasialennu ja kiirema tempoga tekste, polnud ,,Tagasi minevikku" sugugi halb raamat, vaid igati korralik ajarännuteemaline ajalooline põnevik.

Ning kui alguses piirdus Elton vaid ühe ajarännuga, muutus ta raamatu arenedes julgemaks ning lisas lõppu veel ulmelisi paralleelmaailmu ja paradokse. Samas on lõpp ka antud teksti õnnetus ja põhjus, miks ma ei pane tekstile viit, vaid ainult nelja. Asi on nimelt selles, et viimaks läks siiani tasakaalukalt ja aeglaselt kulgev tegevus liigseks vuristamiseks ja peategelase saatusele tõmmati liiga järsult joon alla.

Raamatuarvustus: Jututulbad (Leila Tael-Mikein)

Jutukogu esikaane siseküljel tutvustatakse Mercat kui näitlejat, kirjanikku ja endist punkarit. Raamatuesitlusel rääkis autor pikalt unenägudest ja seentest, millega neid esile kutsuda saab. Just unenäoliseks võibki nimetada kogumikku ,,Jututulbad", mis olevat nime saanud väikeste infotahvlikeste järgi, mida looduskaunites paikades leida võib. Jutt on peal, aga liiga pisike, et teadetetahvliks nimetada. Raamatus on ainult viis juttu ja neid on liiga vähe, et kogumikku novellikoguks nimetada saaks. Mahu suurendamiseks on kõik jutud inglise keelde tõlgitud ja samade kaante vahele lisatud. Väga palju annavad raamatule juurde illustratsioonid, mis erinevalt juttudest ei kordu ja selle pärast tasub kogumik lõpuni sirvida ka neil, kes inglise keelt ei oska või samu jutte teises keeles üle lugeda ei taha. Pildid on vaatamist väärt.

Kuna jutukesed on nii omanäolised ja erinevad üksteisest nii stiili kui sisu poolest, tasub igaüht neist eraldi analüüsida. Alustaksin sellest, mis mulle kõige rohkem meeldis ja jätkaksin isiklike eelistuste järgi kahanevas järjekorras.

Jutt ,,Kelle uni see on?" läheb hästi kokku pühendusega, mille autor minu äsjaomandatud eksemplari esilehele kirjutas: ,,Nähke und ja saagu neid palju!" Lugu algab nii, nagu paljud painavad unenäod - kõigepealt läheb midagi väga valesti ja siis selgub, et kogu maailm on valeks pööranud. Kuid siin selgub kohutav tõde: tegemist polegi unenäoga ja kõik on tõepoolest hulluks läinud. Peategelane, kelleks on Merca ise, jääb loo alguses etenduse ajal lavale minekuga hiljaks ja avastab siis, et kogu teatri on vallutanud joodikud ning inimesed käituvad arutute zombidena. Tal õnnestub leida üks enam-vähem mõistuse juurde jäänud naine, kellega koos linnas ringi ekselda ja Joodikute Merd otsida. Linnas kohtuvad nad kummalise pimeda mehega, kellel on valikuline sisselülitatav nägemine, seiklevad koos edasi, leiavad noore neiu, kelle nad samuti kampa võtavad ning Joodikute Merigi ei jää leidmata. Lisaks vedrutab kaosest haaratud tänavail ringi kummits - ussilaadne lapsehoidmisloom, selgub, et hikukesi ei tohi süüa ja leitakse üles küünekrokodill.

Kuid sellega lugu ei piirdu. Jutt võtab jubedad pöörded, kui ilmuvad välja inimestelt nägusid rebivad Mol´od. Tõelised seiklused siis alles algavad ja lugeja ei pea ootamatut lõppu oodates pettuma.

Teine südamelähedane lugu kannab pealkirja ,,Las mõtleb keegi muu". Siin tunnevad kindlasti äratundmisrõõmu kõik need Tartu ulmekirjutajad, kes juhtusid selle loo valmimise ajal kirjutustoas viibima. Minagi olin seal ja kuulsin jutu algupärast mustandiversiooni. Raamatus on näha, et loo kallal on tööd tehtud, kirjeldusi juurde lisatud ja taustsüsteem läbi mõeldud. Tegevus toimub Klapagosel, sondeerimiskapslis. Peategelane on kosmoplanetaar, kes vestleb oma Varjuga. Selle jutu maailmas kasutavad inimesed varje ohtlike tööde tegemiseks, sest variolendid ei sure ega saa viga. Nendega saab vestelda ja isegi koos juua. Kui alguses võib lugejal tekkida väike kahtlus, et peategelane on üksindusest hulluks läinud ja oma varjuga rääkima hakanud, siis peagi loksub kõik ilusti paika ning selgub, et Vari on vägagi tõeline isiksus, kellel on oma soovid ja isegi nimi.

Kogumiku viimane lugu ,,Manadus" mõnitab peenelt rahvajutte ja loob seoseid omaaegse kultusnäidendiga ,,Armastus kolme apelsini vastu", milles hüpohondriat põdev prints hakkas heietama algriimilisi värsse. Loo peategelasteks on linnast tulnud joodik Päike, külaparm Jänes ja viinalembene elektriline muruniiduk Käru, kellel juhe alailma ripakile jääb. Nagu rahvajuttudes ikka, hakkavad kolm imelooma koos kuhugi minema. Lähevad teadmamehe juurde külla, et Päikesele imeasju näidata. See, mis toimuma hakkab, ületab kõigi unenägude ja deliiriumide piirid. Kuu hüppab järve ja näkid nõuavad nii hõbedat kui nokusid, laip lendab õhupallina, õllekastid süles ja minielevant sööb maasikaid. Lisaks lippavad karmud sauna taha, et laibaga palli mängima hakata ning teadmamehe läpatus ehk seeneleotis tekitab kõigis suuri muutusi. Loo sisse on mahutatud rahvajutt jänesest, kes kohtu ette läks ja lõpuks uue elu sai.

,,Manadusest" jääb kõlama üllas tõde: Turbotigu on selline loom, kes pudelitäie Turbodiisli õlut hinge alla kulistab ja siis nõnda minema pühib, et limarada järel.

,,Suur nagu pakuk-lind" tekitas minus pärast läbilugemist ,,möh"- tunde. Lugu justkui oli ja ulmeline pealegi, aga lõpplahendus tundus kuidagi kummalisena. Igatahes avastab planeedil nimega Lldoon ringi seiklev teadlaste grupp ootamatult ühe päratusuure linnu, keda varasemate uuringute ajal keegi näinud pole. Elukas ristitakse pakuk-linnuks. Hirmunud teadlased võtavad klõmaka piiritust, et ehmatusest üle saada ja lõpuks õnnestub peategelasel linnuga päriselt silmitsi seista. Mis temast saab, jäägu lugejale avastada.

Nimilugu ,,Jututulbad" jäi mulle paljuski arusaamatuks. Kui alguses keerleb tegevus vahetuskaubanduse ja silmakivide ümber, siis keskpaigas tulevad pühamehed, kes teevad palju pahandust ning järsku hakatakse jutustama hoopis kummalisest väädist, kõrvaltvaatajalik jutustamisstiil läheb üle minavormiks ja silmakivid jäävadki unustusse. Tekib tunne, et autor unustas keset kirjutamist ära, millest jutustama hakkas, sest tal tuli järsku ülihea mõte hakata kirjutama väädist ja selle ümber toimuvast. Kogu lugu on kirja pandud omapärases mõistukõnes ja tekitab järjekorras esimesena asudes lugejas hirmu, et kõik järgnevad jutud ka samasugused tulevad. Õnneks ei tulnud.

Kokkuvõtteks võib öelda, et raamatut tasus lugeda ja loen kindlasti veel. Soovitan neil, kes murdekeelsest mõistukõnest või vene keelest aru ei saa, lugeda ingliskeelset varianti, sest seal on keerulised laused joonealuste märkustena inglise keelde ümber tõlgitud. Lisaks sisaldavad mõlemad versioonid seletavat sõnastikku, mis võiks olla paigutatud ettepoole, mitte juttude järele, sest mis mul neist seletustest enam kasu, kui jutud juba läbi loetud. Nii et kes pole veel lugenud, heitke kõigepealt sõnastikule pilk peale. Saate teada, kes on hüürlase, milleks kasutatakse kasevihtu, kes on jänes ja mis asjad on karupunnid ning palju muudki.

Head lugemist!

Reaktori logo konkurss (Ove Hillep)

Reaktor on ulmeajakiri, mis on juba aastast 2011 oma tuumakolletega kiiritanud Eesti ulmemaastikku pidevate lahedate ulmeuudistega, objektiivsete raamatuarvustustega ning kasulike ja huvitavate artiklitega nii maailmas toimuvatest ulmeteemalistest sündmustest, arvuti- ja lauamängudest, kinolinastustest ja huvitavatest inimestest. Lisaks üleüldisele radiatsioonitekitamisele püüame populariseerida ja edendada ka kohalikku ulmekirjandust.

Reaktori logo (või täpsemalt sõna "Reaktor" lihtsalt popis ja noortepärases fondis) on kaunistanud meie ajakirja juba 50 numbrit - üle nelja aasta. Kõik mis aga tuumalõõsas lipendab, kulub paratamatult läbi ning seega otsib Reaktor endale uut ja väga stabiilsetest isotoopidest meisterdatud logo. Konkursil võib osaleda ükskõik milline töö, mis vastab võistluse tingimustele.

Võistlusele laekunud töid hindab kõikidest olnud ja tulevatest Reaktori peatoimetajatest koosnev ürii. Kes soovib kunagi olla Reaktori peatoimetaja võib meie kollegiumiga hääleõiguse saamiseks liituda. üriiliikmete töid võistlusel arvesse ei võeta.

1) Logo võib olla nii värviline kui must-valge ning peab olema tehtud vektorgraafikas.

2) Logo peab olema kasutatav nii ühe- kui ka mitmevärviliselt, positiivi ning negatiivina.

3) Logo peab olema lihtne, kergesti äratuntav, hästi meeldejääv.

4) Logo võiks kajastada erinevaid ulme tahke, nt teaduslik fantastika, fantaasia, õudus.

5) Logo peab ka pisikesena hea ja arusaadav välja nägema.

6) Tegu peab olema algupärase teosega. Töö võistlusele saatmisega kinnitab autor, et ei ole teinud mingit sahker-mahkerit või hoopiski üks-ühele pilti mõne teise pealt maha teinud. Plagiaadid eemaldatakse võistluselt.

7) Võistlus lõppeb 15. jaanuaril - saaksime uut aastat alustada uue logoga. ürii võib ühise otsusena liialt väheste võistlustööde laekumisel ka võistluse lõpp-kuupäeva edasi lükata.

8) Võistlusest osalemiseks tuleb pilt enne võistluse lõppu saata e-mailile toimetus@ulmeajakiri.ee

Auhinnana paneb Reaktor välja kolm valikut: esimese koha saanu võib valida kolmest ühe, teine koht valib ühe kahest mittevalitud auhinnast ning kolmas saab soovi korral allesjäänu. Piisava üllameelsuse korral (või soovides meile tööd juurde teha) võib auhinnast loobuda, sellisel juhul saab auhinna endale neljanda koha saanu.

Kuna osad raamatud keeldusid pildi peale tulemast, siis tabasime hetkel vaid 9 teost.

1. valik: 14 ulmeraamatut. Kui mõni raamat on täiesti vastumeelne, võib sellest ka loobuda. Pakki kuulub:

Teispool süvalaant - Paul Stewart ja Chris Riddell (nii eesti kui inglise keeles)

Salamõrtsuka õpilane - Robin Hobb

Meluha surematud - Amish

Väljapraakimine - Oleg Divov

Tähesõdalased - Robert A. Heinlein

Saladuslik Tsaar 2: Duumioru lood - Maniakkide Tänav, Reidar Andreson, J. J. Metsavana, Mairi Laurik, Leila Tael-Mikein

Saladuslik Tsaar 3: Kettmõõgaga mõõdetud maa - Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana

Shikasta - Doris Lessing

Maailmad ja metsad - Ursula K. Le Guin

Peegelduste labürint - Sergei Lukjanenko

Apteeker Melchior: Oleviste mõistatus - Indrek Hargla

Novice - Trudy Canavan (ing. k)

The Night Watch - Sergei Lukjanenko (ing. k)

2. valik: lauamäng "Space Alert" (2008)

3. valik: rollimäng Shadowrun: Beginner box set (2014)

Mõlemad mängud on avamata ning kiles. Raamatuid aga on juba vähemalt korra kasutatud.

Reaktori toimetus jääb suure huviga võistlustöid ootama.

Ulmekirjanduse BAAS - kes kellega sobib? (Kristjan Ruumet)

Järgnev statistika on kaevandatud Andri tekitatud andmemaardlast novembri alguse seisuga.

Arvesse lähevad arvustajapaarid, kel on vähemalt 10 arvustust, mis on tehtud suvalistele samadele teostele. Iga teose puhul tehtud arvustusepaari puhul arvutatakse hinnete erinevuse absoluutväärtus (näiteks kui Juku pani hinde 4 ja Juhan 2, siis hinnete erinevus on 2). Sarnast maitset hinnatakse nii (arvustajapaari arvustuste absoluutväärtuste summa/arvustajapaari arvustuste_arv) + Korrigeeriv Konstant.

Vähem sarnast maitset hinnatakse nii (arvustajapaari arvususte absoluutväärtuste ruutude summa/arvustaj paari arvustuste arv) - Korrigeeriv_Konstant. Korrigeeriva konstandi valemi andis mulle Arktuuruse Süsteemi Sõltumatust Laborist dr Tam Bov ja selleks on ((2/(arvustajapaari arvustuste arv-5))- 0,2). Nagu näha, sõltub Korrigeeriv Konstant pöördvõrdeliselt arvustajate paari ühiste arvustuste arvust. Korrigeeriva Konstandi eesmärk oli vähendada madalate (10, 11, 12 jne arvustuste) hulga osakaalu tabelis sellega, et õige väikese eelise saavad suuremad valimid. Sest tegelikult igaüht huvitab ju kokkulangevus viljakamate arvustajatega. Dr Tam Bovi teada on ühes naaberuniversumis selleks konstandiks 0 ja ühes teises 0,42. Antud tabelis vähenes Korrigeeriva Konstandi kasutamisel "t:10" esinevuste hulk 141 pealt 74 peale.

"e" tähendab erinevuse suurust. "t" tähendab ühiselt arvustatud teoste arvu. Mida väiksem on "e" väärtus, seda paremini üksteisega maitse klapib.

Arvustaja

3 sarnase maitsega lugejat

Vähima sarnase maitsega

Andri Riid

Enn Veevo (e:0.281 t:13)

kuits (e:0.371 t:46)

Valentin Abramov (e:0.412 t:51)

Lupus (t:10)

Jüri Kallas

Toomas Sildvee (e:0.153 t:19)

Krafinna de Kraax (e:0.177 t:51)

Valentin Abramov (e:0.179 t:119)

Lupus (t:11)

Üllar Lindmaa

Enn Hunt (e:0.405 t:24)

Rauli Rajande (e:0.476 t:23)

Trekkie (e:0.500 t:25)

Chris (t:10)

Raul Sulbi

Indrek Jentson (e:0.308 t:14)

Margus Freudenthal (e:0.621 t:18)

Kristjan Rätsep (e:0.640 t:156)

Maniakkide Tänav (t:57)

Andres Veer

Krister Haav (e:0.333 t:15)

Targo Tennisberg (e:0.469 t:19)

Enn Hunt (e:0.496 t:17)

Raul Sulbi (t:10)

Jako Bergson

Lauri Heinsalu (e:0.300 t:10)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.372 t:22)

Avo Nappo (e:0.512 t:13)

Must Kass (t:10)

Mihkel Servinski

Targo Tennisberg (e:0.502 t:12)

Jüri Kallas (e:1.022 t:14)

Tundmatu Arvustaja (e:1.067 t:15)

Laur Salundi (t:15)

Henrik Aavik

Kristjan Ruumet (e:0.665 t:13)

Jüri Kallas (e:0.900 t:10)

Ats Miller (e:1.315 t:11)

Ats Miller (t:11)

Pronto

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.247 t:30)

Lauri Heinsalu (e:0.287 t:18)

Kristjan Rätsep (e:0.364 t:50)

Indrek Rüütel (t:16)

Janek Neltsas

Andri Riid (e:0.669 t:12)

Andres Veer (e:0.679 t:11)

Laur Salundi (e:0.836 t:12)

Adrifted (t:12)

Targo Tennisberg

Eilish (e:0.169 t:12)

Madis Maasing (e:0.200 t:15)

Trekkie (e:0.245 t:70)

Silver Sära (t:14)

stiff

Targo Tennisberg (e:0.800 t:10)

Ats Miller (e:0.800 t:10)

Jüri Kallas (e:1.400 t:10)

Jüri Kallas (t:10)

Oliver Karjane

Laur Salundi (e:0.206 t:19)

Targo Tennisberg (e:0.252 t:12)

Madis Maasing (e:0.300 t:10)

Maniakkide Tänav (t:15)

Toomas Aas

Chris (e:0.426 t:61)

Kätlin Traks (e:0.454 t:18)

Pronto (e:0.504 t:43)

Jaanis Tali (t:12)

Killu

Alo J (e:0.372 t:22)

Trekkie (e:0.420 t:25)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.446 t:27)

Raul Sulbi (t:10)

Tundmatu Arvustaja

Jaanus Trolla (e:0.153 t:46)

Anulaibar Keiserkrone (e:0.165 t:14)

Raul Veede (e:0.176 t:18)

Indrek Rüütel (t:22)

Veiko Kastanje

Jüri Kallas (e:0.294 t:16)

Laur Salundi (e:0.300 t:10)

Riivo Mägi (e:0.389 t:23)

Maniakkide Tänav (t:11)

Margus Freudenthal

Trekkie (e:0.187 t:27)

Taivo Rist (e:0.236 t:22)

TVP (e:0.252 t:12)

Toomas Aas (t:24)

Milady

Arvi Nikkarev (e:0.287 t:18)

Lily Tamm (e:0.358 t:13)

Laur Salundi (e:0.435 t:13)

Bix Pokupoeg (t:13)

Priit Kallas

Kristjan Ruumet (e:0.594 t:14)

Targo Tennisberg (e:0.679 t:11)

Andri Riid (e:0.952 t:11)

Ats Miller (t:11)

Katariina Täht

Maria Perner (e:0.145 t:22)

Erkki Lindpere (e:0.311 t:19)

TVP (e:0.358 t:13)

Indrek Rüütel (t:15)

Avo Nappo

Valentin Abramov (e:0.098 t:121)

Jaanus Trolla (e:0.281 t:34)

Lily Tamm (e:0.295 t:35)

Aasa Tamm (t:11)

Antti Asi

Laur Salundi (e:0.770 t:11)

Ats Miller (e:1.100 t:10)

Ats Miller (t:10)

Toomas Sildvee

Jüri Kallas (e:0.153 t:19)

Targo Tennisberg (e:0.354 t:21)

Trekkie (e:0.378 t:17)

Meelis Sepp (t:12)

Riivo Mägi

Jüri Kallas (e:0.197 t:41)

Valentin Abramov (e:0.248 t:43)

Avo Nappo (e:0.359 t:70)

Meelis Sepp (t:29)

Laur Salundi

TVP (e:0.159 t:48)

Madis Maasing (e:0.181 t:35)

Jaanis Tali (e:0.182 t:40)

Shakti (t:11)

Kristjan Ruumet

Madis Maasing (e:0.199 t:68)

kuits (e:0.283 t:42)

Erkki Lindpere (e:0.284 t:50)

Aasa Tamm (t:30)

Zurgutt

Kristjan Ruumet (e:0.472 t:26)

Enn Hunt (e:0.512 t:13)

Johannes Koit (e:0.522 t:19)

Kristjan Sander (t:26)

Ats Miller

Olev Toom (e:0.451 t:14)

Mart K. (e:0.467 t:15)

Riivo Mägi (e:0.530 t:28)

Wägev Wähk (t:13)

Urmas Muinasmaa

Bix Pokupoeg (e:0.137 t:28)

Targo Tennisberg (e:0.328 t:61)

Taivo Rist (e:0.339 t:45)

Agnes Tammik (t:14)

Kristjan Sander

Anulaibar Keiserkrone (e:0.202 t:17)

Mai Mesilane (e:0.267 t:15)

TVP (e:0.334 t:38)

Maria Perner (t:51)

Roland Tepp

Kristjan Ruumet (e:0.336 t:12)

Avo Nappo (e:0.588 t:13)

Maniakkide Tänav (e:0.752 t:12)

Katariina Täht (t:14)

Alari Rajande

Moonika Lembinen (e:0.220 t:25)

Bix Pokupoeg (e:0.247 t:30)

Jaanis Tali (e:0.259 t:23)

Silver Sära (t:24)

Rauli Rajande

Eilish (e:0.237 t:14)

Alari Rajande (e:0.308 t:79)

Margus Freudenthal (e:0.327 t:22)

Arvo Laarmann (t:11)

Jaanus Trolla

Tundmatu Arvustaja (e:0.153 t:46)

Jaanis Tali (e:0.237 t:14)

Jüri Kallas (e:0.245 t:70)

Toomas Aas (t:24)

Must Kass

Valentin Abramov (e:0.380 t:30)

Pärtel Riit (e:0.398 t:18)

Eevur Tumm (e:0.418 t:22)

Joel Jans (t:15)

Märt Laur

kuits (e:0.316 t:28)

Martin Kivirand (e:0.337 t:36)

Antti Helemets (e:0.343 t:18)

Silver Sära (t:32)

Shakti

Laur Salundi (e:1.406 t:11)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:1.700 t:10)

Ats Miller (e:1.700 t:10)

Laur Salundi (t:11)

Sven Vabar

Laur Salundi (e:1.000 t:10)

Kristjan Sander (e:1.042 t:11)

Kristjan Sander (t:11)

Maniakkide Tänav

Dope (e:0.315 t:11)

rico (e:0.400 t:10)

Raux (e:0.434 t:43)

Lauri Lõhmus (t:11)

Arvi Nikkarev

Krafinna de Kraax (e:0.165 t:14)

Valentin Abramov (e:0.178 t:43)

Sander Vahter (e:0.267 t:15)

mcpat ( naine ) (t:12)

rico

Laur Salundi (e:0.224 t:11)

Maniakkide Tänav (e:0.400 t:10)

Urmas Muinasmaa (e:0.588 t:11)

Urmas Muinasmaa (t:11)

Kaimar Karu

Saara (e:1.200 t:10)

Ats Miller (e:1.300 t:10)

Laur Salundi (e:1.315 t:11)

Ats Miller (t:10)

Indrek Jentson

Lily Tamm (e:0.200 t:15)

Jaanus Arumaa (e:0.237 t:14)

Targo Tennisberg (e:0.281 t:36)

Triinu Meres (t:11)

kuits

Janek H. (e:0.261 t:17)

Enn Hunt (e:0.280 t:24)

Kristjan Ruumet (e:0.283 t:42)

Raul Sulbi (t:13)

Olev Toom

Tundmatu Arvustaja (e:0.364 t:19)

Ats Miller (e:0.451 t:14)

Jüri Kallas (e:0.496 t:21)

Andri Riid (t:14)

Trekkie

Andreas J (e:0.044 t:16)

TVP (e:0.085 t:23)

Lily Tamm (e:0.155 t:24)

Silver Sära (t:13)

Katjusha

Andri Riid (e:0.451 t:14)

Kristjan Sander (e:0.594 t:14)

Alari Rajande (e:0.665 t:13)

Targo Tennisberg (t:12)

Ulmik

Trekkie (e:0.200 t:10)

TVP (e:0.200 t:10)

Laur Salundi (e:0.417 t:19)

Ats Miller (t:11)

Taivo Rist

Madis Maasing (e:0.215 t:23)

Margus Freudenthal (e:0.236 t:22)

TVP (e:0.247 t:30)

Must Kass (t:53)

Tea

Trekkie (e:0.497 t:11)

Targo Tennisberg (e:0.497 t:11)

Laur Salundi (e:0.733 t:15)

Jüri Kallas (t:15)

Indrek Hargla

Jaanus Trolla (e:0.283 t:20)

Madis Maasing (e:0.330 t:42)

Anulaibar Keiserkrone (e:0.419 t:12)

Aasa Tamm (t:16)

Siim Espenberg

Madis Maasing (e:0.114 t:24)

Lily Tamm (e:0.228 t:29)

Raux (e:0.261 t:27)

Lupus (t:10)

Siim Sõber

Tundmatu Arvustaja (e:0.302 t:23)

Targo Tennisberg (e:0.320 t:17)

Alo J (e:0.406 t:11)

Maniakkide Tänav (t:13)

nore

Jaanus Arumaa (e:0.267 t:15)

Madis Veskimeister (e:0.329 t:31)

Bix Pokupoeg (e:0.333 t:15)

Lauri Lõhmus (t:10)

Avati

Siim Espenberg (e:0.600 t:10)

Tarts (e:0.679 t:11)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.742 t:13)

Ats Miller (t:12)

Jaanis Tali

TVP (e:0.009 t:22)

Lauri Heinsalu (e:0.133 t:11)

Trekkie (e:0.163 t:21)

Maniakkide Tänav (t:22)

CyberRax

Jüri Kallas (e:0.419 t:12)

Kristjan Rätsep (e:0.451 t:14)

Kalevipoeg (e:0.588 t:11)

Andri Riid (t:10)

Marek Jürisson

Valentin Abramov (e:0.278 t:59)

Arvi Nikkarev (e:0.333 t:15)

Avo Nappo (e:0.365 t:101)

Meelis Sepp (t:11)

TVP

Jaanis Tali (e:0.009 t:22)

Trekkie (e:0.085 t:23)

Laur Salundi (e:0.159 t:48)

Satyros (t:10)

Dragofor

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.377 t:92)

Jaanus Trolla (e:0.418 t:22)

Johannes Koit (e:0.424 t:82)

Must Kass (t:24)

Ilmar Kerm

Trekkie (e:0.239 t:24)

Krafinna de Kraax (e:0.261 t:27)

Lily Tamm (e:0.308 t:14)

Indrek Jentson (t:15)

Chris

Urmas Muinasmaa (e:0.401 t:21)

Kristjan Ruumet (e:0.404 t:83)

nore (e:0.417 t:19)

Üllar Lindmaa (t:10)

Kairit

Laur Salundi (e:0.588 t:13)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.600 t:15)

Alo J (e:0.742 t:13)

Rauli Rajande (t:10)

Markko Meriniit

Maniakkide Tänav (e:0.700 t:10)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.951 t:14)

Andri Riid (e:0.973 t:13)

Ats Miller (t:17)

Tarmo Õuemaa

Alari Rajande (e:0.283 t:20)

Enn Hunt (e:0.405 t:32)

Trekkie (e:0.409 t:27)

Saara (t:13)

Sander Vahter

Bix Pokupoeg (e:0.163 t:21)

Arvi Nikkarev (e:0.267 t:15)

Laur Salundi (e:0.283 t:42)

Silver Sära (t:15)

pan Wasniewski

Kristjan Rätsep (e:0.583 t:20)

Meelis Sepp (e:0.600 t:15)

Laur Salundi (e:0.607 t:16)

Kristjan Sander (t:10)

Grey

Kristjan Ruumet (e:0.586 t:12)

Enn Hunt (e:0.700 t:10)

Tarts (e:0.770 t:11)

Ats Miller (t:11)

Satyros

Dragofor (e:0.470 t:60)

Meelis Sepp (e:0.669 t:16)

Märt Laur (e:0.780 t:25)

Maniakkide Tänav (t:14)

Krister Haav

AR (e:0.153 t:19)

Lily Tamm (e:0.233 t:20)

Bix Pokupoeg (e:0.241 t:26)

Lupus (t:11)

Erkki Lindpere

Lily Tamm (e:0.060 t:25)

Annaliisa (e:0.261 t:17)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.266 t:52)

Silver Sära (t:10)

Lauri Lõhmus

Jüri Kallas (e:0.372 t:22)

Taivo Rist (e:0.562 t:32)

Janek H. (e:0.626 t:26)

nore (t:10)

Raimond Raiskaja

Ats Miller (e:0.588 t:13)

Kristjan Sander (e:0.665 t:13)

Laur Salundi (e:0.669 t:16)

Indrek Hargla (t:11)

Tarts

Madis Maasing (e:0.145 t:22)

Pioneer (e:0.169 t:16)

ichi (e:0.211 t:21)

Silver Sära (t:52)

Wägev Wähk

Arvi Nikkarev (e:0.522 t:14)

Adrifted (e:0.752 t:12)

Laur Salundi (e:0.794 t:16)

Ats Miller (t:13)

Valentin Abramov

Avo Nappo (e:0.098 t:121)

Arvi Nikkarev (e:0.178 t:43)

Jüri Kallas (e:0.179 t:119)

Indrek Rüütel (t:10)

hullu

Madis Veskimeister (e:0.586 t:12)

Laur Salundi (e:0.586 t:12)

Kristjan Ruumet (e:0.588 t:13)

Ats Miller (t:14)

AR

Krister Haav (e:0.153 t:19)

Aivar Yorick (e:0.354 t:21)

Tauno Laarmann (e:0.419 t:12)

Satyros (t:17)

Kalevipoeg

Maria Perner (e:0.206 t:19)

Jaanus Arumaa (e:0.280 t:28)

kuits (e:0.401 t:29)

Silver Sära (t:19)

Saara

Erkki Lindpere (e:0.287 t:18)

Moonika Lembinen (e:0.378 t:17)

Madis Veskimeister (e:0.380 t:30)

Must Kass (t:10)

Adrifted

Jüri Kallas (e:0.223 t:116)

TVP (e:0.297 t:29)

Laur Salundi (e:0.309 t:169)

Raux (t:19)

Dope

Maniakkide Tänav (e:0.315 t:11)

Jüri Kallas (e:0.512 t:13)

Arvi Nikkarev (e:0.586 t:12)

Ats Miller (t:13)

Raul

Kristjan Rätsep (e:0.315 t:11)

Avo Nappo (e:0.600 t:10)

Kristjan Ruumet (e:0.770 t:11)

Meelis Sepp (t:11)

Orcus K.

Jan Tepo (e:0.176 t:18)

Madis Veskimeister (e:0.372 t:22)

Ilmar Kerm (e:0.397 t:44)

Maniakkide Tänav (t:30)

Enn Hunt

kuits (e:0.280 t:24)

Madis Maasing (e:0.306 t:21)

Targo Tennisberg (e:0.383 t:74)

Raul Sulbi (t:24)

mcpat ( naine )

Lily Tamm (e:0.133 t:15)

Annaliisa (e:0.252 t:12)

Kätlin Traks (e:0.333 t:15)

Arvi Nikkarev (t:12)

Misfit Creep

Lily Tamm (e:0.101 t:19)

Heili Kase (e:0.252 t:12)

Ermelin Hunt (e:0.300 t:10)

Must Kass (t:10)

Eilish

Lily Tamm (e:0.115 t:21)

Targo Tennisberg (e:0.169 t:12)

Janek H. (e:0.202 t:17)

Meelis Sepp (t:16)

Raux

Tundmatu Arvustaja (e:0.210 t:35)

Siim Espenberg (e:0.261 t:27)

Lauri Heinsalu (e:0.372 t:22)

Adrifted (t:19)

Elläi Tuulepäälse

Alo J (e:0.237 t:14)

Kristjan Rätsep (e:0.327 t:22)

Valentin Abramov (e:0.336 t:12)

Must Kass (t:11)

ichi

Tarts (e:0.211 t:21)

Valentin Abramov (e:0.224 t:11)

Madis Veskimeister (e:0.261 t:27)

Maniakkide Tänav (t:27)

Annaliisa

Jaanus Arumaa (e:0.133 t:15)

Lauri Heinsalu (e:0.147 t:30)

Lily Tamm (e:0.164 t:26)

Maniakkide Tänav (t:28)

Kalev

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.509 t:22)

Alari Rajande (e:0.574 t:19)

Tarts (e:0.667 t:15)

Maniakkide Tänav (t:27)

Meelis Sepp

Agnes Tammik (e:0.512 t:13)

Indrek Hargla (e:0.520 t:261)

Madis Maasing (e:0.530 t:51)

Joel Jans (t:15)

Antonia

Jüri Kallas (e:0.336 t:12)

Laur Salundi (e:0.435 t:13)

Kristjan Sander (e:0.861 t:11)

Kristjan Sander (t:11)

Valge Vares

Märt Laur (e:0.398 t:18)

Ilmar Kerm (e:0.555 t:17)

Laur Salundi (e:0.558 t:57)

Raul Sulbi (t:40)

Lupus

Annaliisa (e:0.400 t:10)

Toomas Aas (e:0.540 t:25)

Bix Pokupoeg (e:0.588 t:11)

Jüri Kallas (t:11)

tess

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:1.200 t:10)

Kristjan Rätsep (e:1.500 t:10)

Kristjan Rätsep (t:10)

Mart K.

Kristjan Rätsep (e:0.467 t:15)

Ats Miller (e:0.467 t:15)

Avo Nappo (e:0.533 t:15)

Meelis Sepp (t:29)

Taavi Kalju aka Ghilderich

Lily Tamm (e:0.178 t:43)

Valentin Abramov (e:0.192 t:44)

Pronto (e:0.247 t:30)

Shakti (t:10)

Antti Helemets

Tarts (e:0.280 t:24)

Lauri Heinsalu (e:0.287 t:18)

Lily Tamm (e:0.294 t:16)

Indrek Hargla (t:14)

Maria Perner

Katariina Täht (e:0.145 t:22)

Kalevipoeg (e:0.206 t:19)

Janek H. (e:0.297 t:29)

Ats Miller (t:29)

Pioneer

Tarts (e:0.169 t:16)

Targo Tennisberg (e:0.300 t:10)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.433 t:20)

Maniakkide Tänav (t:10)

Diamond

Ats Miller (e:0.752 t:12)

Jüri Kallas (e:1.100 t:10)

Laur Salundi (e:1.224 t:11)

Laur Salundi (t:11)

Silver Sära

Oskar Nassar (e:0.387 t:33)

Ilmar Kerm (e:0.513 t:30)

Martin Kivirand (e:0.530 t:24)

Targo Tennisberg (t:14)

Kristjan Rätsep

Eilish (e:0.206 t:19)

Krister Haav (e:0.278 t:59)

Valentin Abramov (e:0.295 t:61)

Aasa Tamm (t:47)

Liisa Vesik

Lily Tamm (e:0.406 t:11)

Tarts (e:0.419 t:16)

Madis Maasing (e:0.447 t:24)

Kristjan Rätsep (t:59)

Karmo Talts

Ats Miller (e:0.770 t:11)

Laur Salundi (e:1.224 t:11)

Kristjan Rätsep (e:1.281 t:13)

Kristjan Rätsep (t:13)

Aivar Yorick

Janek H. (e:0.316 t:28)

Ivar Mällas (e:0.327 t:22)

Annaliisa (e:0.343 t:18)

Satyros (t:12)

Meelis Friedenthal

Eevur Tumm (e:0.113 t:27)

Trekkie (e:0.379 t:14)

Targo Tennisberg (e:0.400 t:15)

Agnes Tammik (t:10)

Kätlin Traks

Märt Saar (e:-0.005 t:19)

Lily Tamm (e:0.021 t:29)

Ermelin Hunt (e:0.200 t:10)

Must Kass (t:16)

Karl R.Oven

Laur Salundi (e:0.430 t:37)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.463 t:22)

Janek H. (e:0.494 t:28)

Maniakkide Tänav (t:14)

Janek H.

Bix Pokupoeg (e:0.144 t:33)

Eilish (e:0.202 t:17)

Viko Kõva (e:0.206 t:19)

Silver Sära (t:29)

Jaanus Arumaa

Märt Saar (e:0.067 t:15)

Lily Tamm (e:0.067 t:15)

Annaliisa (e:0.133 t:15)

Maniakkide Tänav (t:38)

Krafinna de Kraax

Arvi Nikkarev (e:0.165 t:14)

Jüri Kallas (e:0.177 t:51)

Ilmar Kerm (e:0.261 t:27)

Indrek Rüütel (t:10)

Enn Veevo

Andri Riid (e:0.281 t:13)

Tundmatu Arvustaja (e:0.482 t:16)

kuits (e:0.497 t:11)

Madis Veskimeister (t:12)

Andreas J

Trekkie (e:0.044 t:16)

Siim Espenberg (e:0.364 t:24)

Rauli Rajande (e:0.400 t:10)

Aasa Tamm (t:13)

Märt Saar

Kätlin Traks (e:-0.005 t:19)

Jaanus Arumaa (e:0.067 t:15)

Heili Kase (e:0.165 t:14)

Silver Sära (t:36)

Arvo Laarmann

Kristjan Ruumet (e:0.464 t:62)

Tauno Laarmann (e:0.494 t:45)

Martin Kivirand (e:0.496 t:17)

Rauli Rajande (t:11)

Alo J

Jaanus Arumaa (e:0.198 t:36)

Elläi Tuulepäälse (e:0.237 t:14)

Annaliisa (e:0.265 t:33)

Satyros (t:11)

Heili Kase

Lily Tamm (e:0.127 t:13)

Märt Saar (e:0.165 t:14)

Ermelin Hunt (e:0.200 t:10)

Ats Miller (t:15)

Tauno Laarmann

Maria Perner (e:0.346 t:23)

AR (e:0.419 t:12)

Laur Salundi (e:0.430 t:105)

Raul Sulbi (t:20)

Lily Tamm

Kätlin Traks (e:0.021 t:29)

Erkki Lindpere (e:0.060 t:25)

Jaanus Arumaa (e:0.067 t:15)

Must Kass (t:29)

Eevur Tumm

Meelis Friedenthal (e:0.113 t:27)

Trekkie (e:0.247 t:30)

Tundmatu Arvustaja (e:0.319 t:41)

Silver Sära (t:18)

Madis Veskimeister

Bix Pokupoeg (e:0.251 t:34)

ichi (e:0.261 t:27)

Madis Maasing (e:0.283 t:20)

Raul Sulbi (t:19)

Viko Kõva

Janek H. (e:0.206 t:19)

Alo J (e:0.417 t:19)

Kristjan Rätsep (e:0.437 t:17)

Kätlin Traks (t:13)

Kalju Maapoeg

Tarts (e:0.358 t:13)

Kristjan Rätsep (e:0.437 t:17)

Krafinna de Kraax (e:0.497 t:11)

Saara (t:16)

Raul Veede

Tundmatu Arvustaja (e:0.176 t:18)

Indrek Hargla (e:0.447 t:33)

Kristjan Rätsep (e:0.464 t:71)

Krafinna de Kraax (t:31)

Jan Tepo

Orcus K. (e:0.176 t:18)

Andri Riid (e:0.467 t:15)

Kristjan Rätsep (e:0.533 t:15)

Silver Sära (t:10)

Kaur Virunurm

Avo Nappo (e:0.679 t:11)

Tarts (e:0.819 t:13)

Jüri Kallas (e:0.857 t:16)

Taavi Kalju aka Ghilderich (t:18)

Agnes Tammik

TVP (e:0.300 t:10)

Lily Tamm (e:0.451 t:14)

Kristjan Rätsep (e:0.476 t:36)

Meelis Friedenthal (t:10)

Ingvar Savasson

Maniakkide Tänav (e:0.533 t:15)

Targo Tennisberg (e:0.586 t:12)

Kristjan Ruumet (e:0.633 t:20)

Ats Miller (t:18)

Johannes Koit

Madis Maasing (e:0.371 t:46)

Astra S. (e:0.383 t:20)

Riivo Mägi (e:0.383 t:20)

Aasa Tamm (t:22)

Ermelin Hunt

Kätlin Traks (e:0.200 t:10)

Märt Saar (e:0.200 t:10)

Heili Kase (e:0.200 t:10)

Laur Salundi (t:11)

Andres Septer

Kristjan Ruumet (e:0.690 t:33)

Toomas Aas (e:0.731 t:17)

Johannes Koit (e:0.883 t:29)

Meelis Sepp (t:25)

Martin Kivirand

Ivar Mällas (e:0.333 t:15)

Märt Laur (e:0.337 t:36)

Kristjan Ruumet (e:0.399 t:87)

Must Kass (t:14)

Martin Kirsipuu

Lily Tamm (e:0.259 t:19)

Eilish (e:0.308 t:14)

Trekkie (e:0.357 t:16)

Märt Laur (t:21)

Lauri Heinsalu

Bix Pokupoeg (e:0.106 t:37)

Jaanis Tali (e:0.133 t:11)

Annaliisa (e:0.147 t:30)

Satyros (t:15)

Ivar Mällas

Aivar Yorick (e:0.327 t:22)

Martin Kivirand (e:0.333 t:15)

Lauri Heinsalu (e:0.357 t:26)

Raul Sulbi (t:10)

Moonika Lembinen

Eilish (e:0.215 t:23)

Alari Rajande (e:0.220 t:25)

Annaliisa (e:0.236 t:22)

Ats Miller (t:45)

Hal Sien

Kristjan Rätsep (e:0.808 t:14)

Kristjan Ruumet (e:0.952 t:11)

Ats Miller (e:1.133 t:11)

Johannes Koit (t:10)

Pärtel Riit

Valentin Abramov (e:0.200 t:15)

Alari Rajande (e:0.366 t:29)

Siim Espenberg (e:0.372 t:22)

Silver Sära (t:16)

Toomas Krips

Kristjan Sander (e:0.400 t:10)

Bix Pokupoeg (e:0.400 t:10)

Laur Salundi (e:0.497 t:11)

Indrek Hargla (t:14)

Mai Mesilane

Kristjan Sander (e:0.267 t:15)

Triinu Meres (e:0.467 t:15)

Indrek Hargla (e:0.467 t:15)

Avo Nappo (t:10)

Bix Pokupoeg

Lauri Heinsalu (e:0.106 t:37)

Urmas Muinasmaa (e:0.137 t:28)

Janek H. (e:0.144 t:33)

Milady (t:13)

Triin Põldra

Madis Veskimeister (e:0.522 t:14)

Indrek Hargla (e:0.588 t:11)

Laur Salundi (e:0.604 t:34)

Ats Miller (t:15)

Urmas Roolaid

Kristjan Ruumet (e:0.451 t:14)

Maniakkide Tänav (e:0.497 t:11)

Avo Nappo (e:0.614 t:17)

Pronto (t:10)

Oskar Nassar

Silver Sära (e:0.387 t:33)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.457 t:34)

Kristjan Rätsep (e:0.495 t:65)

Must Kass (t:15)

Indrek Rüütel

Alari Rajande (e:0.409 t:27)

Taivo Rist (e:0.530 t:24)

Raux (e:0.544 t:16)

Krafinna de Kraax (t:10)

Bernheim

Kristjan Sander (e:0.447 t:33)

Johannes Koit (e:0.468 t:32)

Kristjan Rätsep (e:0.495 t:35)

Satyros (t:10)

Joel Jans

Ats Miller (e:0.780 t:24)

Toomas Aas (e:0.782 t:21)

Kristjan Sander (e:0.849 t:17)

Must Kass (t:15)

Triinu Meres

Lauri Heinsalu (e:0.287 t:18)

Madis Maasing (e:0.296 t:33)

Moonika Lembinen (e:0.308 t:14)

Silver Sära (t:14)

Aasa Tamm

Laur Salundi (e:0.308 t:14)

Taavi Kalju aka Ghilderich (e:0.336 t:12)

Must Kass (e:0.667 t:15)

Avo Nappo (t:11)

Marko Kivimäe

Ats Miller (e:0.898 t:18)

Andri Riid (e:0.900 t:10)

Kristjan Rätsep (e:0.954 t:18)

Toomas Aas (t:10)

Madis Maasing

Lily Tamm (e:0.084 t:17)

Siim Espenberg (e:0.114 t:24)

Tarts (e:0.145 t:22)

Aasa Tamm (t:12)

Astra S.

Johannes Koit (e:0.383 t:20)

Kristjan Sander (e:0.679 t:11)

Kristjan Ruumet (e:0.857 t:16)

Kristjan Rätsep (t:30)

Erkki Toht

Kristjan Sander (e:0.679 t:39)

Kristjan Rätsep (e:0.752 t:35)

Must Kass (e:0.800 t:15)

Taivo Rist (t:17)

Anulaibar Keiserkrone

Tundmatu Arvustaja (e:0.165 t:14)

Kristjan Sander (e:0.202 t:17)

ichi (e:0.400 t:10)

Ats Miller (t:15)

Lauamängututvustus: Perdition´s Mouth (Ove Hillep)

Perdition's Mouth: Abyssal Rift on uue lauamängukirjastuse Dragon Dawn Productions ja Arctic League'i rahvusvahelise meeskonna esimene toode, mis just äsja jõudis Kickstarterisse. Timo Multamäki (Black Hat), kellega Reaktor on vahepeal tihedat koostööd teinud, tutvustas Traconi eel Reaktori esindajatele samuti oma uut mängu ning avaldas lootust, et me sellest ka kirjutada saame. Kuna pole aga mõtet asjast kirjutada, kui inimesed selle kohta mujalt miskit infot ei saa, siis ootasime ära nende Kickstarteri projekti. Millega siis täpsemalt tegu?

Abyssal Rift on koostööline koobastes kolistamise (dungeon crawl) mäng, mille autorid (Timo Multamäki, Thomas Klausner ja Kevin Wilson [jah, Arkham Horror ja Descent looja]) on anriliselt paigutanud õudus- ning seiklusmängu kanti. Tegu on üpriski tumedavõitu fantaasiaseiklusega, kus kangelasteks ei ole rüütlid kiiskavas raudrüüs ega teravatipuliste mütsidega võlurid, kes langevad vaid kõige heroilisematel hetkedel - selles mängus kimbutab sind ebaõnn, haavad, väsimus ning kõige rõlgemat sorti saatana sigidikud. Mängumehaanika on kiire ning lihtsasti hoomatav ning juhuslikkust on piiratud täringute asemel kaartide kasutamisega. Nagu kõigis koostöömängudes on ka siin oht, et mõni mängija võib domineerima hakata. Paljunäinud lauamängugruppides on seda vähe märgata, kuid mõnikord juhtub mängu kogenum või lihtsalt karismaatilisem isik, kes hakkab teistele käike ette dikteerima. Selline tuleb viia sepikoja taha ja lihtsalt peksa anda, et ta teiste mängurõõmu ei rikuks!

Õudusanr ei ole lauamängumaailmas just täiesti võõras (Reaktorgi on avaldanud ühe selleteemalisel mängu), kuid reeglina ei suuda nad seda hästi esile tuua - küsimus on muidugi ka selles, kellel mis õudust tekitab. Kuna suurim õud tekib teadmatusest ja abitustundest (autori meelest), mida on lauamängus väga keeruline esitada, jätavad need mängud seda anrit esitades pisut vajaka. Ei ole sellest apsust pääsenud ka see mäng, kuigi olgu positiivse küljena ära toodud asjaolu, et autorid vähemalt mõistavad, et õudusanri on väga keeruline esitada. Seda mängides ma just suurt õõva ei tundnud.

Mäng on mõeldud 1-6-le mängijale, kes saavad valida kuue erineva tegelase vahel, kus on nii maagiakasutajaid kui ka jõhkarditest sõdalasi. Iga mängija saab vastavalt oma tegelasele kaardipaki, haarab sealt mõned kaardid ja pärast mängulaua üles seadmist võib mäng pihta hakata. Mängu juures on natuke lisamõtlemist tehtud tegevuste sooritamise mehaanikaga, mis on sarnane majandusmänguga Imperial: mängijate nupud jooksevad rattal, kuhu on peale märgitud erinevad tegevused, ning mille liigutamisega valitakse endale sobiv tegevus. Kui soovitud tegevus on jõledamalt kaugel sinu asukohast rattal, jääb sulle alles väga vähe käike (kui sa üldse ühe käiguga välja jõuad) selle tegevuse sooritamiseks. Seega peavad mängijad oma strateegia üles ehitama tegevusrattal liikumisele, mis muudab mängu vaheldusrikkamaks.

Tegevuste sooritamiseks kasutavad mängijad oma käes olevaid kaarte. Kuigi neid tundub algul päris palju, tuleb juba esimestel käikudel välja, et tegelikult oleks neid jubedalt ja pidevalt juurde vaja. Kaarte kasutad sa muuhulgas oma rünnaku- ja kaitsejõu tõstmiseks, liikumise kiirendamiseks ja teiste mängijate aitamiseks. Kuna igal mängijal on oma pakk, kust ta kaarte tõmbab, on igal mängijal ka oma kaardipõhised eriomadused ja -oskused... Ja muidugi lähevad ka kõik saadud vigastused mängija kaardipakki, kust need lihtsalt tema kätt hakkavad ummistama, kui ta neid millegi jaoks ei kasuta (kuna need on negatiivsed, siis ei taha keegi neid eriti oluliste sündmuste juures kasutada). Kaartide tagasi saamine on paras kunst, kuna selleks peab tegelane puhkama. Kuid millal on sul aega puhata, kui igast neljast ilmakaarest loivavad lähemale kõiksugu peletised, kes ei ole ilmselt tükk aega pehmet inimliha maitsta saanud!?

Mänguga on kaasas 6 erinevat mängulauda (kui kickstarter hästi läheb, siis 10), millele on rajatud 15 erinevat mänguvõimalust (stsenaariumit). Lisaks on võimalik erinevaid stsenaariume üheks pikaks mänguks kokku siduda, mis laseb tegelastel mängu käigus areneda ning seista silmitsi tugevamate elajatega. Huvitava detailina on mängule lisatud ka võimalus mängida nii kerge kui raske raskustasemega.

Käigud on jagatud kaheks: esmalt sooritavad oma tegevused mängijad ning seejärel tegutseb mängulaud ja sellel leiduvad kollid. Koletistel on oma tegevusratas, vastavalt millele nad tegutsevad. Ühelt poolt on hea, et mängul on oma AI (mitte üks paha mängija, kes kolle liigutab), mis võimaldab kõigil mängijatel koos töötada, kuid samas muudab reeglid tunduvalt keerulisemaks. Loodan siiralt, et Kevin Wilson on Arkham Horrori väljaandmisest midagi õppinud, kuna nood reeglid olid esialgu täiesti võimatult keerulised.

Ilus ja sünge oleks märksõnad, millega võiks antud mängu kirjeldada. Meeskond on näinud tõsist vaeva miniatuuride vorpimisega, ülejäänud komponendid olid kenad ning jääb vaid eeldada, et ka kaardid teevad nad oma projekti raames korralikust materjalist. Mängugrupp, kellele meeldivad koostöömängud, kuid kelle meelest on ebamoraalne mängida paharasti, leiavad siit täismõõdus mõnusa koostöömängu, mis pakub nii lusti kui ka frustreerivaid hetki, mil sul näiteks pea otsast hammustakse. Kui aga koostöömängud ega dark fantasy hästi peale ei lähe, pole mõtet seda mängu kaeda.

Lauamänguloomingu võistlus - tulemused (Ove Hillep)

Maikuises numbris kuulutasime välja lauamänguloominguvõistluse, mille tähtaeg oli 1. september. Võistlusele laekus tähtajaks neli mängu. Pärast ürii hurraa-hüüdeid püüdsime natuke rahuneda ning mängisime need läbi. Oleme uhked, et leidsime täiesti lahedaid ideesid ning tunnistame, et Eesti lauamängumaastikul on tulevikku. Vaja vaid vahel väikest tõuget.

Pärast kohutavalt pikki ja pimedaid sügisesi mänguõhtuid panime mõnikord üriiga pead kokku ning arutasime mängude plusside-miinuste üle, vaidlesime ning vahel läksime isegi kaklema. Võtame kõik need mõtted siinkohal kokku:

Võlujooks

Meelis

Meeldis enim. Väga lihtsa mehaanikaga "veereta-ja-käi" mängu ümber oli ehitatud nauditav ja lõbus meelelahutus. Mitmekesine ja ammendamatu tegelastevalik tekitas pea igas mänguvoorus nendevahelist hõõrumist ja mängijate naeru. Eriti ei häirinud sedasorti filleri puhul ka see, et mõnede tegelaste eriomadused olid kas liiga võimsad või liiga lahjad. Cool!

Aigar

Esmapilgul mittemidagiütlev disain (järjekordne roll-and-move?), mis aga juba mängimise esimesel veerandil särama lõi. Tänu rollikaartidele ja eriomadustele on ülimalt lihtsakoelisele mängumehaanikale loodud palju mängijatevahelist suhtlemist ja üksteise mõjutamist pakkuv filler. Fun-fun-fun!

Ove

Väga tempokas, mõnus ja lustlik filler. Tegelased on geniaalselt välja mõeldud; kohati jäävad eriomadused tõlgendamise taha ning on mitmeid, kes nullivad teiste eriomaduse kasulikkuse (või isegi liikumise üldse), kuid üldmulje jäi väga hea. Vajab vaid pisikese kaardimängu kohta kole suurt lauapinda, et 30-st kaardist ringrada moodustada.

Keskmine hinne: 4,67

Suur filter

Meelis

Toores ja testimata. Tundus liiga juhuslik ja mitmetesse suundadesse kokku jooksvat. Temaatikat veidi vähe ja see seisnes ka sündmuskaartides, mis vaid juhuslikkust lisasid. Mehaaniliselt meeldis võidutingimuse muutumine: "Kui juhtub see, siis loevad punktid, kui too, siis raha."

Paraku tundus, et ise ei saa väga protsessi strateegiliselt juhtida, mida, kui palju ja kuidas Sa neid teenid. Selle mängu kallal peab veel palju tööd tegema!

Aigar

Temaatiliselt väga huvitav ja paljulubav ning on näha, et on üritatud luua ühtset tervikut. Mänguliselt on aga mängijatel üsnagi vähe mõtestatud valikuid - see küll kiirendab mängu tempot, kuid samas oleks patt antud teemal mingit fillerit tegema hakata. Ehk siis: kui pisut reegleid siluda ning mängule liha luudele juurde kasvatada, võiks sellest kokkuvõttes päris hea tulemus tulla. Skelett on tugev ning võimaldab seismist!

Ove

Esmapilgul tapvalt keeruline mäng. Reeglid on kohmakad, kuid neist üle saades peitub halvasti läbi mõeldud kujundusega fassaadi taga lihtne ja väga suure juhuslikkusega eurokast strateegiamäng. Kohati jätsid reegid küsimuse lahtiseks (suured sündmused), kuid enamasti leidis neist vastuse. Jäi vaid selgusetuks, kas raha vähesus on tinglik või me lihtsalt ei osanud mängida. Reegleid kohendades ning mängu disainiga vaeva nähes võib ehk saada täiesti mängitava mängu.

Keskmine hinne: 2,67

Kollisprei

Meelis

Minu jaoks jäi mängu temaatiline mõte lahjaks ja lapsikuks ega sobinud kokku mängu strateegilisema kontseptsiooniga, mis oli samuti liiga lihtsakoeline. Strateegilisi valikuid oli vähe ja need omakorda tekitasid liiga palju juhuslikkust. Soovitaks äkki mängu muutagi lastele suunatud mänguks, mille puhul lapsikus kui selline oleks OK, ja vastavalt muuta ka mängu mehaanikaid.

Aigar

Taaskord huvitav temaatika, kuid mänguliselt jääb Kollisprei pisut nõrgaks. Staatilised hirmu lisandumised võtavad mängust pinget ning muudavad selle liigselt optimeerimiseks (ja sellest tulenevalt lihtsaks, kuna tegu on koostöömänguga). Kui aga mängule lisada rohkem dünaamikat, rohkem valikuid mängijatele ning rollikaardid paremini mänguga siduda, oleks Kollisprei väga mõnus täiendus kohalikule lauamängumaastikule.

Ove

Laheda teemaga koostöömäng, mille kujundus on hea, kuid jääb toppama väga lihtsa mehaanika taha. Mäng ei arene ega paku pärast paari läbimängimist suurt põnevust. Ainuke, mida mängijad teha saavad, on otsimine, mis algul on kohati mõttetu, kuid lõpus jääb väheks. Hetkel tuleb igal käigul juurde järjest rohkem hirmu - mäng võiks küll minna mängijate jaoks raskemaks, kuid mitte nii passiivsel moel. Natuke on seda proovitud negatiivsete kaartidega (hääled pööningul, ujutus keldris), mis tõkestavad mängijatele ühe ala, kuid need ei pruugi isegi välja tulla. Aitaks vaid mängumehaanikate muutmine, kuid siis ei oleks see mäng enam sama.

Keskmine hinne: 2,0

____________________________

Peame kurvastusega tunnistama, et pidime ühe mängu diskvalifitseerima, kuna see ei olnud seotud ulmelise teemaga. Kuna aga mängu "Eesti rulett" tegijad nägid siiski vaeva, siis toome ära vähemalt ürii tagasiside, et aidata neid lohutusauhinnana konstruktiivse kriitikaga.

Meelis

Kuigi põmmutasin end kohe mäng alguses maha, siis midagi mulle selle väga lihtsakoelise mängu juures oli sümpaatne. Arvan, et midagi saaks sellega isegi ette võtta.

Aigar

Idee on hea, kuid mängu tarbeks on siin mängijatel liiga vähe mõtestatud valikuid. Täiesti reaalne on oht, et mängija saab surma juba oma esimesel käigul. Nagu aga öeldud siis ideel on jumet, ning kui seda ruletti pisut edasi arendada, võib siit tulemusena midagi muhedat kooruda. Samas tuleb aga hoolikalt jälgida, et mõnda olemasolevat mängu liigselt kopeerima ei hakataks (,,Cash'n'Guns" eeskätt).

Ove

Läbimõtlemata mäng, lihtsad reeglid, kuid kahjuks ei paku mäng kuidagi põnevust. Ulmet ei ole.

ürii tänab südamest kõiki osavõtjaid ja kaasaelajaid, vabandab, et nad nõnda kaua nende mängude otsas istusid ning käteplagina saatel avame nüüd seni tolmu kogunud ümbrikud võitjate kontaktandmetega. Võtame teiega ühendust!

Arvutimänguarvustus: Fallout 4 (Jaagup Mahkra)

Siin ta on: mäng, mis oli nõnda oodatud, et selle ilmumispäeval langes ühe populaarseima pornosaidi Pornhub külastatavus olulisel määral. On see mäng tõesti parem kui porno? Nii ja naa; vaatleme märksõnade kaupa.

Algus. Fallout 4 tegevus toimub kunagise Bostoni ümbruses 200 aastat peale suurt tuumasõda. Mängija ärkab üles varjendis külmkambris, kuhu ta pommide langedes koos abikaasa ja pojaga pisteti. Tal on missioon: leida üles poeg, kes tema silme all rööviti, kui nad vahepeal korraks üles sulatati. Kuidagiviisi on see kõik seotud piirkonda kummitava hädaohuga, milleks on salapärase Instituudi toodetavad androidid, kes on inimeste sekka imbuma hakanud...

Asundused. Ammune unistus on saanud teoks ning mängija võib nüüd tühermaale külasid rajada, lammutades eest sõjaeelset kola ning ehitades maju, kuhu loodetavasti kolivad asunikud. See pakub vaheldust ringiseiklemisele ning peaks andma tegevust tundideks, kuid kas sellega kuhugi ka "välja jõuab", pole mina veel aru saanud - hetkel ei tundu, et see, kas ja kui palju talupoegi sul on, mängu käigule mingit mõju avaldaks - pigem tuleb konstateerida, et ehitad lihtsalt ehitamisrõõmust. Mõnevõrra rõõmu see tõesti pakub, ehkki süsteem on väga robustne ja niikaua, kui esmased vajadused (magamisase, porgandipeenar, kaev, laserkahur värava ees) täidetud on, on su alamatel üsna suva, kas nad peavad magama kuhjas magamiskottides lageda taeva all või on igaühel oma häärber viie vanni ja elektriühendusega. Kes tahab detailset linnasimulaatorit, see mängigu mitte Fallouti, vaid detailset linnasimulaatorit.

Bugid. Sedasorti mängus leidub neid alul ikka, kuid Bethesdale tuleb au anda, et midagi mängurikkuvat ma ei kohanud. Naljakaid putukaid kohtas see-eest mitmeid, näiteks üks, kui mu kaaslane hakkas seletamatult põhjusel selg ees ja tagumik upakil õhus hõljuma, nagu oleks nähtamatu käsi teda püksivärvlist haaranud. Vaene mees hüüdis kogu aja appi - huvitav, miks...

Crafting. Käsitööndusel on varasemast suurem roll. Ehkki uusi relvi ja turviseid enam ise kokku panna ei saa, on nüüd võimalik enamikku leitud varustusest üsna põhjalikult modifitseerida. Käsitööks (nagu ka asundustes asjade ehitamiseks) on vaja ressursse, mida saab igal pool leiduvast tränist. Sisuliselt kõike, mida sõjaeelsed inimesed surres maha jätsid, saab millekski kasutada, alates tuhatoosidest (keraamika elektrisüsteemide tarbeks) kuni mikroskoopideni (läätsed, kruvid ja veel mitu asja). Paberitega hoarderid peaksid F4 mängides õnnest nutma. Mulle meeldib ka see, et erinevalt teistest mängudest, kus on sama detailne varustuse modifitseerimine, ei teki siin tunnet, et mõni täiustus oleks kasutu või arbitraarne ning mõni jälle ilmselgelt teistest parim - kõik sõltub mängustiilist. Kohati saab ehitada kokku üsna kentsakaid asju, nagu näiteks panna raketiheitja või miniguni külge matsaka täägi.

Graafika. Olgem ausad - open-world-tüüpi mängud pole kunagi graafilise arengu poolest esirinnas seisnud, ja seda põhjusega. F4 üldisele välimusele pole midagi ette heita, aga dialoogides hästi välja tulevad tegelaste näod võiksid 2015. aastal küll paremad välja näha. F4 näod ei ole ajaloo halvimad (meenutagem "Oblivioni" jumalateotusi), aga midagi kiita ka pole. Jääme ootama modifikatsioone, mis Bethesda tehtut parandaksid.

Kaaslased. Nagu sarjas tavaks, saab teatud NPCdega koos seigelda. F4's tundub neid olevat rohkem kui varem; mina esimesel korral kõiki ei leidnud. Ühtki võimatult ägedat kaaslast ma ei kohanud; kõige meeldejäävam oli ehk android, kellesse on istutatud sõjaeelse noir-detektiivi mõistus ja kes ka vastavat riietust kannab.

Kasutajaliides. Võeh. Öäkk. Bethesda on iga uue mänguga liikunud aina nilbema (loe: konsoolisõbralikuma) UI poole, ja siin on tulemus. PipBoy on veel talutav, või vähemalt mitte väga palju halvem kui varem, aga ma tahaks põhiliselt hoopis dialoogidest rääkida. Nimelt: vana hea ohutu dialoogiaken, mille ajal ülejäänud mäng seiskus, on kadunud. Nüüd hõljub NPCdega suheldes õhus neli (konsoolinuppude taoliselt paigutatud) noolekest, mis tähistavad nelja võimalikku vastust või lauset, mida öelda. See tähendab esiteks seda, et kunagi ei ole võimalik kellegagi rääkida rohkem kui neljal erineval teemal ning teiseks, mida perset? Ja oleks see vaid kannatuste lõpp - kuna dialoogid toimuvad reaalajas, ja NPCd ei taha paigal püsida, ja nupuvajutuse ning dialoogi käivitumise vahele jääb sekund-kaks, siis tihtipeal tuleb vestluspartneril sabas sörkida ja talle õlale koputada, et temaga rääkida saaks. Väga vilets töö, Bethesda! Mäletad, kunagi tegite te mängu nimega Morrowind, kus iga NPC'ga sai sajal erineval teemal rääkida ja kõik teemad olid kenasti järjekorras? Mis siis vahepeal muutunud on? Ahjah, sisseloetud dialoogid. Sellest me veel räägime...

Kõige Ägedam Moment. See, kui Brotherhood of Steel (Fallouti maailma üks klassikalisim organisatsioon) oma etteaste teeb. Võimas...

"Legendaarsed" vastased. Siin-seal võib vastaste seas - olgu need siis metsikud koerad, röövlid või politseirobotid - kohata oma suguvendadest märksa tugevamaid isendeid, kelle käest saab lootida mingi juhuslikult veeretatud eriomadusega relva või turvisejupi. Ühelt poolt peaks see olema hea motivaator maailma avastamiseks; teisalt aga viib see üsna pentsikute situatsioonideni. Näiteks korjas minu tegelane legendaarse kärbse laibalt piljardikii, mille löögid vastase ära külmutavad. Üldiselt sobib säärane erikollide süsteem rohkem Diablo-taolisse mängu; Falloutis tundub see lihtsalt... arbitraarne.

Maailm. Ümbritsev on muidu päris ilus ja - mis postapo puhul eriti tähtis - atmosfäärikas. Meeldejäävad kohad on näiteks varemeis Boston kaardi keskel ning kiirguskõrb lõunas. Samas vahepeal annab atmosfäär järele: võtame näiteks ülalmainitud kurja juure, Instituudi. Fallouti mängudes on (kõrg)tehnoloogia alati olnud anakronistlik, rohmakas ja kantud vana kooli jaburate tulevikunägemuste vaimust - Instituudi helevalged laborid ning nende toodetud androidid näevad selles kontekstis liiga modernsed ja lakutud välja. Nad lihtsalt ei sobi üldpilti. Seda kõike pole küll nii palju, et mängu ära rikkuda - ning põhiquesti eirates ei pruugi Instituudiga üldse kokku puutuda - aga vahel riivab silma küll.

Power armor. Klassikaline ülisoomus ei ole nüüd enam harilik turvis, vaid eriline sõjamasin, millesse peab sisse ronima ja mille kasutamine kulutab kütust. Teoorias on see asi, mida sa kasutad raskemate missioonide puhul; praktikas on kütus üsna hõlpsasti leitav ja power armorit võib kanda enam-vähem kogu aeg, välja arvatud ehk hiiliva mängustiili puhul. Äge uuendus, aga hetkel teeb selle toores jõud ja kütuse kättesaadavus mängu liiga lihtsaks.

Sisseloetud dialoogid. Need olid olemas ka varem, kuid nüüd on hääl antud ka mängijale. Kahjuks ei ole Bethesda mingi Bioware ja nende dialoogid ei ole nii tähelepanuväärsed ega sügavmõttelised, et neid pikemaks venitada vaja olnuks. Voice acting teeb asja kohati üsna kummaliseks - nagu teisedki arvustajad maininud on, sobib peategelase jutt ainult "mõistliku" inimese suhu - st. sellise, kes valib dialoogides positiivseid vastusevariante. Kahjuks on kõik valikvastused loetud sisse enam-vähem samal toonil ja ka mängija sardoonilised või agressiivsed reageeringud on kohatult viisaka häälega öeldud.

Tegelase areng. Skillid, kuhu sai igal uuel levelil punkte panna, on kogu täiega kadunud. Selle asemel on laiendatud perkide valikut; nüüd saab ühe igal tasemel. Seda asja olen ma endale lahti mõtestanud nii ja naa ja jõudnud järeldusele, et kui mängud nagunii üha lihtsakoelisemaks muutuvad, siis pole see uus süsteem tingimata halvim suund, kuhu liikuda. Samas kui varem täiendasid skillid ja perkid üksteist, ja tegelast oli võimalik õpetada enam-vähem kõike tegema, siis nüüd on see hulga keerulisem. Kes teab, ehk on nii isegi parem...

Võrdlus varasemate osadega. Et F4 toimub kõigest kümme aastat peale F3-e, ning geograafiliselt üsna lähedases piirkonnas, siis on eelneva osaga palju sarnasusi ning kohtab ka vanu tegelasi. Vanade tuttavatega taaskohtumise vastu poleks ju midagi, aga uue mängu viga number üks ongi see, et ta on eelnevale liiga sarnane - vahepeal on tunne, et mängid F3 remake'i. Aeg ja koht on teised, aga välimus ja fiiling on samad. USA on suur maa, mängu toimumiseks oleks võinud mõne teistsugusema paiga valida! Mis loosse ja tegelastesse puutub, siis selles osas oli F3 järel ilmunud "New Vegas" palju säravam. Seal oli rohkem tõeliselt meeldejäävaid karaktereid, sündmustekäike ja julgeid ideid. F4 on liiga stabiilne, etteaimatav ja ohutu. Kokkuvõtlikult võib öelda, et loomulikult on tegu hea mänguga - Bethesda ei annaks käkki välja - aga jalustrabav see pole ning "New Vegase" või "Skyrimi" tasemel ka mitte. Kogu selle ootamise peale oleks eeldanud siiski midagi natuke uhkemat.

Hinne: 7/10

Estconi mälumäng 19. juulil 2014 (Taivo Rist, Rauno Pärnits)

Reaktor jätkab Estconi viktoriinide küsimuste ja vastuste avaldamist. Kõik kolm, küsimused, õiged vastused ja vastuste analüüs, on käesolevas artiklis üksteise järel (toim).

1. Herakles pidi esialgu sooritama 10 vägitööd, aga lõpuks tegi 12. Nimelt kaks vägitööd ei läinud arvesse. Augeiase tallide puhastamist ei arvestatud sellepärast, et Herakles leppis eelnevalt tasu suhtes kokku, aga pidanuks tegema tasuta. Ta küll ei saanud seda tasu, aga ikkagi. Miks ei läinud arvesse Lerna hüdra tapmine?

Tal oli abiline Iolaos, aga pidanuks tegema üksi. V.

(eri sõnastuses 4). V. Veel pakuti: ei löönud kõiki päid maha, pead ei olnud ja pettus. 3 ei vastanud.

2. otimaal nimetatakse näkke sõnaga kelpie. Peaaegu igas otimaa järves on mõni selline. Kui eesti näkid on põhiliselt inimkujulised ja kõigest mõned moonduvad aeg-ajalt loomaks, siis kelpie on üldjuhul loomakujuline ja üksnes mõnikord moondub nooreks paljaks naiseks. Missuguse loomana kelpie põhiliselt esineb?

hobusena. W.

Veel pakuti hüljes (3), saarmas (2), rebane ja soobel. 1 ei vastanud.

3. Ta oli Faurbauste (Faurbaut) ja Nali (Lauley) poeg. Oma kuju ja sugu võis ta suvaliselt muuta. Nii oli ta isaks kohutavale merekoletisele Midgårdsormile (Jörmungandr), hiidhundile Fenrisulvile (Fenrir) ja surmariigi valitsejannale Helile, aga emaks kaheksajalgsele lendavale hobusele Slejpnerile (Sleipnir). Karistuseks kuritegude eest vangistati ta 3 veskikivi sisse koopasse ja suur madu tilgutas oma mürki talle kogu aeg pähe.

Loki.

(6). Veel pakuti suur kuri troll [aga ta polnud troll]. 3 ei vastanud.

4. Teadupärast põlvnevad inimesed loomadest. Kalevipoeg põlvneb loomadest natuke rohkem kui teised inimesed. Milline loom oli Kalevipoja vanaema?

Tema ema Linda tuli välja tedremunast

(4). Veel pakuti karu (2), kotkas (2) ja hani. 1 ei vastanud.

5. Reykjavíkis asub Islandi Falloloogiamuuseum, mis asutati 1997. Seal käib aastas tuhandeid külastajaid, enamuses naised. Muuseumis on näha 95 loomaliigilt pärit 285 peenist. Kõige suurem on sinivaala oma, aga kõige väiksemat, hamstri oma, saab näha üksnes suurendusklaasiga. Lisaks väidab muuseum, et nende kogus on ka haldjate ja trollide peenised, aga neid ei saa näha. Missuguse põhjenduse muuseum selleks toob?

Islandi mütoloogias on haldjad ja trollid nähtamatud, järelikult on ka nende peenised nähtamatud. W.

(eri sõnastuses 7). Veel pakuti: ei saa valguse kätte tuua ja omanik ei luba. 1 ei vastanud.

6. 1876 valmis Lewis Carrollil nonsensspoeem ja ühtlasi kangelaseepose paroodia, milles 9 meest ja 1 loom jahtisid kedagi. Otsijad algasid inglise keeles kõik B-tähega: kellamees, saapaviksija, kübarsepp, vandeadvokaat, maakler, piljardimärkija (?), pankur, lihunik, pagar ja kobras. Nende juht kellamees andis otsitava kohta viis vihjet: ta on kõhetu ja õõnes, kuid krõbeda maitsega, ta tõuseb hilja ja sööb hommikust kellaviietee ajal, ta saab naljast halvasti aru, armastab supelvankreid ja on auahne. Mõned küsitavatest on väga ohtlikud boojumid ning kes boojumit kohtab, see kaob jäljetult ja teda ei nähta enam kunagi. Suurema osa ajast viibis vandeadvokaat unelmas, milles kaitses kohus siga, kes algul süüdi mõisteti, kuid siis kohtuotsus tühistati, sest siga leiti ammu surnud olevat. Jahi käigus läks pankur hulluks. Pagar leidiski küsitava, aga kui ta teised enda juurde kutsus, siis nende saabudes oli pagar kadunud, sest otsitav osutus ühtlasi boojumiks. Keda see seltskond otsis?

snark. W.

(5). Veel pakuti Bogeyman, Bunny, Jabberwocky ja põrnikas (bug). 1 ei vastanud.

7. Küsitavat ulmelühiromaani on maailmas korduvalt keelustatud. Teise Maailmasõja ajal pidasid liitlased selle avaldamist sõjaaja tingimustes sobimatuks. Ka pärast sõda keeldus enamik kirjastusi seda avaldamast. 1972 keelustas Keenia romaani põhjal tehtud samanimelise näidendi, sest see häbimärgistas valitsusametnike korruptsiooni. 2002 keelasid Araabia Ühendemiraadid selle teose kasutamise koolides, sest see õhutab oma teksti ja piltidega islamile mitteomaseid väärtusi. Eesti keeles ilmus teos piltideta.

George Orwelli "Loomade farm" (inimkujulised sead ei ole islami väärtus). W, artikkel Banned book.

(2). (Inimkujulised sead ei ole islami väärtus). Veel pakuti "Hea uus ilm" (2), "Faust", "Läbi peegli", "Parun Münchhauseni seiklused" ja "Tapamaja nr. 5". 2 ei vastanud.

8. Muidugi ei saa Meremaa-sarja põhjal iidsete keelt selgeks õppida, aga üht iidsete keele sõna mainitakse seal sageli. Kuidas on "kivi" selles keeles? Juhtumisi kannavad sama nime Eesti filmitegija ja Saksamaa kõige põhjapoolsem vald, mille samanimelises keskuses elab 2 tuhat inimest. Aga kui küsitavat ei ole, siis on pahasti.

tolk

(2). Veel pakuti ea, ged, neuland, raag, rhein ja volmer. 2 ei vastanud.

9. Tuttav rääkis, et alati, kui ta kuuleb Ott Leplandi laulu "Kuula", meenub talle ulmefilm, milles "Ku!" on levinud sõna. Tuttavat huvitas, missuguse tundega Leplandi eurolugu kuulatakse riigis, kus see film tehti. Sellele riigile andis Eesti Eurovisiooni poolfinaalis 4 punkti ja sai vastu 7. Finaali see riik ei pääsenud ja Otile finaalis punkte ka ei andnud. Sellest filmist pärineb ütlus, et kui inimese sotsiaalset staatust ei saa kindlaks teha tema pükste värvi järgi, siis puudub elul mõte. Eriti madala staatusega isikud peavad kandma nina otsas kellukest. Mis on selle filmi pealkiri?

"Kin-dza-dza".

(8). Veel pakuti "Borat". 1 ei vastanud.

10. Karistuseks katsete eest kogu maailma valitseda moondati Salem Saberhagen 100 aastaks kassiks. Sündmustiku alguseks oli tal 25 aastat kantud. Kellele kuulus Salem Saberhagen kassina?

teismelisele nõiale Sabrina Spellmanile. W.

Saare Kaluri soolovastus. Veel pakuti Wolandile (2), Buffyle, ei kellelegi, Faustile ja Schrödingerile. 3 ei vastanud.

11. Hermann Rorschach töötas 1921 välja Rorschachi testi. Selle jaoks valmistas ta 10 klassikalist objekti. Neid saaks igaüks isegi kodus teha, aga sel juhul pole need klassikalised. Test seisneb selles, et üht objektidest näidatakse katsealusele ja see peab vastama, mis see on. Tänavu surnud Daniel Keyesi novelli "Lilled Algernonile" peategelasele Charlie Gordonile tehti Rorschachi testi korduvalt. Lollina nimetas Charlie seda roos-ahvi testiks ja kukkus läbi, aga targana esines hiilgavalt. Mida näidatakse Rorschachi testis?

tindiplekke. Plekid 1 p. W.

(8). Veel pakuti labürinte ja sigrimigrit.

12. Kuidas on ulme ajalukku läinud John Clayton, lord Graystoke? Philip José Farmer avaldas 1972 romaani "A Definitive Biography of Lord Greystoke".

See on Tarzani kodanikunimi. W.

(8). 2 ei vastanud.

13. Küsitav juudi arhitekt (1902 Budapest - 1987 London) projekteeris Londonis palju modernistlikke hooneid. Vasakpoolse inimesena telliti temalt ajalehe "Daily Worker" toimetuse hoone ja Suurbritannia Kommunistliku Partei peahoone projekt. Ta läks tülli kirjanikuga, kes kättemaksuks pani ta oma romaani tegelaseks. Tegelane sündis 1917 Riias, kasvas seal üles ja Teise Maailmasõja künnisel emigreerus. Arhitekt oli tuntud mehena, kes nalja ei mõistnud ja kelle raevuhood olid kuulsad, romaanitegelane on samasugune. Arhitekt kaebas kirjaniku kohtusse solvamise pärast. Saavutati kohtuväline kokkulepe, mille kohaselt arhitekt sai romaanist 6 eksemplari ja lubaduse, et tegelast ei nimetata kunagi üksnes perenimega, vaid alati koos eesnimega. Kuid seda ei ole järgitud romaani põhjal tehtud filmides. Nimetage arhitekti ja tegelase ühine perenimi!

Ernö Goldfinger, kelle järgi on nimetatud James Bondi vaenlane Auric Goldfinger. V, W

1 punkti andsid Bondi-filmist paha ja Goldberg. Veel pakuti mister Hyde, kodanik Kane ja Frank Lloyd Wright. 5 ei vastanud.

14. Mõnikord kulub kaua aega, enne kui laul edetabeli tippu jõuab. 52 sekundi pikkune laul "Ding-dong, Witch Is Dead!", mis pärineb 1939. aasta filmist "Võlur Oz", jõudis alles 2013 Suurbritannia edetabelitesse, olles esimene alla minuti kestev singel top10-s läbi aegade. Inglismaal tõusis ta teiseks, otimaal esimeseks. Iirimaal oli ta läbi aegade vanim laul, mis uuesti edetabelisse sisenes. Laulu esitavad peategelane Dorothy Gale, hea nõid Glinda ja kääbused muntkinid. Missugune sündmus põhjustas selle laulu suure populaarsuse sel aastal?

Suri Margaret Thatcher. W

(6). Veel pakuti filmi esilinastus = uus film Ozist, kasutati reklaamis ja "My Little Pony".

15. 8. novembril 2012 suri 96-aastane Lucille Bliss. Bliss mängis filmides "Avatar", "Robots", "Battlestar Galactica", "Space Quest VI: The Spinal Frontier", "Casper", "Ränirahnud" ja "Alice Imedemaal", aga ta oli peamiselt tuntud selle poolest, et mängis üht kindlat tegelast, kes mainitud filmides ei esine, kuigi "Avatari" ta sobiks. 96-aastane vanus pole tema juures midagi erilist, sest kõik selle tegelase kaaslased öeldi olevat 100 aastat vanad. Pärast Blissi surma mängib seda tegelast edasi Katy Perry. Kes on see tegelane?

Smurfett. "Avatariga" ühendab sinine nahavärv. W.

Nulliring. Pakuti haldjas (2) = metsavaim, arvuti = tehisintellekt, ingel, jutustaja hääl taustal, mr. Montgomery Burns ja nõid.

16. Lasen ringi käima ühe läbipaistva karbi. Selles on võluvõimega esemed, aga millised nimelt? Te tohite neid katsuda, sest ma pesin nad ilusasti seebiga puhtaks, aga olge ettevaatlikud, sest ühel on keskel pragu. Neid kasutas foogt filmis "Malev", kuid seal osutus värk praagiks.

vasaku jala suure varba küüned. Küüned 2 p.

. Sooloeksimus, 1 ei vastanud.

17. Juba enne Harry Potteri lugusid ilmus eesti keeleski jutustus võlurite koolist, mis aga polnud nii suur kui Sigatüüka oma. Seda juhatas mees, kelle nimi tähendab poola keeles tindiplekki. Üsna tavaline oli tema koolis muinasjuttude sisse minek, samuti trepikäsipuud mööda ülespoole sõitmine. Suurimaks autasuks tema koolis olid tedretähed. 1984 valmis raamatust samanimeline film. Mis oli koolijuhataja nimi?

Kleks. Raamat on "Pan Kleksi akadeemia".

Täisring.

18. Küsitav on vikipeedia andmetel tegevuskunsti vorm, milles osalejad kannavad kostüüme ja selle juurde kuuluvaid esemeid, et esitada mingit tegelaskuju või ideed. Sellega tegelevad isikud koonduvad sageli mingisse subkultuuri ja osalevad sellega seotud rollimängudes. Põhiliselt saavad nad innustust mangast ja animest, koomiksitest, videomängudest ja filmidest. Eestikeelse termini puudumisel palun vastake ingliskeelne.

Võrdluseks näete ameerika kunstniku Bridget E. Wilde'i joonistust ja selle kõrval fotot kunstniku fännist.

cosplay. W.

(8). Veel pakuti otaku, 1 ei vastanud.

19. Jaapani manga- ja animeseerias "Ranma ½" on allikad, millesse kukkunud inimene moondub edaspidi iga kord, kui külma veega kokku puutub, olevuseks, kelle järgi on nimetatud see allikas, kuhu ta kukkus. Kuuma vee toimel saab ta esialgse kuju tagasi. Need allikad on Uppunud Ahvi allikas, Uppunud Kassi allikas, Uppunud Panda allikas, Uppunud Pardi allikas, Uppunud Põrsa allikas ja veel üks, millesse kukkus peategelane Ranma. Mis on selle allika nimi?

Uppunud Tüdruku allikas. W.

(1). Õigeks loeti ka naine (1). Veel pakuti koer (2), rebane (2), lohe = draakon ja karu. 1 ei vastanud.

20. Eestikeelsete BAASistatud antoloogiate edetabelit juhivad selge ülekaaluga kaks isikut, kel neid on 17 ja 16, kõigil ülejäänutel ühekohaline arv. Kes on need kaks eesti antoloogiameistrit? 1 õige 1 punkt, järjekord pole oluline.

Raul Sulbi (17) ja Mario Kivistik (16). BAAS.

Sulbi (10) ja Kivistik (3). Veel pakuti Arvi Nikkarev (4), Johannes Aavik, Veiko Belials ja Jüri Kallas.

21. Kes läks ajalukku nime all Draakoni Poeg? Loomulikult on nime põhjuseks asjaolu, et tema isa oligi Draakon.

Draakon on rumeenia keeles Dracul ja draakoni poeg Dracula.

Insener Garini hüperreptiloidi soolo. Veel pakuti Arthur (2), Arthuri isa, Brandon Lee, Bruce Lee ja Tingis-khaan. 3 ei vastanud.

22. Jaapani kuulsaimal kunstnikul Hokusail valmis 1814 maal "Kaluri naise unistus", mis kujutab naise seksi ... kellega? Jaapanis on see tekitanud terve erootikaanri. Jaapani ulmehuvilised tähistavad tänavu maali 200. aastapäeva.

kaheksajalaga. W.

(7). Veel pakuti angerjas, delfiin ja meremadu.

23. 30. oktoobril 1969 sai küsitava riigi diktaatoriks Emílio Garrastazu Médici. Järgmisel aastal keelustas ta kõik erootikaajakirjad ning lendavate superkangelastega filmid ja koomiksid, sest need solvavat moraalsust ja õiget käitumist. Sellepärast muutus lendavate superkangelastega koomiksite riikismugeldamine ja levitamine valitsusvastase põrandaaluse võitluse tähtsaks osaks. Pärast demokraatia taastamist 1984 muutusid lendavad superkangelased seal erakordselt populaarseks ja on näiteid koomiksitest, mis päritolumaal äriliselt äpardusid, kuid küsitavas riigis muutusid kultusobjektiks. Mis riigis niisugune lugu juhtus?

Brasiilia. W, artiklid Emílio Garrastazu Médici ja National

Nulliring. Pakuti Argentiina (6), Hispaania, Mehhiko, Panama ja Venetsueela.

24. Seda ees- ja perenime on läbi aegade kandnud kaks kuulsat inimest ning mõlemad surid 2013. aastal. Üks neist oli 1985-88 Kanada sõjaväe ülemjuhataja asetäitja, teine oli ulme suurmeister. Alates 1980-ndatest oli ta ametlikult pime ja elas 96-aastaseks. Kirjanikult on eesti keelde tõlgitud üksainus lühijutt, mis kujutab ühiskonda, milles kõik inimesed peavad kogu aeg maski kandma ja iga oma sõnavõttu tuleb saata õige muusikariista õigete helidega. Suur osa tema loomingust kuulub "Sureva Maa" sarja, kus tegutsevad sahkerdaja Cugel Tark ja maag Rhialto Suurepärane. BAASi arvustajad hindavad tema loomingut nii, et mida lühem jutt, seda kõrgem hinne.

Jack Vance. W, BAAS.

(7). 1 punkti andis "Kuukoi" autor. Veel pakuti Gene Wolfe. 1 ei vastanud.

25. Jaapanis väljaantav Anpanmani koomiks on Guinnessi rekordite raamatus sellega, et sisaldab kõige rohkem tegelasi. 980 väljaantud animafilmis ja 20 filmis kokku oli 1768 tegelast. Koomiksi peategelane on Anpanman, kelle peaks on see, mida jaapani keeles nimetatakse anpan. Anpanman kardab kõige rohkem vett (sealhulgas vihma) ja peab vältima pea märjakssaamist. Kui ta ujuma peab, on tema pea erilise mulli sees. Tema peamised vaenlased on Pisikumees, Hallitusmees, Südamepekslemisnaine ja Luukeremees. Anpanman ei pea sööma ega söögi iialgi. Mis on Anpanmani peaks?

Koomiksi autor Takashi Yanase suri 13. oktoobril 2013 94-aastaselt.

pirukas, aga kõik leivad ja saiad loetakse õigeks. W.

Leib (2), sai (1). Veel pakuti kurg, kõrvits, käsn, toiduaine ja tuli. 2 ei vastanud.

26. Missugune oluline viga on sellel kaanepildil? Palun olge vastamisel konkreetsed.

Sapkowski asemel on Sapowski.

(4). 1 punkti andis viga autori perenimes (6).

27. Baskide kõige suurem linn kannab baski keeles sama nime mis ulmeteostest hästi tuntud tegelane. Mis nime?

Bilbo (hispaaniapärane Bilbao on 1 p.). Suur maailma atlas

Bilbo (2), Bilbao (1). Veel pakuti Alien ja Troll. 5 ei vastanud.

28. Mis on ulmikulaadsed?

samblad. Taimed 1 p.

samblad (0), samblikud (3). Veel pakuti putukad (4), fändom ja seened. 1 ei vastanud.

29. Kristluse kuulutaja Andrew Schlafly polnud rahul, et Vikipeedias tema parandused tagasi keerati, sest need kajastasid maailma piibli seisukohast. Seetõttu asutas ta uue veebientsüklopeedia, mille tunnuslause on "Usaldusväärne entsüklopeedia". Sellel on alternatiivmaailma tunnused. Seal on kirjas, et maailm on alla 10 tuhande aasta vana, evolutsioon ja relatiivsusteooria on liberaalide vandenõu, ülemaailmne veeuputus oli ajalooline sündmus, geoloogia on parateadus, inimesed eksisteerisid koos saurustega, esimesel trimestril tehtud abort tekitab emakavähki, ateism muudab inimesed paksuks ja inetuks, Barack Obama sündis Keenias ja on moslem ning USA ei osalenud Vietnami sõjas. Loetelus feminismi kahjulikest mõjudest on esikohal "Feministid hakkavad pükse kandma." Piiblis olevad laused «See, kes teist on patuta, visaku esimene kivi» ja «Andke andeks oma vaenlastele» on liberaalide tehtud hilisemad lisandused, mida õige kristlane ei arvesta. Ateismi eestvõitleja Richard Dawkinsi isikuartiklis on esikohal Adolf Hitleri pilt. Mis on selle veebientsüklopeedia nimi?

(Iirimaal toimus rahvahääletus, mille tulemusena seadustati samasooliste abielu. Ma sõna otseses mõttes hüppasin tooli peal suurest vaimustusest, kui ma sellelt saidilt lugesin "Iirimaa on rahvahääletuse tulemusena keelustanud kristluse.")

Konservapeedia (Conservapedia).

Nulliring. Pakuti Godpedia (2), Geekipedia, Rigert wikipedia, True wiki, Truthpedia ja Wikileaks. 3 ei vastanud.

30. Viigilahutusküsimus. Millal loodi ulmelist sf2001? Listi arhiiv võeti võrgust maha, mistõttu ma ei saanud kuupäeva kontrollida, aga aastat ja kuud mäletan hästi. Vastake aasta ja kuu, kuupäeva pole vaja.

1996. aasta mai.

Pakuti veebruar 1994 kuni 2001. Saabus 2 täiesti täpset vastust. Vähemalt 2 punkti sai 7 võistkonda ja ainult 1 jäi punktita, sedagi napilt.

Lühendid vastuste juures

V - Vikipeedia, W - Wikipedia.

Reaktori juubeliristsõna (Rauno Pärnits)

Tähistamaks Reaktori 50ndat numbrit, tegi Rauno meile taas ühe väikese ulmeteemalise ristsõna. Javaskripti versiooni saab mängida siit. Kui mingil põhjusel javaskript ei tööta saab aga võtta ja välja printida siin asuva pdf faili. Selleks, et java versioon küsimusi näitaks tuleb ristsõna lahtrite peale klõpsida.

Head lahendamist!

Uudiskirjandus 11/15

Kirjastus Fantaasia

Kettmõõgaga mõõdetud Maa

Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana

Hea lugeja, sinu ees olev romaan on juba kolmas «Ippoliti» sarja liigituv teos. Kui küsida, mis teeb selle eriliseks võrreldes kahe eelnevaga, siis tegemist pole enam kogumikuga, vaid romaaniga. Maa on võõrelu haardes. Säilinud on vaid väike lapike, kus osutatakse vastupanu. Veel on inimesi, kes teevad kõik, mis nende võimuses, et inimkonna koduplaneet jääks neile alles. See lapike on Eesti. Need inimesed on eestlased.

Marslaste teine sissetung

Arkadi Strugatski, Boriss Strugatski

Sari: Orpheuse Raamatukogu

See lühiromaan on küll vormilt satiiriline, kuid järele mõeldes tundub, et Vennad pole jubedamat teost kirjutanudki. Teataval määral ulmeklassik H. G. Wellsi "Maailmade sõjast" inspireeritud raamatu tegevus toimub meie koduplaneedi ühes tundmatus riigis ja tundmatus linnas, mille vallutavad marslased.

Autorid lahkavad taas oma lemmikteemat - inimeseks olemist. Lugu mõjub hirmutavalt aktuaalsena ning muutub iga aastaga üha aktuaalsemaks. Kas inimkonnal tervikuna saab olla eesmärki ja mõtet? Või kas au, eneseväärikus ja uhkus võivad laieneda üksikisikult tervele inimkonnale? Ja kas väikekodanliku heaolu nimel võib kõigest sellest loobuda? Ja kas me selle järel jääme veel inimesteks?

Taeva orvud

Robert A. Heinlein

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Ameerika ulmeklassiku kuues eestikeelne raamat on ilmselt teaduslik-fantastilise anri kuulsaim põlvkonnalaeva lugu, mis on inspireerinud kümneid hilisemaid katsetajaid. See aastasadu kuhugi teel oleva hiiglasliku kosmoselaeva lugu, mille reisijad on unustanud oma kaugete esivanemate poolt põlvkondi tagasi alustatud reisi eesmärgi, pole kirjutamisest möödunud aastakümnete jooksul peaaegu üldse vananenud ning mõjub karge ja otsekohese teosena, nagu ühele Kuldajastu klassikalisele tekstile kohane.

Kirjastus Varrak

PUNASE TÕUS. Punase tõusu triloogia 1. osa

Pierce Brown

Inglise keelest tõlkinud Marju Randlane

384 lk, pehme köide

Darrow on punane - see tähendab, et ta kuulub tulevikuühiskonna kõige madalamasse klassi. Nagu teisedki punased, töötab ta päevad otsa sügaval maa all, et kujundada nii Marsi pind sobivaks elukeskkonnaks tulevastele põlvedele. Ta teeb seda vabatahtlikult, sest teab, et tänu tema verele ja higile saab maailmast parem elupaik tema lastele ja lastelastele.

Aga Darrow'd ja tema rahvast on petetud. Peagi saab ta teada, et inimsugu on juba mitu põlve Marsi pinnal elanud. Planeeti katavad hiiglaslikud linnad ja avarad pargid. Tuleb välja, et Darrow ja teised temasugused punased ei ole midagi enamat kui orjad, kes teenivad mandunud valitsevat klassi.

Südames mälestused oma kadunud armsamast, tahab Darrow õigluse taas jalule seada. Ta ohverdab kõik, et pääseda sisse legendaarsesse, üksnes maailma valitsejatele ehk kuldsetele mõeldud instituuti, kus inimsoo ülemkihi järeltulijad võimu pärast võitlevad.

Kirjastus Tänapäev

KÄSK TAPPA

James Dashner

Inglise keelest tõlkinud Mai Tõnisoo

Kõva köide, 348 lk

ISBN 978-9949-27-825-1

,,Käsk tappa" on James Dashneri populaarse triloogia (,,Labürindijooksja" ja ,,Põlenu katsed" - eesti keeles 2014, ning ,,Surma ravim" - eesti keeles 2015) eellugu, mis leiab aset 13 aastat varem, enne kui loodi MOOLOK ja ehitati labürint. Päikeseplahvatused on tapnud suurema osa rahvastikust ja nüüd levib maailmas viirus, mis täidab inimese mõrvarliku raevuga. Lõpp on alles algus ja kõige hullem ootab ees.

Kirjastus Skymarket

Pikad varjud

Koostaja: Martin Kivirand

Autor: Indrek Hargla, Mehis Heinsaar, Karen Orlau, Kristjan Sander, Maniakkide Tänav, Triinu Meres, Mann Loper, Kersti Kivirüüt, Leila Tael-Mikein, Egle Palberg

Lk 248, kõvakaaneline, 135x205

Novellikogumik ,,Pikad varjud" on kummardus meie kirjandusmaastikku rohke kohamuistendite pärandiga rikastanud Herta Laipaigale. Raamatusse on põimitud Eesti eri paikade kohta kümme kunstmuistendit, mis kannavad edasi rahva iidseid

uskumusi ja tavasid. Mõned juttudest on vanade lugulaulude ümberkirjutised, teistesse on kootud esivanemate mälestused ja kolmandad on rahvapärimusele ehitatud uudisteosed. Kuna muistendid on pärit kümne erineva kirjaniku sulest, siis on

novellikogumik mitmekülgne ja kaasahaarav.

Lugedes võib hetkeks unustada ümbritseva ja sukelduda ajaloohõlma, et elada kaasa esivanemate rõõmudele ja muredele, nende seiklustele ning kokkupuudetele vaimse reaalsusega.

Kogumikus on esindatud Tuglase novelliauhinna laureaadid, jutuvõistluste võitjad ja mitmekordsed ulmeauhinna Stalkeri saajad.

Ilmub: detsember

Ulmkonnakroonika 11/15

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar Veiko Kastanje on ilmselt samuti isik, kes Estconil käivatele vanematele ulmikutele tutvustamist ei vaja. Ja need kes Estconil käinud pole on kindlasti saanud neist üritustest osa just suuresti tänu Veiko tehtud fotodele. Lisaks foto- ja ulmehuvile töötab Kastanje seeneteadurina.

1. Mida praegu loed?

Hetkel on e-lugeris lahti Jamie Sawyer'i "The Lazarus War: Artefact" (2015). Hea hard military SF, soravalt kirjutatud, piisavalt eripärane ja pisikese naljaka kokkulangevusega inglise ja eesti keele terminites, mis potentsiaalsele eesti tõlkijale ilmselt veidi peavalu valmistaks. Juba pikemat aega on mul pooleli ka Neal Asher'i "Owner"-i triloogia viimane raamat "Jupiter War" - ainus selle kirjaniku raamatutest, mis taolisel veidral kombel pooleli on jäänud.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Raamatu külge naelutaks mind ilmselt üks väga suur nael. Aga mis mind ühes raamatus köidab... Soravalt ja kaasakiskuvalt kirjutatud lugu; ootamatud lahendused; huvitav ja sisukalt loodud maailm, mis on argipäevast piisavalt erinev, milles pole päris kisendavaid vastuolusid ja samas kõike ka sajaleheküljelises sissejuhatuses kramplikult ning pulkhaaval lahti ei püüta seletada; uued ja huvitavad lahendused varasemalt teisiti käsitletud teemadele või siis midagi päris uut, hea keelekasutus... Ja samas ei tohiks raamat kahtlemata ka minna väga rängalt vastuollu minu enda maailmavaate ja põhiväärtustega ning ma peaksin olema suuteline vähemalt mõne peategelasega mingilgi määral samastuma (isegi, kui see on näiteks koer või mingisugune lülijalgne). Nii et üks hea raamat peaks kuidagi vastama kõigile neile kriteeriumitele. Aga selliseid leidub.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Ulme kolme absoluutse lemmiku nimetamine on raske - peaaegu võimatu on nii väikest valimit välja tuua tuhandetest kirjanikest ja raamatutest. Ma ei ole kunagi suutnud mõista neid (ulme)fänne, kes valivad endale ühe iidoli ja siis teavad peast iga viimast kui sõna tema põhiteostest. Ja üldiselt tundub, et siinkandis pole ma ainus omnivoor - Eesti fandom paistab selles suhtes üldse silma n.ö. universaalide rohkuse poolest. Kui nüüd püüda siiski kirjanikest kolme lemmikut nimetada, siis kahtlemata kadunud Roger Zelazny, siis Glen Cook... kolmanda lemmikautori kandidaate jääb nüüd hirmus palju, aga pika mõtlemise ja kõhkluse järel valiksin vast siiski Neal Asheri. Need on nüüd lihtsalt sellised autorid, kes minu arvates eriti palju häid ja mõnusalt loetavaid raamatuid on suutnud kirjutada. Väga häid ulmekirjanikke - ja minu personaalseid lemmikuid - on tegelikult palju ja see eelnev valik ei peegelda kindlasti osaliseltki seda, mida ma loen (kui muude tegevuste kõrvalt aega õnnestub leida). E-luger ütleb, et temas on hetkel 434 raamatut ja kodus riiulitel on neid ju veel tuhandeid.

Lemmikanrid on cyberpunk, dark fantasy, military SF - aga seegi ei ole kindlasti mingi piirang.

Selle aasta kolm kõige rohkem meeldinud raamatut on olnud ilmselt M. R. Forbes'i "Dead of Night" (2014), Gavin G. Smith'i "The Age of Scorpio" (2015) ja Oleg Bubela "Adept" (2012). Sellele viimasele raamatule pole küll

kardetavasti enam järge loota - elukoht oli autoril Donetsk. Kahju.

Raamatuesitlus "Kettmõõgaga mõõdetud maa"

Tartu Linnaraamatukogu saalis (Kompanii 3/5)

11. detsembril kell 17.00 esitlevad Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana ja kirjastus Fantaasia uut "Ippoliti" sarja raamatut "Kettmõõgaga mõõdetud maa". Järgneb Jüri Kallase ettekanne "Kassandra lõhkepea: katastroofijärgne maailm endise idabloki ulmes."

NB! Kohapealt saab osta Reaktori 50nda numbri ilmumise puhul Reaktori paber-erinumbrit. Samal päeval kl 13-19 I korruse fuajees kirjastuse Fantaasia raamatumüük.

Pärast üritust pakutakse suupisteid ja veini, millede lõppemise järel võib seada sammud Õlleministeeriumisse, kus saab õhtut jätkata traditsioonilise ulmikute teise reedega.

Merca esitlus

5. novembril toimus Tartus Merca jutukogu "Jututulbad" esitlus. Üritus leidis aset klubis Promenaadiviis. Merca rääkis lugude sünnist, oli mitteulmelist mussi ja ulmelisi snäkke. Pakutavate toitude autor oli saanud inspiratsiooni Indrek Hargla loomingust ja loonud frentchijakoululikud kapsatortillad.

Kuu arvustaja

Oktoobri BAASi parima arvustuse hinnalise auhinna saab Triinu Meres, kes kirjutas pika jutu Robert Kurvitza romaani "Püha ja õudne lõhn" kohta.

Ehkki minus tekitas see raamat tõsist vastumeelsust ja ma kahtlen endiselt selle teose kuuluvuses ulmekirjanduse hulka, ei tekkinud pikka kõhklemist. Üldiselt oli oktoober erakordselt arvustusvaene baasikuu ja üle 2000 tähemärgi tuli üldse ainult 5 arvustust, neist 2 mu enda omad. Nii et...

Silver Sära

Tartu ulmikute teine reede

Nagu ka müramõõdikutel näha siis juttu ja inimesi jätkus.

Pildistas Jaan Hansen.

Vestlusõhtu ja raamatuesitlus Kontakt ja konflikt

Vestlusõhtu ja raamatuesitlus: Mari Järve ja Piret Ehin vestlevad teemal "KONTAKT JA KONFLIKT"

8. detsembril kl 17.00 Tartu Linnaraamatukogu kohvikus Tort ja Trühvel (Kompanii 3/5, I korrus)

Populatsioonigeneetik Mari Järve ja politoloog Piret Ehin vestlevad teemal "Kontakt ja konflikt"

Mari Järve esitleb oma muinasulmeromaani "Klaasmeri" (kirjastus Hea Lugu)

Ajaloost on teada, et erineval arengutasemel kultuuride kokkupuude ei too üldiselt kaasa häid tagajärgi, vähemalt mitte mõlemale poolele. Samamoodi on aga selge, et selliseid kontakte pole võimalik vältida. Kas kontaktist peab paratamatult saama konflikt?

Mis on õige - kas võõrast kindlasti vaenlaseks pidada või rääkida temaga nagu teise inimesega ikka ja omad sellega reeta? ,,Klaasmere" maailm võib küll olla teine, selle taevas paista kaks kuud ja ühe loodusseadusena toimida seal võlukunst, aga sellegipoolest ei tarvitse see meie maailmast nii palju erineda. Omad ja võõrad, isiklike veendumuste põrkumine oma rahva maailmavaatega, truudus ja reetmine on ikka samad, nagu ka küsimus, kas alati on üldse olemas õige valik.

Üritus on tasuta. Pakutakse kohvi, teed ja suupisteid.

Isutekitaja: Kettmõõgaga mõõdetud maa (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

Peatükk äsja ilmunud romaanist "Kettmõõgaga mõõdetud Maa", mis on kolmas Ippoliti-sarja liigituv teos. Raamat ise on saadaval kõigist hästivarustatud raamatupoodidest.

2. ja samuti veidi sissejuhatav peatükk: Kus üks ahne mees teeb kõlvatu tehingu pimeduse jõududega, aga nendest jõududest me veel täpset aimu ei saa.

Vanker kolises öisel metsateel. Tuul kahistas ja sasis mõlemal pool kitsast ja vonklevat teesoolikat kasvavate metsahiiglaste juukseid. Laanerahvas nagises üksteise vastu, kuskil rabistas ehmunud lind, haugatas loom - põlislaas elas ja hingas. Keskealine, suure parraga talumees sammus ohje hoides teeaukudes ja puujuurtel logiseva sõiduki kõrval. Hobuse kabjad tümpsusid kõvaks tallatud teel. Oli juba ammu pime, kuid mees ei julgenud lampi süüdata enne, kui jõuab veelgi sügavamale laande. Küla oli alles lähedal, mine tea, kes juhtub kuskil tares ärkama, tuleb õue vett viskama, märkab kuma ja hakkab varanatukese peale hammast ihuma. Talumees tõmbas selja küüru ja pomises vihaselt habemesse. Varganägusid terve maailm täis, Ippolit appi, aus inimene on lausa haruldus. Tuleb ehk tagasiteel varitsemagi. Vaba käega kobas taat otsivalt vankriheintes ja kui kirvevars käe alla sattus, rahunes veidi. Ei olnud kaitsjake maha jäänud, hunti polnud vaja karta, saab ka inimesele vastu.

Pea pool tundi läks öine teeline nagu läbi pigitünni, midagi nägemata, usaldades hobust, kes sammus rahulikult, pooleldi tukkudes, kordagi teekeselt-väetikeselt kõrvale eksimata. Nüüd oleks võinud ju juba lambigi süüdata, kuid taat muretses eelseisva pärast nii väga, et unustas, ja kui tuligi meelde, lõi käega, mis seal ikka, kui sai juba nii kaugele, siis saab edasigi. Miski vääksatas tema koormas, mees võpatas, esimesele vastas teine kääksatus. Kuid need olid läbi une häälitsused, vaikisid varsti ning vankri kõrval käija tõmbas kergendatult käisega üle higise lauba, pomisedes taaskord habemesse ja lüües ette elektriuse keerlevat risti. Siis, ehmunud oma teost, rehmas käega üle rinnaesise, nagu püüdes ristilöömist olematuks teha. Kus sa hullvaim, hirmuta veel vanatühi ära, siis mine tühjalt tagasi. Hobu pruuskas ehmunult ja tardus seisma. Mees nõõtas, muisutas huuli.

,,Noh, Makuka, nõõ, tule, kallike, mis sa nüüd...?"

Kuid hobune vaid pruuskas, kraapsas kabjaga pahaselt maad ega liikunud sammugi. Ümberringi kohas mets, vihaselt, justkui olles aimu saanud, milleks teeline oli tulnud. Miski liigutas pimeduses ja ise, mitte tuul ei kõigutanud.

,,Ippolitike, kaitseja, ära lase hukka saada," pomises mees ja kobas uuesti kirve järele. ,,Viin hommepäev papile priske lamba, lasen ikoonikese ees lambikese süüdata, jäta ainult hing sisse."

Metsast tema ümber kostis imelikke hääli. Ei olnud need igapäevased, seletatavad, oh ei, keegi itsitas, keegi lidus padinal, kuskil oleks justkui hambaid laksutatud.

,,Aita, püha taevaisake, ole vaesele Prokofile abiks," pobises mees rutuliselt ja nüüd alles tuli talle meelde valgust teha. Käsikaudu leidis ta lambikese, leidis tuhka peidetud söekesega vakakese, kuid valgust polnud enam vaja. Mets tema ümber lõi rohekalt hiilgama. Suutmata hirmule vastu panna, jättis mees lambi kus seda ja teist, hoidis ühe käega kirvest ja ladus teisega keerlevaid riste ette, nii kuidas jaksas. Kummalises valguses - pimeduse ja rohelise valguse värelevais loiteis - tantsisid musthaldjad ja ta taipas, et oli jõudnud õigele kohale. Neli teed kohtusid siin avaral lagendikul ja tema ustav Makuka oli peatunud otse Tonditee ristis. Siinsamas vedeles kolme aasta eest kollide lõhkikistud eelmise papi pealuu, mida keegi polnud puutuda julgenud.

Üks eemal varjudes kõikuvatest põõsastest hakkas liigutama, tõusis, kasvas, rebis juured maast ja võnkles üle lagendiku vankrimehe poole. Mees pillas kirve, alles nüüd meenusid talle taas nõia õpetused nagu lambi süütamine ja sool. Kiiruga kahmas ta taskust soola, viskas seda põõsa poole ja hüüdis nõiasõnad. Tont peatuski.

,,Isake, öövürstike, teeme kaupa, mina annan oma, sina anna oma, öö on rahul, meie rahul," vuristas mees, endal hambad plagisemas, nii et pooled sõnad habemesse kadusid.

,,Prokofi, ennäe, tulid viimaks," sisises põõsatont. Talumehel tõusid oma nime kuuldes juuksed peas püsti. Kust tont teda teadis, kuidas aimas oodata? Hiilis öösiti maja ümber? Kuulas pealt nende jutte, vaatas pajaaugust tegemisi?

,,Kuidas...ku..."

,,Oled mul juba ammu nimekirjas, hoian sul silma peal..."

Prokofi tundis, kuidas miski silmus tal kõri ümber kokku tõmbus. Ta oli kurjavürsti hingekirjas! Oh, ilmaasjata hakkasin jamama, nüüd on hingeke läinud. Kuid niipalju mehel oidu oli, et ta kurku kerkinud tüki alla neelas ja noogutas.

,,Tulin isake, tulin... kas... kas näitan kaupa?"

,,Pole vaja, tean su kaupa, vaatasin juba, kaup on hea, sobib."

Prokofi neelatas. Ta oleks tahtnud põlvili laskuda ja õudusest ulguda, kuid ei julgenud. Seepärast kordas ta mõttes muudkui: Ippolitike, taevaisake, hoia mind! Kui kehvasti läheb, löö elektriuse väega tont maha, panen küünla, lambigi süütamise eest maksan papile.

,,Mine nüüd," susises tölder põõsast.

,,Aaa... aga kaup?"

,,Juba on tehtud su kaup, mine koju."

Tantsivad varjud ümber lagendiku kadusid, musthaldjate rohekas hiilgus hääbus, siin-seal veel kihistati, kuskil murdus oks. Siis jäi vaid pimedus ja puulatvades nohisev tuul. Veel uskumata, et teda ei kistudki lõhki, süütas Prokofi värisevi käsi lambi ja uuris koormat vankris. Lapsi ei olnud enam, kõik kümme maimukest olid kadunud, selle asemel paistis heintest nõiasaag, varupatarei sinna juurde ja võlulamp, mille Prokofi hirmust vabanemise nuuksatusega süütas. Kalk elektrivalgus lõi kogu lagendiku valgeks nagu päeval, heitmata varju isegi mehe selja taha või vankri alla.

,,Oi, öövürstike, armuline isake, hoopis sulle Khal-L´hos ohverdan kukekese, see on alles kaubake, oi on varanduseke."

,,Tule jälle..." kohises mets. Prokofi jäi kuulatama, ei midagi, tavaline metsakohin, kuid igaks juhuks pomises siiski habemesse: ,,Tulen, kurjaisake, kindlasti tulen." Jätkates nina alla kinnituste ja lubaduste mõmisemist, keeras mees tardumusest ärganud hobuse koos vankriga teeristis ringi ja muisutas kodu poole tagasi. Enne küla kustutas ta võluvalguse, sülitas pihku ja pigistas kämbla ümber kirvevarre. No tulgu nüüd keegi ja proovigu temalt ta varakest võtta. Halvasti läheb tollel, oi halvasti. Ei karda Prokofi enam kedagi maa ja taeva vahel. Kui elas metsatondi üle, siis elab üle kelle tahes ja Ippolit mingu kukele ja papp kirikus aga sõitku seenele... hohohoo!

Äkki märkas Prokofi, kuidas taevas lõi helendama tulekera. Hetkedega kasvas see kõrgel-kõrgel suureks nagu heinasaad ja valgustas kogu öist metsa, nagu oleks valitsenud päine päev. Kostis kohutav kõmakas, nii et hobune ehmus ja vanamehe kõrvad ähvardasid pea küljest lennata.

,,Armu! Isake Ippolit, armu!" kisendas Prokofi kabuhirmus. ,,Annan ära! Kõik annan ära! Kirikule!"

Uus kõmakas oli veel valjem kui eelmine. Meeletuks läinud hobune kukkus lõhkuma ja kihutas hirnudes pimedusse, vanker kolinal järele. Vanamehe jalad lõid nõrgaks ja ta vajus jõuetult teele. Valguskera kadus üle Prokofi pea ja kustus silmapiiri taha. Kuum tuulehoog sasis metsa, nii et see oigas. Järgmisel hetkel vappus maa nagu merepind ja vanamees haaras küüntega mullapinna järele, kartes uppumist.

,,Armu!" kisendas ta. ,,Palverännakule lähen! Vagameheks hakkan!"

Mets tema ümber sahises ja loomad-linnud selles lömitasid hirmunult. Saabus vaikus. Ainult kuskil kaugel-kaugel Tsuudimaa pool lõi taevakaar kahjutulest hõõguma. Vanamees hingas kähinal ja kompas võbisevate sõrmedega rinnaesise järele. Rinnus pistis nii, nagu tahaks süda end küüntega välja kraapida ja putku panna.

,,Mööda läks," ägises taat. ,,Vaata kus, Ippolit, isake, andestasidki. Päris viimasel hetkel."

Ta kompas maad enese ümber, miski polnud pragunenud, kuhugi polnud ta kukkunud ja napist pääsemisest vapustatuna poetas talumees pisara halli habemesse.

,,Küll võttis õõnsaks, päris tühjaks kraapis seest." Ta katsus oma niiskeid pükse.

Taat kuulas metsa hääli, loomad ja linnud ja taimed hakkasid rahunema, kõikjalt kostis sabistamist ja krabinat, kuid see ei olnud enam paaniline. Taat rehmas käega üle näo, tasapisi tuli jõud liikmeisse tagasi.

,,Ilmaasjata solvasin taevataati, see ei tähenda head. Inimene on ikka ülbe, vabandust, taevaisake, enam ei tee."

Ta kobas veel ringi, sai kirvevarre käe alla ja ajas end püsti. Püksid olid märjad ja ligased ning taat võttis nad jalast. Pikk talupojasärk ulatus kondiste põlvedeni ja kattis meheau. Reostatud kaatsasid ei raatsinud ta siiski maha jätta, vaid keris kokku ja võttis näpu otsa. Nii ta kodu poole astuski, ühe käe otsas haisev komps ja teises kirveköks. Peagi jõudis teeveeres kummuli lebava vankrini. Selle aisad olid murdunud ja Makuka kadunud kuhugi metsasohu. Kallis kraam vedeles teel ja võsa all laiali. Prokofi kummardus imelampi üles võtma, kuid siis tõi ööõhk temani Tsuudimaa poolt sooja tuuleiili ja taat võpatas. Ta lõi käega ja ajas end oiates püsti. Südames hakkas taas pistma.

,,Ära annan, võtku, kes tahab," pomises ta küüru vajudes. Prokofi silmitses pika pilguga hämaras metsaaluses mustendavat varandust. Suure jõupingutusega keeras ta sellele selja ja hakkas lohiseval sammul kodu suunas liikuma. ,,Viimasel hetkel andestasid, isake, suuremeelne oled," pobises ta. ,,Teist korda ma su kannatust proovile ei pane. Ise löön ennast maha, kui jälle eksin. Surmani olen tänulik, ei jätnud mu lapsi orvukesteks, eidekest leseks. Ravisid hinge ahnusest terveks, kõik hüvitan, kõik teen heaks."

Jutt: Gurja ja kosmos (1695)

Unenäod hakkasid juba Gurja mõtteid üle võtma kui palati uks avanes ning õde sisse astus, hoides käes kandikut süstimisriistadega. Õige jah, aeg oligi taas sealmaal. Akna taga mustas öö mis öö. Taevas võis isegi haiglavoodist näha eredamaid tähti, mida habisev tänavavalgustus matta ei suutnud. Päeval sadanud lobjakas tegi üksikutel tänaval liikuvatel inimestel ja sõidukitel elu vastikuks. Gurja avas vastumeelselt silmad ning keeras end veelgi vastumeelsemalt kõhuli. Iga liigutus tegi omajagu haiget. Õde Anna Semjonovna ei olnud üldsegi kuri inimene, aga amet oli ta aastatega teinud kangeks kui kaljurahn ning talle vastuvaidlemine oleks olnud võitlus vesiveskitega. Vilunud meediku liigutustega tõmbas õde Anna Gurja tagumiku paljaks, möksis vatitupsuga piiritust peale ning saatis süstlanõela sinna, kuhu pidi. Seegi oli valus. Gurjal oli tegelikult kanni peal mitu hella klompi, mida regulaarne süstimine sinna tekitanud oli, aga parata polnud midagi. Tõvevoodis vedeleda (ja mädaneda, nagu ta irooniliselt ise ütles) polnud kaugeltki sama, mis vanaisa kodukülas jõe ääres logeledes ussi leotada.

Õde Anna Semjonovna tegeles Gurja ainsa palatikaaslase, vana sügeliste ja sapikivide all kannatava Vesjaga, kes pidevalt magas, kui ühtäkki avati uks üsna rohmaka liigutusega. Ukse peal seisis ülikonnas keskealine mees, tihedad tumepruunid (üksikute hallide karvadega) juuksed üle pea kammitud. Vesihallid silmad, veidi justkui pehmed näojooned, raseeritud lõug. Taskus kandis ta detsembrikuust hoolimata kaht erkkollast kullerkupuõit. Ta heitis kärme pilgu üle terve palati ning jäi siis Gurjale peatuma.

,,Mukõltin, Gurja?"

,,Mina!" vastas Gurja hädise häälega. Aga õde Anna Semjonovna oli nüüd vana Vesja protseduuridega selleks korraks ühele poole saanud ning küsis karmilt võõra käest: ,,Kes te olete? Praegu pole külastusaeg! Enne haigetega suhtlemist peab käed ära pesema!" Õde Anna oli haiglapersonali seas muide ainus, kes seda nõuet ka ise ülirangelt järgis.

,,Keremetjev, Italmas," tutvustas mees ennast külmalt ning pöördus taas Gurja poole, ,,Te peate minuga kohemaid kaasa tulema. Vajame teid..." - mehe häälde ilmus paariks sekundiks kerge ebakindlus - ,,...üheks reisiks."

,,Gurja Dondavit Mukõltin on väga haige!" tõstis õde Anna häält, ,,Tal on raskekujuline pankreasepõletik, lümfipeetus ja krooniline pimesoolekatk. Nende näidustustega ei tohi ta kuhugi reisile minna. Isegi haigla fuajeesse pole doktor tal lubanud jalutada. Saage aru - inimene paneks nõnda oma elu tõsisesse ohtu!" Õde Anna laadis iga oma sõna äärmise veenmisjõuga. Ja tõepoolest, juba ainuüksi Gurja luine nägu ja kollakashall näonahk reetsid, et haiglavoodis ei vedelenud mitte mingisugune varbaküüne murdnud simulant, vaid teeneline patsient ja kalmistukandidaat. Aga Keremetjev, Italmast ei paistnud see pisiasi põrmugi häirivat. Ta astus Gurja reformsängi otsa juurde ning hakkas seletama.

,,Saage ka teie aru! Hoolimata sellest, et Gurja on Surmale kõvasti võlgu - millele teiegi teises sõnastuses tähelepanu juhtisite - pole siiski kedagi, kes meie missioonile paremini sobiks. Või õigemini peabki ta sinna minema just sellepärast, et pääseda praegusest kahtlemata täbarast olukorrast. Peate viivitamatult pakkima isiklikud asjad, kui teil neid on, ning minuga tulema. Sõiduk on juba parkimisplatsil ootel ning valmis kohe lahkuma."

Gurja oli hämmingus, õde Annal aga hakkas ilmselgelt üle viskama. Ta pani käed puusa ning astus ähvardavalt sammu külalise suunas.

,,Kuulge teie - Italmas Keremetjev - mis asutust te õige esindate? Kus on teie sõnu ja volitusi kinnitav templiga dokument? Ma ei näe neid. Te olete petis! Tehke, et te kaote siit kohemaid!" Õde Anna Semjonovna oli nüüd püha raevu täis ning sarnanes välja vihastatud ninasarvikuga, kes on valmis laastavaks rünnakuks. Igaüks, kel kas või gramm mõistust peas, oleks teinud ainumõeldava otsuse ning viivitamatult päkki näidanud. Aga millegipärast ei tahtnud Keremetjev taanduda, vaid proovis veel heaga.

,,Katsun teile selgitada," sõnas ta kannatlikult, ,,Mukõltin Gurja on tõepoolest väga haige ning pealegi, nagu mainisin, siis Surmale võlgu. Ja mitte just vähe! Eks tead väga hästi isegi."

Gurjale kangastus, et oli kunagi enne oma suurt haigust kokku trehvanud ühe vana klassivennaga, igipõlise elupõletaja ja joobariga, kellega paar ringi turakat tambiti. Ja kui too oli küsinud, mille peale mäng käib, olevat Gurja nalja pärast vastanud - teeme kõhunäärme, pimesoole ja lümfisõlmede peale. Sest Gurjale, erinevalt tema kahtlase mineviku, oleviku ja tulevikuga klassivennast, oli viieteistkümne aasta tagustest anatoomiatundidest midagi ka meelde jäänud. Too vaid ühmas nõusolevalt ja nõnda oli see jutt jäänudki. Aga tõsi-tõsi - klassivend ju võitis ja peagi pärast seda olid Gurjat tabanud igasugused hädad üksteise järel.

Italmas pani Gurja ärevaks muutunud ilmet tähele ning jätkas: ,,Meile kõigile on Gurja paraku liiga oluline, et lubada ta niisama tühja pärast teise ilma. Sestap otsustasime ta saata siit ära, kaugele. Haigla parklas seisab kosmoselaev, valmis startima Uus-Idnakarile, Inmari süsteemi kaheksandale planeedile..."

Õde Anna Semjonovna ei vaevunud ennast enam talitsema ning lendas oma võimsa kerega otse Italmas Keremetjevile peale. Too paiskus vastu ukseserva, kuid kogus end kohe ning lükkas Annat jalaga eemale. Anna kaotas tasakaalu ning kukkus peaga vastu radiaatorit, mis viimati oli palatit soojendanud aastal 1971. Hoop oli kõva. Aga Anna ei murdunud. Katsudes käega kukalt ning avastades, et peast jookseb kõvasti verd, muutus meditsiinitöötaja ainult veelgi raevukamaks ning haaras kitli alt sukatripi küljest hästi varjatud pussnoa, mida ta oli kasutanud nii mitmel amputatsioonioperatsioonil kui ka kord õe pool maal seatapmisel. Nähes, et vastane on hästi relvastatud, ei jäänud Italmas vastust võlgu, vaid tõmbas kuuehõlma alt välja revolvri. Kõlas lask, aknaklaas purunes, lubades jaheda tuulekese läbi väikse mulgu lustlikult palatisse hullama. Aga õde Anna, nii pikk ja lai kui ta ka polnud, oli siiski üllatavalt väledalt suutnud kuuli teelt kõrvale põigata. Kiire noahoop jõudis Italmase pintsakuhõlma, rebestades ning muutes selle märjaks. Ilmselt oli tera riivanud ka ihu. Italmasel jäi vaid üks pääsetee, ta hüppas enda kõrval oleva tühja voodi peale, sealt teisele ning edasi aknalauale. Ta püüdis Annat uuesti tulistada, kuid revolver tõrkus. Õde Anna, selg pea kuklapoole haavast voolanud verest punane, nägi, et vastasel pole enam kusagile minna, ning otsustas olukorda enda hüvanguks tarvitada. Päästes kurgupõhjast valla õõvastava möirge, tungis ta maruraevuka sõnnina peale, kavatsusega Italmas aknast alla paisata. Kuid Keremetjev oli sellega arvestanud ning astus otsustaval hetkel väledalt kõrvale. Õde Anna Semjonovna paiskus läbi aknaklaasi ning kadus öhe.

Kuuendalt korruselt.

Gurja oli väga jahmunud ja väga hirmul. Ta kartis meest, kes väitis end olevat Keremetjev, Italmas, aga kelle tegelikest motiividest tal vähimatki aimu polnud. Kuidas usaldada kedagi, kes astub su palatisse sisse, püüab sind kuu peale saata ning kupatab siis haiglaõe, hea Anna Semjonovna, niisama lihtsalt teise ilma. Äkki oli siin mängus hoopis maffia? Peaks appi karjuma, aga esiteks polnud Gurjal jaksu kõva hääle tegemiseks ning teiseks pelgas ta, et võõras võis tema eluküünla kustutamisel jõuda kõigist neist meeldivatest haigustest ette. Palatinaaber Vesja magas edasi, nagu poleks midagi üleüldse juhtunudki.

Italmas Keremetjev ei andnud Gurjale rahu, vaid võttis voodi kõrvalt ratastooli ja tõstis haige hoolimata oma küljes veritsevast noahaavast õrnalt sellesse (Gurja kaalus tõesti väga vähe). ,,Rahu, kõik on korras," püüdis ta värisevat haiget trööstida (asjatult), ,,Peame vaid kiirustama." Ta juhtis ratastooli koridori, sõitsid liftiga alla ning, kasutades kõrvalust, jõudsid õue, ilma et oleksid haigla peal kohanud kedagi, kes oleks võinud hakata küsimusi esitama või neid takistama. Tuul pani pidaamas Gurja ka külmast värisema.

Haigla parklas tuli neile vastu teine mees, seljas pikk mantel ja peas kaabu. ,,Jäite kauaks," ühmas ta vaid ning silmitses Italmase märga veritsevat pintsakuhõlma. ,,Kerge riive, kohe seon kinni," vastas viimane. Nüüd märkas Gurja, et siinsamas platsil seisis tõesti mingisugune raketitaoline masinakolakas. See nägi välja justkui helesinine plekist aam, pikkust viis või kuus meetrit, nüri koonus otsast punaseks värvitud. Külje peal võis märgata ukse piirjooni. Gurjale tuli meelde, et midagi taolist võis ta olla näinud jõngermannina pioneerilaagris ronimisredelite kõrval. Aga pikka imetlemist talle ei võimaldatud - seni parklas passinud mees avas raketi ukse ja tõmbas välja lühikese raudtrepi. Gurja oli liialt hämmingus, et vastu hakata, nõnda siis aidati ta masinavärgi sisemusse, kus ta maandus pehmele istmele. Ruumi oli raketis vähe, korraga mahtus sisse vaid üks inimene. Ees avanes nuppude, kangide, lülitite ja lambikeste rägastik, nende kohal oli aga armas ümmargune illuminaatorike. Italmas kinnitas ta turvarihmad ning jagas kiireid õpetussõnu sõiduki kohta.

,,Inmari süsteemi jõuad nii, et hoiad pidevalt selle särava tähe poole, näed," ning ta osutas sõrmega Riigeli peale. ,,Ära seda tähte silmist lase! Sul jääb nüüd veidi ka aega, istme all on kosmoselaeva kasutusjuhis, sirvi seda, praegu pole rohkemaks aega. Kui lähemale hakkad jõudma, siis leiad sealt ka õpetuse, kuidas Uus-Idnakarile jõuda. Paremat kätt on kapp, seal on toiduvarusid ja nipet-näpet ravimeid. Ega midagi - head sõitu!"

Ning nende sõnadega klõpsas Italmas väikest lülitit ,,start" ja lõi ukse enda järel kinni. Istumise all hakkas mootor kõrvulukustavalt mürisema, aeg-ajalt paukudes ja köhides nagu vana ZIL. Terve rakett vibreeris jõuliselt, kuid siis tundis Gurja selgesti, et ta pole enam maapinna küljes. Masin kogus kõrgust. Majad ja puuladvad kadusid illuminaatori vaatest ning asendusid varsti tillukeste tähetäppidega. Gurja oli unustanud oma rängad tõved, selle asemel püüdis ta paaniliselt silma peal hoida Italmase näidatud eredamal tähel, kuigi polnud enam sugugi kindel, kas oli suutnud järge hoida.

All maa peal silmitsesid kaks meest rahuldustundega, kuidas rakett mürina ja undamisega kõrgust kogus, pisikeseks täpiks muutus ja siis silmist kadus. Kaabuga mees kompas kukalt, sai kuklavoldist kinni ning tõmbas siis naha sootuks üle pea. Inimnäo asemel paljastus ehtne kopranägu pikkade vurrude ja oranide hammastega. Teine, Italmas, käitus samamoodi. Kaks kobrast, üks ülikonnas, teine maani mantlis, jäid tähistaevast silmitsema.

,,Läbi raskuste tähtede poole!" lausus Italmas unistavalt, ,,Saime ta siiski ära päästetud. Tasus pioneerilaagri õuest see plekktünn ikka ära rottida küll. Oli alles mässamist, UAZ-i aku ja ZIL-i mootor, vanad mosse küünlad ja mis kõik veel... Loodetavasti suudab ta nüüd õige tee leida."

,,Tea, minu meelest hoidis ta algusest peale veidi liiga vasakule," kostis teine. ,,Loodetavasti siiski neist kaselaastudest siiski piisab talle toiduks, ükskõik, kuhu ta siis välja jõuab."

Kobraste kõrvale ilmus võõras mees. Tema nägu oli kergelt pundunud, nina punane ja juuksed üle keskmise sassis. Mehe suust voogav viinalehk pani koprad nina kirtsutama. Ka tema heitis veidi uneleva pilgu ilmaruumi lõpmatusse.

,,Eh, vennas! Hiljaks jäid! Pääses tema ja ka meil läheb nüüd hästi" muheles Italmas talle ja patsutas õlale. Napsuvend ohkas resigneerunult. ,,Aga ehk üks väike turakamäng?" pakkus ta siiski, nii igaks juhuks, kuid kobraste lõbustatud nägusid nähes suskas kaardipaki tagasi taskusse ning vantsis pettunult minema.

* * *

Ievski lennujaamas oli vaikne ning valvur, pensionär Andrei, ei osanud mingit ohtu karta, kui järsku talle selja tagant nuga kõrile asetati. Ehmatusest pillas ta taskulambi käest ja tardus paigale.

,,Nüüd võtame selle helikopteri ning sõidame sinna, kuhu mina ütlen!" kähises verejanuline hääl talle kõrva. Mis jäi vaesel vanakesel üle kui nõustuda! Endise piloodina tundis Andrei kopterite hingeelu hästi, kuigi vanad Aerofloti-risud olid umbes sama usaldusväärsed õhusõidukid nagu üleskeeratavad mängukanad. Närviliselt istus ta kopterisse. Tema kõrvalistmele prantsatas pruuni hüübinud verega kaetud haiglakitlis naine, pussitera endiselt ähvardavalt piloodi poole suunatud.

,,Ja nüüd," ütles õde Anna Semjonovna, ,,Nüüd sõidame vaat selle tähe suunas seal!"

Tõlkejutt: Hull kuu (Stanley G. Weinbaum)

Tõlkinud Kristjan-Jaak Rätsep

"Idioodid!" ulgus Grant Calthorpe. "Narrid-juhmardid-imbetsillid!" Ta otsis raevukalt veelgi ilmekamaid väljendeid ja maandas neid leidmata oma meeleheitlikku raevu, andes prügihunnikule maapinnal tigeda jalahoobi.

Tegelikult, liigagi tigeda; ta oli taas unustanud, et viibib Io normaalsest kolm korda nõrgemas gravitatsiooniväljas ja nii järgnes ta keha ta jalahoobile pika, kaheteistjalase kaarega.

Kui ta maapinda tabas, neli luunit itsitasid. Nende suured, idiootlikud pead, mis meenutasid kõige rohkem laste poolt pühapäeviti lennutatavatele õhupallidele maalitavaid naljanägusid, läksid Granti randme jämeduste viiejalaste kaelte otsas viltu.

"Kasige välja!" karjus ta püsti koperdades. "Tõmmake lesta, visake varvast, kõtt! Ei okolaadi. Ei kommi. Mitte niikaua, kuni teile jõuab kohale, et ma tahan fervalehti ja mitte iga suvalist rämpsu, mida te üles korjama juhtute. Laske jalga!"

Luunid - Lunae Jovis magnicapites ehk sõna-sõnaliselt Jupiteri kuu suurpead - taganesid, itsitades nukralt. Kahtlemata pidasid nad Granti täielikult samasuguseks idioodiks nagu tema pidas neid ega suutnud ta viha põhjusi mõista. Aga kindlasti mõistsid nad, et kommi polnud tulemas ja nende itsitamine omandas teravalt pettunud alatooni.

Pettumus oli tõepoolest nii terav, et juht, olles saatnud Granti poole oma naeruväärsele sinisele näole manatud imbetsilse irve, laskis kuuldavale oma viimase itsituse ja purustas oma pea sätendava kivikoore-puu vastu. Kaaslased korjasid ta laiba nagu muuseas üles ja kõndisid edasi, pea nende taga oma kaela otsas järel lohisemas nagu vangi kuul ahela otsas.

Grant pühkis käega laupa ja pöördus väsinult oma kivikoore-puust palkidest ehitatud sara poole. Tema tähelepanu köitis tillukeste, säravate silmade paar ja näppuri - Mus sapiens'i - kuuetolline kogu sööstis üle lävepaku, kandes oma tillukese, luise käsivarre vangus midagi, mis meenutas väga Granti meditsiinilist termomeetrit.

Grant karjus vihaselt olendi peale, haaras kivi ja viskas mööda. Võsa serval pööras näppur oma rotiliku, poolinimlaadse näo tema poole, vadises peenel piiksuval toonil, raputas inimlikus vihas oma mikroskoopilist rusikat ja kadus, nahkhiire tiibade laadsest koest "kapuuts" mantlina laperdamas. See meenutas tõesti väga keepi kandvat musta rotti.

Grant mõistis, et olendi pihta kivi viskamine oli olnud viga. Nüüd ei jäta need pisikesed paharetid teda iial rahule ja nende tilluke kasv ning liba-inimlik intelligents tegid neist põrgulikult tülikad vaenlased. Siiski ei suutnud ei see tõdemus ega luuni enesetapp talle erilist muret valmistada; viimast tüüpi juhtumeid oli ta viimasel ajal liigagi sagedasti näinud ja lisaks oli tal tunne, nagu tabaks teda kohe järjekordne valge palaviku hoog.

Ta astus sarasse, sulges ukse ja heitis pilgu oma lemmikloomale parkassile. "Oliver," urises ta, "sa oled ikka üks tore elukas küll. Miks kuradi päralt sa näppuritel silma peal ei hoia? Milleks sa siin oled?"

Parkass tõusis oma ainsale võimsale tagajalale ja kratsis oma kahe esijala küüntega mehe põlvi. "Punane soldat musta emanda peale," märkis see rahulikult. "Kümme luunit teevad ühe poolearulise."

Grant sai mõlema avalduse mõttest kergesti aru. Esimene kajastas muidugi tema eelmise õhtu pasjansimängu ja teine eilset kohtumist luunidega. Ta urahtas mõtlikult ja hõõrus oma valutavat pead. Jälle valge palavik, selles polnud kahtlustki.

Ta neelas kaks ferveriinitabletti ja vajus jõuetult oma koiku servale, mõtiskledes, kas see blanka-rünnak kulmineerub deliiriumiga.

Ta kirus oma lollust, et oli töö Jupiteri kolmandal asustamiskõlblikul kuul, Iol, vastu võtnud. See tilluke maailm oli hullumeelsuse planeet, kasutu kõiges peale fervalehtede tootmise, millest Maa keemikud tegid sama palju mõjusaid alkaloide nagu nad olid kunagi teinud oopiumist.

Arstiteaduse jaoks mõistagi hindamatu väärtus, aga mida see tema jaoks luges? Mis kasu oli isegi heldest palgast, kui ta naaseb pärast Io ekvatoriaalpiirkondades veedetud aastat Maale märatseva hullumeelsena? Ta tõotas kibedalt, et kui järgmisel kuul tuleb lennuk Junopolisest tema ferva järele, lendab ta sellega tagasi polaarala linna, hoolimata sellest, et tema leping Neilan Drugiga oli tehtud terve aasta peale ja lepingu rikkumisel jääb ta palgast ilma. Mis kasu oli rahast vaimuhaigele?

Kogu väike planeet oli hull - luunid, parkassid, näppurid ja Grant Calthorpe - kõik olid hullud. Vähemalt igaüks, kes riskis väljuda kahest polaarala linnast, Junopolisest põhjas ja Herapolisest lõunas, oli hull. Linnades võis elada valget palavikku kartmata, ent igal pool kahekümnendate laiuskraadide vahel oli hullem kui Kamboda dunglites Maal.

Ta lõbustas end unistustega Maast. Vaid kaks aastat tagasi oli ta seal õnnelikku elu elanud, rikka ja populaarse sportlasena. Nii oli see olnudki; enne kahekümne üheseks saamist oli ta küttinud Titaanil nuga-tuulelohesid ja niitusse ning Veenusel triopse ja unipeede.

See oli olnud enne seda, kui 2110. aasta kullakriis oli ta laostanud. Jah, olgu, kui ta pidi tööd tegema, siis näis loogiline kasutada elatise hankimiseks oma interplanetaarseid kogemusi. Võimalus ühineda Neilan Drugiga oli temas tõelist entusiasmi tekitanud.

Ta polnud kunagi varem Iol viibinud. See metsik väike maailm oma idiootsete luunide ja õelate, intelligentsete ning tillukeste näppuritega polnud just sportlase paradiis. Väikesel palavikust painatud kuul, mis kümbles vaid veerand miljoni miili kaugusel asuva Jupiteri soojuses, polnud midagi küttimist väärivat.

Oleks ta juhtunud Iot külastama, mõtles ta kurvalt, poleks ta iialgi seda tööd vastu võtnud; ta oli kujutlenud Iot millegi Titaani-laadsena, külmana, ent puhtana.

Paraku oli see oma hoopis oma hõõguva emaplaneedi tõttu sama kuum nagu Veenuse Kuumad Maad ja seal esines poolt tosinat sorti kuumaaurust päevavalgust - Päikesepäev, Jupiteri päev, Jupiteri ja Päikese päev, Europa valgus ning vahel juhuslikult ka tõeliseid pimedaid öid. Ja lisaks leidsid enamik neist muutustest aset Io neljakümne kahe tunnise pöörlemise jooksul - hullumeelne erinevate valguste vaheldumine. Ta vihkas uimaseid päevi, dunglit ja sara taga kõrguvaid Idioodimägesid.

Praegu oli Jupiteri ja Päikese päev ning see oli kõigist hullem, kuna Jupiteri hõõgusele lisandus kauge Päikese kasin kiirgus. Ja et Granti ebamugavus oleks täiuslik, ähvardas nüüd valge palaviku hoog. Ta vandus, kui ta pead läbis järjekordne valutorge, ja neelas veel ühe ferveriinitableti. Ta märkas, et ta tabletivaru vähenes; ta pidi meeles hoidma, et neid oli vaja juurde küsida, kui lennuk tuli - ei, ta pidi selle lennukiga tagasi minema.

Oliver hõõrus end tema jala vastu. "Idioodid, lollid, juhmardid, imbetsillid," märkis parkass kiindunult. "Miks ma pidin sinna neetud tantsupeole minema?"

"Misasja?" küsis Grant. Talle ei meenunud, et ta oleks öelnud sõnagi tantsupeo kohta. See pidi olema öeldud ta viimase palavikuhulluse ajal, jõudis ta otsusele.

Oliver kriiksus nagu uks ja itsitas siis nagu luuni. "Kõik saab korda," kinnitas ta Grantile. "Isa on varsti koju tulemas."

"Isa!" kordas mees kajana. Tema isa oli surnud viisteist aastat tagasi. "Kust sa selle võtad, Oliver?"

"See peab olema palavik," märkis Oliver rahulikult. "Sa oled tore kiisu, aga ma soovin, et sul oleks piisavalt mõistust mõistmaks, mida sa räägid. Ja ma tahaksin, et isa tuleks." Ta lõpetas summutatud vulinaga, mis võis märkida nuuksumist.

Grant heitis talle oimetu pilgu. Ta polnud ühtki neist asjadest öelnud, selles oli ta kindel. Parkass pidi olema neid kuulnud kelleltki teiselt. Kelleltki teiselt? Kuskohas viiesaja miili raadiuses oli keegi teine?

"Oliver!" röögatas ta. "Kust sa seda kuulsid? Kust sa seda kuulsid?"

Parkass taganes ehmunult. "Isa on idioodid, lollid, juhmardid, imbetsillid," ütles ta murelikult. "Punane soldat toreda kiisu peale."

"Tule siia!" möirgas Grant. "Kelle isa? Kus sa oled... Tule siia, sa paharet!"

Ta hüppas olendi peale. Oliver painutas oma ainsat tagajalga ja lennutas end pööraselt puuküttega pliidi kattele. "See peab olema palavik!" karjus ta. "Ei okolaadi!"

Ta hüppas kolmejalgse sähvatusena lõõriava poole. Kõlas metalli kraapivate küünte hääl ja siis oli ta sealt läbi roninud.

Grant järgnes talle. Tema pea valutas pingutusest ja oma mõistuse endiselt terve osaga teadis ta, et kahtlemata oli kogu selle episoodi näol tegu valge palaviku deliiriumiga, ent ta rühkis edasi.

Pildi autor Jana Raidma

Tema rännak oli luupainaja. Pikast verirohust kerkisid pidevalt luunide pead pikkade kaelte otsas ja nende idiootsed itsitused ning imbetsilsed näod muutsid muutsid üldise õhustiku veelgi hullumeelsemaks.

Läpatanud, palavikku kandvad aurupilved kerkisid iga poorsel pinnal astutud sammu järel. Kuskil temast paremal piiksus ja vadistas näppur; ta teadis, et sealpool asus tilluke näppurite küla, sest ta oli ühel korral märganud kenasid väikesi hooneid. Need olid ehitatud väikestest, omavahel täiuslikult sobituvatest kividest ja moodustasid kokku justkui miniatuurse keskaegse linna, mida täiendasid tornid ning müürid. Räägiti, et toimusid koguni näppurite sõjad.

Ta pea sumises ja käis ringi ferveriini ning palaviku segamõjust. Kindlasti oli tegu blanka hooga ja ta mõistis, et on imbetsill, luuni, et rändab oma sarast nii kaugele. Ta peaks koikus lebama; palavik polnud tõsine, kuid rohkem kui üks mees oli Iol surnud deliiriumi ja sellega kaasnevate hallutsionatsioonide tõttu.

Nüüd oli ta deliiriumis. Ta teadis seda niipea, kui ta nägi Oliveri, sest Oliver vaatas nüüd rahulikult veetlevat noort daami, kes kandis 22. sajandi teise kümnendi stiilis täiuslikku õhtukleiti. Väga ilmselgelt oli see hallutsinatsioon, sest tüdrukutel Io troopikaaladele asja polnud ja isegi kui mõni neist oleks siia juhuslikult sattunud, poleks ta kindlasti kandnud pidulikku riietust.

Ka hallutsinatsioon põdes ilmselt palavikku, sest ta nägu oli valgeks kahvatunud, sümptom, mis blankale selle nime andis. Neiu hallid silmad vaatasid meest, kes looklevat rada mööda läbi vererohu tema poole tuli, ilma, et neis oleks üllatus peegeldunud.

"Tere päevast, õhtust või hommikust," märkis mees, heites tõusvale Jupiterile ja loojuvale Päikesele segaduses pilgu. "Või ehk lihtsalt ilusat päeva, preili Lee Neilan."

Neiu vaatas talle tõsiselt otsa. "Kas te teate," ütles ta, "et teie olete esimene hallutsinatsioon, keda ma pole ära tundnud? Olen näinud juba kõiki oma sõpru, aga teie olete esimene võõras. Te teate mu nime - aga te ju peategi seda mõistagi teadma, sest te olete mu oma hallutsinatsioon."

"Ärme vaidleme, kumb on kumma hallutsinatsioon," arvas mees. "Teeme hoopis niimoodi. See, kes haihtub esimesena, on illusioon. Vean viie dollari peale kihla, et teie haihtute."

"Kuidas ma raha kätte saan?" küsis neiu. "Ma ei saa omaenda hallutsinatsioonilt just väga hästi raha korjata."

"See on probleem." Mees kortsutas kulmu. "Minu probleem muidugi, mitte teie oma. Mina tean, et ma olen reaalne."

"Kust te mu nime teate?" nõudis tüdruk.

"Ah!" ütles Grant. "Tänu sellele, et loen ajalehtedest, mida mu varustuslennuk mulle toob, põhjalikult seltskonnakroonikat. Kui aus olla, siis mul on üks teie pilt välja lõigatud ja koiku kõrvale seinale kleebitud. Ilmselt sellepärast ma teid praegu ette kujutangi. Tahaksin tõesti teid kunagi kohata."

"Kui galantne märkus ilmutiselt!" hüüdis neiu. "Ja kes te peaksite olema?"

"Misasja, mina olen Grant Calthorpe. Tegelikult töötan ma teie isa alluvuses, kauplen luunidega ferva saamiseks."

"Grant Calthorpe," kordas tüdruk kajana. Ta kissitas oma palavikust tuhmistatud silma, justkui soovides meest teravamalt näha. "Oh, te oletegi tema!"

Neiu vaikis hetke kõhklevalt ja pühkis siis käega oma kahvatut laupa. "Miks te pidite mu mälestustest esile kerkima? See on veider. Kolm või neli aastat tagasi, kui ma olin romantiline koolitüdruk ja teie olite kuulus sportlane, olin teisse hullumeelselt armunud. Mul oli terve raamat, mis oli täidetud teie piltidega - parkasse riietunud Grant Calthorpe valmistub küttima niitusse Titaanil - Grant Calthorpe hiiglasliku unipeedi kõrval, kelle ta tappis Igaviku Mägede lähedal. Te... te olete tõesti kõige meeldivam hallutsinatsioon, mis mul seni on olnud. Deliirium oleks lõbus," ta surus oma käe taas vastu laupa, "kui pea... niimoodi ei valutaks!"

"Vau," mõtles Grant, "sooviksin, et see raamatusse puutuv osa vastaks tõele. See on see, mida psühholoogias kutsutakse soovide täitumise unenäoks." Ta kaelale langes kuum vihmapiisk. "Pean voodisse minema," ütles ta valjult. "Vihm on blankale halb. Loodan teid taas näha järgmine kord, kui mul palavik kallal on."

"Aitäh," ütles Lee Neilan väärikalt. "See soov on üsnagi kahepoolne."

Mees noogutas, mis saatis valutorke läbi ta pea. "Siia, Oliver!" ütles ta tukastusse langenud parkassile. "Lähme!"

"See pole Oliver," ütles Lee. "See on Polly. Ta on pakkunud mulle seltskonda kahe päeva jooksul ja ma nimetasin ta Pollyks."

"Vale sugu," pomises Grant. "Igatahes, see on mu parkass, Oliver. Kas sa pole Oliver?"

"Loodan teid taas näha," ütles Oliver uniselt.

"See on Polly. Oled ju Polly?"

"Vean viie dollari peale kihla," ütles parkass. Ta tõusis, ringutas ja kalpsas alustaimestikku, märkides kadumise hetkel: "See peab olema palavik."

"Peab olema," nõustus Grant. Ta pööras ringi. "Hüvasti, preili - või ma võin teid samahästi kutsuda ka Leeks, sest te pole reaalne. Hüvasti, Lee."

"Hüvasti, Grant. Aga ära mine mööda seda teed. Seal rohus on näppurite küla."

"Ei. See on hoopis seal teiselpool."

"See on seal!" käis neiu peale. "Ma olen näinud, kuidas nad seda ehitavad. Aga nad ei saa sulle niikuinii viga teha, mis? Isegi näppur ei saa teha viga ilmutisele. Hüvasti, Grant." Ta sulges väsinult oma silmad.

Nüüdseks sadas kõvemini. Grant rühkis läbi vererohu, mille punane mahl kogunes verevate tilkadena ta saabastele. Ta pidi kiiresti oma sarasse tagasi saama, enne, kui valge palavik ja sellega kaasnev deliirium ta täielikult eksiteele juhivad. Ta vajas ferveriini.

Äkitselt ta seisatas. Maapind tema jalge ees oli rohust puhastatud ja väikesel lagendikul seisid näppurite küla inimese õla kõrgused tornid ning müürid. See oli uus küla, sest teiste seas olid ka ehitusjärgus majad ja kivide kohal rügasid kuuetollist kapuutsidega kujud tööd teha.

Kostis piiksuv-vatrav protestikisa. Ta taganes, ent ta ümber vihises tosin tillukest noolt. Üks jäi hambaorgina ta saapasse kinni, ent ükski ei kriimustanud ta nahka, mis oli vedamine, sest kahtlemata olid nooled mürgitatud. Ta kõndis kiiremini, ent kõikjalt tema ümbert paksust, lihajast rohust kostis kahinat, piiksumist ja arusaamatuid needusi.

Ta eemaldus ringiga. Luunid kergitasid järjekordselt oma õhupallitaolisi päid taimestiku kohale ja aeg-ajalt itsitas mõni neist valust, kui näppur teda hammustas või torkas. Grant lõikas otse nende olendite rühma poole, lootes rohus peituvate tillukeste paharettide tähelepanu kõrvale juhtida. Pikk, purpurpunase näoga luuni kõverdas oma pika kaela otsas oleva pea tema kohale, itsitades ja osutades oma kondiste sõrmedega kompsule kaenla all.

Ta ignoreeris olendit ja pööras oma sara poole. Ta näis olevat näppurite käest pääsenud, nii et ta rühkis visalt edasi, sest vajas hädasti ferveriinitabletti. Siiski seisatas ta äkitselt, kortsutas kulmu ja hakkas oma jälgi mööda tagasi minema.

"See ei saa nii olla," pomises ta. "Aga ta rääkis mulle näppurite küla kohta tõtt. Ma ei teadnud, et see seal on. Aga ikkagi, kuidas saaks hallutsinatsioon öelda mulle midagi, mida ma ei tea?"

Lee Neilan istus endiselt kivikoore-puu palgil, kuhu ta oli tast maha jäänud, Oliver taas ta kõrval. Tema silmad olid suletud ja kaks näppurit lõikusid ta pikka kleidisaba oma tillukeste, sätendavate nugadega.

Grant teadis, et Maa tekstiilid pakkusid neile alati erilist huvi. Ilmselt ei suutnud nad imeliselt sätendavat satiini järele teha, ehkki nende paharettide tillukesed käed olid põrgulikult osavad. Kui ta lähenes, tõmbasid nad neiu kleidist välja säärest pahkluuni ulatunud riideriba, ent tüdruk ei liigutanud ennast. Grant röögatas ja õelad väikesed elukad karjusid talle kirjeldamatuid needusi, vudides oma siidja röövsaagiga minema.

Lee Neilan avas silmad. "Jälle sina," pomises ta ähmasel toonil. "Hetk tagasi oli isa siin. Nüüd oled sina." Ta oli muutunud veelgi kahvatumaks; valge palaviku tavaline kulgemine.

"Su isa! Seda siis Oliver kuuliski - kuula, Lee! Ma leidsin näppurite küla. Ma ei teadnud, et see on seal, aga ma leidsin selle täpselt sealt kohast, kus see sinu jutu järgi olema pidi. Mõistad sa, mida see tähendab? Me mõlemad oleme reaalsed!"

"Tõesti?" küsis neiu tuhmilt. "Üle su õla kõõritab purpurpunane luuni. Aja ta minema. Ta paneb mind ennast... halvasti tundma."

Grant vaatas ringi; tõesti, purpurpunase näoga luuni oli ta selja taga. "Kuule," ütles ta ja haaras Lee käevangu. Tolle sileda naha puudutus oli piisavaks tõendiks. "Sa tuled mu sarasse ja võtad ferveriini." Ta tõmbas neiu jalgele. "Kas sa saad aru? Ma olen reaalne!"

"Ei, ma ei saa," ütles tüdruk uimaselt.

"Kuula mind, Lee. Ma ei tea, kuidas kuradi päralt sa siia sattusid või miks, aga ma tean, et nii hulluks pole Io mind veel ajanud. Sa oled tõeline ja mina samuti." Ta raputas neiut jõhkralt. "Ma olen tõeline!" karjus ta.

Lee segaduses silmades peegeldus nõrk mõistmine. "Tõeline?" sosistas ta. "Tõeline! Oh, Issand! Siis... vii mind sellest hullumeelsest kohast minema!" Ta tuikus ja tegi kangekaelse katse end kontrollida, vajudes siis mehe najale.

Mõistagi oli ta kaal Iol tühine, vähem kui kolmandik Maa normaalkaalust. Grant tõstis Lee oma kätele ja alustas teekonda oma sara poole, hoides mõlemast näppurite kolooniast eemale. Tema ümber vupsatasid välja erutatud luunid ja aeg-ajalt itsitas, osutas käega ning estikuleeris purpurpunase näoga luuni või mõni täpselt temataoline.

Vihm oli tugevnenud, kuumad nired voolasid tema kaela mööda alla ja, et olukord veelgi hullumeelsemaks muutuks, komistas ta nõelpalmide tihniku otsa, mille kidalised hoobid valusalt läbi ta särgi tungisid. Haavade desinfitseerimata jätmise korral olid nõelad ka väga mürgised. Nõelpalmid olidki peamiseks põhjuseks, miks kauplejad luunidest sõltumise asemel ise fervat ei kogunud.

Teispool madalaid vihmapilvi oli Päike vahepeal loojunud ja Jupiteri õhetav valgus tekitas teadvusetu Lee Neilani põskedele võltspuna, muutes ta tardunud näo veelgi veetlevamaks.

Ehk oli Grant oma pilku liiga kindlalt neiu näol hoidnud, sest äkitselt leidis ta end taas näppurite keskelt; nood piiksusid ja turtsusid ning purpurne luuni hüppas valust haaratuna õhku, kui tillukesed hambad ja nooled ta jalgu puurisid. Aga luunid olid mõistagi mürgile immuunsed.

Tillukesed saatanad olid nüüd mehe jalge ümber. Ta vandus madalal häälel ja andis tugeva jalalöögi, saates rotilaadse kogu viiekümne jala kõrgusele õhku. Ta kandis puusadel nii automaat- kui ka leegipüstolit, ent ta ei saanud neid kasutada mitmel põhjusel.

Esiteks, automaatpüstoli kasutamine nende tillukeste hordide vastu oli nagu sääseparve pihta tulistamine; kui kuul ka tappis ühe, kaks või tosina, ei avaldanud see allesjäänud tuhandetele erilist mõju. Ja mis puutub leegipüstolisse, siis see olnuks nagu kasutada Paksu Berthat sääse lömastamiseks. Leegipüstoli võimas tulepurse oleks kindlasti tuhastanud kõik oma teele jäävad näppurid, nagu ka rohu, puud ja luunid, ent seegi avaldanuks ellujäänute hordidele väikest mõju ja nõudnuks püstoli uut laadimist uue musta teemantiga ning uue raua paigaldamist, mis oli töömahukas protsess.

Tal olid saras gaasiampullid, ent praegu polnud need kättesaadavad ja lisaks polnud tal maski, ühelgi keemikul polnud aga siiani õnnestunud välja töötada gaasi, mis tapaks näppureid, olemata seejuures surmav ka inimestele. Ja lõppude lõpuks ei saanud ta praegu üldse mingit relva kasutada, sest ta ei tihanud Lee Neilanit oma kätelt maha pillata.

Eespool paistis sara ümbritsev lagendik. See oli paksult näppureid täis, ent sara ise pidanuks olema näppurikindel, vähemalt arvestatava aja jooksul, sest kivikoore-puust palgid pidasid nende tillukestele hammastale väga hästi vastu.

Ent Grant märkas, et rühm pisikesi saatanaid oli kogunenud ukse juurde, ja mõistis äkitselt nende kavatsust. Nad olid uksenuppu ümber mingisuguse nööri keeranud ja olid nüüd hõivatud selle väänamisega!

Grant röögatas ja pistis jooksu. Kui ta oli veel poolesaja jala kaugusel, sööstis uks sissepoole ja näppurite parv valgus sarasse.

Ta tormas uksest sisse. Sees valitses tõeline kaos. Väikesed kapuutsidega kogud lõikusid tekke ta koikul, tema tagavarariideid ja kotte, mida ta oli lootnud täita fervalehtedega, ning sikutasid minema keedunõusid ja kõiki muid liikuvaid objekte.

Ta röögatas ja lõi parve jalaga. Metsiku piiksumise ja vatramise saatel karglesid ning põiklesid olendid tema ümber. Paharetid olid piisavalt intelligentsed mõistmaks, et ta ei saanud midagi teha, kuni ta Lee Neilanit kandvad käed olid kinni. Nad vudisid ta jalalöökide eest ära ja kui ta ähvardas ahju ümber kogunenud kampa, hakkas teine jõuk ta tekke rebima.

Meeleheitest haaratuna sööstis ta koiku juurde. Ta pühkis oma koiku tüdruku kehaga näppuritest puhtaks, heitis tolle koikule ja haaras rohtharjaga luua, mille ta oli teinud sara koristamise hõlbustamiseks. Ta ründas näppureid luuavarre laiade kaarlöökidega ja piiksumised segunesid valukarjete ning -oietega.

Paar näppurit murdis ukse juurde välja, vedades kaasa kogu kättesaadavat röövsaaki. Grant pöördus õigeaegselt ringi, et näha poolt tosinat näppurit Lee Neilani ümber siblimas, tirides ta riideid, käekella randmel ja satiinist õhtukingi ta väikeste jalgade otsas. Ta needis neid röökides ja peksis nad minema, lootes, et ükski neist polnud torganud läbi neiu naha mürgitatud pistoda või mürgihambaga.

Ta hakkas löömingus peale jääma. Veel enam olendeid tõmbasid oma mustad kapuutsid tihedalt endi ligi ja sibasid röövsaagiga üle läve. Viimaks lasksid allesjäänud kuuldavale rea piiksatusi ja põgenesid, kes röövsaaki kandes ning kes tühjade kätega, ohutusse, jättes tosina karvaseid, paharetlikke kehasid tapetute või haavatutena maha.

Grant pühkis need oma võitluses kasutatud relvaga uksest välja, sulges ukse selle taha vupsatanud luuni nina ees, riivistas ukse, et näppurid ei saaks oma trikki korrata, ja vahtis lootusetul pilgul oma rüüstatud elamist.

Konservipurgid olid minema veeretatud või ära veetud. Kõiki oma kohale kinnitamata asju olid käppinud näppurite väikesed räpased käed ja Granti riided rippusid nartsudeks kistuna konksude otsas. Ent tillukestel röövlitel polnud õnnestunud avada kappi ega lauasahtlit ja seal oli toitu alles.

Kuus kuud elu Iol olid temas arendanud filosoofilist mõtlemist; ta vandus südamest, ohkas saatusele alistunult ja võttis kapist oma ferveriinipudeli.

Ta enda palavikuhoog oli taandunud nii kiiresti ja täielikult, nagu blanka ravimise korral ikka taandub, ent tüdruk, kes polnud ferveriini saanud, oli paberkahvatu ning liikumatu. Grant heitis pilgu pudelile; kaheksa tabletti oli järel.

"Olgu, ma võin alati ferva lehti närida," pomises mees. See oli vähem efektiivne kui alkaloid ise, ent see toimis ja Lee Neilan vajas tablette. Ta lahustas kaks tabletti klaasitäies vees ja tõstis neiu pea üles.

Too polnud neelamiseks liiga nõrk ja mees valas lahuse ta kahvatute huulte vahelt suhu, pannes ta seejärel võimalikult mugavalt magama. Neiu kleidist oli jäänud järele rapitud siidräbal ja mees kattis ta tekiga, mis polnud vähem räbaldunud seisukorras. Siis desinfitseeris ta oma palminõela-torkehaavad, tõmbas kaks tooli kokku ja heitis neile magama.

Ta võpatas küünistekraapimise peale katusel, ent see oli vaid Oliver, kes testis innukalt, kas ahjulõõr on parajasti tuline. Hetke hiljem koperdas parkass sealt läbi, ringutas end ja märkis: "Sa oled tõeline ja mina samuti."

"Vaat siis!" urahtas Grant uniselt.

Kui ta ärkas, paistsid taevas Jupiter ja Europa, mis tähendas, et ta oli maganud umbes seitse tundi, kuna väike särav kolmas kuu oli just tõusmas. Ta tõusis ja heitis pilgu Lee Neilanile. Neiu magas sügavalt ja kerge õhetus ta näol polnud täielikult punava valguse teene. Blanka oli möödumas.

Ta sulatas vees veel kaks tabletti ja raputas siis tüdrukut õlast. Too avas kohe oma hallid silmad ja vaatas meest nüüdseks päris selgel ning üldsegi mitte üllatunud pilgul.

"Hei, Grant," pomises ta. "Nii et see oled jälle sina. Lõppude lõpuks polegi palavik nii halb."

"Võib-olla oleksin pidanud sind palavikku jätmagi," irvitas mees. "Sa ütlesid nii armsaid asju. Ärka üles ja joo seda, Lee."

Äkitselt sai neiu teadlikuks sara sisemusest. "Miks... Kus see on? See tundub... reaalne!"

"Ongi reaalne. Joo nüüd seda ferveriini."

Tüdruk kuuletus, nõjatus siis tagasi ja vahtis meest segaduses pilgul. "Tõeline?" küsis ta. "Ja sina oled tõeline?"

"Arvan, et olen."

Ootamatult tuhmusid neiu silmad pisaraist. "Siis... ma pole enam seal kohas? Seal õudses kohas?"

"Kindlasti pole sa enam seal." Mees nägi, et ta kergendus muutub hüsteeriaks ja ruttas ta tähelepanu kõrvale juhtima. "Kas sa räägiksid mulle, kuidas see juhtus, et sa sinna sattusid - ja pealegi veel peoriietes?"

Lee sai enesekontrolli tagasi. "Ma olingi riietunud peo jaoks. Peo... peo jaoks Herapolises. Aga ma olin Junopolises, mõistad."

"Ei mõista. Kõigepealt, mida sa üldse Iol teed? Iga kord, kui olen sinust kuulnud, on see olnud seoses New Yorki või Pariisi seltskonnaeluga."

Neiu naeratas. "Siis see kõik polnudki deliirium, või mis? Sa ütlesid, et sul on üks mu piltidest - oh, see!" kortsutas ta foto poole seinal kulmu. "Järgmisel korral, kui uudistereporter tahab mind pildistada, pean meeles pidama mitte irvitada, nagu... nagu luuni. Aga mis puutub sellesse, kuidas ma Iole sattusin, siis ma tulin siia koos oma isaga, kes otsib võimalusi kauplejatest ja luunidest sõltumise asemel kasvatada fervat istandustes. Me oleme siin olnud kolm kuud ja mul on olnud kohutavalt igav. Arvasin, et Iol oleks põnev, aga ei olnud - kuni hiljutise ajani."

"Aga mis selle tantsupeoga oli? Kuidas sul õnnestus jõuda siia, tuhande miili kaugusele Junopolisest?"

"See oli niimoodi," ütles tüdruk aeglaselt. "Junopolises oli kohutavalt igav. Ei etendusi, spordivõistlusi ega midagi muud, ainult juhuslikud tantsupeod. Harjusin Herapolise vahet lendama, kui seal tantsupeod toimusid. Kiirel lennukil teeb see ainult neli või viis tundi, tead küll. Ja eelmisel nädalal... või millal iganes see oli... oli mul plaan lõunasse lennata ja Harvey - ta on mu isa sekretär - pidi mind ära viima. Ent viimasel hetkel otsustas isa, et tal on Harvey't Junopolises vaja ja keelas mul üksi lennata."

Grant tundis Harvey' suhtes tugevat vastumeelsust. "Ja siis?" küsis ta. "Nii et ma lendasin üksi," lõpetas neiu rõhutatult tagasihoidlikult.

"Ja sadasid alla, mis?"

"Ma oskan lennata sama hästi, kui kestahes teine," vastas Lee. "Asi oli lihtsalt selles, et ma lendasin teistsugusel marsruudil ja äkki olid mu teel ees mäed."

Mees noogutas. "Idioodimäed," ütles ta. "Mu varustuslennuk teeb viiesaja miilise ringi, et neid vältida. Need pole kõrged, ent ulatuvad selle hullu planeedi atmosfäärist välja. Atmosfäärikiht on siin tihe, ent madal."

"Ma teadsin seda. Teadsin, et ei saa neist üle lennata, aga mõtlesin, et ehk saan neist üle hüpata. Tead küll, saavutada täiskiirus ja keerata siis lennuki nina üles. Mul oli õhukindel lennuk ja gravitatsioon on siin nii nõrk. Ja lisaks olen ma näinud seda mitmel korral tehtavat, enamasti reaktiivmootoritega õhusõidukitega. Düüsid aitavad lennukit toetada ka pärast seda, kui õhupuudus tiivad kasututeks muudab."

"Mis kuradi loll trikinumber!" hüüdis Grant. "Kindlasti saab seda teha, aga sa pead olema ekspert, et pärast teisel pool taas atmosfääri tabades vabalangusest välja tulla. Atmosfäär saabub kiiresti ja pole palju kukkumisruumi."

"Selgus, et oligi nii," ütles Lee kurvalt. "Sain peaaegu vabalangusest välja, aga mitte päriselt, ja kukkusin mõnede nõelpalmide vahele. Usun, et kokkupõrge ajas nad segadusse, sest mul õnnestus lennukist välja saada, enne kui nad hoope jagama hakkasid. Aga ma ei pääsenud oma lennuki juurde tagasi ja see oli... tegelikult mäletan ainult kaht päeva sellest... aga see oli õudne!"

"Pidi olema õudne küll," ütles mees õrnalt.

"Teadsin, et kui ma ei söö ega joo, on mul võimalik valget palavikku vältida. Söömata jätmine polnud nii hull, aga mis puutub joomisesse... olgu, lõpuks andsin ma alla ja jõin ojast. Ma ei hoolinud tagajärgedest, tahtsin vaid kasvõi mõneks hetkeks janupiinast vabaneda. Ja pärast seda oli kõik segane ning ähmane."

"Sa oleksid pidanud fervalehti närima."

"Ma ei teadnud seda. Ma poleks isegi ära tundnud, millised nad välja näevad ja lisaks ootasin, et mu isa kohale ilmuks. Ta peab olema nüüdseks otsingut alustanud."

"Ilmselt ongi alustanud," vastas Grant irooniliselt. "On sulle kunagi turgatanud, et väikese Io pindala on kolmteist miljonit ruutmiili? Ja niipalju, kui tema teab, võid sa olla alla kukkunud igal ruutmiilil neist? Kui sa lendad põhjapoolusest lõunapoolusele, pole ühtki lühimat võimalikku teekonda. Sa võid ületada iga punkti kogu planeedil."

Neiu hallid silmad läksid pärani. "Aga ma..."

"Lisaks," ütles Grant, "on see ilmselt viimane koht, mida otsingurühm kontrolliks. Nad ei arvaks, et keegi, kes just täiesti napakas pole, püüaks Idioodimägedest üle lennata, ja selle arvamusega ma nõustuksin. Nii et paistab, Lee Neilan, et sa pead siia minu juurde jääma, kuni mu varustuslennuk järgmisel kuul siia jõuab!"

"Aga isa läheb arust ära! Ta arvab, et ma olen surnud!"

"Kahtlemata arvab ta seda juba praegu."

"Aga me ei saa..." Ta vakatas, vaadates pisikese sara ainsas toas ringi. Hetk hiljem ohkas ta alistunult, naeratas ja ütles pehmel toonil: "Olgu, Grant, see oleks võinud ka hullemini minna. Püüan oma ülalpidamise välja teenida."

"Tore. Kuidas sa ennast tunned, Lee?"

"Päris normaalselt. Hakkan kohe tööle." Ta viskas räbaldunud teki eemale, tõusis istuli ja pani jalad põrandale. "Teen lõunasöö... Taevas hoidku! Mu kleit!" Ta tõmbas teki kiiresti enda ümber tagasi.

Mees irvitas. "Meil oli siin väike mürgel näppuritega, kui sa olid teadvuse kaotanud. Nad hoolitsesid ka mu varugarderoobi eest."

"See on rikutud!" ulgus neiu.

"Kas nõelast ja niidist poleks abi? Vähemalt jätsid nad need mulle alles, sest need olid lauasahtlis."

"Misasja, ma ei saaks sellest enam isegi korralikku ujumiskostüümi teha!" vastas Lee. "Las ma proovin üht sinu riidekomplekti."

Lõikamise, lappimise ja paikamise abil õnnestus neiul viimaks üks Granti riidekomplektidest sobivasse suurusesse kohendada. Ta nägi särgis ja pükstest äärmiselt veetlev välja, ent mees märkas murega uuesti ta näole ilmunud äkilist kahvatust.

See oli riblanka, teine palavikuhoog, mis tavaliselt järgnes tõsisele või pikaajalisele palavikuhoole. Grant ulatas talle tõsisel ilmel kaks oma viimasest neljast ferveriinitabletist.

"Võta need," käskis ta. "Ja me peame kuskil veidi fervalehti leidma. Eelmisel nädalal viis lennuk mu kogutud varu minema ja pärast seda on mul luunidega halb õnn olnud. Nad pole toonud mulle midagi peale umbrohu ja rämpsu."

Lee kibrutas ravimi kibedat maitset tundes huuli ja sulges siis silmad selle tekitatud hetkelise peapöörituse ning iivelduse tõttu. "Kust sa fervat leiad?" küsis ta.

Mees raputas segadusse aetuna pead, heites siis pilgu hiiglaslikule loojuvale Jupiterile, mille vöödid särasid kreemjalt ja pruunilt ning mille läänepoolses servas kees Suur Punane Laik. Madalal selle kohal oli Europa väike särav ketas. Ta kortsutas kulmu, heitis pilgu oma käekellale ja siis almanahhile kapiukse siseküljel.

"Viieteistkümne minuti pärast hakkab Europa paistma," pomises ta, "ja kahekümne viie minuti pärast on tõeline öö - esimene tõeline öö poole kuu jooksul. Ma mõtlen, kas..."

Ta heitis Lee näole mõtliku pilgu. Ta teadis, kus ferva kasvab. Keegi ei julgenud tungida läbi dungli enda, kus nõelpalmid, noolväädid ja surmavad ussid, keda kutsuti hamburiteks, tegid sellise ettevõtmise puhtakujuliseks enesetapuks kõigile olenditele peale luunide ning näppurite. Aga ta teadis, kus ferva kasvab...

Io harvaesinevas tõelises öös oli isegi lagendikel viibimine ohtlik. Isegi mitte ainult näppurite pärast; ta teadis väga hästi, et pimeduses ronisid dunglist välja olendid, kes muidu püsisid dunglisügavuste igavestes varjudes - hamburid, kuulpäised konnad ja kahtlemata ka hulk muid tundmatuid limaseid, mürgiseid ning salapäraseid olendeid, keda inimsilmad polnud iial näinud. Herapolises räägiti neist lugusid ja...

Aga ta pidi fervat hankima ja ta teadis, kus see kasvab. Isegi luunid poleks püüdnud seda sealt korjata, ent väikestes aedades või farmides näppurite linnade ümbruses kasvas ferva.

Tiheneva pimeduse tõttu lülitas ta lambi põlema. "Ma lähen hetkeks välja," ütles ta Lee Neilanile. "Kui blanka hakkab tagasi tulema, võta need viimased kaks tabletti ära. Nende võtmine sulle halba nagunii ei tee. Näppurid viisid mu termomeetri ära, aga kui sa tunned ennast jälle uimaselt, võta tablette."

"Grant! Kuhu..."

"Ma tulen tagasi," ütles mees, sulgedes enda järel ukse.

Esile vupsatas luuni, kes Europa sinakas valguses purpurpunasena paistis, ja itsitas pikalt. Grant lükkas olendi kõrvale ja alustas ettevaatlikku lähenemist näppurite küla ümbruskonnale - vana küla, sest vaevalt oli uues jõutud alustada ümbritseva maa harimisega. Ta roomas ettevaatlikult läbi vererohu, ent teadis, et ta katse varjatult püsida rajanes puhtale optimismile. Ta oli täpselt samasuguses olukorras, nagu sajajalane hiiglane, kes püüab märkamatult inimeste linnale läheneda - raske ülesanne isegi täieliku ööpimeduse tingimustes.

Ta jõudis näppurite lagendiku servale. Tema taga langes Europa sama kiirelt kui ta kella sekundiseier püstloodis horisondi poole. Ta seisatas, tunnetades hetkelist üllatust ilusat väikest linna nähes. See paistis saja jala kauguselt, teispoolt tillukesi ruudukujulisi põldusid. Majakeste käelaba-laiustes akendes võbelesid tuled. Ta ei teadnud varem, et näppurite kultuur sisaldas valgusallikate kasutamist, ent seal need olid, tillukesed küünlad või ehk ka miniatuursed õlilambid.

Ta pilgutas pimeduses silmi. Teine kümnejalastest põldudest paistis nagu... See oli ferva. Ta küürutas madalale, hiilis vererohust välja ja sirutas käe lihajate, valgete lehtede järele. Ja sel hetkel kostsid tema selja tagant kriiskav itsitus ning rohu pragin. Luuni! Idiootne purpurpunane luuni!

Kostsid piiksuvad kriisked. Ta krabas kaks peotäit fervat, tõusis ja sööstis oma sara valgustatud akna poole. Tal polnud soovi teiste vastamisi mürgitatud okaste või nakatunud hammastega ja näppurid olid kindlalt unest üles aetud. Kõlas nende vatrav koor ja maapind oli neist must.

Ta jõudis sarani, sööstis sisse, lõi ukse pauguga kinni ja riivistas selle. "Sain kätte!" Ta irvitas. "Las nad märatsevad nüüd väljas."

Nad märatsesidki. Nende vatramine kõlas nagu kulunud masinate kriiksumine. Isegi Oliver avas oma unised silmad ja kuulatas. "See peab olema palavik," märkis parkass rahulikult.

Ilmselgelt polnud Lee kahvatumaks muutunud; riblanka möödus ohutult. "Vuih!" ütles ta, kuulates mäsu väljas. "Olen alati rotte vihanud, aga näppurid on hullemad. Kogu rottide kavalus ja tigedus pluss saatanate intelligentsus."

"Olgu," ütles Grant mõtlikult, "ma ei näe, et nad midagi teha saaksid. Neil oli minuga niikuinii kana kitkuda."

"Kõlab, nagu nad läheksid ära," ütles tüdruk kuulatades. "Hääl jääb vaiksemaks."

Grant piilus aknast välja. "Nad on ikka siin. Nad on lihtsalt lõpetanud sõimamise ja hakanud planeerima ning ma sooviksin teada, mida täpselt. Ühel päeval, kui see hull väike planeet hakkab iialgi inimasustust väärima, algab inimeste ja näppurite vastasseis."

"Ja siis? Nad pole piisavalt tsiviliseeritud, et endast tõsist takistust kujutada, ja pealegi on nad nii väikesed."

"Aga nad õpivad," ütles mees. "Nad õpivad nii kiiresti ja sigivad nagu kärbsed. Oletame, et nad õpivad gaasi kasutama või arendavad oma mürginoolte väljatulistamiseks välja väikesed vintpüssid. See on võimalik, sest praegu töötlevad nad metalli ja nad tunnevad tuld. Ründerelvastuse osas paneks ma nad inimestega sisuliselt ühele pulgale, sest mis kasu on meie hiidkahuritest ja rakettlennukitest kuuetolliste näppurite vastu? Ja olla nendega võrdses vastasseisus oleks meile saatuslik; üks näppur ühe inimese vastu oleks põrgulik vahetuskaup."

Lee haigutas. "Olgu, see pole meie probleem. Ma olen näljane, Grant."

"See on hea. Näitab, et sul on blanka üle läinud. Sööme ja magame siis mõnda aega, sest järgmised viis tundi on pimedat aega."

"Aga näppurid?"

"Ma ei näe võimalust, kuidas nad meile midagi teha saaksid. Nad ei suuda end kivikoore-puust seintest viie tunni jooksul läbi lõigata ja kui mõnel neist õnnestuks ka kuskilt sisse lipsata, hoiataks Oliver meid."

Oli juba valge, kui Grant ärkas ja sirutas oma valusaid krampis lihaseid üle oma kahe tooli. Miski oli ta äratanud, ent ta ei teadnud, mis täpselt. Oliver sammus ta kõrval närviliselt edasi-tagasi ja vaatas nüüd murelikult üles tema poole.

"On mul luunidega halb õnn olnud," teatas parkass nukralt. "Sa oled tore kiisu."

"Sina oled samuti," ütles Grant. Miski oli ta äratanud, aga mis?

Siis ta teadis, sest see tuli taas - kivikoore-puust põranda vaevumärgatav värin. Ta kortsutas segaduses kulmu. Maavärinad? Mitte Iol, sest tilluke kera oli kaotanud oma sisemise kuumuse juba lõpmatult kaua aega tagasi. Mis siis?

Äkitselt koitis mõistmine. Ta kargas nii raevuka karjega jalule, et Oliver komberdas põrgulikku lalinat kuuldavale tuues eemale. Siis hüppas parkass ahjule ja kadus lõõri. Lõõrist kostis Granti karje nõrk imitatsioon.

"See peab olema palavik!"

Lee oli koikus istuli karanud, hallid silmad uniselt pilkumas.

"Välja!" karjus mees teda jalule tõmmates. "Tule välja! Ruttu!"

"Mi... mida... miks?"

"Tule välja!" Mees lükkas ta läbi ukse, pöördus siis ja haaras oma vöö ning relvad, fervalehtede koti ning paki okolaadi. Põrand värises jälle ja ta sööstis metsiku hüppega uksest välja segaduses tüdruku kõrvale.

"Nad õõnestasid selle ära!" hüüdis ta lämbuval toonil. "Saatanad õõnestasid..."

Rohkem polnud tal aega midagi öelda. Äkitselt vajus sara nurk alla; kivikoore-puust palgid kriiksusid ja kogu hoone varises kokku nagu klotsidest kokkupandud laste mängumaja. Varingule järgnes vaikus ja kõik tardus otsekui paigale, kui välja jätta laisa auruvine tõusmine maapinnast, paari musta, rotilaadse kogu vudimine rohul ning purpurpunase luuni kerkimine varemete taha.

"Räpased saatanad!" vandus Grant kibedalt. "Neetud väikesed mustad rotid! Pagana..."

Nool vihises nii lähedalt mööda, et see kriimustas ta kõrva ja rapsas siis Lee pruunide juuste üht lokki. Vererohust kõlas piiksumise koor.

"Tule!" karjus mees. "Sel korral on nad kohale tulnud, et meid hävitada. Ei, seda teed. Mägede poole. Sealpool on vähem dunglit."

Nad suutsid tillukeste näppurite eest küllaltki kerge vaevaga ära joosta. Mõne hetke pärast olid nad piiksuvad hääled seljataha jätnud ja peatusid, heites kahetseva pilgu kokkuvarisenud eluasemele. "Nüüd," ütles Grant meeleheitele aetud toonil, "oleme me mõlemad samas olukorras, milles sa algul olid."

"Oh, ei." Lee vaatas talle otsa. "Me oleme nüüd koos, Grant. Ma ei karda."

"Me saame hakkama," ütles mees talle kindlust sisendada püüdes. "Me püstitame kuidagi ajutise sara. Me..."

Nool tabas terava "plahhi!" saatel ta saabast. Näppurid olid neile kannule jõudnud.

Taas jooksid nad Idioodimägede poole. Kui nad viimaks peatusid, oli neil võimalik vaadata kõrgelt nõlvalt alla Io dunglitele. Paistsid kokkuvarisenud sara ja lähema näppurite linna põldude ning tornide kena ruudustik. Ent vaevalt olid nad jõudnud hinge tõmmata, kui võsast kostis vatramist ja piiksumist.

Nad olid aetud Idioodimägedesse, piirkonda, mis oli inimestele sama tundmatu kui Pluuto jäised tühermaad. Näis, nagu oleksid tillukesed paharetid nende taga jõudnud otsusele, et seekord tuleb nende vaenlast, hiiglaslikku põldude tallajat ja rüüstajat, jälitada, kuni ta surnud on.

Relvad olid kasutud. Grantil polnud isegi võimalik heita pilku nende jälitajatele, kes libisesid kapuutsidega rottidena läbi taimestiku. Kuul, isegi kui see läbinuks juhuslikult mõne näppuri keha, oli kasutu ja ta leegipüstoli välgulöök pidanuks süütama tonnide kaupa võsa ning vererohtu, ent see oleks nende piinajate hordide vahele vaid kitsa raja lõiganud. Ainsad relvad, millest oleks võinud kasu olla, gaasiampullid, olid jäänud sara varemetesse.

Grant ja Lee olid sunnitud ülespoole ronima. Nad olid tõusnud tuhande jala kõrgusele tasandiku kohale ja õhk hõrenes. Siin polnud dunglit, vaid ainult suured vererohuga kaetud maalapid, mille kohal oli näha mõnesid luunisid, kelle pead pikkade kaelte otsas hüplesid.

"Mäetippude... poole!" ahmis Grant õhku, kannatades nüüd piinarikka õhunappuse all. "Võib-olla me talume hõredamat õhku, kui nemad."

Lee ei suutnud vastata. Ta ahmis õhku, rühkides nüüd visalt mehe kõrval üle palja kalju laikude. Nende ees olid kaks madalamat tippu, justkui värava sambad. Heites pilgu tagasi, märkas Grant lagedal alal tillukesi musti kogusid ja tulistas puhtas vihas ühe lasu. Üksik näppur kargas tõmmeldes õhku, kapuuts laperdamas, ent ülejäänute mass voolas edasi. Neid pidi seal olema tuhandeid.

Mäetipud olid lähemal, mitte rohkem kui paarisaja jardi kaugusel. Paljad, siledad, ronimiskõlbmatud.

"Nende vahel," pomises Grant.

Mäetippe lahutav kuru oli lage ja kitsas. Kunagi muistsetel aegadel olid kaks tippu moodustanud ühe tipu, ent mingi ammuunustatud vulkaaniline kataklüsm oli selle lõhestanud, jättes tippude vahele kitsa kanjoni.

Mees libistas käe ümber Lee, kelle hingamine oli jõupingutuse ja liigse kõrguse tõttu muutunud kriipivahäälseks hingeldamiseks. Kui nad avauseni jõudsid, kõlksatas vastu kaljusid kiiskav nool, ent tagasi vaadanud Grant nägi ainult ülespoole rühkivat purpurpunast luunit ja paari tema liigikaaslast paremal pool. Nad jooksid läbi sirge viiekümnejalase kuru, mis suubus äkitselt suurde orgu - ja seisatasid seal hetkeks, nagu piksest rabatuina.

Nende ees laius linn. Grant arvas hetkeks, et nad on sattunud hiiglasliku näppurite metropoli otsa, ent põgus pilk linnale tõestas vastupidist. See polnud keskaegne kiviplokkidest linn, vaid marmorist arhitektuuripärl, millest õhkus klassikalisele ajastule omast ilu ja mis oli ehitatud inimeste arhitektuurile omastes või peaaegu omastes proportsioonides. Valged sambad, suurepärased võlvkaared, veatult kaardus kuplid - see oli arhitektuuriline ilu, mis võinuks olla sündinud Akropolises. Põhjalikul vaatlemisel aga selgus, et linn oli surnud, hüljatud, varemeis.

Hoolimata oma kurnatusest tajus ka Lee linna ilu. "Kui... kui kaunis!" hingeldas ta. "Neile võiks isegi andestada... et nad on... näppurid!"

"Nad ei andesta meile, et me oleme inimesed," pomises mees. "Peame valima koha, kus neile vastu astuda. Oleks parem, kui valiksime selleks mõne hoone."

Ent enne seda, kui nad jõudsid kanjonisuust rohkem kui paari jala kaugusele, sundis vali lärm neid peatuma. Grant pöördus ja oli hetkeks hämmastusest justkui halvatud. Kitsas kanjon oli täidetud vadistavate näppurite hordiga, justkui iiveldamaajav, voogav must vaip. Ent nad ei suutnud orgu tungida, sest neli irvitavat, hüplevat ja isitavat luunit blokeerisid oma kolmevarbalisi jalgu trampides läbipääsuava!

See oli lahing. Näppurid hammustasid ja torkisid armetuid kaitsjaid, kelle terav valukisa meenutas pigem kriiskeid kui itsitusi. Ent nonde küünistega varustatud jalad trampisid luunidele täiesti võõra otsusekindluse ja sihipärasusega üles-alla.

"Olgu ma neetud!" pahvatas Grant. Siis tekkis tal mõte. "Nad on kanjonisse kokku litsutud, kogu nende kuradima tõug!"

Ta kiirustas avause juurde, lükkas leegipüstoli luuni kondiste jalgade vahelt läbi, sihtis otse kanjonisse ja tulistas.

Puhkes põrgu. Tillukesest teemantist vabanes ühes kohutavas plahvatuses kogu selle energia. Sakiline tulevoog täitis kanjoni seinast seinani ja osa sellest sööstis tulelehvikuna teispoole kanjonit, süüdates vererohu nõlval.

Plahvatus kõmises Idioodimägedelt vastu ja kui rämpsusadu lõppes, polnud kanjonis alles midagi peale mõne lihatüki ning õnnetu luuni endiselt hüpleva ja veereva pea.

Kolm luunit olid ellu jäänud. Purpurpunase näoga luuni kiskus Granti käsivarrest, irvitas ja itsitas imbetsilses kahjurõõmus. Mees lükkas olendi kõrvale ja naasis tüdruku juurde.

"Taevas tänatud!" ütles ta. "Igatahes saime me sellest jamast lahti."

"Grant, ma ei tundnud hirmu. Mitte koos sinuga."

Grant naeratas. "Võib-olla leiame siin koha, kus viibida," arvas ta. "Sellel kõrgusel peaks palavik vähem muret tegema. Aga - kuule, see pidi iidsetel aegadel olema kogu näppurite tõu pealinn. Suudan vaevu ette kujutada, kuidas need paharetid võisid nii ilusat arhitektuuri rajada - või nii suuremõõtmelist. Kuule, võrreldes näppurite suurusega on need hooned sama kolossaalsed, kui New Yorki pilvelõhkujad meie jaoks!"

"Aga need on nii kaunid," ütles Lee pehmel toonil, libistades pilgu üle varemete hiilguse. "Võiks peaaegu andestada... oi, Grant! Vaata neid!"

Mees vaatas osutatud suunas. Kanjoni sissepääsu siseküljel olid hiiglaslikud tahutud kujutised. Ent see, mis Granti hämmastunult jõllitama pani, oli nikerdistel kujutatu. Seal, kõrguvatel kaljuseintel, paistsid kujutised, ent need polnud näppurite - vaid luunide omad! Peenelt tahutud, pigem kuidagi nukralt, kahetsevalt ja kaastundlikult naeratavad, kui irvitavad - ent ilma igasuguse kahtluseta luunid!

"Vaata aga!" sosistas ta. "Mõistad, Lee? Kunagi pidi see olema olnud luunide linn. Trepid, uksed, hooned - kõik neile sobivas suuruses. Ilmselt rajasid nad kunagi mingil moel võimsa tsivilisatsiooni ja need luunid, keda meie teame, on suure rassi mandunud järetulijad."

"Ja," pakkus Lee, "põhjus, miks need neli näppurite tee blokeerisid, on see, et nad mäletavad endiselt. Või ilmselt nad tegelikult ei mäleta, aga neil on traditsioonilised uskumused kuulsusrikkast minevikust või, mis tõenäolisem, lihtsalt ebausklik tunne, et see koht on mingil moel püha. Nad lasksid meid läbi, sest lõppude lõpuks meenutame me välimuselt rohkem luunisid kui näppureid. Aga hämmastav, et neil on endiselt nood hägused mälestused, sest see linn peab olema juba sajandeid varemetes olnud. Või koguni aastatuhandeid."

"Uskumatu, et luunid on kunagi olnud piisavalt intelligentsed, loomaks omaenda kultuuri," ütles Grant, peletades käeviipega eemale enda kõrval hüpleva ja itsitava purpurpunase luuni. Äkki ta vakatas, vaadates olendit äsjatärganud austusega. "See siin on mind päevade kaupa jälitanud. Olgu, vanapoiss, mis on?"

Purpurpunane luuni ulatas ligase vererohu ja võrsete puntra, itsitades idiootlikult. Ta naeruväärne suu kõverdus ja silmad läksid vaimse pingutuse piinas punni.

"Kaval!" itsitas ta võidukalt.

"Imbetsill!" plahvatas Grant. "Juhmard, idioot!" Ta vakatas ja hakkas siis naerma. "Pole tähtis, ma arvan, et te olete seda väärt." Ta viskas kolmele vaimustunud luunile paki okolaadi. "Siin on teie kommid".

Lee karjatus ehmatas teda. Neiu vehkis metsikult kätega ja Idioodimägede harjade kohal võis näha möirgavate mootoritega reaktiivlennukit, mis tegi õhus ringi ning hakkas siis orgu maanduma.

Lennukiuks avanes. Oliver kõmpis rahulikult välja, märkides nagu muuseas: "Sa oled tõeline ja mina samuti." Parkassile järgnes mees - kaks meest.

"Isa!" karjus Lee.

Mõnda aega hiljem pöördus Gustavus Neilan Granti poole. "Ma ei saa teid iialgi piisavalt tänada," ütles ta. "Kui ma saan mingil moel väljendada oma tänu..."

"Saate küll. Võite mu töölepingu tühistada."

"Oh, kas te töötate minu alluvuses?"

"Ma olen Grant Calthorpe, üks teie kauplejatest, ja mul on sellest hullust planeedist täiesti kõrini."

"Muidugi, kui te nii soovite," ütles Neilan. "Kui asi on palgas..."

"Te võite mulle maksta kuue kuu eest, mis ma siin töötanud olen."

"Kui te sooviksite siia jääda," ütles vanem mees, "ei peaks te varsti enam üldse kauplema. Me suudame nüüd kasvatada fervat polaarlinnade lähedal ja ma eelistan istandusi ebakindlale sõltumisele luunidest. Võiksin teid määrata istanduse juhatajaks, kuni aastane leping täis saab."

Granti pilk ristus Lee Neilani hallide silmade vaatega ja ta kõhkles. "Aitäh," ütles ta aeglaselt, "aga mul on sellest kõrini." Ta naeratas tüdrukule ja pöördus siis taas tolle isa poole. "Kas te oleksite nõus mulle rääkima, kuidas te meid leidsite? See on kõige ebatõenäolisem koht kogu planeedil."

"See oli vaid loogilise arutluskäigu tulemus," ütles Neilan. "Kui Lee ei tulnud tagasi, mõtlesin ma asjade üle päris põhjalikult järele. Ja viimaks, tundes teda nii hästi, nagu ma tunnen, otsustasin ma kõigepealt otsida kõige vähemtõenäolistest kohtadest. Proovisime Palavikumere kaldaid, siis Valget Kõrbe ja lõpuks Idioodimägesid. Me märkasime sara varemeid ja keset rususid oli see kutt," ta osutas Oliverile, "kes märkis, et "kümme luunit teevad ühe poolearulise". Hästi, "poolearuline" kõlas väga nagu vihje mu tütrele, nii et me ristlesime siin ringi, kuni teie leegipüstoli plahvatus meie tähelepanu köitis."

Lee mossitas ja pööras siis oma tõsiste hallide silmade pilgu Grantile. "Kas sa mäletad," küsis ta pehmel toonil, "mida ma sulle seal dunglis ütlesin?"

"Ma poleks seda isegi meenutanud," vastas mees. "Teadsin, et sa olid deliiriumis."

"Aga... võib-olla ma ei olnud. Kas veidi seltsi teeks su jaoks lihtsamaks siin aastat lõpuni veeta? Ma mõtlen - näiteks - kui sa lendaksid koos meiega Junopolisesse ja naaseksid koos abikaasaga?"

"Lee," ütles Grant kähedal toonil, "sa tead, et see muudaks asju tohutult, ehkki ma ei mõista, miks sa sellest isegi unistad."

"See peab," pakkus Oliver, "olema palavik."

Stanley G. Weinbaum (1902-1935) suri üsna noorelt kopsuvähki ning seetõttu ei ole ta kirjutatu hulk kuigi suur. Mehe ulmedebüüdi "Marsi odüsseia" (A Martian Odyssey, 1934) avaldas Reaktor 2012. a juuninumbris< /a>. Siinilmuv jutt "Hull kuu" (The Mad Moon, 1935) oli aga üks viimaseid kirjaniku elu ajal ilmunud tekste. Koos kaheksa muu tekstiga moodustavad need Stanley G. Weinbaumi peateoseks peetava n-ö planeetide tsükli, mis järgmise aasta alguses eesti keeles ka raamatukaante vahele saab.

JK

Tõlkejutt: Mälestuspäev (Simon Kewin)

Tõlkinud Sash Uusjärv

Magnus jälgis poole silmaga marslaste kampa. Neid oli viis, kes baarinurgas naerda möirgasid. Nendega tuleb veel jama. Nottimisturistid mõnest ekvatoriaallinnast, Wellsist või Bradburyst. Siin vaid selleks, et seadusteta Stripil paar päeva pööraselt ringi aeleda ja pärast koju minnes kõigile kiidelda, kui hull oli värk olnud. Alati üks ja sama. Möbiuse kohalikud elanikud tekitasid harva tüli.

Jälle mõtles ta sellele, et baaripidamine on tegelikult sõjale päris sarnane. Pikad ajalõigud täis igavust, pidev valvelolek, juhuslikult plahvatav vägivald. Magnuse pilk libises üle ruumi, kui ta ise samal ajal ühele püsikliendile Punast Marssi valas. Tegelikult ei pannud lärmakad marslased teda eriliselt muretsema. Nendega sai lihtsalt hakkama. Murelikuks muutis ta hoopis kaks lauda kaugemal istuv viirastus. Viirastus minevikust istus üksinda, rüüpas jooki ja piidles teda. See, et tema siin oli, ei saanud olla juhus.

Talle mõeldes vilksatasid Magnuse peas katkendlikud mälupildid. Mälestuste jäänused. Kõndimine käsikäes läbi mingi Maa linna lärmi. Tunne, mille tas tekitas naise keha, kui nad embasid. Juuste lõhn. Mälestused olid juhuslikud, põgusad, nende järjestus segane. Mees oleks tahtnud, et neid oleks rohkem.

Klaasiklirina saatel paiskas üks marslane laua ümber. Teised hõiskasid. Üks rekkamees asteroidivöölt, kes oli nende lähedal joonud, tõusis püsti, juuksed klaasikilde täis. Ta möirgas midagi ja sammus samal ajal kabuurist käsirelva tõmmates marslaste poole.

Magnus haaras tsapperi, mida ta baarileti taga hoidis, ja võttis marslase sihikule. Viisteist meetrit, seisev sihtmärk, käkitegu. Kinnisilmi saab kah pihta. Ta tulistas, marslane paiskus õhtu ja räntsatas vastu tagaseina. Hetkeks jäi baar vaikseks. Rekkamees noogutas - õiglus oli jalule seatud - ja pöördus oma joogi juurde tagasi. Magnus kõndis lõdva jäsemehunnikuna põrandale vajunud teadvusetu mehe juurde. Tüüp toibub, lask polnud surmav. Kui inimesed hakkaksid arvama, et siin võib surma saada, läheksid nad teisesse baaridesse.

Aga paistis, et ülejäänud marslased ei oska tema head tahet hinnata. Nad rüselesid Magnuse ümber, silmad pungis, ja ärgitasid üksteist edasi. Magnuse meelest olid nad vaevu poisieast väljas.

,,Sa tapsid Devi!" Ühel marslasel oli nuga käes. Ta sööstis Magnusele kallale.

Magnus astus kõrvale. Nuga riivas paljast küünarvart. Rohkem kui midagi muud tegi see talle lihtsalt nalja. Küllap neil olid ka kusagilt siitsamast Stripilt ostetud püstolid, et end hirmuäratavamaks teha, aga sellest hoolimata ei suutnud ta neid tõsiselt võtta. Ta oli kolm aastat basiliskidega lähivõitlusi pidanud.

Ta noogutas mehhile, kes seisis püsivalt keset tuba nagu mingi hiiglaslik metallist sõjajumal. Turistid pidasid teda tihti kõigest kujunduselemendiks, keset baari kõrguvaks kolmemeetriseks rekvisiidiks, mis peaks paigale veidi õhustikku lisama. Nende nägusid olid alati lausa lust vaadata, kui mehh end liigutas ja tulistama hakkas.

Mehh pöördus ja lähenes marslastele. Viska nad välja, instrueeris Magnus teda läbi nendevahelise tPath kanali. Tülinorijate kohal kõrguv mehh peatus viivuks otsekui olukorda nautides, korjas siis kõik viis marslast ühe küünise külge ja marssis väljapääsu poole. Teelt eest kiirustavad kliendid kukkusid toolidelt. Viis meest visklesid ja tagusid mehhi, aga tulutult. Uksel heitis see nad välja Stripile ja jäi ise barrikaadina ukse seisma - juhuks, kui nad peaksid üritama tagasi sisse tungida.

,,Aga Dev!" karjus üks maaslebajatest. ,,Me ei saa teda lihtsalt maha jätta!"

,,Ära muretse," vastas Magnus, kes seisis mehhi kõrval. ,,Kui ta ärkab, lendab tänavale nagu teiegi."

Ta pöördus tagasi baari ja hakkas toole püsti tõstma. Vahel mees soovis, et baar poleks nii retro. Nii kuramuse ettearvatav kosmoseurgas. Kes kasutas veel klaase, mis olid klaasist tehtud? Aga klientidele meeldis.

Vähemalt ei tule marslased tagasi. Teistest baaridest pole Stripil puudust. Või siis lähevad nad ja lahutavad oma viha mõnes toorsaalis, pekstes sodiks mõne virtuaalse õnnetu, kelle iganes peal nad end siis ka välja elada otsustasid. Tõelise õnnetu, kui neil oli piisavalt nodi. Aga vahet polnud. See polnud enam tema mure.

Magnus pani relva leti alla tagasi. Tal oli seal teatav valik, aga tavaliselt tsapperist piisas. Kui mees pilgu tõstis, seisis naine baarileti taga otse tema ees.

,,Hei, Mag."

Lähedalt nägi ta hea välja. Tegelikult lausa fantastiline. Temale polnud aeg halastanud, Magnus teadis. Aeg ja sõda. Naine seisis pika ja veatuna. Tema silmad, huuled, juuste lõige - kõik elegantne, kõik täiuslik. End temaga võrreldes tundus Magnusele, nagu oleks ta rohmakatest metallikänkratest köiega kokku tõmmatud. Naise naeratus lõikas temasse haava, vaevata sügavama ja valusama kui seda oli teinud marslase nuga.

,,Üks naps?" küsis ta.

,,Ma võtan oma tavalise. Kas tahad ka ühe?"

Mees naeris.

,,Selle pärast? See oli käkitegu."

,,Sina ja su mehh. Olen teist kahest kuulnud. Abiellusite seal väljas või mis?"

Mees kehitas õlgu.

,,Oleme koos kõvasti vatti saanud."

,,Kuidas sul üldse õnnestus ta endaga koju kaasa smugeldada? Võiks ju arvata, et keegi kindlasti märkab, kui üks kolmemeetrine tapamasin kadunud on."

,,Mida sa minust tahad, Tia?"

Naine istus pukile.

,,Sa pidid mulle ühe napsi kallama?"

Magnus ei suutnud meenutada, mida naine oli tavaliselt joonud. Veel üks kaotsiläinud pisiasi. Ta kallas Tiale sortsu parimat Maa viskit, sest see oli baari kõige kallim jook. Ta kallas endale ka ühe. Tia kergitas kulmu, kuid ei öelnud sõnagi.

,,Niisiis?" küsis mees.

,,Ah, tead, ma pole kunagi varem kuulsal Möbiuse Stripil käinud. Ja mõtlesin, et tulen vaatan, kas oled hinges."

Mees norsatas lõbustatult.

,,Sõda lõppes nelja aasta eest. Miks alles nüüd?"

,,See olid sina, Magnus, kes jättis Maale tagasi tulemata."

Ja juba nad nääklesidki. Nad nääklesid alati. Vähemalt seda ta mäletas. Ja neil polnud mitte pisitülid nagu teistel paaridel, vaid vägevad, raevukad lahingud ükskõik mille ja kõige pärast. Nad karjusid ja sõimlesid ja teised vaatasid neid ärevalt, kartes, et nad lähevad kaklema. Aga see oli vaid üks asi, mida nad tegid, mäng, mida nad mängisid. Magnus mäletas - väga elavalt - ka kirglikke leppimisi.

Ta ei öelnud midagi, vaid ootas.

Naine pani klaasi käest.

,,Hea küll. Võimalik, et mul võib olla vaja sinu abi. Aga ma tõesti tahtsin sind jälle näha."

Mehh taarus tagasi oma kohale keset baari, kandes tPath-i kaudu ette, et marslased on lahkunud.

,,Vabalt," ütles ta õlgu kehitades. ,,Mis abi sa vajad?"

,,Võime me siin rääkida?"

,,Sama turvaline, kui ükskõik kus mujal Stripil. Kedagi niikuinii ei huvita. Milles asi?"

,,Mul on vaja kellelegi transport korraldada."

,,Kellele?"

,,Kellelegi."

,,Kellelegi ohtlikule?"

,,Kellelegi, kes on ohus."

,,Sama asi. Ja sina arvasid, et mina saan selle ära korraldada?"

,,Oh, ole nüüd, sa tunned siin baasis kindlasti kõiki. Ma olen kindel, et sa tead vähemalt sadat viisi, kuidas keegi süsteemist välja toimetada nii, et Päikesesüsteemi politsei haisu ninna ei saa."

,,Võimalik. Kuid ükski neist pole turvaline."

,,Ma võin maksta."

,,Mul pole raha vaja, Tia. Mul on see koht siin."

,,Mul on piisavalt sõpru, Mag. Kui mind aitad, võin sulle korraldada Marsi, Titaani või ükskõik millise teise paiga kodakondsuse, ükskõik kus."

,,Mul on juba kogu kodakondsus, mis mul vaja on. Kas sa ei kuulnud, et ma olen sõjakangelane? Mulle meeldib siin. Nii kaugelt vaadates on Marss kena."

,,Kindlasti on mingi võimalus ... kuidas ma saaksin sind veenda."

Mees tabas põgusa pausi ta sõnade vahel. Ta naeratas laialt.

,,Seda pole mulle kah tarvis. Mult küsitakse iga päev, kas joogi eest võib ehk ka muul moel maksta. Naised, mehed, inimesed, tulnukad ja kõik, kes sinna vahepeale jäävad. Suurem osa sust nooremad kah."

Naine naeris.

,,Kui sa nii ütled. Ma arvasin, et kellaparadoks teeb meid kõiki vanemaks?"

,,Nii nad väidavad."

Tia võttis lonksu viskit ja silmitses teda. Klaasi käest pannes vangutas ta pead.

,,Mis on?" küsis mees.

,,See sinu halliksläinud tähesõdalase mäng. See mul-pole-teid-perseveste-tarvis nägu. Tead, mind see ei veena. Ma tundsin seda idealistlikku noorukit, kes nuttis mu käte vahel tol ööl enne välismaailma missiooni, mäletad?"

Magnus kortsutas kulmu, kuid ei vastanud. Ta mäletas väga vähe. Vilksatus sellest ööst oli ta mälus alles, aga vaid paar põgusat kaadrit: Tia, kes pöördub tema poole, naise rindade kumerus, näole langev juuksesalk, tõsine ilme. Muusika, mingid kajavad klaverihelid. Ja see oli kõik, mis kordus aina uuesti ja uuesti. Ta ei öelnud midagi. Mida tal olekski öelda olnud? Mees rüüpas oma napsu.

,,Kuule, ma tean, et ma ei nõua just vähe," ütles naine. ,,Aga on veel üks viimane asi, mida sulle abi eest pakkuda saan."

,,Ma kahtlen selles."

,,Sa võid saada oma kättemaksu. Võimaluse isiklikult tagasi teha neile, kes on sinuga juhtunus süüdi."

,,Ei tea kuidas? Basilisk, kes sellega hakkama sai, on sul kuskile siia Stripile ära peidetud?"

,,Ma mõtlen seda tõsiselt, Mag. Ma saan sind aidata. Päästa su sellest limbost, kuhu sa sattunud oled."

,,Pole ma mingis limbos."

Naine kergitas mõõdetud üllatusega kulmu ja vaatas baaris ringi, kõiki neid tõsiseid, sihikindlaid joodikuid.

,,Oled kindel?"

Magnus silmitses suraka saanud marslast, kes end võdisevatele jalgadele püsti ajas ning pilkugi selja taha heitmata baarist välja tuterdas. Tema lahkus ja sisse astusid kolm Päikesesüsteemi politseinikku. Napsitajad tegid nende mittemärkamisest terve etenduse. Päikesesüsteemi pollarid polnud Stripil mingi haruldus. Neil oli täpselt sama palju õigus seal viibida kui ükskõik kellel teisel. Aga mida neil seal ei olnud, olid ükskõik millised eriõigused. Nii need asjad käisid. Nad ei tohtinud küsitleda, nad ei tohtinud karistada. Ja kui nad seda üritasid, oli nende kahtlusalustel täpselt samasugune õigus neid samamoodi küsitleda ja karistada.

Need siin otsisid kedagi - kaks tükki siksakitasid laudade vahel teed, kolmas valvas ust. Suurem osa politsei tehnikavärgist Stripil ei toiminud, nii et nad olid sunnitud nägusid kontrollima. Tia hoidis pea maas ega vaadanud nende poole. Seda tegid tegelikult ka kõik teised. Aga Tia kippus end alati millessegi mässima. Aktsioonidesse. Poliitikasse. Ta oli üritanud ka Magnust endaga kaasa tõmmata. See meenus talle nüüd: kõik nende vaidlused selle üle, et ta sõtta läheb. Eksitatud - see oli enam-vähem kõige viisakam sõna, mida naine oli kasutanud.

Magnus tabas patrullipealiku pilgu. Sõnum, mille ta pilk edastas, oli päris selge ka tPath sidet kasutamata. Jätke mu kliendid rahule. Jooge või kaduge. Ohvitser heitis pilgu mehhile ja andis siis noogutusega oma meestele väljumiseks märku.

Magnus ohkas ja pööras pilgu uuesti Tiale.

,,Ma teen su heaks, mis suudan," ütles ta. ,,Aga ma ei luba midagi. Ja ma tahan teada, kes see on, keda sa tahad välja smugeldada."

Naine oli mõne hetke vait ja pidas aru, silmad pilukil.

,,Ma võin korraldada kohtumise. Aga ... see võib olla ohtlik."

,,Ma saan endaga hakkama."

,,Ma ei muretse sinu pärast."

,,On see keegi, keda ma tunnen?"

,,Ei, sa pole teda kunagi kohanud. Aga sellest hoolimata pead sa mulle lubama, et võtad asja rahulikult."

,,Nii see mul viimasel ajal käib."

,,Hea küll," ütles naine. ,,Lähme jalutame."

Magnus noogutas Donalile, endisele sõdurile, kellele ta maksis selle eest, et too koos temaga baaril silma peal hoiaks. Nähes, et nad kõnnivad minema üheskoos, Donal irvitas. Kui nad hakkasid ukse poole minema, ärkas mehh jälle ellu ja tümpsis neile järele.

,,Kas see asi tuleb meiega?" küsis naine, lõbustatud ilme jälle näol.

,,Tundub nii."

,,Ta on endiselt sinuga seotud, nagu ma näen."

,,Ütle parem, kuhu me läheme."

,,Kaheteistkümnes kai."

See oli Stripi teisel küljel. Ehk nii kilomeeter ükskõik kummale poole.

,,Läheme kellaosuti liikumise suunas."

Nad oleksid võinud minna relsiga või hüpikvarjuga keerdu lõigata, kuid Magnusele meeldis ring vähemalt korra päevas läbi kõndida. Ta oli hommikust saadik baaris kinni olnud. Nad hakkasid koos astuma, mehh müdistas kaasa nende selja taga. Tia tõmbas näo varjamiseks keebi kapuutsi pähe. Seda tegid Stripil paljud.

Täna oli siin palju rahvast. Kosmosebaar oli parimas asukohas, poolel teel üle Pöörde Marsi suunas. Jaamaasukatele pakkus lõbu rääkida turistidele, et see on linnakese peenem osa. Tavaliselt saadi naljast aru. Baarid ja bordellid, kasiinod ja toorsaalid ääristasid Stripi mõlemat poolt. Aeg-ajalt leidus mõni tühik paigas, kus hooneplokk oli muutunud elamiskõlbmatuks. Jaam hakkas vanaks jääma, lapitud süsteemid lagunesid. See oli võimuta elamise varjukülg - keegi ei võtnud endale vastutust infrastruktuuri eest. Eluliselt vajalike paranduste eest maksid nad kõik ja jaam luukas edasi. Ühel kenal päeval kustub valgus siiski lõplikult.

Jaam oli ehitatud planeedi areostationaarsele orbiidile sajandi eest, vahetult enne Marsi koloniseerimise esimest lainet. See oli baaslaager, formeerimisjaam, ekspansiooni esimene sädelev insernerisaavutus. Nüüd elas planeedil ligi kolmkümmend miljonit inimest ja Strip, päikesesüsteemi ainus püsiv kosmoseplatvorm, oli jäetud iseenda hooleks. Jaam ei kuulunud ühegi võimu jurisdiktsiooni alla ja Marss oli sinna politseijõudude saatmise osas tõrges. Stripi seadused olid täiesti ainulaadsed. See oli koht, kus lubatud oli kõik, viimseni. Ja Marsile see sobis. Nad kupatasid kõik oma tülitekitajad üles Stripile ja head kodanikud planeedil said rahus elada.

,,Ma nägin, mis sinuga juhtus," ütles Tia. ,,Seda näidati kõikjal üle võrgu. Sul vedas, et ellu jäid."

,,Jah."

,,Hoidsin sul kokkulappimise ajal pidevalt silma peal. Sina seda ei mäleta. Aga ma kaugkülastasin sind kolme kuu jooksul iga päev."

,,Ma ei tea sellest midagi."

,,Kui toibuma hakkasid, siis ma mõtlesin, et jätan su parem omaette. Ootan, kuni sa koju tuled."

Mees heitis talle pilgu.

,,Sa tahtsid, et ma tuleksin koju? Kui basiliskisõja kangelane?"

,,Ma tean, et oma arust võitlesid sa õige asja eest."

,,Aga mitte sinu arust."

Naine ohkas ja oli viivu vait.

,,Kas sa mäletad, mida sa mulle lahkumisel ütlesid?"

Magnus sammus edasi, rahvasumm tõmbus tema ja ta mehhi läbilaskmiseks kahte lehte. Stripil luurasid Päikesesüsteemi politseinikud, alati kolmekaupa, mustas läikivas soomusvormis. Magnusele tundus, et neid oli rohkem kui tavaliselt. Ta püüdis neist mitte välja teha.

,,Ei mäleta, Tia. Ma ei tea, mida ma sulle ütlesin. Anna andeks."

,,Nojah. Nüüd pole sel enam tähtsust."

Sadamas seisis rida inimesi, kes ootasid transporti Stripilt ära. Mees tõstis pilgu ülal end kohtadele manööverdavate laevade ja süstikute täheparvele. Stripil polnud sisenemiskontrolli ega -protseduure. Sa tulid ja läksid. Ainsad jõustruktuurid olid pinnakaitse-blasterite puntrad iga sadama ümber. Kui keegi lähenes liiga kiiresti või tegi midagi muud, mis jaama ohustas, siis blasterid põmmutasid.

,,Ta ootab seal üleval," ütles Tia. ,,Ühes laevas."

Magnusele ei meeldinud, kuidas see kõlas - liiga ohtlik, et alla jaama tuua.

,,Ja see isik teab midagi basiliski kohta, kes mind rappis?"

Naine noogutas.

,,See ei meeldi mulle."

,,Lõid järsku kosmosereise kartma?"

,,Asi pole selles."

,,Kuule, tunni aja pärast oled tagasi. Sind ei ähvarda miski. Kas kardad, et ma röövin su ära või midagi?"

Mees raputas pead. Mida põrgut ta ometi teeb? Aga ta usaldas Tiat. Ta ei teadnud päriselt, miks, aga sügaval sisimas ei suutnud ta uskuda, et naine võib talle halba teha.

,,Mehh tuleb kaasa," sõnas ta.

,,Oh, ma ei julge teie lahutamisest isegi unistada."

Naine edastas üles laevale mingid juhised ja varsti ühines tantsuga sadama ümber veel üks süstik. See roomas sirgjoones edasi, eirates mitut teist väikest lennumasinat eemalduvatel vektoritel. Lõpuks oli ta kai ääres ning Magnus, Tia ja mehh läksid pardale.

Süstik oli elegantne, mugav, kallis. Täiesti erinev sõjaväesüstikutest, millega mees harjunud oli. Istmed olid polsterdatud. Magnus ja Tia laskusid istuma, naine andis samal ajal süstikule käsu laevale tagasi pöörduda. Mehh, kes oli istmete jaoks liiga suur, seisis nende selja taga ja toetus vaheseinale.

Magnus vaatas alla jaama poole. Talle jõudis järsku kohale, et polnud sealt mitte kordagi minema saanud sellest päevast saadik, kui ta sinna oli saabunud, kui nanobotid tema sisemuses alles kihasid ja kolpa kokku traageldasid. Eemalt tundus jaam kaunis, põletusjäljed ja marrastused nähtamatud. Tema vaatamise ajal liikus Stip parajasti üle Marsi kettaserva - nagu lehv kingipaki ümber.

On tore, mõtles ta, jälle lennata.

Varsti ilmus ka laev nähtavale. Nagu süstik, nägi ka see välja luksuslik. Saledad jooned ja häilitud hõbe, mikrokokkupõrgete-kindel. Tia oli heal järjel. Kuid see reisilaev oli mõeldud ristlemiseks alla valguskiiruse. Kui üritada sellisega päikesesüsteemist putku panna, sured sa enne vanadusse. Süsteemist pääsemiseks pidi olema gigarikas. Või sõjaväega seotud.

,,Oled sa relvastatud?" küsis naine. Ta tundus ettevaatlik.

,,Mul on baar Möbiuse Stripil. Mis sa ise arvad, Tia?"

,,Mulle meeldiks, kui sa relvad süstikusse jätaks."

,,Miks?"

,,Palun."

Magnus mõtles järele. Osa temast tahtis keelduda. Käskida Tial ots ümber pöörata ja viia ta koju tagasi. Aga naine äratas temas ka huvi. Ta äratas temas alati huvi.

,,Hästi," vastas ta. ,,Aga mehh tuleb."

Nad olid nüüd juba dokis, õhulukud mõlemas küljes pöörlesid lahti. Ometi polnud nad endiselt istmetelt liikunud. Tia põrnitses üles mehhi poole, mõtles, kaalutles.

,,Ta on sinu kontrolli all, eks ole?"

,,Enam-vähem. Poolautomaatne. Programmeeritud ka käskimata käituma nagu mina."

,,Hea küll," ütles naine. ,,Aga palun pea meeles, et teid kumbagi ei ohusta siin mitte miski, ma luban seda."

Mees noogutas. Aga ta käskis mehhil ohtude suhtes valvel olla. Seda polnud tarvis, kuid see muutis ta enesetunde veidi paremaks. Ta tõmbas blasterid ja puuttsapperi kabuurist ning asetas relvad istmele.

Laev oli täpselt selline, nagu ta oli oodanud. Simuleeritud gravitatsioon ja puha. Nagu prillikivi. Ta mõtted läksid triivima - mis oleks, kui muretseda samasugune laev ja sellega päikesesüsteemis ringi uidata. Mõte oli meeldiv. Ehk oligi ta liiga kauaks Kosmosebaari paigale jäänud.

Nad peatusid ukselävel - ilmselt kaptenisild, oletas ta. Või kuidas iganes seda tsiviillaeval nimetati.

,,Magnus, see isik, kelle sa peaksid süsteemist minema aitama, on siin sees."

Tia tundus väga närvis.

,,Tore," ütles mees, hääl sarkasmist nõretav. ,,Astume siis sisse ja saame tuttavaks."

Tia astus edasi ja avas ukse. Sees ootas neid basilisk. Esimene, keda Magnus oli kohanud neli aastat tagasi toimunud veresaunast saadik.

Magnus krabas blasteri - selle tillukese, mis oli varjatult peidetud ta vasakule käsivarrele ja mida ta polnud maha jätnud. Ta suunas selle tulnukale.

,,Ei!" karjatas Tia. Basilisk tõstis oma kümnesõrmelise käe, kuid ei liikunud paigast, ta ei üritanud ei rünnata ega põgeneda. Magnus mõtles, kuhu teda tulistada, sõjaväeline väljaõpe võttis ohjad üle. Lähilask pähe oleks kõige tõhusam. Aga laeva suletud ruumi arvestades oleks lask läikivasse rohelisse kehasse ilmselt ohutum.

Ta sihtis olendile rinda ja vajutas päästikule.

Tulnuka ümber puhkes õide helesinine energiaväli, mis kaitses teda lasu eest. Seda oleks tegelikult võinud arvata.

Tulnukas pöördust temast eemale ja tegi käega liigutuse, mille kohta Magnus teadis, et see tähendas ükskõiksust või igavust. Olend oli - nüüd ta nägi seda - juba niigi raskelt vigastatud. Ta liikus ratasraami abil, lihaselised jalad kasutult rippu. Võib-olla oli ka tema veteran ja sõjas viga saanud. Ehk olidki nad varem kohtunud - lahingus.

,,Me peame lahkuma," ütles tulnukas. ,,See sõdurivare meid aidata ei suuda. Möbiuse sadamas on kolm Päikesesüsteemi politseijõudude laeva ning varem või hiljem leiavad nad meid üles." Tulnuka hääl oli kile ja piiksuv, mis kõlas nii võimsa olevuse suust peaaegu naljakalt.

Tia Magnusele heidetud pilk oli sama surmav kui tsapperilask. Ta läks basiliski juurde.

,,Aga mina usun endiselt, et Magnus saab meid aidata. Ma rääkisin sulle temast. Tema ongi vaherahu veresauna ellujääja."

,,Ma ei kavatsegi sind aidata!" röögatas Magnus. Temas kerkis raev. Ta kaalus, kas anda mehhile käsk tulnukat rünnata, kuid teadis, et tsiviilisikute kaitse koodeks takistab sel mingit tõsist kahju teha isegi basiliskile.

Tia pöördus tema poole.

,,Ütle mulle õige, Magnus, kas sa tahad teada, mis sel päeval sinuga tegelikult juhtus?"

,,Ma tean väga hästi, mis minuga juhtus, Tia."

,,Ma arvan, et sa ei tea."

,,Kas tahad ise näha? Tahad või?"

Ta sirutas värisevad sõrmed kukla taha ja vajutas madalatele lohkudele selle allosas järjekorras, mille meedikud olid talle ette näidanud. Kolba tagakülg avanes, luuk kiikus vasaku kõrva taga asuva hinge küljes lahti. Magnus keeras pead, et nad näeksid. Ta polnud seda kunagi kellelegi näidanud. Üksikud ajukämbud, mis oli õnnestunud päästa, olid hoolikalt ümbritsetud biosideme kapslitest. Kaotatud kudet asendasid mikrokiibid. Nende vahel tühjus.

Magnus klõpsas koljuluugi uuesti kinni ja pöördus neid vaatama. Ta hingas raskelt. Peanahk kiheles, kui liitekohad uuesti kokku sulasid.

,,Nad pidid mu uuesti üles ehitama. Mälestused, isiksuse, kõik. Interpoleerimine oli see sõna, mida nad kasutasid. Kõik tänu sinu sõbrakestele siin. Ja nüüd sa tahad, et ma aitaksin ühte neist?"

Tia näis jahmunud. Ta neelatas, nagu keelduks hääl töötamast. Basiliski pea oli langetatud, näol kahetsus.

,,Magnus, mul on nii kahju," ütles Tia. ,,Mul on nii kahju, et sa pidid midagi säärast üle elama. Aga sa ei saa selles basiliske süüdistada. Seda ei teinud nemad. Kas sa ei mõista? Sa ei tohi oma selle päeva mälestusi usaldada. Ülemjuhatus mõtles välja loo, mida nad tahtsid, et kõik kuuleksid, ja pistis selle sinu pähe."

,,Mine perse."

,,See on tõsi, Magnus."

,,Ja miks peaksin ma seda uskuma?"

,,Sest keegi, kes oli tol päeval seal, võib sulle näidata, mis tegelikult juhtus."

,,Basilisk? Ta polnud seal. Sa ise ütlesid mulle, et ma pole teda kunagi varem kohanud."

,,Ei, mitte tema. Ma pean silmas su mehhi."

,,Mehhi?"

Mehh oli loomulikult olnud seal. Nad olid osa Terra valvest, kelle ülesanne oli allakirjutamise tseremoonial ülemjuhatust julgestada. Auväärne lahendus aastaid raevutsenud sõjale. Ja siis olid basiliskid näidanud oma tõelist palet. Kogu Terra ülemjuhatus pühiti üheainsa veresaunaga minema. Magnus, kes neid kaitsta püüdis, sai lähidistantsilt blasterilasu otse ajju. Mehh oli seda kõike pealt näinud.

,,Nad kustutasid mehhi mälu ja täitsid selle samasuguste valemälestustega," ütles Tia. ,,Aga me usume, et ka tegelikult toimunud sündmuste jäljed on seal kusagil sügaval peidus. Me usume, et suudame need esile tuua."

,,Meie? Kes on meie?"

,,Need, kes üritavad sõjale basiliskidega lõppu teha. Kogu selle veresauna lõpetada. Mõlemal poolel."

,,Ta ei aita meid, Tia," ütles basilisk. ,,Unusta ta."

,,Palun?" sõnas naine anuvalt, nüüd juba mehele. ,,See ei võta kaua. Kui tõelised mälestused on tõepoolest läinud, jätame su rahule. Aga kui suudaksime kätte saada loo sellest, mis tegelikult tol päeval juhtus, oleks see hindamatu. Siis oleksid asjad sunnitud muutuma."

Magnuse pilk liikus naiselt basiliskile. Tulnukas seisis ja ootas häirimatult.

,,Kes ta on?" küsis Magnus ja nookas basiliski poole. ,,Miks sa nii väga tahad, et ta minema saaks?"

,,Ta on sõjavastase liikumise juht Basilionil. Kui meil vähegi õnne on, võib temast ühel päeval saada nende kuningas. Ta tuli Maale kõrgetasemelisele kohtumisele. Aga Päikesesüsteem lendas peale. Pääsesime põgenema, aga hüpiklaev sai viga ja jõudsime kõigest siiani. Sellest on nüüd kaks kuud. Nad teavad, et ta on kusagil siin. Nad otsivad teda süsteemi igalt planeedilt, kuult ja laevalt. Sellepärast vajamegi sinu abi."

Mees ei öelnud midagi. Blaster oli tal endiselt käes ja tulnukale suunatud.

,,Magnus, kui meil on õigus, muudavad need kustutatud mälestused kõike, paljastavad sulle juhtunust täiesti erineva loo. Aga ma lubasin sind aidata. Kui eksime, siis teeme kõik, mis meie võimuses, et leida üles basiliskid, kes on asja eest vastutavad."

,,Ja miks te peaksite seda tegema?"

,,Kui nad tõesti tegid seda, mida sa arvad, on nad ära teeninud kõik, mis neile osaks saab."

Otsustamatult astus Magnus sammu toa keskpaiga poole. Mehh püsis tihedalt ta selja taga. Läbipaistvate vaheseinte taga paistis Strip Marsi kauge rohekaspruuni ketta taustal. Laeval polnud nii palju juhtkonsoole kui armeesõidukil, mõtles ta. Tõenäoliselt tegi laev kogu töö sinu eest ära.

,,Ja mis takistab teil salvestamast mehhi oma mälestusi?"

,,See, et kogu side on sinu kätes," vastas Tia. ,,Me ütleme sulle käsklused, mis on vaja sisestada. Need on tegelikult kõigest dekrüpteerimise võtmed, mis meil alles hiljuti õnnestus hankida. Võtmed, mille kätte saamiseks andsid elu viis inimest. Aga neis pole piisavalt infot, et sinna sisse saaks peita video."

Magnus ei teadnud, mida teha. Ta püüdis mõelda, mida algne Magnus oleks teinud. Tõeline Magnus.

,,Aga kaugemale ma ei lähe," ütles ta. ,,Teen seda ainult sellepärast, et sina palud, ja see on kõik. Arusaadav?"

,,Aitäh sulle."

Laev edastas koodi talle läbi avaliku tPathi kanali. Magnus uuris koodi hoolega. Võti oli täpselt selline, nagu naine oli öelnud - pisike andmete, käskude ja võtmete kogum. Ta avas oma erakanali mehhiga ja järgis juhtnööre.

Mehh seisis keset tuba. Pärast nende sideseansi lõppu ei juhtunud viivu jagu midagi. Siis hakkas mehh vabisema ja lõi kõikuma. Ta kukkus põlvili ja räntsatas põrandale. Tia pidi eest ära põikama, et mitte alla jääda. Kukkumine pani põranda vappuma. Magnus seisis jahmunult paigal. Seni polnud miski suutnud mehhi puutuda, läbi kõigi nende lahingute. Oli see mingi trikk? Olid nad veennud ta mehhi kahjutuks tegema, et talle lõpuks küüned taha saada? Oli ta lõpuks ikkagi nende lõksu langenud?

Magnus tõstis uuesti blasteri. Ta suunas selle alguses basiliskile, seejärel Tiale, suutmata otsustada, kumba tulistada esimesena. Lähilasu eest ei suutnud ka energiaväli kedagi kaitsta.

Oota ... oota ...

See oli mehh, kes kõneles temaga läbi tPath-i.

Mis on? vastas ta. Mis toimub?

Oota ... oota ...

Magnus jälgis, kuidas mehh uuesti tõmblema hakkas ja end sirutas. Ta ajas end põlvili, siis jalgadele ja tõusis kergelt kõikudes püsti.

,,Küsi temalt," käskis basilisk. ,,Kähku. Küsi tema mälestusi sellest päevast. Las ta annab need laevale, nii et me kõik näeme."

,,Palun, Magnus," ütles Tia.

Mõte sellele, mida ta näha võib, ajas mehel järsku südame pahaks. Aga ta pidi teadma. Ta saatis mehhile juhised.

Üks läbipaistvatest vaheseintest kattus piltidega. Seesama tuttav stseen, mida Magnus nii hästi mäletas. Ülemjuhatuse kolm kindralit: Chang, Jackson ja Umwe. Üle laua nende vastas kolm basiliski, kelle nimesid ta polnudki kunagi teada saanud. Igaühe selja taga ihukaitsja, roheline nahk kiiskama poleeritud, relvis ja valvel. Tagaplaanil kolm inimestest vahimeest ja nende mehhid, ta ise kaasa arvatud. Mehhi perspektiiv oli teistsugune, kuid stseen läbini tuttav.

Magnus vaatas, kuidas mõlema rassi liidrid sirutusid üle laua, et suruda üksteise kätt. Kõik oli täpselt, nagu ta mäletas. Aga siis - ootamatult - märkas ta ühenduskohta. Sündmuste käik ekraanil hakkas lahknema sellest, mida tema mäletas, need hargnesid lahti otse ta silme all.

Alguses oli see pea märkamatu - teistsugune käeliigutus, teistsugused sõnad. Siis täitsid ruumi tukslevad blasterikiired, mille allikat ta ei suutnud näha. Keegi Terra ülemjuhatuse seast. Kuus basiliski said otsekohe pihta. Nad surid enne, kui ükski neist jõudis reageerida. Siis ülemjuhatuse mehed tõusid ja pöördusid ümber. Magnusele jäi selge mulje hästi läbimängitud plaanist. Kõigil kindralitel olid blasterid käes. Magnus vaatas, kuidas Jackson tõstis relvatoru ekraanil seisva Magnuse lõuale ja lasi. Magnuse pealagi ja kukal plahvatasid, koljulaelt ilmus nähtavale endiselt kirgas laserikiir. Ta kadus vaateväljast. Ta kuulis, kuidas üks neist teistest - Chang? - rääkima hakkas.

,,Kas teeme neile otsa peale?"

,,Ei. Meil on vaja vähemalt üht tunnistajat. Selle toome endaga tagasi maailma."

Ta müksas Magnuse keha kusagil põrandal oma jalgade lähedal saapaga.

Kui pildirida peatus, vaatas Magnus seda otsast peale uuesti. Ta mõistus oli täiesti tühi, ta üritas sellest kõigest sotti saada. Ta vaatas aina uuesti ja uuesti. Iga kord märkas ta mõnd uut detaili. Basiliskide rohelise vere koreograafilised plahvatused. Ilme Jacksoni näol tulistamise ajal - asjalik, ilmetu. Kahe käsu - kaitsta endaga seotud inimest ja alluda kõrgemale ohvitserile - vahele lõksu jäänud mehhide tõmblused.

,,Mul on kahju," ütles Tia, kes seisis tema lähedal. ,,Mul on nii kahju selle pärast, mis sinuga juhtus. Mul on kahju, et see kõik oli asjata. Mitte ainult sinu, vaid nende kõigi pärast, kes on surma või vigastada saanud. Te ei läinud sinna mitte selleks, et meid kõiki kaitsta. Mul on kahju, et sa pidid nägema, mis tegelikult juhtus. Lahkem oleks olnud lasta sul uskuda seda, mida nemad tahtsid."

,,Nad on endiselt elus," ütles mees. ,,Vaherahu märtrid. Jackson, Chang ja Umwe. Neid ei tapetudki."

,,Meile kanti alles hiljuti ette, et Umwet on nähtud. Meil pole aimugi, kus on teised kaks."

Magnus vaatas kogu stseeni veel üks kord läbi. Ta meenutas, kuidas ta oli alati enam kui heameelega valmis rääkima oma lugu igale kliendile, kes vähegi kuulata viitsis. Oli see samuti temasse programmeeritud?

,,Päikesesüsteemi ristlejad lahkuvad jaamast," kuulis ta basiliski häält. ,,Kõik kolm. Ma kardan, et nad on meil jälil."

,,Salvestus," vastas Tia, ,,on nüüd kõige olulisem. Lae see võrku."

Hetkeline paus.

,,Saadetud," ütles tulnukas.

,,Siis oleme me teinud kõik, mis meie võimuses."

,,Me võiksime võidelda," ütles tulnukas.

,,Selle laevaga? Asi pole seda väärt," vastas Tia. ,,Mõnda aega suudaksime ehk vastu pidada, aga lõpuks saaksid nad meist jagu."

,,Ei," kuulis Magnus end neile ütlevat. ,,Me võiksime võidelda. Mul on laev. Hüpiklaev, millega kunagi Basilionilt koju lendasin. Koos mehhiga. Sellega pääseksime vähemalt süsteemist minema."

,,Magnus, sa oled juba teinud piisavalt," vastas naine. ,,Võta süstik. Mine tagasi oma elu juurde Stripil."

,,Mine tagasi? Mul ei ole enam taganemisteed, Tia. Mitte pärast seda."

,,Kolmekümne sekundi pärast on nad laskeulatuses," ütles basilisk.

,,Magnus, sa oled kätte maksnud. Pildireast piisab. Sa ei pea rohkem tegema."

,,Pean. Kas sa siis ei mõista, Tia? See, mida sa minu kohta baaris ütlesid. Ma ei tea enam, kes ma olen. Nad mõtlesid mu lihtsalt välja. Täitsid mu pea kogu selle näruse kosmoserämpsuga. Aga see pole mina. Ma ei tea enam, kes mina üldse on."

,,Sõda muutis sind," ütles naine. ,,See oli vältimatu. Aga sa oled endiselt sina ise."

,,Ei! Isegi mehhis on mind rohkem, temas on minu aju jäljend. Ja ka sinus on mind rohkem, Tia. Kõik mälestused sellest, kes ma olin. Kõik, mida me jagasime. Ja sellepärast tulen ma sinuga. Sina, mina, ja ehk ka mehh - kolme peale kokku saab must ehk jälle tervik."

Ta silmitses tulesid väljas. Tähne, mis oli tähed, ja neid, mis olid Möbiuse Stripi ümber ristlevad laevad. Baas tundus nii tilluke. Ta nägi selgelt ka kolme Päikesesüsteemi ristleja faalanksit, mis nende poole suundus.

,,Oled sa kindel, Mag?"

,,Kindel."

,,Mis saab baarist?"

,,Donal hoiab sel silma peal, kuni ma tagasi tulen. Kui ei tule, võib ta selle vabalt endale hoida."

,,Viis sekundit," ütles basilisk.

Magnus andis edasi oma laeva koordinaadid. Jõnksatusega hakkasid nad liikuma, täheväli ümberringi virdas, kui nad võtsid suuna päikesele. Marsi ketas ja Möbiuse Stripi silmus vilksatasid üle ekraani ja kadusid silmist.

,,Kuhu me läheme?" küsis Tia.

,,Hüpiklaev on loori varjus ühel asteroidivöö rahnul."

,,Me jõuame sinna kaheksateistkümne päeva pärast," märkis basilisk. ,,Napilt enne PS-i. Laeva ettevalmistamiseks ei jää kuigi palju aega. Oled sa kindel, et see on töökorras, inimene?"

,,See on töökorras, basilioon."

Tia seisis koos temaga läbipaistva seina ääres. Magnuse pilk langes blasterile, mis oli tal endiselt käes, ja ta lasi sel kolinal põrandale kukkuda.

Ja just siis meenus talle lõpuks, mida ta oli naisele öelnud kõik need pikad aastad tagasi. Sel päeval, kui ta ära sõtta läks. Ta oli lubanud tema juurde tagasi tulla, juhtugu mis tahes.

Lõpuks oli naine tulnud ja ta üles otsinud. Nojah. Sellest, mõtles ta, piisab.

Tõlkejutt: Kõik saab korda (Bruce Golden)

Tõlkinud Tuule Iil

Dave istus tassikese rahustava Rihmlõdvaksi taga ja vaatas õhtust uudistesaadet oma värskelt ostetud seinaekraanilt. Ta naine kraamis parasjagu maja. Tõevisioon polnud kõige kallim seinaekraan turul, aga see oli nende jaoks piisavalt hea. Ta oleks võinud osta sellise, mis katab terve seina, aga see maksis kolm korda sama palju ja ta ei näinud selle järgi vajadust. See ekraan oli piisavalt hea. Värvid olid erksad, heli kaikus vastu igast toanurgast, lisaks oli sel kõige värskem holograafilise projektsiooni uuendus.

Ta oli parajasti süvenenud uudisesse, kus räägiti miljard dollarit maksva lõbustuspargi suurejoonelisest avamisest Uus-Vietnami Vabariigis. Hiiglaslik kass, kaetud mustade ja oranide markeeringutega, hiilis üle Dave´i vaiba. Beeid kiud vaibas olid muutunud haljendavaks samblaks. Elukas jäi seisma tema vibrotooli ees, jõllitas meest ja jätkas oma kärsitut edasi-tagasi sammu.

Näis, et sel pargil oli eksootiline dungliseiklus, kus treenitud tiigrid jälitasid lõbustuspargi külalisi. See tundus ohtlik, aga operaatorid kinnitasid selle ohutust. Tegelikult kõlas see väga lõbusalt. Lastele oleks see päris vahva - veel parem täiskasvanutele.

Ta oli uudisesse nii süvenenud, et võttis päris mitu minutit enne kui ta naise koduste toimetuste tempo kiirenemist märkas. Ühel hetkel tolmutas ta mööblit, järgmisel vahetas autoimu manuaalsele. Kui ta uuesti vaatas, oli naine põlvili ja hõõrus jõuliselt köögipõrandat.

Dave keeras pilgu uudistelt, et naist lähemalt vaadata.

,,Kallis, kas sa Faasid jälle ?"

,,Mul on kiire...ma ei kuule," hõikas Darlene köögist.

Mees hõikas. ,,Ma küsisin, kas sa Faasid!"

Seekord ei tulnud mingit vastust, mistõttu ta tõusis vastumeelselt vibrotoolist ja kõndis kööki. Darlene oli ikka põlvili, kuigi ta küüris juba pooleldi teist poolt, töötades hämmastava kiirusega.

,,Ära astu põrandale!" ütles naine kui ta ligines, ja vahetas mentaalset käiku. ,,See oli suurepärane päev, eks ju?..imeilus päev...nii õnnelik...nii kena."

,,Sa Faasid, jah?"

,,Jah," vastas naine jätmata vahele ühtegi takti oma üles-alla liigutustest. Üks üles, üks alla, üks üles, üks alla, liigu üle plaadi ja korda - üks üles, üks alla. Ta rusked juuksed hüplesid küürimise rütmis.

,,Need olid soodukaga...neil oli uus assortii pakk...see oli hea ost...ma võtsin viinamarja oma...homme proovin sidrunimaitselist...sa tead kui igav mul hakkab kui sa tööl oled." Ta sõnad jooksid kokku nagu vagunid rongiõnnetuses.

,,Ma tean kallis, aga sa oled järgmisel päeval nii tujukas," ütles Dave.

,,Tujukas?...Mis sa sellega mõtled?...Ma ei ole tujukas...ma olen õnnelik...nii õnnelik...Faas päevas hoiab depreka eemal...ma ei saa praegu rääkida...pean minema vannituppa...palju on teha."

,,Ma muretsen su pärast, kallis. Ma ei taha, et sa üle teeksid."

,,Mul on kõik hästi...kõik on hästi...nii õnnelik...lihtsalt lase ma koristan...lase mul koristada...kõik on suurepärane."

,,Hästi," vastas mees. Ta ei tahtnud olla liiga kriitiline ja päris kindlasti sai ta aru naise soovist Faasida. Ainuke asi, mida ta soovis, oli, et see võimaldaks Darlene'ile samasugust varjupaika nagu talle. Kuigi, vahel läks naise Faasimine kontrolli alt välja. Kunagi ei võinud teada, mida ta järgmiseks teeb. ,,Ära kauaks üles jää, kallis."

,,Jah...muidugi...ei saa praegu rääkida...ma olen hoos...ära põrandale astu."

Rahulolevalt naasis Dave vibrotooli ja jätkas oma Tõevisiooni seinaekraani imetlemist.

* * *

Järgmisel päeval kutsus Dave oma sõbra Winstoni külla, et oma tuttuue seinaekraaniga kelkida. Nad olid pikalt haaratud dokumentaalist Mosambiigi mageveeangerjate kohta, kes oma järeltulijaid sõid. Holograafiline oja voolas nende diivanist mööda, Winstoni jalge vahelt läbi ja, vastu kõiki ootusi, kööki. Libedad, mustad, ujuvad angerjad olid ühtaegu jõulised ja aplad.

Oli see nüüd tingitud dokumentaali teemast või lihtsalt sõbralikust uudishimust, tõstatas Winston lõpuks teema.

,,Kuidas Darlene hakkama saab?"

Dave oli salamisi lootnud, et Winston ei võta teemat üles. Samas mõistis ta, et see oli vältimatu, eriti kuna praeguseks oli möödas juba kuid. Winston oli olnud piisavalt taktitundeline, et varem midagi öelda. Aga ikkagi häiris Dave'i sellest rääkimine. No hea küll, mõtles ta, ma võin alati pärast Naerata Raiska võtta kui vaja.

,,Tal on kõik hästi - enamuse ajast.""

,,Aga sul?"

,,Elu läheb edasi," vastas Dave.

,,Tõsi ta on," nõustus Winston ja pööras oma tähelepanu tagasi seinaekraanile.

,,Emaangerjas hakkab taas otsima uut paarilist ja elu ringkäik algab otsast peale."

,,Su uus ekraan on täiesti imepärane. Ma pean omale ka sellise hankima."

,,Meie järgmises lõigus - täiusliku kaaslase kloonimine. Inimese parim sõber oskab nüüd teha palju rohkemat kui palli tuua."

,,Parim diil oli Teknolinnas. Sealt ma sain enda oma."

,,Kas väljavaade järgmisest deprekapäevast kisub tuju alla? Tahad oma ellu lisada natuke rohkem mõnu? Kui sul on raske oma probleemidega silmitsi seista, hoopis Faasi oma probleeme. Sa võid olla õnnelik, energiline, tuim, uimane, kurb, vihane, loid, rumal..."

,,Ma mõtlesin Pennyga sinna minna, et saaks ühe välja valida," ütles Winston. ,,Ma arvan, et sinu mudel on meie jaoks paraja suurusega."

,,Lihtsalt veendu, et sa saad projitseerimis-plussi kontrolli valikulise käsitsi ülekirjutamise," vastas Dave. ,,Mõned programmid ei tõlgendu hästi holograafilisse maatriksi. Sul võib tekkida soov see välja lülitada."

,,...kui sul on vaja Faasi nihet, võta uus Faas III. Sest Faas päevas hoiab depreka eemal."

,,Seda ma imestasingi, kuidas see töötab. Võib-olla ma ei oota Pennyt. Ma peaks täna sinna alla suumima ja ühe ära ostma."

,,Ma soovitan ikka naise ära oodata," soovitas Dave, ,,sa tead, et ta tahab-"

Esiuks avati ja löödi seejärel pauguga kinni, samal ajal kui Darlene pahuralt tuppa marssis.

,,See kuradi juuksur! Ma pole kunagi varem sellist viletsat tööd näinud."

,,Tere, kallis. Winston on siin."

,,Tsau, Darle-"

,,Vaata mu juukseid! Lihtsalt vaata!"

,,Näevad päris head välja, kallis."

,,Head? See on jõle. See on kohutav. Ma ei lähe enam kunagi sinna tagasi!" Ta hakkas sättima nipsasjakesi, mida ta hoidis laual ukse kõrval. ,,Kas sa oled neid asju näppinud? Sa tead, et mulle meeldib neid hoida kindlat moodi," ütles ta portselankujukesega mässates.

,,Ma ei ole su asju puutunud, kallis."

,,Ma ei lähe enam kunagi majast välja. Ma ei taha et mind sellisena nähakse. Mida sa ses suhtes ette võtad, David? Kas sa kavatsed seal lihtsalt istuda ja lasta neil minuga nii teha?"

,,Rahune maha, kallis. Ma ei tea, mida ma sellega ette võtan."

,,Sa ei tea. Sa ei tea mitte kunagi. Mis sust tolku on? Mis sust kasu on kui..." Darlene puhkes nutma ja jooksis toast välja.

,,Anna andeks, Winston," ütles Dave, ,,ta Faasib jälle."

,,Arusaadav. Kas ta Faasib tihti?"

,,Tundub, et kogu aeg sellest saati kui.."

,,Ta on palju läbi elanud," ütles Winston, üritades sõpra lohutada. ,,See on täiesti normaalne, et ta tahab Faasida. Kuidas sinuga lood on?"

,,Ma olen proovinud, aga see ei aita. Mul on kõik hästi - päriselt. Tead, vahest võtan Naerataraiska või joon tassi Rihmlõdvaks."

,,Ma olen lugenud, et Faasimisel on naistele palju kõvem mõju. Seotud kuidagi nende hormonaalsete kõikumistega. Üks õhtu Penny peaaegu Faasis mu hulluks. Ta ronis katusele ja hakkas kirema nagu juua täis kukk, nii et terve ilm kuulis. Mul võttis 20 mintsa, et ta sealt alla saada."

,,Päriselt? Nagu kukk? Ma arvasin, et see on Darlene'i rida."

* * *

Oli olnud pikk päev kontoris. Dave'il oli vaevalt mahti, et ekraani tagant lahkuda ja kiirelt midagi söögiks haarata. Nüüd oli tal lihtsalt hea meel kodus olla. Ta avas eesukse ja oli paugupealt rabatud toas valitsevast pimedusest. Darlene jättis tavaliselt tule põlema, isegi siis, kui ta välja läks.

,,Darlene? Kas sa oled kodus?"

Vastust ei tulnud. Dave pani lähima tule põlema, kõndis kööki ja võttis doosi Rihmlõdvaksit. Oli olnud eriti raske päev, ütles ta endale.

,,Darlene?"

Kinnisest magamistoast tuli mingi heli. See kõlas nagu väikese looma niutsumine. Ta avas magamistoa ukse. Magamistuppa langenud valgusvihus nägi mees Darlene nurgas kössitamas.

Ta oli üleni räsitud - ilma meigita, juuksed sassis, ikka veel hommikumantlis - ja ta nuttis vaikselt nagu kardaks, et keegi kuuleb teda.

Dave läks üle toa ja nägi, et naise pihku oli pigistatud kaisuloom. See väike karvane must-valge karu oli olnud tema lahutamatu kaaslane. Dave kummardus naise kohale, kuid hirmuilme ta näos sundis mehe tagasi tõmbuma. Pilk tuttavale näole lõpetas Darlene'i nutu, kuid ta tõmbus kaugemale pimedusse.

,,Kõik on hästi, kallis, see olen mina. Mina, Dave."

Mehe häälel tundus olevat rahustav mõju. Enne kui ta naiseni jõudis, hakkas too uuesti nutma.

,,No vaata ennast nüüd. Sa oled omadega täiesti sassis. Sa ju lubasid, et ei Faasi enne, kui ma koju jõuan, eks ju? Sa pead olema palju ettevaatlikum, kallis. Tule, ma aitan su püsti."

Nii pea kui ta naist puudutas, muutusid Darlene nuuksed hüsteeriliseks.

,,Hea küll, hea küll. Ma lähen toon sulle mõnusa joogi. Midagi, mis sind rahustaks."

Dave läks kööki ja valas klaasi mahla. Ta hakkas järjest rohkem Darlene Faasimise pärast muretsema. Dr. Bronski oli soovitanud Faasimist toime tulemiseks. Dave ei olnud nii kindel. Mitte nüüd - nüüd kui sellest oli saanud igapäevane rutiin. Ta oli kindel, et see ei saa naisele hea olla.

Ta võttis sisse veel ühe Rihmlõdvaksi ja tegi lahti paki Lõunauinakut ning segas selle Darlene mahla sisse. Võib-olla peaksid nad rääkima teise terapeudiga, võib-olla on naisel tarvis üht korralikku virtuaalset kruiisi, et eemale saada...siit. See oleks mehele ka hea. Pealegi, ta ei olnud juhtunu suhtes immuunne. Tal olid ka tunded. Mingi uus maastik oleks täpselt see, mida vaja, et asendada jätkuvalt neil peas aina korduvalt mängivat pilti.

Teine Rihmlõdvaks hakkas tööle kui ta mahla segas. Ta ei teadnud, miks ta nii murelik oli. Kõik saab korda. Kõik saab olema suurepärane.

Ta läks tagasi tuppa, jook käes, kuid leidis naise väikeses voodis muinasjutumotiividega teki all, kaisukaru tihedalt kaissu surutud. Mees ei saanud aru, kas ta magas või mitte, igatahes ta ei nutnud enam. Dave otsustas teda mitte häirida. Darlene´ga saab kõik korda. Nendega saab kõik korda.

* * *

Ettevaatlikult ja täpselt pani Darlene puhast pesu kokku - vasak nurk paremasse, saputa ja pane kokku. Maja oli vaikne ja Dave oli vaikuse eest tänulik. Mees kontrollis parasjagu Võrgust kuidas tema investeeringutel läheb. Need olid päris heas konditsioonis, juhul kui nad oleksid tahtnud seda kruiisi võtta.

,,Ma kavatsen täna Faasida," ütles Darlene, voltides järgmist vannilina.

,,Ma ei tea, kallis," vastas Dave. Ta pilk oli kinni majandusliku prognoosi detailses graafikus. ,,Ma arvan, et sa peaksid endale rohkem aega andma pärast seda, mis viimati juhtus."

,,Sellest on peaaegu nädal," ütles naine ja sorteeris käterätte nõuderättide hulgast välja. ,,Pealegi, see ei olnud ju üldsegi nii halb."

,,Sul on seda lihtne öelda, kallis. Sa ei pidanud endaga tegelema."

,,Kurat küll, Dave. Sinu jutust jääb mulje, nagu ma oleks mingi kohutav inimene."

,,Ei, sa ju tead, et ma ei mõelnud seda nii, kallis."

Darlene pani kapiukse kinni ja viis ülejäänud puhta pesu magamistuppa.

,,Lihtsalt ma olen...kas sa kuuled mind siit?" küsis Dave häält tõstes.

,,Jah, kallis."

,,Lihtsalt ma olen lugenud uusi uurimusi Faasimise kuhjuvatest mõjudest. Ma arvan, et sa peaksid olema kõvasti ettevaatlikum."

,,Idiootsus," ütles Darlene ja pistis pea ukse vahelt välja. ,,Üks nädal ütleb mingi uuring, et desinfitseerimisvahendid on su kopsudele kahjulikud, järgmisel ütleb uus, et see on ainuke viis Ebolat kodust eemal hoida." Ta kadus magamistuppa ja jätkas rääkimist. ,,Sul ei tasu selliseid rumalaid asju uskuda. Pealegi, nad ei müüks ju Faase Jumbomartis, kui need oleksid kahjulikud, eks ju?"

,,Ma arvan, et mitte, kallis." Dave vahetas ekraani, otsis välja arvuti ja kalkuleeris.

,,Meie investeeringutel läheb hästi, kas tead," ütles ta piisavalt kõvasti, et ta naine kuuleks. ,,Ma olen mõelnud, et võiks puhkuse võtta."

Dave ootas vastust, mida ei tulnud. Ta ei kuulnud mitte midagi, isegi naise ,,toimetamise hääli" mitte, mis olid ometi alati olemas. Tundus, et too on millegagi hõivatud. Üks mõnus, lõõgastav VR reis võis olla täpselt see mis naisel vaja - täpselt see, mis aitaks tal unustada.

,,Mis sa arvad, kallis? Kas sulle meeldiks minna Tahitile või hoopis Veneetsiasse?" Ikka veel mitte mingisugust vastust. ,,Mis sa arvad sellest uuest dungli-teemapargist Vietnamis? See tundub maru lahe."

,,Kas keegi ütles lahe?"

Darlene ilmus nähtavale, seljas õhuline punane negliee, mis kattis tema saledast kehast üsna vähe, ning nõjatus sensuaalselt uksepiidale. Dave tõstis pilgu ekraanilt ja nägi naise riietust - või õigemini nägi sellest läbi.

,,Kas sa kuulsid, mis ma puhkusest rääkisin?" küsis mees ja vahetas faili, uurides võimalikke investeeringuid. Darlene liugles võrgutavalt ümber tema, pani käe mehe rinnale ja libistas aeglaselt käe alla püksteni. ,,Darlene, mida põrgut sa teed? Kas sa Faasisid?"

,,Faas päevas hoiab depreka eemal," itsitas naine ja hakkas mehe kaela suudlema.

,,See kõditab," ütles Dave. Ta hääl kõlas kergelt ärritatult ning ta üritas naisest eemale vingerdada. Aga see oli üsna võimatu. Naine viskas juuksed üle pea ja kukkus mehele sülle.

,,Ma vajan sind, Dave," ütles ta, lämmatades meest suudlustega. ,,Ma tahan sind enda sisse. Ma armastan sind. Ma vajan sind. Me võime uuesti proovida. Me võime otsast peale hakata." Ta hõõrus oma jalgevahet käega ja jätkas mehe suudlemist. ,,Anna end mulle. Palun, David. Ma vajan seda. Meie vajame seda. Me võime teha uue-"

,,Ma olen hullult väsinud," ütles Dave ja üritas naist õrnalt eemale tõrjuda. ,,Äkki sa lähed ja võtad hoopis veidi Orgasmijätsi?"

,,Ma ei taha jäätist! Ma tahan sind!" Darlene kiskus pükstelt rihma, sikutas püksiluku lahti ja surus käe püksi. ,,Ma tahan sind kohe praegu," sosistas naine kähedalt.

,,Hea küll, olgu, las ma võtan enne tableti Hullultkivikõva. Sobib? Jou! Ma ütlesin, et oota nats..."

* * *

Ta oli Vietnamis peaaegu kindel, kuigi Darlene ei olnud puhkuse mõttest erilises vaimustuses. Mees aga oli rohkem kui kindel, et neil on vaja eemale minna, nautida koos uusi kogemusi.

Dave oli kindel, et räägib naise ära. Neil on kindlasti seal hullult lõbus ja nad jätavad mineviku selja taha. Värske algus - see oli täpselt see, mida arst oli käskinud.

Jalutuskäik trammilt oli päris pikk kõndimine, aga pärast pikka päeva laua taga istumist nautis Dave seda täiel rinnal. Ta oli just jõudnud majaesisele kõnniteele, kui kuulis toast raksatust. Ta kiirustas ust avama.

,,Dar-"

Ta ei jõudnud naise nimegi lõpuni välja hüüda, kui kodus valitsev kaos ta halvas.

Lauad kummuli keeratud, katted ribadeks tõmmatud, prügi ülepeakaela laiali loobitud, uhiuus seinaekraan puruks löödud - nagu oleks vihane keeristorm tuppa lahti lastud. Ta oli keeletu.

,,Darlene? Darlene, kus sa oled?"

,,See oli meie süü." Darlene jalutas rahulikult magamistoast välja, sarlakpunased plekid risti-rästi riietel. Tema silmis oli metslooma pilk - raevukas, sihikindel; tema käes ülemooduliselt suur kööginuga.

,,Ta oli kõigest kahene."

,,Mis sinuga lahti on? Mis juhtus? Kas sa Faasid?" Dave ei liigutanud. Ta oli ikka veel ümbritsevast tapatalgust hämmingus.

,,Sa tead, mis juhtus. Me mõlemad teame. Me ei jälginud teda. Ja nüüd on ta läinud."

,,Me ei teadnud, et ta oskab ust lahti teha. Lõpeta see enese süüdistamine."

,,Ma süüdistan meid mõlemaid!" karjus naine ja sööstis mehe poole. Dave oli liikumiseks liiga juhmistunud, keeldudes uskumast, kuni Darlene laia tera talle rinda torkas. ,,Me oleme mõlemad vastutavad! Mõlemad!" jätkas ta karjumist ja pussitamist.

Dave kukkus põrandale üha suurenevasse vereloiku. See oli tema veri. Raevust kurnatud Darlene varises ta kõrvale.

,,See oli meie süü," sosistas naine. ,,Kui me oleksime olnud tähelepanelikumad, muretsevamad, oleks Timothy veel elus."

Dave kobas oma jakitaskuid. Tal õnnestus telefon välja tõmmata, pakk Naerataraiska kukkus põrandale. Nägemine hakkas juba häguseks kiskuma, aga ta nägi sügavaid haavu Darlene randmetel. Naine lamas veidralt tema vastu toetatult, pea rinnale langenud, silmalaud kinni nagu maha jäetud ja nurka visatud nukul.

Dave lükkas sisse telefoni, tõmbas naha vahele paar mahakukkunud tabletti ja kutsus abi. Kõik saab korda, ütles ta endale. Kõik saab korda.

Järjejutt: Valge härrasmees. 6 (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

Algselt ilmus autorite Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana kirjutatud lugu järjejutuna Lääne maakonna ajalehes Lääne Elu. Ka Reaktor avaldab selle jutu järjejutuna, et pakkuda lugejatele sarnast lugemiselamust. Käesolevaga avaldame järjejutu viimase osa  Eelmine osa

*

Lendasin kui tuul ja suutsin jälitajad esimese hooga maha jätta. Jõudsin liftini, ent juba kaugelt oli näha, et ekraan, mis andis teada millisel korrusel tõstuk asetses, ei töötanud. Ilmselt oli Puuslik lifti välja lülitanud.

,,Kivi kuule, saad sa lifti tagasi tööle?"

Ei mingit vastust. Proovisin veel, ei midagi. On alles lugu, küllap oli Puuslik ta süsteemist välja puksinud. Vaat kus tõmbasime omale selle tolvaniga häda kaela. Ei tasu näppida kõike, mis ette satub. Proovisin ise liftile läbi võrgu ligi saada, kuid Puuslik, vana siga, oli tõesti osav ja blokkis mu pääsu võrku üldse ära. Tundsin, kuidas külm higi hakkas selga mööda alla nõrguma ja abitustundest tuli pissihäda peale. Rahu, ainult rahu! See ei ole muud, kui uus lukustatud uks, ütlesin endale, uus tulemüür. Mõtle! Ainus mõte, mis pähe tuli, oli et varsti saavad Puusliku androidid ja ümber ehitatud vangid mind kätte. Pidin leidma kuskilt peidupaiga! Hakkasin nii kiirelt, kui kohmakas tehisjalg, mis kord töötas, kord mitte, lubas, tagasi komberdama. Kahepoolne tugev uks, millest ma veidi aega tagasi sisenesin, ei liigatanudki. Näitasin ukse kõrval olevale andurile oma silmamustrit ja näpujälge - lõpuks toksisin isegi puutetundlikul paneelil sisse avamiskoodi, aga ei midagi. Raisk, Puuslik oli teinud puhta vuugi ja kõik sissepääsukoodid tühistanud. Kuradi-kurat! Hakkasin meeleheitlikult koridoris olevaid kõrvaluksi katsuma, Kõik olid lukus, välja arvatud üks, mis avanes väikesesse, meeter korda meeter kambrisse. Seal vedeles räpane ämber paari nässaka plastmassharjaga. Tahtsin ukse juba kinni lüüa, kui mu pilk langes seinas olevale jämedale ventilatsioonivõrele. See oli piisavalt suur, et inimene sisse mahuks. Sulgesin enda järel ukse ja asusin harju appi võttes võret lahti kangutama. Peale kahe harja murdmist meenus mulle tehnikute ruumist kaasa rabatud kruvikeeraja. Selle abiga läks vaid mõni hetk, kui pääsesin kitsasse ning jääkülmade plekkseintega tunnelisse, kus ulus külm tuul.

Esialgu polnud torus vigagi, siis aga ristus harjakapi liin ühe suurema põhitrassi kanaliga kus tormles lausa jääkülm õhk, mis tungis mu ainsaks kehakatteks oleva tehnikutunke alla ning muutis näo ja käed tundetuks. Luristasin nina, neelasin külma tatti ning äigasin käisega silma kippuvaid pisaraid. See veel puuduks kui ma nüüd selles torus kopsupõletiku saaks. Õnneks polnud roomamine väga pikk, ühel hetkel põrkasin peaga millegi vastu. Seda kiirelt kobades mõistsin, et tegemist oli konditsioneeri väljutusavaga. Pistsin käe koos kruvikeerajaga võre vahelt välja ja kobasin kinnitusi. Mu sõrmed olid aga nii tundetuks muutunud, et pillasin kruvika maha. Vist vingatasin üsna samamoodi, kui paks tehnik, kui paugu hella kohta sai. Pöörasin end vihaga ümber, toetasin jalad vastu konditsioneeri ning virutasin kõigest jõust. Peale kuut-seitset lööki kostis mürin, metalli krigin ning raske mütsatus, mis pani värisema kogu toru, kus asusin. Tehisjala jõud on ikka tehisjala jõud! Lootsin ainult, et see suur kolin kellegi tähelepanu ei ärata. Ehk mõtlevad, et Valge Daam kummitab? Kuigi hetk polnud õige, siis pidin oma mõtte peale siiski muigama. Ei mingit Valget Daami, kummitab hoopis Valge Härrasmees. Piilusin tunnelisuust ettevaatlikult välja ega näinud kedagi. Hiiglaslikus ruumis oli poolhämar, palju tumedaid risttahukaid, palju pisikesi tulesid ja kostis jubedat ventilatsiooni undamist. Täistabamus! Olin serveriruumis. Isegi võhik oleks selle kõigi nende tuhandete vilkuvate puna-rohe-kollaste tulede ning pikkade sammastena kõrguvate kapiridade järgi ära tundnud. Kukutasin end jalad ees põrandale. Konditsioneeri avaus polnud eriti kõrgel, aga mu elus jalg olid hiljutisest tagumisest valus ning hetke lihtsalt lebasin kägaras ning toppisin suhu kippuvaid vandesõnu tagasi. Miks ma üldse mõlema jalaga korraga tagusin? Hakkasin siin vist ajapikku lolliks jääma. Valust üle saanult, ei suutnud ma servereid vaadates siiski võidurõõmsat muiet tagasi hoida. Puuslik oli mul riistvara pidi peos, et susi teda sööks. Vat nüüd hakkab Valge Härrasmees alles tõeliselt kummitama!

*

Hiivasin end püsti, kobistasin serveripargini ja püüdsin poolpimedas süsteemist aru saada. Tuvastasin eri värvi, eri paigutuse ning kujuga tulekeste järgi eksimatult võrguseadmed, serverid ning andmelaod. Korraks tekkis mõte, et tõmbaks lihtsalt kõigilt aparaatidelt voolu küljest, kuid mõistsin, et minu probleemi see ei lahendaks. Nii lülituks kogu farm koos Puuslikuga tõepoolest välja, aga ukselukud jääksid endiselt suletuks. Need kuramuse lukud olid ju koostatud selliselt, et jääksid suletuks isegi elektrikatkestuste ning kogu andmevõrgu kokkukukkumise järel. Ei, ma pidin leidma viisi kuidas võrku pääseda ja lukud sealtkaudu avada. Serveritulede abil orienteerudes valisin välja ühe võrgukommutaatoritest, võtsin oma paljukannatanud jalast taas peene fiiberoptilise kaabli lahti ning ühendasin end selle abil seadmega.

Süsteem võttis mu koheselt omaks nagu kadunud venna. Proovisin logida minu ja Kivi poolt tekitatud kasutajakontodele, aga Puuslik oli need muidugi hoolikalt eemaldanud. Nüüd poleks olnud raske panna tööle mõned filterprogrammid, millega kommutaatoreis ringi tuhisevatest andmehulkadest paroole välja õngitseda. Ainult, et sellega oli väike probleem - leitud ajur oli häkkimiseks tarvilikust kraamist puhas nagu vastsündinu. Paari tunniga oleksin ma muidugi suutnud mingid ajutised programmid valmis kirjutada, aga seda aega lihtsalt ei olnud. Tundsin kuidas külm mööda sääri ülespoole roomas ja mu õlgu embas. Toppisin käed kaenla alla ja keksisin ühe koha peal, niipalju kui juhe lubas. Neetult külm oli, seadmete jahutus oli siin võimas. Kui ma jalamaid välja ei saa, siis peab mul hiljem ka allesjäänud jala külmakahjustuste tõttu ära opereerima ja kogu ülejäänud keha takkapihta. Püüdsin mõelda, kuid pidevast pingest, väsimusest ja külmast, hakkas aju mind alt vedama. Vahtisin päris mitu sekundit niisama tühja, enne kui ise arugi sain. Ei! Ärka Famagustas, ütlesin endale, kui tahad siit välja, siis mõtle! Mõtlesin, et tahaks välja küll. Välja! Just! Ma saan siit ju nüüd taas välismaailmaga ühendust. Lükkasin vestlusprogrammi tööle ja kõllasin Kivile. See, muidu nii vaoshoitud vennike, hõiskas nii, et lõi mul kõrva lukku.

"Mis paganat sul seal toimub?"

Eks mul oli ka hea meel tema häält kuulda. Kirjeldasin talle hambaid lõgistades paari sõnaga olukorda.

"Viska mulle kiirelt mõned skännerid ja vahevarad paroolide napsamiseks, enne kui see hull meid uuesti avastab ja välja peksab."

"OK, oota siis hetke, ma lasen enne põie kortsu..."

"Ei! Kurat, kannata ära! Ma olen sama hästi kui palja tagumikuga vangla seadmeruumis, külm hammastega kannikates kinni!"

"Noh kui nii kiire siis..." pomises Kivi ja hetk hiljem andis vaikne kõlin teada, et vajalikud programmid hakkasid minu poole liikuma. Viimaks ometi! Oodates hakkasin järjest enam värisema. Tunne oli, nagu oleks Siberisse sattunud, ainult igikelts puudus veel. Piilusin jalalt-jalale tammudes ringi. Riistvara oli ikka võimas, oleks mul kodus keldris sihuke värk. Luristasin ninaga. Kahjuks polnud mul hetkel kodugi. Siis jõudsid Kivi bitimurdjad kohale. Haarasin neist nagu päästerõngast. Kivi programmidega polnud Puusliku serveritesse pääsemine enam kuigi keerukas. Lollitasin kiirelt andmelüliti ära ja istusin mitme olulise infovoo vahele pealt kuulama. Nüüd läheb veidi aega ja peagi saan ma siit hullumajast minema! Kahjuks tundus aeg mööduvat liiga aeglaselt. Peagi tekkis mul tunne, et varbad kukuvad otsast. Seejärel kuulsin serveriruumi ust avanemas. Ajasin end võpatades sirgu ja tundsin, kuidas kuum laine üle selja käis. Ukselt paistvasse valgusevihku sigines võigas kogu. Rohkem õudusunenäost kui reaalsest elust pärinev jälkus. See oli Peeter, hullusti lõhki lõigatud ja taas kokku traageldatud. Tema kuklast ja kõhust turritasid välja peened terastorud, liigestesse olid lisatud veelgi mootoreid, südame juurest turritas välja ümar kapsel, silmad olid asendatud kaameratega ning raseeritud peast paistsid kohmakalt kinnitatud pistikud. Liha oli temasse väga vähe alles jäänud. Ma ütleksin, et mul tõmbus seest külmaks, kuid ma olin niigi liiga läbi külmunud, et see saaks tõsi olla. Ilmselgelt oli ta tulnud siia mind otsima.

*

Peetri võigas kuju seisis ukse peal. Tänasin taevast, et serveriruum oli tohutu suur ja arvukad kapiread varjasid mind ta pilgu eest. Vandusin, sest Kivi programmid tiksusid alles andmeid filtreerida ja olin seetõttu juhtmega ühele kohale aheldatud. Kui ma sikutan juhtme masinast, siis pean hakkama pärast uuesti paroole sõeluma. Kas mulle seda pärastit aga antakse? Samal hetkel, kui Peeter liikvele läks ja hakkas pimedas saalis tornide vahel ringi kooberdama, kostis mul kõrvus võidukas tinin: vajalikud võtmed ja paroolid olid olemas. Tõmbasin käisega üle tilkuva nina. Ühe silmaga Peetri liikumisi jälgides, logisin Puuslikku töös hoidvasse andmefarmi. Silmitsesin hetke digi-inimese teadvuse struktuuri, otsides virtuaalset ruuterit, mis pidi vahendama infovooge programmide, tajude ja närvivõrgustiku vahel. Leidsin, ja sinna, Puusliku südamesse, koostasin kiiruga paarirealise skripti. Tillukese programmikese, mis asus pommitama süsteemi suvaliste päringutega. Olin oma tegevusega nii hõivatud, et lasin Peetri korraks silmist. Järsku seisis ta mu ees! Põrkasin seljaga vastu serveriseina ja vajusin külmale põrandale. Sajad porditulukesed mu taga valgustasid inimkoletist oma kahkja valgusega. Tema kehvasti ühendatud liitekohtadest pressis välja verd ning mäda, väiksed pumbad üritasid vedelikukadu kompenseerida spetsiaalsetest balloonidest vere juurde uhamisega. Ühe silma ees jooksis mul endiselt aken Puusliku seisukorraga. Tehismõistuse ruuter üritas edutult mu skripti genereeritud mõttetut jama läbi seedida. Saamata sellega hakkama, hakkas ta hakkima. Peeter haaras oma manipulaatoritega minu järgi. Virutasin tehisjalaga ja tõrjusin ta käpa eemale. Veel korra! Samal ajal üritas Puusliku ülejäänud süsteem uut ruutimistarkvara käivitada. Need katsed lõppesid iga kord veateadetega ning ükshaaval seiskusid kõik digieluka komponendid. Peetergi jäi kõhklema. Hea meelega oleksin tõmmanud juhtme seinast ja jooksu pannud, kuid ma ei saanud. Ta oli mind nurka surunud. Seisime seal Peetriga vastakuti. Jälgisime mõlemad reaalis teineteist ja virtuaalis ülikeeruka programmi surmatõmblusi. Algoritmide ja programmide elutahet oli lausa füüsiliselt tunda. Tundsid, kuidas mul oodates kõrvus kohisema hakkas ja tehissüda jättis takte vahele. See oli ehmatav, mõtlesin hirmuga, et Puuslik on äkki vasturünnakule asunud ja mu südame tarkvarasse sisse murdnud, kuid ei. Kurjami viimased jääkinfost ummistunud programmid jooksid veateateid vilgutades kokku. Digitaal oli surnud. Jõllitasin Peetrit, oodates tema järgmist käiku, kuid seda ei tulnud. Olles hetke paigal kõikunud ja mind tühjal pilgul põrnitsenud, pöördus Peeter ümber ning taarus minema. Kõik need operatsioonid, rohud, rahustid ja tuimestid olid mehe mõistuse murdnud. Ilma Puusliku suunavate õpetussõnadeta oli ta kaotanud igasuguse arusaamise, kus ta asub ja mida tahab. Samal ajal, kui kergenduselaine minust üle käis, tundsin sellele õnnetule inimolevusele korraks kaasa, kuid vaid korraks. Eks ta sai, mis oli ära teeninud. Minul aga oli aeg lahkuda. Noppisin Puusliku elututest failidest välja turvasüsteemidele ligipääsuks vajalikud võtmed ning avasin kõik vangla uksed. Olin vaba, nagu kõige vabam eurooplane! Ka Kivi oli tagasi liinil.

,,Elus?"

,,Elus!"

,,Väga hea, Sirts juba ootabki sind Rannapromenaadil."

,,Olen teel."

Läbi kinnipidamisasutuse kõndides kohtasin veel mitmeid moonutatud inimkogusid, aga neilgi oli siht silme eest kadunud. Nagu unes sõitsin liftiga üles. Oli varajane kevadhommik. Õhk öökülmast karge ning üksikute põõsaste alla viimased sulamata lumeriismed. Ahmisin kopsudesse sõõmu värsket, vabaduse õhku ning astusin liftist välja. Kuskil tornis hakkas sireen üürgama ja minu taskus midagi piiksuma. Hüppasin lifti tagasi. Pistsin käe taskusse ja tõmbasin sealt välja väikse, kõrvulukustavalt piiksuva eseme. Võti! See oli too neetud vaheukse turvavõti! Nii turvaline, et kui see vanglast välja viia, siis käivitus alarm. Viskasin äraandja maha ja pistsin jooksu. Kuulsin, kuidas üleval tornides pöördusid elektriokiseadmed. ,,Kivi! Löö valveseadmed rivist välja," röögatasin ja andsin jalgadele valu. Sirts, siit ma tulen!

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 11/15 (J. J. Metsavana)

Intervjuu Raul Sulbiga (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Mutandid, maagid ja kummitused (J. J. Metsavana)

Eesti ulme tõlked võõrkeeltesse (Jüri Kallas)

Külas Zagrebi ulmikutel (Indrek Hargla)

Iga päev - seikluslik, mitmevärviline armastuslugu (Agur Tänav)

Raamatuarvustus: Tagasi minevikku (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Jututulbad (Leila Tael-Mikein)

Reaktori logo konkurss (Ove Hillep)

Ulmekirjanduse BAAS - kes kellega sobib? (Kristjan Ruumet)

Lauamängututvustus: Perdition´s Mouth (Ove Hillep)

Lauamänguloomingu võistlus - tulemused (Ove Hillep)

Arvutimänguarvustus: Fallout 4 (Jaagup Mahkra)

Estconi mälumäng 19. juulil 2014 (Taivo Rist, Rauno Pärnits)

Reaktori juubeliristsõna (Rauno Pärnits)

Uudiskirjandus 11/15

Ulmkonnakroonika 11/15

Isutekitaja: Kettmõõgaga mõõdetud maa (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

Jutt: Gurja ja kosmos (1695)

Tõlkejutt: Hull kuu (Stanley G. Weinbaum)

Tõlkejutt: Mälestuspäev (Simon Kewin)

Tõlkejutt: Kõik saab korda (Bruce Golden)

Järjejutt: Valge härrasmees. 6 (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)