Peatoimetaja: 11/16 (J. J. Metsavana)

November on paistnud silma oma kõikuvate ilmade, kuid samas väga stabiilse pealetuleva ulme poolest. Ehk Reaktor on tugevas vormis ning kaastöid on tulnud ohtralt. Raamatuarvustusi on suisa rekordiliselt palju, Kalver soovib õnne järjekordsele (ulme)filmide staarile ja Sulbi ning Andri arutlevad oma artiklites ulmeajakirjade ja Eesti ulme tõusude ja mõõnade üle. Jürka jätkab pikemalt varjusurmas olnud ulmeajakirjade sarja Poola ajakirjaga "Fantastyka" ja ei puudu ka tõlkelugu, mis seekord on vene fanzine «Attraction» toimetajalt. Originaaljuttude poolel avaldame järgmise lõigu Leila romaanist ning Henri Hundi jutu.

Head lugemist ja ärge unustage ka Fantaasia ning Ulmeühingu korraldatud jutuvõistlust. Ja kui jutuvõistlusel ei vea, on alati võimalus tulla oma jutuga pärast Reaktori juurde. Oleme valmis nõu andma ning toimetama, kui jutus potentsiaali leiame.

Kaanepildi autor Ene Kallas.

Tõusud ja mõõnad eesti ulmes (Andri Riid)

,,Eesti kirjandust on hästi nõme teha, mille pärast? On see, et võimalik tulemus on 5000, 10 000 müüdud raamatut. Inglise keeles on 50 miljonit. See on hästi üksik ala. Sul on neid kaasamõtlejaid tohutult vähe, aga sa pead seda tegema maailmatasemel, sest kõik su lugejad on kaks- või kolmkeelsed. Sa konkureerid maailma tippudega, aga ressurss, mida sa saad kasutada, on ühe hästi väikese rahva ressurss."

Kaur Kender

Ajaliin (märkimisväärsemad sündmused eesti ulmes)

- Matthias Johan Eisen ,,Tallinn aastal 2000" (1903) - väidetavalt esimene eesti ulmejutt

- ennesõjaaegne slipstream (Gailit, Tammsaare, Ristikivi, Viiding jne)

- Boris Kabur ,,Kosmose rannavetes" (1966)

- hulk lääne ja vene tõlkejutte ning üks algupärand ajakirjas Horisont 1967-1978

- pärastsõjaaegne slipstream (Rein Sepp, Beekmanid, Vetemaa, Teet Kallas, Kaplinski jne)

- tõlkeulmeantoloogia ,,Lilled Algernonile" (1976)

- Mirabilia sarjas ligi 20 köidet anriulmet, samuti ilmus ajuti midagi Loomingu

- Raamatukogus, hiljem sarjas Põnevik ja mujal

- Strugatskite jt vene ulmeautorite tõlked üle kogu nõukogude perioodi

- Henn-Kaarel Hellat ,,Naiste maailm" (kahes köites, 1976 ja 1978)

- Eiv Eloon ,,Kaksikliik" (kahes köites, 1981 ja 1988)

- Urmas Alas (debüüt Pioneeris 1985)

- Tiit Tarlap (debüüt Nooruses 1988)

- ajakiri Põhjanael (ümbernimetatud Pioneer) (1990-1995), mis avaldas tõlkeulmet ning Urmas Alase loomingut (siin debüteerisid nt Marek Simpson ja Kristjan Sander)

- Urmas Alase Täheaeg, 2 numbrit tõlkeulmet (1991 ja 1992)

- Mardus (1991-2004), ajakirja vormis (1991-1998) (Veiko Belialsi, Lew R. Bergi, Maniakkide Tänava jt debüüdid), antoloogia vormis (1999-2004)

- Varraku F-sari (1996), Elmatari poolt väljaantud teosed (1995-2003), kirjastus Skarabeus (alates 1998)

- ulmeauhinna Stalker asutamine (1998)

- webzine Algernon (esimene nr november 1998), kus debüteerisid Hargla, Orlau, Veskimees jt

- filtri kehtestamine aprillist 2000, uued lood septembrist

- jutuvaramu/jutulabor süsteem, september 2001

- jutulabori kinnipanek, september 2003

- kirjastus Fantaasia (alates 2000)

- Raul Sulbi toimetatud antoloogia Täheaeg (alates 2002)

- Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia jutuvõistlused (2004, 2011, 2014)

- webzine Reaktor (alates oktoober 2011)

Asjast endast (tõusudest ja mõõnadest)

Eesti ulme senise ajaloo võiks laias laastus jagada kolmeks perioodiks - kiviaeg, pronksiaeg ja rauaaeg. Eesti ulme kiviaja lõpu võib valida Kaburi romaani (1966), Hellati romaani (1978) või siis ka Alase debüüdi (1984) järgi. Milline neist valida, on puhtalt kokkuleppeline ning sõltub sellest, millele rõhk asetada. Ise valiksin ilmselt 70ndad, rõhutamaks nii asjaolu, et Hellati romaani on selgemate anriulme tunnustega kui talle eelnenud algupärandid, kui ka seda, et tol kümnendil muutus senisest kättesaadavamaks heatasemeline lääne ulme. Sõltumata sellest, milline lõputärmin eesti ulme kiviajale valida, on selle kontekstis raske rääkida tõusudest või mõõnadest, kuna piisavas koguses ulmeteoseid, mida vaatluse alla võtta, lihtsalt pole.

Eesti ulme pronksiaega (algab sellest momendist, mille me kiviaja lõputärminiks valisime) iseloomustab mõõdukalt tõusev trend, aga ,,leide" on jätkuvalt veel vähe, nii et sellest tõusvast trendist pole põhjust ülemäära innustuda.

Eesti ulme rauaaja algustärminiks valisin tinglikult Algernoni teise tegutsemisaasta (1999), kui olid juba debüteerinud Hargla ja mitmed teised praegugi täies loomehoos olevad autorid ja mingi nihe oli ära toimunud. Tegu polnud ainuüksi Algernoni kohvitassis toimuva tormiga, analoogilised muutused (uute autorite pealetulek ja areng) toimusid samal aastal ka Marduses. Samuti on selle perioodi kohta alates 1999. aastast võimalik juba kasutada analüüsiks Stalkeri statistikat, mis on (kui tõesti viimast korda ajalooainelist eufemismi kasutada) justkui Läti Henriku kroonika rauaaja kontekstis.

Kui võtta ette Stalkeri hääletusnimekirjad (1999-2015) ja lugeda kokku palju ühes või teises kategoorias nomineeritud teoseid oli, avaneb järgmine pilt:

Kõikidel aastatel pole hääletamisel eraldi eesti autori raamatu kategooriat olnud, kuna selleks ei ilmunud piisavalt palju vastavaid teoseid. Taolistel puhkudel otsisin need vähesed ilmunud üles raamatute ja kogumike üldnimekirjadest ja tekitasin kategooria joonise jaoks ise. Samuti muutus alates 2008. aastast eesti autori raamatu kategooria eesti romaani kategooriaks (nii et eesti autorite kogumikud läksid ühte patta kõigi muude kogumike või antoloogiatega). Et säilitada tulemuste võrreldavust, jätkasin siiski endise raamatu-metoodikaga ja tegin vajalikud ümberarvutused. Jutustused (rohelist värvi) on mõnel aastal (2005, 2009) olnud hääletuskategooriates samas leivas koos juttudega (sinist värvi).

Jooniselt on selgelt näha 90nendate lõpu kõrgem tase ja selle järgnenud langus, samuti uus tõus alates 2011. aastast. Seda, eeskätt juttude arvu kõikumist, on väga lihtne seletada sellega, et kaheksa aastat puudus sisuliselt madala avaldamislävega avaldamiskoht - 2003. aastal läks kinni Algeroni jutulabor ja alles 2011. aastast alates on algajatel võimalus saata oma jutte Reaktorisse.

Mõlemad tõusud kutsus esile võrguajakirja teke, aga teise tõusu puhul ja eriti selle jätkuva kestmise juures tõstaksin esile ka jutuvõistluste rolli, mis on toonud mängu päris mitu uut autorit, kes on ka edaspidi avaldanud uusi teoseid ega ole ära kadunud (jutuvõistlustel on alati ka neid inimesi, kes tulevad teisest anrist või eikusagilt, teevad ühe sutsaka ja rohkem ulmet ei kirjuta).

2000ndate aastate mõõna teiseks oluliseks faktoriks oli Mario Kivistiku ulmest taandumine. Mario andis välja Mardust, aga oli ka enamike 2000ndate alguses ilmunud oluliste eesti anriulmeautorite raamatute kirjastaja. Mario ärakukkumisest jäänud lünk oli tajutav pika aja vältel.

Samal ajal lõpetasid kirjutamise ka mitmed autorid. Näiteks Matt Barker, Karen Orlau, Andre Trinity. Marek Simpson kui autor läks sisuliselt hingusele koos Mardusega. Pikema puhkuse kirjutamisest võttis Maniakkide Tänav ning ka Veiko Belials ei avaldanud mitu aastat ulmet. Üllataval kombel olid kõik need inimesed oma 2003. aastal antud intervjuudes veel väge täis, lubades romaane ja loomepalangut. Aasta hiljem oli kõik lõppenud.

Eelnevaga samas taktis läks vähikäigule ka tõlkeulme avaldamine. Varraku F-sari likvideerus sisuliselt 2005. aastaks. Juba enne seda olid sulgunud Tänapäeva ja Elmatari ulmesarjad. Näib, et kirjastused jõudsid konsensusele, et ulme kirjastamine pole kasumlik projekt.

Täielik põhi vaadeldud perioodil saavutati aastatel 2006-2007, kui Algernonis ilmus paar juttu ja paar jutustust terve aasta jooksul. Stalkerikõlblike juttude põhimass tuli kogumikest, mida avaldasid ulmega lõdvalt seotud autorid Edvin Aedma ja Mikk Pärnits. 2008. aastal oli väike ,,surnud koera põrkeks" jäänud tõus, mis tulenes peamiselt sellest, et Juhan Voolaid andis välja 20 looga kogumiku, mida ilmselt aga enamus ulmefänne pole lugenudki. Alates 2008. aastast ilmub Stalkeri mõttes ulmeks kvalifitseeruvaid eesti autorite romaane oluliselt rohkem kui varem, aga suurem osa neist ei kuulu ulmekogukonna poolt tähelepanu pälvivate autorite hulka. Põhjusena sellele pakuksin, et raamatut tänapäeva Eestis on järjest lihtsam välja anda ning et ulmega flirtimine on millegipärast moes.

Kui me räägime teostest, mis jõuavad Stalkeri nimekirja, siis vaid osa neist on kirjutatud anriulme autorite poolt, olles ka anriulme. Stalkeri nimekirjades on alati olnud esindatud peavooluautorid, kes kirjutavad piiripealset ulmet ning uuemal ajal on süvenevaks trendiks teosed autoritelt, kes kirjutavad seda, mis pähe tuleb. Tulemust võiks nimetada arbitraarulmeks. Üks selline teos võitis 2015. aastal juba ka Stalkeri. Iseloomulik on, et piiripealset ja arbitraarulmet on vähe jutustuse vormis.

Stalkeri hääletustulemused sisaldavad informatsiooni ka hääletajate arvu kohta. Siin näeme me taas sedasama iseloomuliku kujuga kõverat, mis 2006. aastaks langeb tasemele, kus hääletajaid on alla kümne. See on peaaegu et müstiline, et mõõna kulmineerumise momendiks olid ulmest ära väsinud nii kirjanikud, väljaandjad kui ka lugejad - kogu kirjanduslik toitumisahel!

Kokkuvõtteks

Alguses viidatud tsitaat Kaur Kenderilt kehtib põhimõtteliselt ka eesti ulme kohta, ainult veelgi troostitumal kujul - nimetatud tulemusnumbreid tuleks ca kümme korda vähendada. See on see, millest kõik algab. Eesti ulme on habras taim, kus iga üksiku tegija juurdetulek või ärakukkumine võib olla suure mõjuga. Kui ärakukkujaid on samal perioodil rohkemal arvul, on vältimatuks tulemuseks mõõn. Seda kõike on paganama hea kirjutada hetkel, kus oleme tõusufaasis, aga tõenäoliselt tabab eesti ulmet varem või hiljem taas mõõn. Madala kandepinnaga valdkonnas on see stsenaariumisse sisse kirjutatud.

Kuigi madala avaldamislävega avaldamiskoht (sajandi alguses Algernon, praegu Reaktor) võib paljudele tunduda tarbetu (vähe lugemisväärset materjali, madal kirjanduslik tase, autorid ei arene edasi - igaüks on vast neid argumente kuulnud), on see siiski vajalik platvorm algajale autorile, kus on võimalik esmast tähelepanu äratada ning kus autoriga tehakse ka mingit toimetamistööd. Reaktori strateegiliseks veaks on aga olnud see, et ta ei julgusta lugejaid kohapeal kommentaari vormis arvamust avaldama, vaid suunab nad BAASi. BAAS pole aga 2006.-2007. aastate mõõnast senini välja tulnud, ilmselt ei tulegi. Algernoni autorid said seetõttu omal ajal palju rohkem tagasisidet lugejatelt kui praegused Reaktori autorid.

Samavõrd oluline kui webzine'i olemasolu, on paberil ilmuva jätkuväljaande olemasolu, kuhu esimese etapi läbinud autoritel on edasi püüelda. Selle koha pealt on läinud ülihästi, et Marduse asemele astus Täheaeg. Samal ajal ei päästnud paljas Täheaja olemasolu meid ära mõõnast, sest tekste, mis oleks 2000ndate keskpaiku seal võinud avaldamist leida, oli väga vähe.

Raamatu väljaandmine lihtsam kui kunagi varem. See on ühtaegu nii hea kui halb. Kellelgi ei jää midagi avaldamisvõimaluste puudumise taha, samas ilmub ka sellist kirjanduslikku materjali, mis tegelikult võiks jääda avaldamata.

Autorid tulevad ja lähevad, mõned neist, kel eeldusi ja tahtmist ja avaldamisvõimalusi, jäävad meiega ka pikemaks ajaks. Hoopis murelikumaks teeb mind aga praegusel momendil hoopis ulmet lugevate inimeste arvu vähenemine (selline mulje vägisi tekib) ja sellega sünkroonne lugejatelt tuleva tagasiside vähenemine.

Ideaalne ulmeajakiri (Jüri Kallas)

Pärast enam kui pikka pausi jätkub ulmeperioodika sari...

Käesolevas loos tuleb juttu ajakirjast, mis oli vast kõige enam süüdi selles, et ma neist ulmeajakirjadest siin üldse kirjutama hakkasin. Isegi kahekordselt on see ajakiri süüdi. Esiteks, et kord taas Facebookis midagi jagades, kerkis selle ajakirja nimi üles ja ma pidin seletama, et mis ja kuidas ning siis ma mõtlesingi, et küll oleks hea, kui ma taolisi asju iga kord seletama ei peaks. Ja teiseks, et ma pean antud väljaannet ideaalse ulmeajakirja kehastuseks! Jutt siis poolakate ajakirjast "Fantastyka", mis tänapäeval kannab küll nime "Nowa Fantastyka".

Käesolev kirjatükk erineb mõneti eelnevatest. Kasvõi seetõttu, et ma ei ole siin kirja pannud iga teksti, mis on eesti keeles ilmunud ja mis on ka selles ajakirjas olnud - osaliselt seetõttu, et nimekiri tuleks väga pikk; osaliselt seetõttu, et poola ulme on siinmail praktiliselt tundmatu ja see nimekiri tuleks vaid tõlkelugudest. Eesti lugeja teab poola ulmest vaid Stanisław Lemi ja Andrzej Sapkowski nime. Lemi (ilukirjanduslikke) tekste pole ajakiri avaldanud, sest kui see ilmuma hakkas, siis elas Lem emigratsioonis ning oli ka Poola ulme-elust eemal ning aktiivsemast kirjutamisest tagasi tõmbunud. Sapkowski aga debüteeris selles ajakirjas ja avaldas seal ka suure portsu Geralti-jutte. Kõik ülejäänud Poola autorid oleks aga eesti lugeja jaoks vaid lihtsalt nimed. Taolisest eripärast tingituna, on käesoleva kirjatükk pisut rohkem ka poola ulmest üldiselt, et mitte ainult ajakirjast.

Kuukiri "Fantastyka" hakkas ilmuma 1982. aasta sügisel. Esimesel aastal olid ajakirjad nummerdatud ja ilmus vaid kolm numbrit... et laias laastus siis oktoober, november ja detsember. Meenutaks ka seda, et pea aasta oli Poolas kehtinud sõjaseisukord. Ma ei oska öelda, kas ulmeajakirja ilmumahakkamine oli mingi katse rahustada mässulist noorust, või oli see lihtsalt pika organiseerimise ja asjaolude kokkulangemise tulemus. Ma ei hakka siin kordama teesi, kuidas raske elu ulme õitsengule mõjub. Küll aga mainiks, et omal ajal oli elu aeglasem ning 1982. aastal ilmuma hakkamise taga võis olla vähemalt viie aasta töö. Noh, et paberifond, raha jne. Trükiarv oli ju 100 000.

Suurt eeltööd näitab ka tõsiasi, et esimeses numbris sai suuresti paika ajakirja ülesehitus, rubriigid ja nende sisu. Suuresti on see kõik püsinud muutumatuna tänaseni, et milleks muuta head/töötavat asja. Jah, rubriikide proportsioonid ja kujundus on aja jooksul liikunud ühes suunas ja siis teistpidi tagasi... noh, et klantsi rohkem ja sisu vähem ja siis jälle rõhku sisule...

Ajakirja "Fantastyka" number oli reeglina selline: paar-kolm tõlkejuttu, teist samapalju poola jutte, ajakirja keskel pikem lühiromaan või suisa romaan järjelooks, teadusteemalised tekstid, kirjanduskriitika ja -ülevaated, koomiks ja uudised. Esimeses numbris hakkas järjeloona ilmuma vendade Strugatskite romaan "Põrnikas sipelgapesas", teises numbris ilmus Isaac Asimovi esimene Asumi-jutt. Poola jutud jagunesid laias laastus kaheks: juba pisut tuntud autorite fänn-pressis ilmunud tekstide taastrükid ja päris algajate esmatrükid. Sealjuures olid noorautorite esmatrükid reeglina sõgedad, ülevõlli ja enamjaolt süeeta uus ja uuem laine. Nimekamate autorite tekstid olid kas tavalisem ulme, või sel hetkel Poolas ülipopulaarne sotsioloogiline ulme.

Järgmisel, 1983. aastal hakati ajakirjanumbreid tähistama ka kuude nimetustega ning järjejuttudena ilmusid nii Kir Bulõtovi lühiromaan "Mäekuru", kui ka Alfred Besteri romaan "Tiiger! Tiiger!", rääkimata Robert Sheckley jutust "Tont nr 5". Lisaks veel teisigi eesti lugejale tuntud ja tundmatuid anglo-ameerika ja vene ulme tipptekste, aga samuti tõlkeid bulgaaria, tehhi, hispaania, prantsuse ja serbia keelest. Kui veel lisada muu maailma ulme-elu operatiivne kajastamine ja kõikvõimalikud konkursid ja edetabelid, siis on selge, et napi aastaga sai ajakirjast "Fantastyka" Poola ulme-elu keskpunkt.

1983. aasta jaanuarinumber on oluline aga seetõttu, et seal debüteeris Marek Baraniecki, esimene oluline debütant ajakirjas ja ühtlasi esimene poola autor, kes sealt tuule tiibadesse sai. Selsamal 1983. aastal sai ümber ka ajakirja esimene jutuvõistlus ning see tõi samuti portsu uusi autoreid poola ulmesse. Kahjuks on nende jutuvõistlustega ikka nii, et suure lärmi ja käraga tulevad uued nimed ja sinna see suuresti ka jääb. "Fantastyka" esimene jutuvõistlus andis aga vähemasti ühe nime, kelle edasise loomingu kaalukuses ei saa küll mingit kahtlust olla - sünkmorn Feliks W. Kres.

Ajakirja toimetus tegi ka n-ö teemanumbreid fantasy, õuduse, vanema ulme ja filmikunsti asjus. Aeg-ajalt ilmus suurem ports poola autorite nn lühi-lühijutte, ehk teisisõnu laaste, millest mõni vaid paari lause pikkune oli. Ilmus poola autorite leksikon, kus tähestiku järjekorras võeti läbi kõik vähegi poola keeles ulmet kirjutanud autorid, kelle kohta oli lühike elulugu, ülevaade autori ulmeloomingust ja mõnikord ka tekstinäidis. "Fantastyka" tegi iga aasta lõpus ka põhjaliku lugejaküsitluse, kus paluti hinnata kõiki rubriike ja seal ilmunut. Juba mainitud konkursid kindlustasid ajakirjale kohalike autorite uue ja huvitava materjali pideva voo ning tõid rambivalgusesse ka poola ulme n-ö uue põlvkonna, sh Andrzej Sapkowski, kes debüteeris 1986. a detsembrinumbris jutuga "Nõidur".

Üldiselt läksid asjad vaid ülesmäge, sest 1987. aastal hakati välja andma kaht kvartalilisa: lastele "Mała Fantastyka" ja piltlugude fännidele "Komiks - Fantastyka". Mõlema eluiga jäi siiski üsna lühikeseks, sest sotsialism sai otsa, majandus läks vabalangusesse, hinnad tõusid astronoomiliseks ning nii ilmusidki 1990. aastal mõlema lisaväljaande viimased numbrid.

1990. aasta jäi ka viimaseks ajakirjale "Fantastyka", sest riigikirjastused lõpetasid tegevuse või lihtsalt erastati/ärastati ning nii läks ka ajakirja väljaandva kirjastusega. Toimetus siiski meelt ei hetnud, leiti uus kirjastaja, toimetus korraldas end pisut ümber ja ajakiri sai nimeks "Nowa Fantastyka". Aasta esimene pool oli siis lihtsalt "Fantastyka" ja teine pool juba "Nowa Fantastyka". Selsamal 1990. aastal ilmus ajakirjas ka üks ülioluline debüüt - 15-aastane Jacek Dukaj avaldas oma esimese jutu. Tänapäeval on Dukaj üks olulisemaid poola ulmekirjanikke, kui mitte see kõige olulisem.

Uued ajad ja muutused tõid aga ka murepilvi, sest seni uhkes üksinduses tegutsenud ajakirjale ilmusid kõvad konkurendid. Selsamal 1990. aastal hakkas ilmuma "Fenix", mille panid püsti noored ja vihased mehed, kes olid debüteerinud 1980ndate alguses ja kes kõik olid tugeva fändomi taustaga. On väidetud, et uue ajakirja üheks tekkepõhjuseks oli "Fantastyka" toimetajate mõningane kitsarinnalisus, mis ei lubanud avaldada teatavat tüüpi modernsemat ja radikaalsemat ulmet. Eelkõige on viidatud poliitulmele, mis tuli sotsialismiaegse sotsioloogilise ulme asemele, aga on viidatud ka värvikale vägivallale ulmes ja küberpungile. On nimetaud ka konkreetseid teoseid, kuna ma ise pole seal ja sel ajal elanud ning asjaosalised ise ka salgavad, siis ei hakka ma konkreetsemaks minema. Selsamal 1990. aastal ilmus ka Wojtek Sedeńko sariantoloogia "Wizje alternatywne" esimene köide, mis näitas, et ajad on muutunud ja ajakirjadel pole enam uue ja huvitava poola ulme avaldamise monopoli.

Kuigi 1992. aastal hakkas kirjastus superNOWA avaldama ja hoolega reklaamima Andrzej Sapkowskit, polnud teistel Poola autoritel raamatute avaldamise perspektiivid kuigi roosilised. Jah, aeg-ajalt mõni köide siiski ilmus, aga 90ndate esimene pool oli poola algupärases ulmes siiski eelkõige ajakirjade ja antoloogiate pärusmaa. Kui tulla tagasi ajakirja "Nowa Fantastyka" juurde, siis näiteks 1995. aastal avaldasid nad esimese poola autori järjejutu - juuni- ja juulinumbris ilmus Jacek Dukaj lühiromaan "Irrehaare". Ning see ei jäänud ainukeseks... kuniks järjejutte ajakirjas ilmus.

Viljakamad autorid avaldasid omi tekste muidugi igal pool, aga kui lähemalt vaadata, siis mõned autorid võõrdusid ajakirjast "Nowa Fantastyka", või võõrutas nad toimetus ise. Näiteks Jacek Piekara, kes debüteeris ajakirjas 1983. aastal, aga edaspidi avaldas end pigem mujal. Võib-olla oli põhjuseks Piekara looming, kui selline... võib-olla hoopis see, et mees oli vahepeal ühe mänguajakirja toimetaja ning pidi siis selle ilukirjandusliku osa arvukate pseudonüümide all omaenda loominguga täitma ja mujale enam ei jätkunud. Või siis ülipopulaarne Andrzej Pilipiuk, kes avaldas 2003. aasta jaanuaris küll ajakirjas "Nowa Fantastyka" poola ulme esimese aurupunkloo, aga kelle kõige populaarsem tegelane, joodikeksortsist, pole selle ajakirja veergudele kunagi pääsenud. Vastupidise näitena võib aga tuua Jacek Dukaj, kes loometee alguses avaldas mitmes ajakirjas, aga üsna pea jäi ainult "Nowa Fantastyka" autoriks.

Sajandivahetusel hakkas pead tõstma tendents, mida ma eespoolgi põgusalt mainisin - ajakirjas hakkas järjest rohkem ruumi võtma kõikvõimalik pildiline ja klantsmaterjal. Ei, kunsti on ajakirjas kogu aeg avaldatud, aga nüüd läks üha suurem pind filmide, telesarjade, mängude jne alla. Eks osalt ole see mõistetav, sest sealt saab reklaamirahasid. Samas tähendas see kirjanduse osa kokkukuivamist, nii juttude arvult, kui ka illustratsioonide hulgalt. Jacek Dukaj on ühes ülevaates isegi maininud, et oli oht, et kirjandus visatakse üldse ajakirjast välja, aga õnneks terve mõistus siiski võitis.

Sandivahetusel olid "Nowa Fantastyka" rahaasjad siiski vist enam kui head, sest 2003. aastal hakkas ilmuma kvartalikiri "Fantastyka - wydanie specjalne". Tegu on tänaseni ilmuva proosaajakirjaga, kus igas numbris täispikk romaan, või lühiromaan ja paar-kolm juttu ning ei mingeid muid materjale. Aasta hiljem lisandus ka teine kvartalikiri, kriitika- ja teooriaajakiri "Czas Fantastyki". 2001. aastal lõpetas ilmumise ka suurim konkurent "Fenix". 2002. aastal hakkas ilmuma küll ajakiri "Science Fiction" ning kuigi selle ajakirja tipptekstid konkureerisid edukalt kõikvõimalikele auhindadele, siis keskmine tase oli neil kõvasti nõrgem, kui ajakirjadel "Fenix" ja "Nowa Fantastyka".

Võikski lõpetuseks öelda, et kuigi ajakirjadel "Fantastyka" ja "Nowa Fantastyka" on olnud paremaid ja halvemaid aegu, aga läbimõeldud sisumudel ja enam kui kolmekümne aastaga kasvatatud fännibaas lubab ajakirja toimetusel end üsna kindlalt tunda. See peaks ikka tõsine majanduslik või loominguline katastroof olema, mis antud ajakirja ilmumise lõpetaks. Ja ega ei saa öelda, et toimetus vaid nostalgia ning kindlate ja läbiproovitud lahenduste seljas sõidaks. Näiteks ilmus läbi kogu 2015. aasta igas numbris üks poola autori jutt, mis mängis eelkõige uudse ja vinge idee peal. Toimetus pani neile juttudele suisa eritempli peale ja seletas, et kuigi ulme on kirjandus, on idee oluline jne.

Käesoleva aasta detsembrinumber on järjekorras 411-s ning ajakirja tähtsus Poola ulmes on ülisuur. Ma ei hakka siin rääkima sellest, kuipalju olulist algupärast ulmet nad on avaldanud. Mainiks vaid, et ajakirjas ilmunud juttudest ja lühiromaanidest on kokku pandud paar-kolm ülikõva antoloogiat, aga neid võiks teha ka paar-kolmkümmend. Ka võib rääkida ja kirjutada, kuidas ajakiri on teinud ulmealast selgitustööd, kasvatanud lugejat ja mõtestanud ulmet ka teoreetiliselt. Või siis rääkida sellest, kuidas ajakiri on Poola lugejale tutvustanud uusi nimesid laiast maailmast. Selle viimase kohta ütles kunagi üks kriitik mürgiselt, et 90ndate alguse tõlkeulmeraamatute kirjastajad oleks pidanud kõik oma tuludest mingi protsendi ajakirjale andma... et turu ettevalmistamise eest, või nii...

Paberajakirjade hääbumisest ehk ,,lugeja võidab!" (Raul Sulbi)

Nüüd siis lähevad ka kaks viimast suurt paberulmeajakirjade maailma saurust Asimov's Science Fiction ja Analog Science Fiction and Fact igakuiselt rütmilt üle 6-le numbrile aastas. Eks võib vaielda, et juba praegu oldi 10-numbri rütmis, aga 2 neist olid siiski topeltnumbrid. Üpris idiootne ja totakas on, et seejuures peetakse vajalikuks välja tulla täiesti demagoogilise ja priitpulleritsuliku jamaga stiilis «lugeja võidab!», mida Eestis hakati tarvitama 1990ndatel, kui mitmest ajalehest sai üks (aga «kvaliteetsem»), kui ajalehes hakkas ilmuma vähem teksti, aga suuremad pildid jne.

Asimov'si toimetaja Sheila Williams on pidanud vajalikuks välja tulla sellise konstruktsiooniga, et kui ajakirja senised topeltnumbrid olid 192 lk, siis nüüd uued 6X aastas ilmuvad on 208 lk-lised. Mainimata jäetakse, et varasemad, nende kõrval ilmunud tavanumbrid olid 112 lk paksud, ehk et aastakäigu mõttes tabab lugejat/tellijat ikka kaotus mahus.

Kolmas suur, Fantasy & Science Fiction läks kuukirja formaadilt üle 6-le numbrile aastas juba 2009 ning tegelik kaotus lehekülgede arvus toimus ka siis, sest kui varem ilmus kümme 160 lk-list numbrit ja üks 244 lk-line topeltnumber, siis edasi ilmus kuus 260 lk-list numbrit.

Eks see muutus on olnud paratamatu ja tingitud suuresti levitamisprobleemidest ja kui sul on ajakirjanumbrit problemaatiline levitada, siis poole vähemat hulka numbreid on poole vähem problemaatiline levitada. Tavaliselt hakkab ajakiri topeltnumbreid tegema, kui tal läheb majanduslikult suht sitasti (vt Põhjanael 1990ndate esimesel poolel). Radikaalse formaadimuutuse põhjustavad enamasti leviprobleemid (vt Marduse muutumine ajakirjast antoloogiasarjaks 1998/99) ning mitte kõik ei ela seda formaadimuutust üle (sama näide). Aga kurb on ta ikka, ehk ühel hetkel muutus see topeltnumbrite poliitika selliseks, et aastas ilmus 10 füüsilist numbrit, millest 2 olid n-ö. topeltnumbrid (kuigi mahult kahte tavalist kokku ei andnud). Veel 1990ndate alul tähendas see Asimov'si ja Analogi puhul seda, et ilmus 13 füüsilist numbrit (lisaks tavakuudele veel detsembris teine number), millest kaks olid peaaegu topeltmahus, ehk siis mahu mõttes ilmus aastas ligi 15 numbrit.

Vaid erinevates e-formaatides ilmuvaid ajakirju ei saa kolme suure paberajakirjaga hästi võrrelda. Esiteks on ka neid kolme suurt võimalik soetada erinevates e-formaatides, ehk et nad löövad tollelgi turul kaasa. Teiseks on suuremad ja olulisemad eri formaatides e-ajakirjad (Clarkesworld, Lightspeed, Tor.com jt) ammu tõusnud nende kolme paberajakirjaga võrdsele tasemele materjali kvaliteedi ja ilmunud lugudele saavutatud auhinnanominatsioonide hulga mõttes. Nii et selles valguses ongi tegu hääbuvate saurustega ja minu mure pole kuidagi isiklik (kuna nende paberversioonide tellija ma pole), vaid selline üldnostalgiline nukrus nende tohutu panuse pärast ulmelise lühiproosa arengusse. Praegusel ajal leian ma neist paberajakirjadest märksa vähem mind huvitavaid ja tuttavaid autorinimesid, keda tahaks lugeda, kui mainitud e-ajakirjadest.

Ajakirjade, mis ei müü pabernumbreid, kasum tuleb ikka ainult reklaamist, ega USAs miskit Kulkat pole. Inglismaal vist Arts Council, mis 1980ndatel ja 1990ndatel Interzone'i toetas, ikka tegutseb, aga kui too Kunstide Nõukogu IZi toetamise millalgi lõpetas, rippus ka ajakirja ilmumine korraks juuksekarva otsas. Tiraaid polnud muidugi võrreldavad, brittide Interzone'il vist 3000 kandis läbi kogu ilmumisaja, ameerika suurtel ikka 30 aasta eest (kui Interzone alustas) veel pealt 100 000, aga ränga kukkumise järel tänaseks umbes 10 000 kandis.

Ja paradoksina: vanasti oli Hugo ja Nebula puhul reegel, et 10 000 allapoole kukkunud väljaanne polnud enam professionaalne ulmeajakiri (prozine), vaid semiprozine või fanzine ja neis väiksemates ilmunud lood ei läinud arvesse professionaalse avaldamisena ja ei saanud mainitud auhindadele kandideerida. Need reeglid on nüüdseks seoses e-kirjastamise tulekuga muidugi ära muudetud.

Paberajakirjade hääbumisest on samas muidugi kahju.

Sic transit gloria mundi...

Palju õnne, Jamie Lee Curtis (Kalver Tamm)

Siiani on sellesinatses rubriigis õnnitletud sünnipäevalaste valik olnud masendavalt ühekülgne - ainult mehed. Süüdistan selles pahatahtlike meeslavastajaid, kes oma pahaaimamatul naiskangelasel kõige ebasobivamal ajal kingakontsa murda lasevad. Võrreldes Freddy Kruegeri, Jason Vorheesi või ka isegi selle punases särgis Star Treki mehega on naisterahval õudusfilmis ellujäämise tõenäosus ääretult madal. Seda toredam on mul õnnitleda 22. novembrikuu päeval sündinud ja mitme õudusfilmi edukat üleelajat ,,scream queen" Jamie Lee Curtist.

Janet ,,Psycho duistseeni ohver" Leigh ja Tony ,,näen naisteriietes halb välja" Curtise tütar teenis oma filmidebüüdi ausalt prooviesinemistel käies välja. Nii ta vähemalt oma intervjuudes väidab ja kuna ta suudab neis jätta äärmiselt kena inimese mulje, siis ei ole põhjust selles faktis ka kahelda, eriti kui seda toetab tema hilisemas karjääris piisavalt tõendamist leidnud näitlejanne. Küll absoluutselt anriväline, aga minu arvates täiesti suurepärane ,,A Fish Called Wanda" näituseks (BAFTA ja Kuldgloobus erinevate rollide eest on ka vast kuskil paberiraskustena kasutust leidnud).

Nii et mina usun, et legendaarne John Carpenter valis kullaprooviga ,,Halloweeni" (1978) prooviesinemistel käinud neiudest Jamie Lee saatanliku Michael Myersi vastaseks välja mitte ainult tema kuulsate vanemate või kena välimuse pärast. Lisaks neile väiksematele boonustele oskas Jamie Lee suurema boonusena kehastada oma tegelast Laurie Strode selliselt, et vaatajana oleks mul olnud kahju, kui tema kingakonts ebasobival hetkel murdunud ja filmidebüüt Michaeli noa otsas lõppenud oleks. Läks aga hästi ja Jamie Lee kehastatud Lauriel ja Michaelil õnnestus oma tutvust veel mitmel korral uuendada, ühe korra suhteliselt kehvas järjes ,,Halloween II" (1981) ja kolmandat korda kakskümmend aastat hiljem meeldivalt tugevas ,,Halloween H20" (1998) (filmisarjaga vahepeal toimunust ma pigem ei räägiks, eeskätt sel põhjusel, et mul ei olnud mingit masohhistliku huvi neid filme vaadata).

Ilmselt jäi ka lavastaja Carpenter rahule ja valis Jamie Lee üheks osaliseks ka 80. aasta filmi ,,The Fog". Küllalt mõjuval põhjusel pahased vaimud, kes udu varjus omi kurje tegusid korda saatsid, peale karjumise Jamie Leele väga muud väljakutset ei pakkunud. Lähtudes aga sellest, et tal õnnestus nende küüsist elusalt välja tulla - edukas rollisooritus.

,,Scream Queeni" karjääris oligi 1980 Jamie Leele kõige viljakam. Lisaks ,,The Fogile" ka ,,Prom Night" kus õnnetul kombel surma saanud tüdruku eest saabub keskkooli lõpupeole maskis tundmatu kätte maksma ja ,,Terror Train", kus õnnetul kombel peaaegu surma saanud poisi eest saabub kolledinoorte liikuvas rongis toimuvale peole kostümeeritud tundmatu kätte maksma. Jamie Lee elab nad mõlemad üle ja võib isegi öelda, et on natuke vastutav nende vägivaldse otsa eest.

Kui staarintervjueerija Mick Garris Jamie Leelt pärast ,,Prom Night" filmimist uuris, et kuidas ta üldse sellist tüüpi filmidesse (loe: verised slasherid, kuhu ühel korralikul naisterahval asja ei tohiks olla) mängima sattus, vastas Jamie Lee, et need oli rollid, kus sai korraga olla nii haavatav kui ka tugev. Et poed küll kergelt rebitud kleidis kappi peitu, aga võtad siis kätte ja kütad noakangelasele mingi kõva asjaga vastu pead. Aga õudusfilme ta ise ei vaata ja erilist huvigi nende vastu ei tunne. Liiga hirmsad tema maitse jaoks.

Ja põhimõtteliselt ongi kõik. Väga mööndustega, eeskätt seetõttu, et tegemist on hea filmiga, võib ehk mainida 1981. aasta filmi ,,Roadgames" kus ka sarimõrvar tegutseb ja Jamie Lee elu ohus on, aga õudusanrile sai selle küllalt lühikese nimekirjaga joon alla.

Või kas sai (klassikaliste slasherite lõppude vaimus)? 2015. aastal linastus väga selgelt ,,American Horror Story" kolmanda hooaja ,,Coven" maiguga õuduskomöödiaseriaal ,,Scream Queens", kus Jamie Lee kehastab parasjagu palju ,,Halloween H20"-s askeldanud Lauriega sarnanevat rektorit. Täiesti vabalt soovitatav/seeditav meelelahutus.

Filmimaailmas küllalt erandlik näitlejanna, kes on oma karjääri alustanud õudusfilmides, liikunud küll edasi muudesse anritesse, kus stsenaariumile ehk törts rohkem rõhku on pandud, aga ei häbene tehtud. Sest polegi põhjust, häälepaelad ju kandsid. Palju õnne sünnipäevaks, Jamie Lee Curtis!

Raamatuarvustus: Mairi Laurik ,,Mina olen Surm" (Leila Tael-Mikein)

Mairi Lauriku raamatu ,,Mina olen Surm" käsikiri sai Eesti Lastekirjanduse Keskuse ja kirjastuse Tänapäev korraldatud 2016. aasta noorteromaani konkursil esimese koha. Tegelikult kõlbab teost lugeda ka täiskasvanul, sest tekst on hästi kirjutatud ning tüüpilisele noortekale omaseid häirivaid aspekte leidub selles raamatus väga vähe.

Romaani peategelane Roomet pole sugugi tavaline keskkooli õpilane. Ta on nii erinev, et pidi eakaaslaste kiusamise pärast vahetama kooli ja elukohta. Roomet näeb inimeste elusid ja seda, kuna need lõpevad. Ta on Surm.

Esimene seos, mis mul raamatu tutvustust lugedes tekkis, oli jaapani anime pealkirjaga ,,Death Note". Seal suutsid tegelased samuti inimeste surma ette ennustada, lausa kuupäevalise täpsusega. Käesoleva raamatu autor ise on oma tegelaskuju võrrelnud Terry Pratchett´i Surmaga, kuid Roomet ei räägi suurte tähtedega ega vehi vikatiga. Ka liha on tal luude peal tunduvalt rohkem ning keebi asemel kannab ta punast kapuutsiga dressipluusi. Elusid näeb Roomet liivakelladena, mis ripuvad inimeste õla kohal. Kui liivakell mõraneb või hakkab selles liiv otsa saama, saabub Surmal aeg lahkunu hing teele saata. Tema ülesandeks ongi hingede vabastamine, et nad siia ilma ekslema ei jääks.

Raamatut lugema hakates ootasin ma suurtes kogustes draamat ja õudust. Lootsin, et peategelane leiab viisi, kuidas oma võimed kurjasti ära kasutada ja vaenasi teise ilma saata. Seda siiski ei juhtunud. Tegemist on hoopiski heasüdamliku noormehega, kes aitab oma vanatädi, hoiatab tüdruksõpra pisemagi ohu eest, mis võib kriimustada tema elukella ning saab väga hästi läbi enda noorema õega. Kohati tundus see Surm minu jaoks isegi liiga hea. Hästikasvatatud noormehe musternäidis, kes ei joo ega suitseta ning ei tee kellelegi kurja. Pikapeale hakkabki liigne ettevaatlikkus ja kanaemalik hoolitsus talle kätte maksma, rikkudes suhteid armastatud tüdrukuga. Kas Roomet on liiga paranoiline või peaks kallim talle hoiatuste eest tänulik olema, selgub juba lugemise käigus.

Romaani juures meeldis mulle see, et teema on põhjalikult läbimõeldud ja lahtiseletatud. Kogu liivakellade süsteem saab pikemagi taibuga lugejale selgeks. Õnnetus ja enesehävituslikud eluviisid lõhuvad liivakella. Mälestuste abil saab surmasuus viibiv inimene oma kella parandada, aga riskib mäluaukude tekkimisega. Kõike korratakse ja seletatakse pidevalt üle, sest fänniklubi, mis Surmal uues koolis tekkis, ei paista silma eriti teravat mõistust omavate liikmete poolest. Kõik lihtsalt joonistavad liivakellasid ja küsivad liiga palju küsimusi. Nad moodustavad Surma jaoks isegi Facebooki lehekülje, mille ikooniks saab Roometi joonistatud liivakell.

Häirivamaiks asjaoluks on minu meelest peategelase feti, mis väljendub surfarite joonistamises kõikvõimalikele paberitükkidele. Kui Roomet hakkab liivakelli nägema, siis joonistab ta neid samuti ning see on täiesti mõistetav, aga mulle jääb täiesti arusaamatuks, miks kritseldab surfareid ja laineid poiss, kes elab Eestis, kus pole korralikke laineidki. Võib-olla jäi mul kahe silma vahele, aga ma ei märganud raamatus vähimatki vihjet, mis oleks seletanud, miks Roometile surfarid nii väga meeldisid.

Veel oleksin ma tahtnud näha rohkem põnevaid sündmuseid seoses Surmaks olemisega. Muu tegevuse taustaks on küll meenutused hingede ärasaatmisest ja ühe hinge juhatab Roomet teise ilma ka Viljandis, kus leiab aset kogu raamatu tegevus, aga üldiselt jääb mulje, nagu oleks Surm uude kodulinna puhkusele saabunud, mitte vikatimehe tööd tegema. On küll äärepealt-oleks-halvasti-läinud juhtumid, kuid mitte midagi konkreetset peale ühe närvekõditava episoodi raamatu lõpuosas.

Kuigi ,,Mina olen Surm" polnud ülilääge armastusromaan, sest peategelaseks oli ikkagi poiss, mitte roosas mannavahus õhkav tütarlaps, jäi raamatut lugedes mälusoppi siiski kajama just see lause:

"Ma suudlesin Surma."

Jäägu eelnenud tsitaat seda arvustust lõpetama.

Mänguarvustus: Tyranny (Jaagup Mahkra)

Võimaluses mängida kurja tegelast pole rollimängudes midagi erilist. Suhtu kaaskodanike eludesse ja varasse ebapiisava austusega; vaata oma kaaslastele ülalt alla; tulista enne kui mõtled - peagi tiksuvadki sulle dark side punktid ning võib-olla tekivad su näole isegi punakalt hõõguvad sooned nagu komandör Shepardil. Ehkki hing pärast natuke kripeldab, on keelatu tegemine siiski piisavalt põnev, ning süümepiinu leevendab see, et maailm sai lõpuks siiski - või ehk lausa tänu sellele - päästetud. Lõpp hea, kõik hea. Tyranny's midagi säärast ei ole; "head" tegelast siin mängida ei saa. Sa oled kõige jäledamat, ebapuhtamat sorti kuri - bürokraat.

Tyranny on rollimängumeistrite Obsidian Entertainment'i uusim üllitis. Tegu on isomeetrilises vaates vanakooli rollikaga, nagu oli ka nende möödunud-aastane hitt PIllars of Eternity, mis kasutab sama mootorit. Viimasesse olen ma mitu korda üritanud sisse elada, ent pole seni suutnud; Tyranny aga haaras mind lennult. Viimastel aastatel on tekkinud sääraste mängude omalaadne renessanss ning käesolev on samamoodi suunatud eelkõige nostalgilisele publikule, kel meeles Baldur's Gate ja Fallout ja muu säärane. Minust läks see anr omal ajal mööda, ent Tyranny annab mulle lootust, et ehk saab selles osas minust veel asja.

Raudse käega ülemvalitseja Kyros on vallutanud kogu kontinendi. Kaua tema rahu aga ei kesta, kuna viimasena alistatud maadel puhkeb ülestõus. Mässu mahasurumine venib kahe väejuhi omavahelise kemplemise tõttu, ning sind - fatebinderit ehk kohtumõistjat - saadetakse olukorda lahendama. Sinu valikutest selle käigus ja hiljem sõltub kogu piirkonna saatus, ning aeg-ajalt tulevad sind kummitama ka sinu teod vallutussõja käigus (need saab enne mängu algust ära määrata). "Kõigil su tegudel on tagajärjed" on lõbuvara reklaamimise vallas ammu klieeks saanud, aga Tyranny puhul peab see tõesti paika - pealtnäha tühine vastus tühisele NPC'le võib väga palju muuta. Tyranny on sobilik lugemisharjumusega inimestele, kuna teksti on siin julgelt väiksema raamatu jagu. Ilmselt on võimalik end ka dialoogidest lihtsalt läbi klõpsida ja taustainfo vastu mitte huvi tunda, aga niimoodi on toimuvast suhteliselt raske aru saada ning pealegi on tegu hästi kirjutatud mänguga, kus kaasamõtlemine on pool rõõmust ning mida on kahju poolikult kogeda.

Neil aegadel, kui sa parasjagu suvalise laagrivalvuri eikspiirilikku monoloogi ei loe, tegeled sa võib-olla võitlemisega, mis käib reaalajas ja on tühikuga peatatav. Tyranny rõhuasetust ja vähemastaapseid lahinguid arvestades on see aga kaugelt liiga kompleksseks ja taktikaliseks tehtud. Tegelasi on võimalik skill tree ning (päris ägeda) loitsude loomise süsteemi abil peenhäälestada, ent kahjuks on mäng liiga lühike, et sellest täit rõõmu tunda. Erinevaid oskusi ja omadusi on lõpuks kole palju: iga fraktsioon ning iga kaaslane, kellega sa piisavalt hästi läbi saad, annab sulle vähemalt ühe nupukese juurde, mida lahingu ajal menüüst välja otsida ja vajutada, ning millel on otse loomulikult numbripornost kubisev tooltip. Erinevaid vastasetüüpe, kelle peale Kyrose viha välja valada, on samas vähe. Kokkuvõtvalt ei taha ma öelda, et võitlussüsteem halb oleks, vaid seda, et see sobiks palju ambitsioonikamale mängule. Pluss on ka see, et väga suurt osa lahingutest on võimalik ülalmainitud dialoogide abiga vältida, kui NPC'dele õigeid vastuseid anda - tasub vaid mõelda, mida sa ütled.

Tyranny replay value on kõrge - näha erinevate valikute tagajärgi ning kuulda erinevate kaaslaste kommentaare sinu tegemistele on vägagi paeluv. Teistkordse läbimisega kavatsen mina veidi siiski oodata - on näha, et mäng on lõpetatud kiirustades: bugidega probleeme pole, aga lugu on lühike ja lõpeb kahtlaselt äkiliselt ära ning veel üht-teist (kaootiliselt sisse loetud dialoogid; praktiliselt kasutamata Ediktide mehaanika jne.) viitab sellele, et tegijatel oli plaanis palju enamat. Usun, et järgmine patch või DLC lisab mängule palju sellest, mida kukkuv tähtaeg ei võimaldanud. Vähemalt oli Obsidianil oidu teha see, mida nad jõudsid, tõesti korralikult. Tulemuseks on hea rollikas, mis peaks meeldima neile, keda kergekaaluline meelelahutus ei rahulda. Ja võib-olla võtan ma nüüd selle va Pillars of Eternity uuesti ette.

7/10

Raamatuarvustus: Me armastame maad (J. J. Metsavana)

Kui Veiko Belials mulle enda koostatavast ja tõlgitavast uuest kogumikust esimest korda rääkis, tutvustas ta seda kui juttude kogumit tulekutest ja minekutest. Ja just tulekud ja minekud iseloomustavad või võtavad kogumiku jutte kõige paremini kokku. Armastust maa vastu on muidugi ka kõigis juttudes ohtralt, aga see armastus süttib just tänu tulekutele või minekutele.

Kokku siis üheksa head või väga head juttu vene autoritelt. Üritasin peale lugemist leida parimat või siis halvimat juttu, aga ei saanud sellega hakkama. Kogumiku tase on ühtlaselt kõrge ja ühtegi viletsat lugu siin pole. Samamoodi on raske leida absoluutset lemmikut. Ühtmoodi väga meeldisid mulle nii "Oja Iapetusel", "Vesi ja laevukesed", "Maa helesinine taevas" kui ka "Üksikud oletused". Keskpäraseid ehk häid, aga mitte nii tugevaid kui ülal nimetatud, võib välja tuua kolm: "Otsustav katse", "Koduhoidjad" ja "Niña". Toonitan seejuures, et ükski neist kolmest pole halb lugu. "Otsustav katse" oli hea täiendus Keskpäevamaailmale, "Koduhoidjad" tõi esile huvitava põlvkonnalaeva loo ja "Niña" oli üsna lustlik. Kõnetasid nad samas siiski vähem kui ülejäänud. Sellest hoolimata pole tõesti nii tugevat kogumikku ammu lugenud.

Stiililiselt on kogumiku lood valitud läbi 70ne aasta. Alates Strugatskite 50. aastatel ilmunud tekstidest kuni selle sajandini. Ja mis kõige huvitavam, lugedes pole ajavahet tunda. Juttude tegelaste vaimsus, tehnoloogia, stiil - kõik on tegelikult vägagi lähedane. Sellesmõttes kukubki võib-olla kõige rohkem stiilist välja ja annab aimu tänapäeval kirjutamisest "Vesi ja laevukesed", kus käsitletakse tagasipöörduvate kosmonautide seksuaalprobleeme - mis üldiselt oli nii Strugatskite kui NSVLi ulme puhul pigem välistatud teema.

Üks lugusid ühendav lüli on veel ka kangelaslikkus ja eneseületamine. Kõikide nende lugude kosmoseuurimine on seotud meeletute raskustega, autorid ei hoia värvi kokku kujutamast kõiki neid ohte, võimalikke vigastusi ja surmasid, mis lendureid ees ootavad - samuti kosmilist üksindust ning tagasipöördumise raskusi maailma, kus kõik lähedased on sajandeid surnud. Tegelased neist aga ei hooli, lennatakse hoolimata sellest, et sisuliselt ei teata isegi täpselt kuhu ning kas seal kuskil lõpuks üldse maanduda saabki. Kannatatakse seejuures kohutavaid aastaid kestvaid piinu (nt Arkadi ja Boriss Strugatski. Üksikud oletused ), tullakse tagasi vigastena, raukadena või siis võimetuna enam ühiskonda sobituma, samas aga tehtud valikut kahetsemata ja virisemata. See eneseohverdav märterlus on minuarust üks vene (või peaks ütlema NSVLi?) kultuuri tahkusid, millele lääne ulmekirjanduses on vähe analooge. Võib-olla seepärast on ka vene ulmekirjanduses nii vähe klassikalisi põlvkonna laevade teemalisi lugusid? Sest seal pole võimalik sooritada suuri kangelastegusid, vaid tegemist on vaikse kulgemise ja märkamatu ohverdamisega, kus kangelasteoks on lihtsalt vaikselt kulgeda ja oma osa täita. Kusjuures siin kogumikus on täiesti erandit kinnitava reeglina üks põlvkonnalaeva lugu esindatud. Samuti astub kangelaslikkuse rajalt maha Balabuhha, kes küsib (üsnagi õigustatult), kas mõnede teadmiste eest maksab ikkagi inimesi ohverdada? Need erinevused aga pigem rikastavad kogumikku ja lisavad tooni.

Üldine toon, mis aga kogumikust kõlama jääb, on hoolimata kõigest melanhooliast ja traagikast siiski edumeelne. Tähtedele tuleb minna, on vaja minna ja kunagi me sinna ka läheme. Või nagu üks tegelane kogumiku nimiloos ütleb: "Just armastuse tõttu maa pärast peamegi lendama". Ja see on minuarvates oluline sõnum ajal, mil isegi mitmed tuntud ulmekirjanikud leiavad, et peaksime pühenduma rohkem maa ülesehitamisele ja parandamisele.

Kokkuvõtteks ütlen veelkord, et tõeliselt võimas, liigutav ja nukker, aga samas ka innustav kogumik. Suured tänud Veikole selle koostamise eest.

PS: Kaanepilt on samuti suurepärane! Loodan, et Sündmuste Horisont on viimaks saanud enda koledate photoshoppide vaimustusest üle ja kasutab ka edasi (digi)kunstnikke. Tulemus on määratult parem ja pilkupüüdvam.

Filmiarvustus: Dr Strange (Riho Välk)

Elas ükskord andekas noormees. Ta oli tõeliselt andekas, kogus oma kätetööga kokku suure varanduse ja ehitas üles oma ego. Kuid ülbus ja liigne enesekindlus maksid kätte ning pärast suurt saatuse vingerpussi tuli noorel mehel nentida, et tema senine kätetöö, mille üle ta on nii uhke olnud, on tema nüüdsete, temast endast tingitud vigade lahendamisel täiesti kasutu. Õnneks ei vannu ta alla, ning leiab uue viisi, kuidas enda eluga toime tulla, ning sealjuures ka teisi aidata. Goatee on ta tunnusmärk. Ta on... Iron Man. Doktor Iron.. Strange? Strange Man? Superkangelane-pleiboi-filantroop-küünik-number-641.

Dr Strange'i suurimaks probleemiks ongi, et see lihtsalt pole kuigi originaalne. See korjab kokku peotäie klieesid, üritab neid oma variatsioonis serveerida, kuid see lihtsalt ei õnnestu eriti. Peategelane on liiga klassikaline ego-küünik, kellele tuleb nüüd kaasa tunda, mis siis, et ta on ise oma hädas süüdi. Lisaks on tal olnud suhe oma kolleegiga, kes temasse nüüd jahedalt suhtub. Suur messias on kiilakas, hästi tark, kuid tagasihoidlik ja vajadusel otsekohene. Peapaha tahab ohverdada maakera oma jumalusele, et sellele laskuks igavene pimedus. 2 nädalat hiljem ei suuda ma meenutada ühegi kõrvaltegelase nime ega eesmärki, sest neist ei olnud muud kasu, kui nad sooritasid vajalikult hetkel vajaliku liigutuse.

Üks õige antagonist tahab tumeda maagia abil kogu maailma pimedusega katta, ning selle soovi täitmiseks on õige silmameik esmatähtis.

Siiski on Doktor Strange'il ka üks väga hea külg - nimelt oli seda tõesti ilus vaadata. Ei tea, kas asi on selles, et IMAX'i kino projektor annab ligi 2x rohkem valgust välja, kui enamus teiste kinode projektorid, või on lõpuks hakanud kätte jõudma aeg, kus filmitootjad ei lao enam 50 pruuni filtrit üksteise otsa, et võimalikult tuim ja porisogane tulemus saada. Vaatamata sellele, et action oli üsna tuim, oli see ilusasti tehtud ning sisaldas kohati isegi originaalseid ja huvitavaid elemente.

Kui keegi kurvastas, et ta seda kinno vaatama ei jõudnud, siis pole vaja väga kurb olla. Küll jõuab kunagi kodus vaadata. Üks on kindel - ühtegi põnevat keerdkäiku pole võimalik ette spoilida.

Raamatuarvustus: Ulmejutt vähenõudlikule teismelisele tüdrukule (Silver Sära)

Saale Väester. Reetur. 102 lk. Kentaur, 2016.

Lühiromaani tegevus toimub mitte kaugel tulevikus, kui planeedi Maa on vallutanud tulnukad. Need on mõistuslikud olendid, kelle arusaamad ilma asjadest inimeste omadest väga ei erinegi, välja arvatud ühes asjas: inimesed on neile toiduks. Miks just inimesed, jääb lõpuni saladuseks, meie planeedil elab palju muud söödavat. Nende inimjahi harrastuse tõttu nimetatakse neid küttideks. See jahi kui ,,lemmikharrastuse" väide pärineb raamatu tagakaanelt ja loo sisu seda eriti ei kinnita: tulnukad ja inimesed elavad kõrvuti, kumbki oma elu. Tulnukad hoolitsevad inimühiskonna kestmise eest, vaktsineerivad neid AIDSi vastu, inimliha ostetakse muuhulgas naistelt, kes ei taha oma väikesi lapsi kasvatada jne. Jahipidamist kui sellist ei näi toimuvat.

Lugu jutustab meile noor naine Barbara, kes on sündmuste toimumise ajal 21-aastane. Vanusenumbrist hoolimata tahaks öelda, et Barbara käitub valdavalt nagu 13-aastane emo või muidu heitliku meelelaadiga rumal teismeline. Kuna noor naine on üks kahest peategelasest ja 90% tekstist näeme me toimuvat tema silmade läbi, siis tuleb kogu raamatu kestel viibida ühe rumala inimese seltskonnas. See ei ole mõnus.

Kuidas labiilne Barbara sai tulnukate vastu võitleva partisanigrupi juhiks, jääb selgusetuks. Ajendi saame teada - tulnukad tapsid ta ema. Üldse on enamus olulisi kohti, mis eeldaksid pikemat kirjeldust ja maailma loomist, markeeritud vaid mõne lausega. Näiteks tulnukate rünnak maale mahub täpselt ühte lühikesse lõiku (lk 6-7).

Jonniv, trotslik ja vihkamisest pulbitsev Barbara on tulnukate sõjaväelise üksuse sihtmärgiks. Tulnukate vastavat üksust juhib Timareus, kes on noor ja intelligentne mees. Tuleb meeles pidada, et kütid/tulnukad on inimesele väga sarnased. Nagu Barbara neid kirjeldab:

,,Nad olid enamasti üsna pikka kasvu: meeter kaheksakümmend ja enam veel. Reeglina olid nad saledad ja käisid kahel jalal nagu meiegi. Nende käed ja jalad meenutasid meie jäsemeid. Nende nahk oli pruun nagu meil pärast mitmepäevast päevitamist. Nende nina oli aga pea olematu, selle asemel oli neil näos kaks auku. Nende silmad olid palju ümaramad kui meie omad. Nende suu oli kitsam ja huuled olid paksemad. Nende hambad olid meie omadest hulga teravamad. Ja neil olid peas tumedad, reeglina käharalt lokkis juuksed. Erinevalt meist oli neil ka peenike ja umbes poolemeetrine saba, mille tipus oli mõnusalt armas tume karvatutt nagu lõvidel. Jah, see karvatutt tundus mulle tõesti armas, ma ei tea isegi, miks." (lk 9)

Päris nunnu, eks ole. Kui Barbara siis ühel päeval oma vaenlase Timareusiga vastakuti satub, on tema muljed sellised:

,,Järsku avanes uks ja sisse astus neli tulnukat. Nendest esimene oli uhke hoiakuga umbes 1,85m pikk sale ja musklis karmide näojoontega olend, kelle olekus oli midagi kahtlaselt ahvatlevat. Midagi tema olekus võlus mind." (lk 10)

Tulnukas Timareus mõtleb esimeses kohtumise järel aga nii:

,,Ta oli siis mulle otsa vaadanud. Ja see silmapaar... Need kaks halli silma... Nendes oli midagi kirjeldamatut. /---/ See pilk ajas Timareusi mõttelõnga sassi, ajas ta segadusse. Ta ei osanud enam kuidagi käituda ega reageerida. /---/ Kuid see silmavaade ei kadunud ta mälust. Selles oli midagi erilist, midagi võluvat, midagi ahvatlevat. /---/ Timareus tundis endas midagi sooja, mis ta kehas otsekui südamest edasi laiali levis. Midagi oli muutunud, midagi oli kindlasti teisiti." (lk 16-17)

Peale seda võime põhimõtteliselt unustada, et keegi on tulnukas ja keegi inimene. Tekib armumine, suhe, kus võime mõttes asendada Timareusi nt okupeeriva riigi meessoost esindajaga ja Barbara okupeeritud maa naisega. Taolist suhet mõistetakse hukka nii ühelt kui ka teiselt poolt ja labiilse närvisüsteemiga noor naine ei tee Timareusile suhet kergemaks.

See raamat on kirjutatud tõenäoliselt silmas pidades, et lugeja on 14-15 aastane tüdruk ja pigem vähenõudlik. Mul on raske ette kujutada, et see jutustus võiks meeldida kellelegi teisele. Lugedes on mulje, et 18-aastane tüdruk on kirjutanud endast natuke noorematele ühe loo, mille on lasknud keeletoimetajal üle vaadata (aga autori sünniaasta on siiski 1982 ja see pole kaugeltki tema esimene raamat). Võib-olla on minu vaatevinklist üldse ebaõiglane ,,Reeturit" kritiseerida, sest see pole niikuinii minule mõeldud. Sihtgruppi kuulumata saab siiski julgelt öelda, et 1) autoril ei ole miljöö loomise oskust (või ei soovi ta seda raamatus demonstreerida) 2) ehkki tegevus toimub tulnukate/inimeste vastasseisu olukorras ja paar tapmist käib ka loost läbi, puudub sündmustes igasugune põnevus 3) keelekasutus ja peategelase mõttetegevus on argine ja klieelik.

Põhiline on ikkagi see rumala tegelase seltskond - enesekriitikavaba (aga teiste suhtes ülikriitilise) ja empaatiavõimetu Barbara seltskond läbi terve raamatu (mis pole õnneks pikk). Tavaliselt peaks sellise tegelase tegemisi tasakaalustama mõne intelligentsema tegelase mõistlikum olek. Timareus seda kahtlemata on, aga pigem jäävad allaheitlikust tulnukast meelde mõned imalad tiraadid (nt ,,Barbara, ma pole võib-olla selline mees, nagu sa endale oled ette kujutanud, kuid ma luban, et püüan olla sulle nii hea mees, kui suudan, ma ei tea, kui kauaks me kokku jääme. Võimalik, et see on vaid sõge armumine, kuid ühes võid sa kindel olla: ma austan sind ja pean sind väga eriliseks naiseks, ja nii jääb see ka siis, kui minu armastus sinu vastu peaks kunagi ükskõik mis põhjusel kustuma. Ma ei tea, kui kaua see tunne kestab, ma tunnen sind ju veel nii vähe ja ka see tunne on värske ja iga tunne on alguses rabavalt tugev. Kuid minu tunnetes on piisavalt tugevust ja kindlust, et sulle armastust avaldada. Palun luba mul sulle näidata oma maailma, palun luba mul sulle tõestada oma armastust." - lk 34-35). Timareus ja Barbara on nii ebatõenäoline paar kui üldse olla saab. Loomulikult ei ole keelatud kirjutada (või on isegi soovitav) kirjutada millestki ebaharilikust, aga toimuv tuleks muuta lugejale usutavaks, millega seekord pole hakkama saadud.

Ma ei õigustaks Barbarat sellisena nagu ta on rasedusjärgse depressiooni abil, nagu loo lõpupoole tehakse. Suurema osa ajast ei ole peategelane lapseootel ega sünnitusjärgses meeleolus. Ma tegelikult ei oska arvata, kas ka teismelisel on sellest tujukast peategelasest midagi õppida. Ma kaldun arvama, et pigem võib jääda mulje, et tujutsemine on üsna okei, reetmine on okei, kõik peab olema allutatud tunnetele jne. Loodetavasti ma eksin.

Raamatuarvustus: Väljajuuritud, et ümber istutada (Mairi Laurik)

Olles omal ajal lugenud Naomi Noviku ,,Tema majesteedi lohe" raamatut ning natuke Temeraire sarja ka pikemalt, olid ootused kõrged ning näpud pikalt ees kohe, kui laialdaselt auhindu ja kiitust saanud ,,Väljajuuritud" (,,Uprooted") eesti keeles ilmus. Raamat pälvis sel saastal nii Locuse auhinna (Best Fantasy Novel) kui ka Nebula (Best Novel). Mina sain raamatu viimaks kätte ning lugesin selle ühe jutiga läbi, jäädes veel mitmeks päevaks loo lummusesse.

Ma võiksin alustada tutvustamist raamatu algusest. Alustada sellest, kuidas 17-aastane Agnieszka ootab külaväljakul oma saatust, kui Lohe tuleb uut tüdrukut välja valima. Iga kümne aasta tagant tuleb maag tornist alla, valib täpselt 17-aastaste tüdrukute vahel ning võtab ühe endaga kümneks aastaks torni kaasa. Need, kes tagasi tulevad, väidavad ühest suust, et Lohe ei kasutanud neid seksuaalselt ära. Muidugi ei usu seda keegi, kuid kuna tüdrukutel on kaasas kopsakas kott hõberahadega teenistuse eest, siis ega kosilaskandidaadid seda küsi ka.

Aga ma ei alusta! Tegelikult soovin ma alustada hoopis lõpust - järelsõnast. Järelsõnas on öeldud, et Naomi Novik (Poola juurtega New Yorki elanik) püüdis kirjutada lugu, millega ta saaks oma tütrele edasi anda emotsiooni oma lapsepõlvest, kui tema vanaema jutustas väikesele Naomile lugusid. Selles ühes lauses on kirjas raamatu võti. Ühest küljest on autor võtnud aluseks muinasjutud, mida lapsed suurima heameelega unejutuks kuulavad. Teisalt oli ta pannud seiklema teismelise neiu koos tema eale omaste probleemidega (kodust lahku kasvamine, oma tee leidmine, armumine ja maailmas toime tulemine). Kolmandast küljest kasutas ta klassikalise fantaasialoo raami ja ruumi, muutudes sellega kaasaegsele lugejale loetavaks ja mõistmispäraseks, kuid kõige tipuks või kõige aluseks on soojus, millega vanem vaatab naeratades omaenese laste poole ning loodab, et neil õnnestub ehk elust väiksemate muhkudega läbi jalutada. Aga oli ka mõtisklemist autori enese juurte või juurtetuse üle ning nii kodusest kultuuriruumist väljakasvamisest kui ka sealt energia kogumisest.

Lugu algab aga orust, mida ümbritsev mets kiirgab kurjust, haigust ja häda. Kui tuul on metsa poolt, mürgitab see viljapõllud nii, et saaki söönu jääb hullumeelsena haigeks. Kui metsa hundid on käinud koduloomi hammustamas, ei jää muud üle kui kogu kari ära põletada, talvel püksirihma koomale tõmmata ja uuel kevadel uuesti alustada püüda. Ometi elavad inimesed orus oma vaikset elu ega pööra ellujäämiskatseid sooritades suuremat tähelepanu sellele, mis kaugel mäe taga riigi pealinnas toimub. Jah, eks neilegi on jõudnud uudised, et kuninganna kord metsas hukka sai ning kroonprints on tänaseks abiellunud ja väikese lapse isa. Kõik need detailid ning enamgi veel moodustavad viimaks ühe terviku, mis seletavad ja selgitavad teisi seiku.

Nagu te juba aimate, osutus just Agnieszka Lohe poolt väljavalituks ning torni tööle võetud nooreks neiuks. Mitte, et neiu Lohe esimene valik oleks olnud, kuid kui maag tundis neius väge, polnud tal enam suurt valikut - eetikakoodeks nõudis, et kõik, kellel on potentsiaali maagiks saada, väärivad ka õpetamist. Muidugi polnud see neiu jaoks koheselt aktsepteeritud valik. Polnud seda ei torni minemine ega hiljem ka maagiaõpingud, kuid nii nagu sedatüüpi lugudes tihti on - kui on mees ja naine, siis kusagil on tunded; kui on maalt tulev tüdruk, saab ta ühel hetkel linnas vastu sõrmi; kui on eneses kahtlev noor, tuleb tal maailm päästa? Oleks see kõik vaid nii lihtne! Õnneks ei ole. Ei ole ka Naomi Noviku raamatus.

Oli maage ja maagiat, kõrged kivist linnad ja üsna keskaegsel viisil maad harivad inimesed; aadlid ja seisused; rahvas, kes kasvas puudeks; oli kuri, mis ähvardas aia taga ning ammuelanud nõid Jaga, kellest oli maha jäänud märkmevihikuid, millest kaasaegsed maagid suurt aru ei saanud ning seega ka suurt ei arvanud. Kõike seda oleks ju nagu juba lugenud? Samas oli kogu lugu kirja pandud nii, et iga mingi aja tagant sa küll leiad midagi tuttavat, kuid süeepööre tuleb enne, kui sa tuttavlikkust klieeks tahad tembeldada.

Kiire, hoogne ja kaasahaarav. Aluseks võisid ju olla vanad ja teada-tuntud lood, kuid vormilt on Naomi Novik suutnud luua fantaasialoo, mis kõnetab tänast lugejat. Maailm meie ümber muutub iga päev ning minagi näen, kuidas lood, mida minu põlvkond kord lastena nautis, ei kõneta enam meie lapsi. Nende jaoks on seal vale kõneviis, vale loo ülesehitus ning kindlasti ka vale tempo. ,,Väljajuuritud" on heas mõttes vanade slaavi muinaslugude ümberistutamine uude mulda, jäädes maitsekalt eatuks ja heaks kirjanduseks, kuid kohandudes muutunud maailmaga.

On see siis noorte või täiskasvanute raamat? Vahet pole! Kindel on see, et raamat on hästi kirjutatud fantaasia ning lisaks ka hästi tõlgitud. Selles on, lisaks meeldivale kirjastiilile veel mingi lumm, millele ma parem ei üritagi sõnastust leida ja sõrme peale panna. Aga olge te kõik hoiatatud: mina lugesin seda läbi öö, suutmata poole raamatu peal pidama saada.

Õnneks on autor isegi hoiatuse sisse kirjutanud. Kahjuks küll alles poole raamatu peale:

"Halba see ometi teha ei saa," teatasin, kuid seepeale heitis lohe mulle ärritunud pilgu.

"Kahtlemata saab," vastas ta. "Kas sa ei kuulanud, mida ma äsja ütlesin? Terve raamat tuleb ühekorraga loitsuna ette kanda ja kui sul selleks jõudu ei jätku, variseb kogu loits hävitavalt kokku, kui sa end ära kurnad. Olen ainult korra näinud, kuidas seda laususid ühisel jõul kolm võlurit, kes kõik olid õpetanud endast nooremat ja andsid raamatut lugedes käest kätte. See viis nad peaaegu hauda ja nad ei olnud kohe kindlasti nõrkade killast."

Ainult ühte soovin ma veel öelda. Mulle tohutult meeldib, et eestikeelsele tõlkele pole pandud originaalkaanepilti, vaid on lastud Kätlin Kaljuveel joonistada uus, mis minu meelest on ilusam ning lugu märksa paremini tutvustav kui originaalkeelse esmatrüki kaas.

Filmiarvustus: Fantastilised elukad ja kust neid leida (Riho Välk)

Enamus minu põlvkonnast on üles kasvanud Harry Potteri seikluste saatel. Iseenesest oli see suurepärane turundusstrateegia - esimesed raamatud olid suunatud 10-14 aastastele ning sealt edasi tuli raamatud ja filme enam kui 10 aastat välja. Kasvasid tegelased, kasvasid lugejad-filmivaatajad. Ükskord sai aga lugu otsa, ning sealtkohast edasivenitamine oleks juba veidi mage olnud. Aga kuna asjalik maailm oli loodud, ning kõigile juba tuttav, siis saaks sinna ju suurepäraselt midagi uut kirjutada. Seega alustati täiesti puhtalt lehelt - uus ajastu, uued inimesed, uus asukoht. Erinevad kriitikud on korduvalt väitnud, et Fantastilised elukad ei sõida lihtsalt Harry Potteri kiiluvees, vaid on ka eraldiseisvana täiesti arvestatav film, ning sellega pean ka mina nõustuma.

Fantastiliste elukate film viib meid siis tuttavasse Harry Potteri maailma, küll aga 1926. aasta USA'sse. Meie peategelane, Newt Scamander, on üsna omapärane Briti noormees, kellele väga meeldivad erinevad fantastilised elukad, keda ta enda kohvrisse kogub. Üks nendest pääseb pangas valla ning hakkab kõike läikivat endale taskusse toppima. Järgnevas jandis tuuakse sisse ülejäänud tegelased, ning seiklus võibki alata.

Suur osa filmist näibki olevat lihtsalt see, kuidas Newt oma kadunud elukaid enda kohvrisse tagasi kogub. Seda kõike on üsna lõbus vaadata, kuid taustal käärib ka mustem üzee - miski lammutab New Yorkis ringi, ning see tundmatu fenomen võib olla maagiline olend. Kõik kahtlused langevad muidugi Newt'ile, õigemini tema pidevalt ise lahti kargavale kohvrilukule.

Harry Potteri seiklused ning Fantastilised elukad võivad olla küll sarnased, kuid on kohati väga erinevad. Tõenäoliselt on kontrastid loodud ajastu rõhutamiseks ning ka vastupidi. No-maj'e ehk mugusid ehk tavainimesi peetakse 1926. aastal kõvasti madalamateks olenditeks, kui Harry Potteri seikluste ajal, seda rõhutatakse siin filmis palju rohkem, kui paari Lucius Malfoy sarnaste vanade vereliinide esindajate poolt pillatud killuga. Tavainimeste maailm ja tegevused on siin filmis taustaks, mida võlurid seletuskirjade kirjutamise vältimiseks korras hoiavad. Kuna maagilised elukad on üsna riukalikud ning nutikad, ega pea kinni ei maagilistest kui tavainimeste seadustest, siis pole meie peategelane eriti oodatud külaline - maagiliste elukatega tegelemine on New Yorkis rangelt keelatud.

Siin filmis antakse vastus ka ühele küsimusele, mis võis Harry Potteri vaatajatel tekkida - mis saab noortest võluritest, kes ei saa kunagi enda Sigatüüka kutset kätte? Kui Dudley'd teipisid kirjakasti kinni ja tegid kaminasse suurema tule, et öökull korstnast sisse ei lendaks, siis siin läks asi kõvasti karmimaks - nõiad ja võlurid on saatana sigitised, õige ristirahvas peksab sellised piibli ja rihmaga õndsaks tagasi. 20ndate USA atmosfäär on väga tõetruu.

Kui võtta arvesse, kui palju tööd ja ressurssi antud filmi jaoks kulus, siis ei ole näiteljate kvaliteet isegi üllatav - peaosas olev Eddie Redmayne mõjub kogu filmi veenvalt ekstsenriliselt, Katherine Waterson annab võrratult edasi eluga veidi kimpus oleva noore reaametniku rolli, ning Dan Fogler on usutavalt keskpärane tavainimene. Ühtegi rolli pole liialdatud ega üle mängitud, isegi järjekindlalt kinganinasid põrnitsev Erza Miller ei tundu ei liialdatud ega halvasti kehastatud.

Kokkuvõtvalt võib öelda, et tegu on mitmes mõttes originaalteosega - esiteks ei ole see tuim Harry Potteri spin-off, kuid sellel ei ole ka raamatut, millel põhineda - originaalraamat on vaevu paarikümneleheküljeline taskuköide, mille ainetel tehakse neli filmi. Jään järge ootama.

Kurioosum 11/16 (Rauno Pärnits)

Tänapäeva meediavahust võib leida palju jaburaid fakte ja naljakaid kokkusattumusi, mille tõsiseltvõetavus jäägu iga lugeja enda südametunnistusele. Aga eks tuju teevad nad ikka paremaks. Sellekuises Kurioosumirubriigis ongi mõned pooleldi ulmelised seigad kaamose peletamiseks:

1960te ameerika telesarja Lost in space (Kosmoses kadunud) tegevus toimub aastal 1997.

2005. aastal avastatud antiikaegse piibli ilmutusteraamatu katkendi põhjal tehti järeldus, et õige metsalise arv on hoopis 616 ja 666 on tekkinud vigase ümberkirjutuse tõttu.

2009. aastal leiti Loch Nessi järvest koletise otsimise käigus 100 000 golfipalli.

Bestselleri "50 halli varjundit" esialgne pealkiri oli "Universumi isandad".

Clark Kent on 5 cm lühem kui Superman. Oma varjatud identideedi täiustamiseks surub ta oma selgroogu kokku.

Enim kasutatud lause Harry Potteri raamatutes olevat "Midagi ei juhtunud."

Filmide Psycho, Texase mootorsaemõrvad ja Voonakeste vaikimine kurikaeltest peategelaste prototüübiks on üks ja seesama mees.

Finnairil on igapäevakasutuses lennuliin 666, mille sihtkoht on Hel.

Ida-Aafrika vampiirämblikud maiustavad inimverega, süües moskiitosid, kes on äsja inimese verd imenud.

Maajade kalendri järgi toimub järgmine maailmalõpp 3. mail 7138. aastal.

Kui iga zombi hammustaks üht uut inimest päevas, siis kogu maailma inimkond zombistuks 34 päevaga.

Kuutolm lõhnavat nagu püssirohi.

Lewise malendite (XII sajandist pärit malenuppude täielik komplekt, leitud 1831. aastal Lewise saarelt; sama komplektiga mängivad filmis muide võlurimalet Harry Potter ja Ron Weasley) avastaja pani esimese ähmiga hirmust plagama, kuna kartis, et on häirinud haldjate kogunemist.

NASA hinnangul on maalähedasel orbiidil oleval asteroidil Eros 20 miljardit tonni kulda.

Prantsuskeelstes tõlkeis on Voldemorti keskmine nimi Elvis.

Prussakaherilane Ampulex dementor ehk "hingeõgija" sai nime Harry Potteri raamatute tegelaste dementorite järgi - viisi pärast, kuidas ta prussakaid paralüseerib.

Saudi Araabias on olemas ametlik nõiakunsti vastu võitlemise üksus.

Skatomantia on tuleviku ennustamine ekskrementide abil.

Uus-Meremaal on olemas ametlik riiklik võlur.

Vesivoodi leiutajal ei õnnestunud seda patenteerida, kuna niisugust voodit oli varem ulmeromaanides kirjeldatud.

Ühe valgusaasta jalgsi läbimiseks kuluks 225 miljonit aastat.

Üks hiinlane palkas virtuaalsed killerid tapma tema poja tegelast arvutimängus "World of Warcraft", et poiss lõpetaks mängimise.

Optiline pete NASA tehtud kosmoseteleskoobifotol:

Uudiskirjandus 11/16

Kirjastus Raudhammas

French Ja Koulu

Indrek Hargla

trükiraudade vahele läks Indrek Hargla menuk "French ja Koulu" kordustrükk!

Eesti tunnustatuima ulmekirjaniku seiklusrohke ja lõbusa fantasy-romaani tegevus toimub riigis nimega Maavald, milles pole raske ära tunda Eestit. Ainult et rahaühikuks on seal tammed, võlukunst toimib, libahunt pole sugugi haruldus ja aega arvestatakse selles maailmas Rooma linna asutamisest. Tegelasteks on Maavalla rahvalaulik, arbuja ja salakuulaja Süvahavva Koulu; tema ustav ori, burgundlasest pisisuli French; libahundineiu Nell ja rahumaleva vanem Leibo, kes pistavad rinda võimsa välismaise salaorganisatsiooniga Dagoberdi Leegion.

Seigeldakse nii Tarbatus, Maavalla lõunakaare metsades kui sadamalinnas Rävalis. See on kummaline maailm - taevas lendavad diriaablid ja maanteedel tossutavad autod, kuid võlukunst pole veel päriselt kadunud. Viiesaja aasta eest hakkas see hääbuma ja seepärast on tõelised võluesemed erilises hinnas. Neid jahibki Dagoberdi Leegion, ja üheks sihtmärgiks näib olevat Tarbatu Suur Ohvrikivi. Mõistagi juhtub aga veel palju pöörast.

Kirjastus Fantaasia

Rajake tähetolmus

Tiit Tarlap

Romaani tegevustik toimub üsna kauges tulevikus, mil inimkond on levinud üle paljude tähesüsteemide, kuid selle sõnum on väga tänapäevane - tohutuid kaotusi nõudnud sõja tegelik põhjus on vaid majandushuvid, miljonid elud on purustatud, linnad tuhaks pommitatud, ja tulemuseks on vaid väikesele kildkonnale soodne kaevandusleping...

Just nimelt see asjaolu vihastab paljusid sõjaveterane, kes otsustavad hakata kosmosepiraatideks, õilsateks Robin Hoodideks, plaaniga röövida sõjas rikastunute kaubalaevu ja aidata sellega sõjas kannatada saanuid.

Üheksa homset

Isaac Asimov

Kaanepilt Meelis Kroetskin

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Ulmeklassik Isaac Asimovi (1920-1992) arvukatest lugudest peavad kriitikud ja lugejad üsna üksmeelselt kõige tugevamaks novellikogu «Üheksa homset», mille üheksast loost on eesti keeles varem ilmunud vaid ajareisi-ulme meistriteos «Inetu poisike» legendaarses antoloogias «Lilled Algernonile». Lisaks leiab sellest valimikust aga veel kirjaniku ehk kõige tuntuma lühiloo üldse - hiigelarvuti Multivaci tsüklisse kuuluva «Viimase küsimuse», mis oli Asimovi isiklik lemmik oma mahukast loomingust, kirjaniku vahest kuulsaima lühiromaani «Amet», mis räägib haridusest, õpetamisest ja geniaalsusest, ning detektiiv Wendell Urthi sarja kuuluva teaduslik-fantastilise kriminaalloo «Surelik öö».

Kogumiku lood: «Amet», «Olen Marsportis ilma Hildata», «Hellad raisakotkad» tõlkinud Priit Kenkmann, «Võimutunne» tõlkinud Tatjana Peetersoo, «Surelik öö», «Kõik maailma mured», «Viimane küsimus» tõlkinud Jaana Talja. «Kirjutage mu nimi S-iga» tõlkinud Karel Allikas, «Inetu poisike» tõlkinud Linda Ariva

Kirjastus Varrak

WARCRAFT. DUROTAN. Eellugu

Christie Golden

Originaal: Warcraft: The Official Movie Prequel Novel

Inglise keelest tõlkinud Krista Suits

Toimetanud Mari Klein

256 lk, pehme köide

Oli kord viljakandev maa nimega Draenor. Seal elasid tundmatuid loomi küttides ja aeg-ajalt omavahel lahinguid lüües vaprate orkide klannid. Nende kõrval eksisteerisid niisama ebaharilikud draeneused. Kõige põhjapoolsemale alale, kus talved olid karmid ja suved lühikesed ja mida lõunapoolsete suguvendade sissetungi eest kaitses mäeahelik, üsna vaimude päriskodu lähedale oli omale elupaiga leidnud Härmahuntide klann. Korraga hakkas Draenor muutuma, lõunapoolsetel aladel hakkasid saakloomad haigestuma ega siginud enam, taimed kärbusid, talved läksid pikemaks ja karmimaks ja vaimud ei kõnelenud enam amaaniga.

Olukorras, kus Draenorit näib ees ootavat hukk ja kus vaimudki on kui arust ära, tuleb noorel, äsja klanni juhiks tõusnud Durotanil otsustada, kas võtta vastu sorts Gul'dani ettepanek ja rännata koos tema hordiga tõotatud küllusemaale või püüda ellu jääda esivanemate aladel, nii nagu oli otsustanud vana pealik Garad.

Christie Goldeni romaan ,,Warcraft. Durotan" on kirjutatud Chris Metzeni populaarse arvutimängu ,,Warcraft" ainetel. Reissöör Duncan Jonesi käe all valminud samanimeline film esilinastus 2016. aasta suvel.

Jälgige Christie tegemisi Twitteris @ChristieGolden või tema veebilehel www.christiegolden.com.

PEEGLITE LINN. I raamat

Justin Cronin

Originaal: The City of Mirrors

Inglise keelest tõlkinud Peeter Villmann

Toimetanud Ede Kõrgvee

384 lk, kõva köide

,,Peeglite linn" jätkub sealt, kus viiruskite triloogia teine osa ,,Kaksteist" pooleli jäi.

Kuivõrd viiruskite juhid on tapetud ja nende järeltulija hävinud, võivad inimesed hakata eeldama, et Maa on nüüd sellest nuhtlusest vabanenud ja nad võivad taas endistviisi elama hakata. Kahjuks need lootused nurjuvad. Esimene ja eriline viirusk, kõikvõimas Null ei saa üle inimesena elatud ajal kogetud vimmadest ja kibestumistest ning on otsustanud uimarditest reservväe abil nüüd kogu maailma hävitada. Tema plaanid on ääretult salakavalad ja võimalused tohutud. Ta püüab kaasata oma ettevõtmistesse ka Aliciat.

Inimeste maailmas aimavad Michael ja Lucius Greer, et kõik ei ole nii rahulik nagu pealtnäha paistab. Nad taipavad, et viimane ja kõige rängem heitlus seisab alles ees. Seetõttu hakkavad nad valmistuma laevatäie inimeste toimetamiseks kaugete merede taha, kohta, kus inimsugu saaks end lõpuks turvaliselt tunda. Kuidas see kõik välja kukub? Ees ootavad rasked ajad ning kõikide tegelaste ees seisavad keerulised valikud.

Justin Cronini (snd 1962) ülipõneva viiruskite triloogiast on kaks esimest osa ,,Teekond" ja ,,Kaksteist" varasemalt juba eesti keeles ilmunud.

Eikusagi

Neil Gaiman

Originaal: Neverwhere

Inglise keelest tõlkinud Sash Uusjärv

Toimetanud Krista Kaer

Kujundanud Liis Karu

408 lk, kõva köide

Richard Mayhew saabub otimaalt Londonisse ja asub tööle investeerimispanka. Näib, et kõik läheb kenasti, tal on hea töö ja kaunis kihlatu ja ta on oma eluga rahul. Ühel päeval, kui ta koos oma kihlatu Jessicaga restorani kiirustab, variseb nende ees kõnniteel kokku kummaline verine tüdruk. Richard ei suuda tüdrukut sinnapaika jätta, vaid viib ta koju, sest haiglasse palub tüdruk ennast mitte viia. Ja siis järsku on kõik muutunud. Richard satub tavapärase ja tuttava Londoni asemel selle all olevasse veidrasse maailma, kus tegutsevad rotirääkijad ja kus päästetud tüdrukut jahivad verejanulised mõrtsukad, siinses maailmas kehtivad omad reeglid ja tagasipääs endisesse ellu võib osutuda võimatuks.

Neil Gaimani täiskasvanutele mõeldud meeldejääva õhustiku ja paeluvate tegelastega linna-fantasy ,,Eikusagi" sai alguse seriaali stsenaariumist, millest autor otsustas romaani kirjutada ja mis ilmus esimest korda 1996. aastal. Eestikeelne tõlge on tehtud hilisemast versioonist, mida Gaiman täiendas, et see mitteinglise lugejatele arusaadavamaks teha, ja kuhu ta ka stseene lisas. Kirjastuselt Varrak on varem ilmunud Gaimani romaan ,,Ja tee lõpus on ookean".

Kirjastus Paradiis

Ratsanik Melchior

Rein Raud

Tipperdingeli noor krahv Melchior peab pärast tüli isaga kodunt lahkuma ning saab kaasa vaid kolm vanaisalt päranduseks jäänud asja: sadula, sule ja pasuna. Nende abil tuleb tal tagasi võita suguvõsa maavaldus, aga peagi selgub, et see ei ole sugugi lihtne ülesanne. Põnevat sündmustikku saadavad Melchiori sõprade, ketserist munga Balthasari ja alkeemiku Alexiuse arutlused hea ja kurja olemusest.

Esmakordselt 1991. aastal ilmunud romaan on üks esimesi kodumaise fantasy tippteoseid, mis kuulub vaieldamatult Eesti seikluskirjanduse kullafondi!

Ulmkonnakroonika 11/16

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar Sven Kivisildnik ei vaja tutvustamist ei ulme ega ka tavalugejatele. Kirjaniku, luuletaja, muusiku ja poliitiku ametite kõrval on ta ka paadunud ulmesõber, MTÜ Ulmeühingu kauaaegne liige ning Estconi pidev külastaja.

1. Mida praegu loed?

Osa sellest mida ma loen on käsikirjad ja neist osa omakorda kuulub ärisaladuse valdkond, nii et igati õigustatud formaalste sanktsioonide hirmus ma ei ütle midagi, ei kommenteeri ka. Suurtel kirjastustel on omad seadused. Viimane ots mida ma lugenud olen kõlab nii: Hendrik Visnapuu ,,Käoorvik" oksjonisaagi ülelugemie ja lehtede lahtilõikamine, Holger Puki ,,Rohelised maskid" manustatud hariduse puudujääkide täiendamise ja illustratsioonikunsti huvi rahuldamise eesmärgil, käsil on soodushinnaga soetatud kogumik ,,Punatsensuur". Loen ka slaavi kaasaegset okultismi, mitte väga metoodiliselt aga loen. Ees ootab igaaastavahetuse rituaal massiline luuleraamatute lugemine - et vaadata mis sitta siis aastal 2016 kokku keerati ja naerda hahahaaaa. Ja üks Heinlein varitseb ka lauanurgal õiget hetke.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Naelutavad erinevad naelad, kruvid, klambrid ja öösid. Luulega on selge, see massiiv annab eelkõige vaimse üleolekutunde ning ka palju head lugemist, kuldaeg ikkagi. Okultismi ja meditsiinilise hüpnoosi huvi on seotud kirjanduskike plaanidega. Aga üldistades, ikkagi eelkõige esteetiline rahuldus, eskapism ja puhas rõõm sellest, kuidas mõni lojus oma aju kasutab - saab ju kasutada. Tore. Ferrariga sõita ma veel ei saa aga kirjanduslikke ferrarisid võin ma enda lubada rohkem kui mistahes sektiliider või õli- ja kaameliajaja. Sa ei tea seda tunnet.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Strugatskid, Dick ja Malzberg. Mul ei ole rahvalik maitse, sülitan masside mörisevale meelelahutusele. Strugatskite tutvustamisega ma ennast lolliks tegema ei hakka, kes ikka üldse mitte millestki midagi ei tea, söögu savi ja vaadaku ,,Stalkerit" või ma ei tea. Ei oska ja ei taha aidata. P. K. Dick on klassika, hulluse, märuli ja filosoofia hästitasakaalustatud keedus oma parimatel hetkedel, ja muid hetki oli tal suht harva, hingesugulane, mis teha ja sealjuures hingekuriämm. Malzbergi aga keegi niikuinii lugema ei hakka, öelgu ma mida tahes. Nii ma siis ütlengi õu jeeee.

Äärekosmos

5.12.2016

Koomiksinurk Annelinna raamatukogus

"Annelinna harukogus on nüüd muhe koomiksinurk. Meil on haruldasi eesti-, inglise- ja venekeelseid koomikseid. Kogu täieneb pidevalt! Lisaks sellele on maiuspala ulmesõpradele - kogu meie ulme- ja fantaasiakirjandus on paigutatud eraldi ja vastavalt tähistatud. Tulge kaema ja tellige!"

Eurocon 2016

Selleaastane Eurocon toimus 4-6 novembril Barcelonas.

Parim kirjanik: Tom Crosshill (LAT)

Parim kunstnik: Stephan Martinière (FRA)

Parim ajakiri: Bifrost (FRA)

Parim kirjastaja: Nova (Ediciones B) (ESP)

Parim organiseerija: Archipelacon'i tiim (FIN&SWE), James Bacon (IRE) ja Roberto Quaglia (ITA)

Parim tõlkija: Andrew Bromfield (GBR)

Parim debüüt: Kuschuj Nepoma (RUS), Оresta Osituk (UKR), Felicidad Martínez (ESP), Mark E. Pocha (SLK), Alexandru Lamba (ROM), Jan Hlávka (CZE), Jana Vybíralová (CZE), Maria Gyuzeleva (BUL), Rui Ramos (POR), Melanie Vogeltanz (AUT), Juraj Beloević (CRO), Maria Boyle (IRE)

Pühendumuse auhind parim autor: Guillem López (ESP)

Pühendumuse auhind: parim fanzine: "SuperSonic" (ESP)

Pühendumuse auhind: Parim kunstnik: Kristina Bilota (Toxicpanda) (CRO)

Pühendumuse auhind: Parim ulmeanris lasteraamatute autor: Sofía Rhei (SPA)

Pühendumuse auhind: Parim internetilehekülg: Risingshadow - Science Fiction & Fantasy (FIN)

Pühendumuse auhind: Parim lavastus: El ministerio del tiempo (ESP) ja The Shaman (AUT)

Euroconi autiitel "Grand Master": Herbert W. Franke (AUT)

Suur osa üritusel toimunust on ka jäädvustatud ja lubatud üles riputada Youtube Gigamesh kanalile.

Järgmine Eurocon toimub Dortmundis 16-18 juunil 2017

http://www.dortmund-in-2017.com/

Vahendas Rauno Pärnits.

Kuu arvustus

Rõõmustav sündmus et BAAS on taas elus tähendab minu jaoks seda et pole enam pääsu vana võla likvideerimisest ja mõningase hilinemisega tuleb välja kuulutada septembrikuu arvustus. Kuna ma BAASi veebiliidesest selleks praegu tehnilist võimalust ei leidnud, teen seda siin.

Seekord muutsid tehnilised takistused arvustuste sõelumise huvitavamaks. Nimelt leidsin küll võimaluse kõik septembrikuu arvustused järjest läbi lapata, iga arvustuse juures metainfo kättesaamiseks oleks tulnud veidi rohkem vaeva näha mida ma ei viitsinud teha. Seega lugesin arvustused läbi ja tegin valiku ilma teadmata kes on arvustuse autor, mis teost üldse arvustatakse ja kas tegu on antud teose esmaarvustusega BAASis. See võttis maha mõnedki tavaolukorras alateadlikult rakenduvad "filtrid".

Et nüüd enne nominendi väljakuulutamist veel natuke ümmargust loba ajada, esitaksin tähelepaneku et esineb kahte liiki huvitavaid arvustusi. Esimese liigi moodustavad ootuspäraselt need mis tekitavad tahtmise arvustatavat teost ise lugeda. Teise liigi moodustavad jällegi need kus arvustaja on teosest saanud erakordselt halva elamuse ja see negatiivne emotsioon on köitval viisil sõnadesse valatud.

Pärast jämedama sõelaga sõelumist eraldus septembrikuu saagist mõlemat liiki arvustusi. Esimesest liigist tõstaksin esile Kristjan Rätsepa arvustuse Robert Silverbergi romaanile "Roma Eterna" ja Joel Jansi arvustuse Margus Haava teosele "Kuidas lõhnab kuri". Teise liiki jällegi kuuluvad Silver Sära arvustus keerulise nimega autori teosele "The Stealers of Light" ja Katariina Roosipuu arvustus Kristin Casti ja P.C.Casti romaanile "Marked".

Üks arvustus meeldis mulle neist neljast siiski veidi rohkem. Sain teada nii mõndagi mitte ainult arvustatava teose kohta vaid ka teatava ootamatu tagasivaate sajanditagusesse "piiripealse ulme" kirjutamise maailma. Seega on 2016. aasta septembrikuu arvustuseks

... trummipõrin ...

Silver Sära arvustus romaanile "The Stealers of Light"

Marsile koloonia rajamise aspektid

29, novembril tutvustas Tartu Tähetornis Juhan Kangilaski oma magistritööd, milles uuris Marsile koloonia rajamise arhitektuurilisi aspekte. Erilise tähelepanu all oli esimese tugipunkti laiendamise võimalused organiseeritud asumiks ja selle siseruumide kasutamise võimalused. Kuulajad said ka teada, millisest Marsi kohapealsest materjalist on võimalik ehitusmaterjali toota.

Tartu Tähetorni avalikud loengud toimuvad üle nädala teisipäeviti ja on järelvaadatavad Tartu Ülikooli televisioonis aadressil uttv.ee

Tõlkejutt: Kohaliku tähtsusega tee (Sergei Bitjutski)

Tõlkis Rauno Pärnits.

Lend muutus ebatavaliseks kohe stardist alates. Pikaldase kiirendamise asemel katsetatav prototüüp lausa sööstis edasi. Füüsikaseadused ei lugenud talle miskit. Ülekoormust polnud ollagi.

Navigeerimispaneel näitas võimatut. Pool valguse kiirust. Kolmveerand. Terve valguse kiirus. 110% ...

Kui näidik jõudis 120%, ilmus kitsukesse juhikabiini ilmetus arhailises vormis subjekt. Katsetajatest paari meetri kaugusel seistes tõstis ta tuttava liigutusega triibulise saua. Laev peatus nagu naelutatult. Piloodid istmetel isegi ei nõksatanud.

"Kas rikume liiklusreegleid, kodanikud?" Külaline puudutas laisalt poolläbipaistvate sõrmedega mütsinokka. "Sektori 14g-263 kübermiilits. Vastavalt situatsioonile toimub kontakt liiklejatega telepaatiliselt kujutiste adapteerimise teel. Kiirusepiirangu märk on kelle jaoks üles pandud?"

"Kuskohal?" andis Ljoik absurdiloogikale alla.

"Oo! Tehke silmad lahti, kodanikud!" Triibuline sau torkas illuminaatorist paistva Plejaadide suunas. "Otse kursil ees. Valguse kiiruse ületamine on keelatud. Kas te lugeda ei oska? Teate küll, see pole vabandav."

"Seda et ... pole võimalik ületada," tegi Paa teiselt istmelt häält.

"Mitte võimatu, vaid pole lubatud. Sellel teelõigul. Võimatu on teil, oma Judola ümbruses. Sinna on paigaldatud kiirusepiiraja. Nagu ette nähtud alaealise tsivilisatsiooni asukohas. Kas seda märki te ka ei näinud? Seda rõngastega? Aga kui te juba ületasite Judola piire, siis palun liikluseeskirjadest kinni pidada."

Paa sattus hoogu.

"Teie olete niisiis robot?"

"Kes teile, kodanikud, siia kolkasse demiurgi määrab? Naeruväärt."

"Piirang ei kehti jalgrattatranspordile!"

"Eksitate töökohustuste täitmisel, auline. Teil on ju footonajam tagapool."

"See on abiseade võimsusega alla viie miljardi hobujõu. Sellega varustatud jalgratast ei saa lugeda mehaaniliseks transpordivahendiks. Aga põhijõuallikas on siin!"

Paa osutas lõbusalt nurgas seisvale velotrenaöörile.

"Eksitate, kodanikud," muigas inspektor õelalt. "Tööprintsiip!"

"On keelatud avaldada alla C-taseme tsivilisatsioonidele!"

"Olgu peale. Footonajami lülitan ma teil välja. Jätkake liikumist. Ärge reegleid rikkuge."

Külaline haihtus.

"Paa, mis me nüüd teeme?"

"Ära põe, Ljoik. Paari tunniga oleme kohal. Ära on tüüdanud need veeuputuseaegsed sõiduvahendid!"

Paa kobis velotrenaöörile. Vajutas pedaalidele.

-----------------------------------------------

Lõpp 2:

"Paa, mis me nüüd teeme?"

"Ära põe, Ljoik. Paari tunniga oleme kohal. Ära on tüüdanud need veeuputuseaegsed sõiduvahendid!"

Paa kobis velotrenaöörile, avas kolmanda silma. Vajutas pedaalidele.

Lõpp 3:

"Tundub, et nüüd oleme pigis, Ljoik... Kuid saame hakkama!"

Paa rebis mootoripaneelilt plommi maha ja tõmbas käivituskangist. Reaktor hakkas tööle.

"Oh nende kõrgemate tsivilisatsioonide usku seadusekuulekusse..."

Lõpp 4:

"Tundub, et pingutasin üle, Ljoik... Ei maksa võmmiga bluffida. Ilma mootorita oleme pigis... Nojah, jalgratas oli ikka äge mõte..."

Paa istus velotrenaööri sadulasse. Vajutas pedaalidele. Tähelaev nõksatas korra, kaks... Ja võttis aeglaselt paigalt.

Kolmas lõik romaanist Fata(l) Morgana (Leila Tael-Mikein)

Kõik asjad juhtuvad korraga. Viruaalmaailmas hakkab Saatan streikima, pärismaailmas ootab hullumaja juhtkonda ebameeldiv üllatus. Mis juhtub, kui arvutimängusõltlaste hinged jäävad kinni virtuaalsesse universumisse ja hakkavad seal elama oma elu? Kuidas lahendavad olukorra arstid, kes peavad tegelema zombistunud kehadega, kelle vaim hulgub ühtede ja nullidega sillutatud radadel kohas, kus on olemas põrgu, friigitsirkus ja päris zombid?

Romaan asub siin:

esimene osa

teine osa

Prohvetite palk

I

,,See päev tuleb taas! Kõik patused saavad oma palga, kui saabub..."

,,Ole vait!" Saatan üritas kirjutada lahkumisavaldust, kuid see neetud prohvet muudkui karjus hoolimata sellest, et suurem osa tema kehast oli juba ammu katlas pehmeks keenud. Sarnaselt Timukale pidas Lucifer värdjakasvandust ning seda oli tarvis millegagi toita. Prohvetite liha oli nende lemmik. Kari väikeseid värviliste sulgede ja karvadega kaetud hambulisi olendeid kisklesid nurgas viimaste lõunasöögi jäänuste pärast. Oleksid need loomad siis algusest peale temale kuulunud. Aga ei - need jättis Saatanale naine, kui tema juurest välja kolis. Kaasa võttis ta ainult kümme valget nähvitsat, kelle sülg maapinda auke söövitas ja hambad terasest läbi hammustada suutsid. Põrgusse jäänud karvased ja sulelised ulgusid, kraaksusid, röhkisid ja kiunusid vahet pidamata. Kedagi teist peale Luciferi nad endile ligi ei lubanud. Kui Saatan kahekümnenda loomatalitaja koos toiduga elukate lõugade vahele kaotanud oli, leppis ta mõttega, et peab neid ise söötma hakkama. Nii oli see kestnud juba terve igaviku. Aga nüüd oli põrgu valitsejal lõpuks mõõt täis saanud ja ta otsustas kogu allilma eest vastutamise jätta nende endi õlule. Kui keegi oleks talle öelnud, et saatana lahkumissoovi kannustasid Pauli sõnad, siis oleks see ütleja saanud veel hullema saatuse osaliseks kui katlas sajatav prohvet.

,,Valmis!" Põrguvürstil oli avaldus alla kirjutatud ning see, mis tema valdustest edasi saama pidi, teda enam ei huvitanud. Formaalselt kirjutas Lucifer avalduse iseendale, sest temast kõrgemat ametikohta põrgus ei olnud. Kuna sealne elu käis paberile peenikeses kirjas trükitud seaduste alapunktide järgi, tegi Saatan täpselt seda, mis vaja - andis endale loa kogu see krempel kuradile saata. Musta tulekindlat mantlit kandev taevasiniste silmadega pimeduse isand kõndis mööda kontide ja soolikatega kaetud ligast rada, astudes aeg-ajalt kõrvale väikeste linttraktorite eest, mis koppade ja sahkade abil prügi seinte äärde kuhjasid. Tunneli lõpust paistis kutsuv valgus. Prügimäel olid öö saabudes süüdatud eredad valgustid. Just siin, linna suurima jäätmehoidla all, põrgu väravad seisidki. Varem oli põrgu asunud surnuaia all ja väravad avanesid otse Tibi elutuppa, aga see oli liiga avalik koht. Vaevalt keegi prügimäel okultismi harrastama hakkaks. Siia maeti laipu, mis jäljetult kaduma pidid, kuid üles äratada polnud neid seni veel keegi proovinud.

,,Saage siis ilma minuta hakkama!" hüüdis Lucifer tulikuuma põrgukatla ees viina otse pudelist kulistavale Aramisele. Vastuse asemel süttis katlakütja heleda leegiga põlema. Lucifer võttis seda kui jaatust.

Jõudnud maapinnale, muutus põrguvürsti nahk süsimustaks ja hakkas kobrutama. Seal, kus oli just seisnud saatan, karglesid prügimäge mööda laiali miljardid kirbud. Kurjusele meeldis olla korraga kõikjal.

II

,,Mina lõpetan," teatas lakooniline sõnum. Nena sulges telefoni sõnumikausta ja kogus silmapiiri poole vaadates mõtteid, kuni üks tema koertest loomulikke hädasid tegi. Sõnumi saatjaks oli Lucifer, Põrgu valitseja. Kunagi ammu oli Nena olnud saatanale toeks tema hullumeelsete ideede teostamisel, kuid ajapikku muutusid need üha võikamateks. Ta tahtis, et Nena muudaks inimesi värdloomadeks, kes söövad teiste inimeste liha, ilma et ohvrid eelnevalt tapetud oleksid. Need, kellest pidi saama piduroog, muudeti omakorda peaaegu surematuks. Nad tundsid, kohutavat valu, kui neid elusalt tükkideks rebiti, kuid ei surnud enne, kui viimane palake neist sööja kurgust alla oli läinud. Timuka etendused olid selle kõrval kui lapsemäng.

Nena lahkus Põrgust siis, kui selle kohal laius veel surnuaed, võttes endaga kaasa vaid koerad, kes olid tehtud tema kaitsmiseks ligastel põrguväljadel hulkuvate inimsööjatest värdloomade vastu. Tal oli siiani meeles lahkumishommik, kui koidukuma paistis kaugelt põrguväravate raudvarbade vahelt ja väiksed kollased sahaga traktorid, mida juhtisid orjahingega deemonid, puhastasid tema ees soolikate ja kondipudruga kaetud sillutist. Nena astus väljapääsu poole, teejuhiks nööri otsas hüplevad ja üksteise võidu klähvivad valged nähvitsad, kelle mürk suutnuks tappa ka Terminaatori. Tema selja taga pudenes laest alla mädanenud laibajäänuseid ja konte segamini puutükkidega, sest otse Põrgu katuse kohal maeti jälle kedagi ruumipuuduse tõttu vana kääpa peale. See oli Nena elu ilusaim hommik.

Nüüd ta siis tahtis lõpetada. Huvitav, kes Saatana ameti üle võtma peaks? Kas Nena? Või Timukas? Miks peaks Lucifer, mänguhaldur ja tähtsuselt teisele kohale jääv isik kogu Fata Morgana süsteemis, ennast nii palju alandama, et saadab Nenale sõnumi lahkumise kohta? See oli rohkem Timuka tegevusvaldkonda kuuluv mure. Nena ei tegelenud lahkumisavaldustega. Tema ainult aitas laipu kokku õmmelda ja elustada ning toitis ja kasis mängusõltlaste hullumaja patsiente. Saatan hoidis kogu mängu üleval, praakides viiruseid ja vigaseid koode välja. Paul oli seni ainus viirus, kellest ta vabaneda ei suutnud.

,,Aga palun. Lõpeta," kirjutas Nena vastu. Talle tundus naljakas saada sõnumeid arvutimängust, mille tegelase maine keha istus koos teiste patsientidega puhkeruumis laua taga, silmis tühi pilk. Keha toimis kui robot, saamata aru ümbritsevast, sest mõtted viibisid kusagil mujal. Kogu see sõltuvusravi oli pullipask, sest nii patsiendid kui mängu haldajad muutusid ravist enesest sõltuvaks. Nenal endalgi oli vahel raskusi mängu ja päriselu lahus hoidmisega. Sageli leidis ta ennast keset tänavat imestamas, miks tema koerte sülg enam teekattesse auke ei söövita ning mõnikord viirastusid talle mõne ravialuse seljas deemonidiivad või elava tule leegid, teistel aga tundus käsi ja jalgu rohkem olevat kui kaks. Äkki olnuks temalgi parem lõpetada enne, kui on liiga hilja. Aga siis jääks Timukas mängu päris üksinda. Kes teab, mis ta seal kokku keerata võib. Tuli veel natuke aega vastu pidada.

III

,,Kahetsusväärne juhtum," kommenteeris kiilaneva pealae ja kitlinööpide vahelt punnitava õllekõhuga doktor, keda mängumaailmas Timukana teati, lahkunu näole lina sättides. ,,Kuid, nagu öeldakse, juhtub parimateski perekondades."

,,Kahju temast," ohkas leekpunaste juustega assistent Nena, kelle tööväliseks hobiks oli lumivalgete kääbuspuudlite kasvatamine. ,,Kirjanikuna oli Õudikul väga elav fantaasia."

Naine silmitses mõtlikult lahkunu heledat mühklikku kogu ning lisas: ,,Tema jutte lugedes mõtlesin ma alati, et ta kirjutab asjadest, mida ükski inimene ei taha, et need temaga juhtuksid. Mäletan, et ta lubas pärast surma oma maailma minna ja pahaks tegelaseks hakata."

Üksmeelne naerulagin kajas surnukuuri seintelt õõnsalt vastu, hajus läbi ventilatsioonitorude ja ühines õhuga, mis läbi teise avavuse taas keerdkäikudesse suundus ning õhkõrna aimdusena süsimustade kiharatega koolnukahvatu palgega neiuni jõudis. Veronical diagnoositi mängusõltuvuse tulemusena pöördumatu ajukahjustus.

,,Mina võitsin," sosistas hullusärki seotud tütarlaps polsterdatud seintele. ,,Sa ütlesid alati, et kirjutad mind oma juttudesse. Mina võitsin. Mind pole seal!"

Pähe opereeritud kiip tõrkus töötamast, lastes Veronica mõistusel hõljuda virtuaalsuse ja pärismaailma piiril. Nõnda oli ta üheaegselt Õudikuga Tibi avataris ja samas polnud ka. Võidust oli asi kaugel.

***

,,Kõik lahti ühendada! Homme sajab meile kaela lauskontroll!" hüüdis peaarst üle saalisuuruse kontoriruumi, nii et seinad vastu kajasid. Tulekumana hõõguvate punaste kiharatega sanitarineiu vaatas teda hindavalt läbi paksuklaasiliste prillide.

,,Kõik? Homseks? Nalja teed või? Ja kiibid opereerime ka välja?"

,,Kiibid las jäävad," lõi peaarst käega. Teist kätt kasutas ta paksust pruunist klaasist valmistatud vanamoelise tabletipurgi välja otsimiseks. Kummutanud sealt pihutäie kurku, rüüpas ta pudelist, milles loksuv vedelik polnud kindlasti vesi, tubli sõõmu peale ja püüdis rahuneda.

Hullumaja! mõtles doktor.

Neil oli seal ametlikult hullumaja ehk taastusravi keskus, mitte mingi värdjalik katselabor. Aga just viimast see tegelikult oli. Taastumise asemel oli enamus patsiente sattunud sõna otseses mõttes põrgusse.

,,Kuidas me neile seda seletame, et hoolimata uuest ülitõhusast ravimeetodist keegi veel paranenud pole? Ja millega põhjendada surmajuhtumeid?" küsis Nena.

,,Õnnetusi juhtub alati," kehitas välgukiirusel ennast kogunud peaarst õlgu. ,,Siin viibivad inimesed, kes ei tea, mida nad teevad. Ikka võib juhtuda, et keegi ennast kellegi taskust näpatud tulemasinaga põlema süütab või teine ennast plastiknoaga üleni veriseks kraabib arvates, et teda ründavad tuhanded kirbud. Me ütleme, et need on võõrutusnähud. Ning paranenuid on ka. Need, kes vagusi istuvad ja parajasti ei karju, ongi paranenud."

,,Eks sa tead ise paremini," sõnas sanitar ukse poole nihkuma hakates. ,,Kas uinutit jätkub?"

,,Uinutit?"

,,Neile, keda lahti ühendatakse."

,,Ah jaa... Peaks jätkuma."

,,Tore."

,,Ja need, kes on kiibiga, sule igaks juhuks pehmete seinte vahele. Mine tea, mida nad teha võivad."

,,Just nii." Nena pööras ülemuse poole selja ning temast jäi maha vaid kaugenev kontsade klõbina kaja haiglakoridori oliivirohelistel seintel.

Peaarst, kes oli tarbitud ainete mõjul paraja auru all, logis ennast Igaühte uusi sõltlasi otsima. Igaühe mängija sai olla kes iganes. Seal võis saada jumalaks, kui olid jõudnud endale piisavalt palju punkte koguda. Seni polnud keegi veel nii kaugele jõudnud.

Kuni jumalat polnud, täitis tema kohuseid administraator, kelleks oli doktor ise. Ta ravis Igaühest sõltuvusse sattunud patsiente uue omalaadse mängu - Fata Morganaga. Naudingu asemel said mängijad nüüd preemiaks hirme, õudusunenägusid ja perversseid unelmaid, mis olid seni peidus olnud alateadvuse tagumistes soppides. Doktoril polnud kombeks patsiente otsekohe põrgupiinadesse paisata. Punktid kogunesid aegamööda, tekitades patsientides iga hetkega üha suuremat soovi sellest mängust põgeneda. Ja põgenemistee pidid nad leidma ise. Kuid doktor polnud enam kindel, kas ta ikka lubab mängijatel väljuda. Ta oli langenud sõltuvusse, mille tekitas võim teiste inimeste virtuaalsete saatuste üle.

IV

,,Igaüks meist on oma maailma jumal! Meie saatus pole lõplikult ettemääratud. Iga meie tegu, sõna, silmapilgutus ja hingetõmme muudavad meie tulevikku," jutlustas habetunud kodutu, kes kandis peas kaht ülestikku tõmmatud valget talvemütsi, seljas mantlit, mille ainsa nööbiga kinnitatud hõlmade vahelt paistsid uriiniplekilised viigipüksid ning üle õlgade oli tal heidetud punane püksipaar nagu pioneeri kaelarätt. Enamus inimestest ei pööranud temale tähelepanu. Ainult ruugete patside ja kaela külge klammerdatud peaga libasurnu Tibi jäi seisma nagu ussist nõelatu ning kuulas tähelepanelikult hullu seosetut sonimist. Segase prohveti vilav pilk jäi Tibile pidama ning nüüd sosistas ta vaevukuuldavalt: ,,Surm. Sind ümbritseb surm."

Mind ümbritseb klambritega kokku pandud laip, mõtles Tibi. Polnud raske tema välimust surmaga seostada. Sellegipoolest kuulas ta hullumeelse juttu huviga edasi.

,,Kõike saab parandada. Kui sa kirjutasid halva raamatu, kirjuta uus. Miski pole igavene. Sina sured ja mina suren, aga meie raamatud jäävad alles ja sa saad alati kirjutada uue," jutustas mees kiirkõnes, nii et tema pragunenud huulte vahel valget vahtu välja pritsima hakkas. ,,Kirjuta..." Jutuvada katkestas võigas karjatus. Mööda kodutu käsi, jalgu ja riideid tõusis üles must võrk. See kattis tema näo, silmad ja voolas suhu. Mees püüdis kirpe enda pealt maha pühkida ja tantsis hullumeelset tantsu, samal ajal kui putukad teda elusalt sõid. Ohvri jõud kahanes kiiresti ja ta kukkus sillutise peale pikali. Mõne minuti pärast olid tänavajutlustajast alles vaid verised liharäbalatega kaetud luud ja määrdunud riided. Mitte keegi peale Tibi ei tundnud juhtunu vastu huvi. Kodutu surm oleks nagu toimunud teises dimensioonis, mida ainult Tibi silmad näha võisid. Võrk, mille olid moodustanud tuhanded või isegi miljonid tillukesed hüplevad kiskjad, voolas mööda kõnniteed nurga taha ja kondihunnik jäigi bussiootepaviljoni ette vedelema. Tibi pidas paremaks ära minna, enne kui tedagi sama saatus oleks tabanud. Tema peas kummitasid hullumeelsel lausutud sõnad: ,,Kirjuta uus raamat. Me kõik sureme. Kirjuta uus raamat..."

Pääsemiseks polnud vaja muud, kui kirjutada ennast tagasi sinna, kustkohast ta tuli, kuid kas see koht oleks ikka päris elu? Kui luua reaalsusega sarnanev maailm, mis on veel parem ja minna pärast surma sinna, siis oleks see justkui paradiis. Päris paradiis, mitte see, millesse ta eksikombel sattunud oli. Mõtteisse vajunult jalutas Tibi sisse otse keset teed kõrguvasse klaasist ja teraskonstruktsioonidest koosnevasse üliuhkesse ostukeskusesse ja sai uue ehmatuse osaliseks.

Klienditeenindajail polnud nägu!

Kassapidajad istusid nagu mannekeenid piiksuvate aparaatide taga ja iga uue kliendi saabudes lõi teenindaja laubal helendama punane kiri: ,,Tere!" Küllap oli tegemist androididega. Inimesed ei saanud olla ilma näota ja kuvada laubal tervitustekste. Hoolimata selle maailma seninähtud veidrustest tundis Tibi ennast ikkagi nagu õudusunenäos. Justkui nähtamatutest nööridest tõmmatuna kõndis ta toretseva kaarvõlvi alt laeni kõrguvate riiulite labürindi sisse ning poetas seal vargsi põue kaustiku ja pastapliiatsi. Elustatud südame põksudes hiilis ta kassajärjekordades seisvate inimeste vahelt läbi, möödus püstijalu magavast turvamehest ning jõudnud uksest välja, hakkas ta jooksma. Ta ei julgenud üle õla tagasi vaadata, et näha, kas keegi ajab teda taga. Tibi polnud kunagi oma eelnenud elu jooksul varastanud. Loodetavasti jäi see viimaseks korraks.

,,Pole siin ka arvutiviirustest pääsu," kirus Saatan omaette, kui oli kirbud kokku kogunud ja uuesti inimese kuju võtnud. Päriselus teati teda endise häkkerina, kes pidi nüüd hooldama arvuteid firmas, mis reklaamis ennast taastusravikeskusena. Ta pidi veetma ööd ja päevad süsteemi korrastades, taastades ja parandades. Lisaks tuli tal kaevuda Põrgusse jõudnud patsientide alateadvusesse, et sealseid mälestusi, salasoove ja tumedaid mõtteid virtuaalmaailmale sobivaks kodeerida.

Alguses oli ta seda tööd nautinud, tundes perversset mõnu teiste inimeste peades sorimisest. Nüüdseks oli ta mõistnud, et enamus inimesi on sügaval sisimas üpris sarnased tõprad, kes tunnevad rõõmu teiste valust ja tahavad ise maailma valitseda. Saatanal oli kogu sellest mängust ja hullumajas töötamisest totaalselt kõriauguni, kuid tal ei olnud võimalik ennast välja logida ilma administraatori loata. Häkker, kes suutis ennast sisse muukida teiste inimeste peadesse, ei osanud välja pääseda iseenda omast.

V

,,Sa kutsusid mind." Saatan kõrgus musta varjuna Timuka töölaua ees ning temast õhkuv elekter kõrvetas läbi morgivalvuri sülearvuti.

,,Kurat!" karjatas Timukas, kui tema tähtsaimast töövahendist must suitsupahvak välja paiskus. Arvuti ülesütlemine sundis isegi külma südamega õudustemeistri endast emotsioone välja paiskama.

,,Mina," vastas pimeduse isand rahulikult. ,,Pole vaja rohkem kutsuda, ma olen juba siin."

,,Mul olid seal tähtsad asjad sees," ütles Timukas endas pulbitsevat viha alla surudes. ,,Mõnel neist polnud varukoopiaid. Palju ei puudunud, et sa oleksid terve serveri maha põletanud!"

,,Kahju," vastas Saatan ilma ühegi tundevarjundita. ,,Miks sa mind kutsusid?"

,,Sest ma kuulsin, et sa ei soovi enam minuga koos töötada. Ma tahtsin teada, miks?"

,,Ma panin ameti maha. Sinu arukad zombid, nagu sa neid nimetasid, polnud kuigivõrd intelligentsemad kui tavalised viimsepäeva ajal haudadest üles tõusvad laibad. Sellistega oli võimatu koos töötada."

,,Sul tehti elu põrguks," muigas Timukas, kuid tõstis Saatana pilku nähes käed kiiresti üles ja hakkas vabandama: ,,Tegin ainult nalja. Sa ju tead, milline mölapidamatus mind vaevab. Sõnad tulevad välja enne, kui mõte neile järele jõuab."

,,Niisiis võid mind nüüd välja logida," ütles Saatan. ,,Lao oma raamat lagedale ja hakka loitsima."

,,Aga mul pole raamatut."

,,See, et ma Põrgust ära tulin, ei tähenda veel, et..." Saatana nägu kivistus. ,,Sul pole raamatut?"

,,Tegelikult ma laenasin selle kellelegi," vastas Timukas. Tema prilliklaasidelt helkis vastu erksinine kuma, mis paistis Luciferi hõõguma löönud silmadest.

,,Kellele?"

,,Ma ei mäleta," kehitas Timukas õlgu. ,,Lisaks mölapidamatusele on mul ka halb mälu."

,,Su mälus on sipelgapesa, millesse sind lapsepõlves kinniseotuna visati. Kui soovid, võin seda sulle meelde tuletada," vastas Saatan õela muigega suunurgas.

,,Mina saan ennast iga kell mängust välja logida, sest olen administraator. Sina võid aga koos oma sipelgatega igaveseks siia jääda," ei jäänud Timukas võlgu. ,,Mul pole vaja paroole raamatust vaadata, sest erinevalt sinust viitsisin ma need endale pähe õppida."

Metsik läige saatana silmis kustus nagu väljasureva mootoriga auto tuled. Ta vajutas huuled kokku peenikeseks kriipsuks ja surus läbi hammaste:

,,Mida sa vajad selleks, et raamatut tagasi saada?"

,,Ma tahan oma inimesi tagasi," ütles Timukas ning tõusis laua tagant püsti. ,,Praktika näitas, et sinu meetoditest polnud mingit kasu. Ma olen kindel, et suudan oma patsiente tsirkuses paremini ravida kui sina põrgukatlas. Lisaks soovin ma, et sa mu arvuti töökorda teeksid. Mul olid seal tähtsad asjad sees, kui sa juhuslikult ei teadnud."

,,Ma annan sulle inimesed tagasi. Tahaksin teada, mida sa nendega peale hakkad? Kui neil enne veel mingit mõistusekübet alles oli, siis nüüdseks on nad tõepoolest hullud. Ja arvuti hakkab ka tööle," lubas Saatan. ,,Mul läheb inimeste tagasitoomisega aega umbes neli tundi. Kas sa suudad selle aja jooksul meelde tuletada, kelle kätte raamatu jätsid?"

Timukas vaatas helendama löönud arvutiekraani. Kõik tundus jälle korras olevat. Mehe näole ilmus rahulolev naeratus.

,,Teeme ära!"

Kuid viimaseid sõnu ütles ta tühjale toale. Arvuti kuvarile olid tekkinud leegitsevad numbrid, mis muutusid pidevalt:

3:57:59,

3:57:58,

3:57:57...

Jutt: Vesi (Henri Hundu)

Vihmapiisad.

Maale. Nii kiirelt, et

vesi silmas.

,,"Kernel panic" äratas mu üles. Mitte et ma ärkvel ei oleks olnud. Tükk aega tagasi olin juba endale öelnud, et tõuse ja sära. Selleks ajaks kui teadet nägin, olin ikka ilusti pestud, kustud ja kammitud.

Sa ainult vaata mind, ma ei ole ju mõni haisev, sagris ja hoolitsemata pika patsiga poiss. Ma näen ikka välja kui ontlik härrasmees. Noh biitseps võiks ju natuke suurem olla ja keskkoht natuke väiksem, aga öeldakse, et mehel on kõht suur alles siis, kui ta alla vaadates enam oma nokut ei näe ja sellega ei ole mul probleemi, eriti kui Sina lähedale tuled.

Ahjaa, kaldusin vist teemast kõrvale, pidin ju rääkima päevast, mil ma SEDA tegin. Ühesõnaga paanitseva kerneli teate peale ärkasin ma tegelikult üles, kui Sa saad aru mis ma mõtlen. Taoline sõnum ei tõotanud midagi head, see tähendas probleeme agentprogrammide poolt saadetud info vastu võtmisel. Ega see mingi windowsi box ei olnud, ikka korralik debi, linux noh. Tegin masinale rebu, restardi noh, ja lükkasin kogu liiklust logiva masina kuvari sisse. Igaks juhuks salvestub kogu sisse-välja käiv liiklus eraldi masinasse, sest minu ametis on targem olla nii paranoiku kui vähegi võimalik. Siis helistas Boss ning samal ajal lasti uksekella ja et asi veel täiuslikum oleks hakkas kisama dekrüpteeriv arvuti, et järjekordse läpaka parool on lahti muugitud.

Tähtsaimad asjad ennekõike, kõigepealt vastata Bossile ja siis vaadata, kes küll ukse taga on ja siis tehnika. Kas ma Bossist olen juba rääkinud? Bossi iseloomustamiseks sobib väga hästi järgmine lugu.

Kujuta ette, et tuled miskipärast päeval koju, ja leiad, et uks on lukust lahti. Imestad ja astud vaikselt esikusse ning samal ajal tuleb toast välja mingi ambaal, kinnastatud kätes kaks sinu suurt spordikotti, mis täis tuubitud sinu asjadega. Pikemalt mõtlemata annad ambaalile molli, aa, no hea küll, Sina võtad ilmselt kotist pipragaasi ja tühjendad selle talle näkku. Või kasutad Sa hoopis vihmavarjutorget näiteks jalgevahele? Igatahes, teed päti põgenemisvõimetuks, kutsud politsei ning arvad, et sellega on siis korras.

Olekski korras, kuid keegi on andnud ambaalile Bossi telefoninumbri. Ja nüüd tuleb mängu Boss, Boss kui advokaat, ning asjad ei ole enam põrmugi sellised nagu sina arvad. Selgub, et tegelikult olid sa ise härra ambaalile võlgu ja kuna sul hetkel ei olnud võimalik nii suurt summat maksta, siis leppisid sa temaga e-mailitsi kokku, et maksad osaliselt asjadega.

Seal tulengi mängu mina. Sa ikka tead, kui kerge on e-maili pealdisi võltsida ning kui paljudes mailiserverites leidub vaikimisi sätteid? Ja kui aukartlikult kohtuvõimud ikka veel arvutitesse suhtuvad?

Nojah, kuna kokkusaamise ajad teil härra ambaaliga kuidagi ei klappinud, siis pakkisid sa asjad ja jätsid võtme postkasti, millega on seletatav vaid sinu sõrmejäljed asjadel ja muukimisjälgede puudumine välisuksel.

Sa ikka tead kuidas koputamismeetodiga tänapäeval lukke lahti tehakse? Ma võin Sulle linke saata, see on vabalt internetist loetav.

Ja siis olevat sa ümber mõelnud, sul hakkas asjadest kahju ning otsustasid võlanõudleja, lugupeetud härra ambaali, röövliks lavastada ning tekitasid sellega Bossi kliendile raske kehavigastuse. Ühesõnaga kohtuväline kokkulepe tundub sulle pärast Bossiga kokkusaamist ainuvõimaliku lahendusena.

Eriti kui Bossil on kaasas veel Vitja i Nikita.

See on minu pandud nimi, mida ma talle kohe kindlasti ei maini. Nime panin talle juba esimesel korral, kui teda nägin. Olin siis tublisti noorem ja kindlasti lollem ning arvutimängudest sügavalt sisse võetud. Eriti meeldisid sellised võrgumängud. Selleks, et seal tugev olla, peab kas hästi palju aega olema, või siis natuke nutti cheat sheetide ja varjatud võimaluste leidmiseks. Mistõttu sai minust häkkerite foorumite igapäevane kasutaja. Isegi see, et seal mitu korda vastu näppe sain, ei hirmutanud mind, vaid pigem vastupidi. Foorumis keegi kilkas, et sai mõningatesse Eesti andmebaasidesse sisse. Sihukestesse huvitavatesse ja jättis tõestuseks paar vihjet. Muidugi läksin ma proovima aga sisse ei saanud. Järgmisel päeval, oma tavalises pitsakohas einetades, astus sisse Vitja i Nikita, tuli minu laua juurde ning nentis, et minuga tahetakse rääkida.

Saad aru, kui ta sisse astus, siis, noh ta täitis nagu terve ruumi, teda oleks nagu palju olnud, hoolimata tema niigi kogukast maadleja välimusest. Seetõttu paningi talle nimeks Vitja i Nikita, et nagu mitu inimest korraga noh. Tollal vedas ta mind Bossiga kokku saama. Vedas ülekantud mõttes, sest kui Vitja i Nikita sulle otsa vaatab ja sellise külma, sügavalt ükskõikse häälega midagi ütleb, siis sa teed seda ka vastuvaidlematult, sest miskipärast kangastub kohe, kuidas ta seda uuesti enam mitte sellise häälega ei ütle ja seejuures ka sõnadest kõvemaid argumente kasutab.

Boss, siis Boss, kui eradetektiivibüroo direktor, tegi mulle selgeks, et politsei mind aktiivselt taga otsib, kuna teatavast andmebaasist hulk andmeid on kopeeritud ja jäljed minu koduarvutisse viivad. Aga kuna Bossil on politseis head sidemed, siis kohtupingi asemel ma hoopis tema juurde tööle tuleksin, sest tal olevat võimekaid it-imehi vaja. Korralikult argumenteeritud viisakas vestlus suudab veenda ka minust palju kangemaid.

Ühesõnaga, Boss ja tema seltskond on siis sellised, kes lahendavad probleeme. Vahepeal ka tekitavad probleeme, et oleks mida lahendada. Mina aga olen nüüd juba aastaid eradetektiivibüroo tehniline töötaja, otsin alimente mitte maksvaid mehi ja löögihoos naisi, kes löövad ka üle aisa ja siseinfot lekitavaid töötajaid ja muud sellist nipet näpet.

Näedsa, jälle kaldusin kõrvale, ma pidin ju rääkima sellest päevast mil ma SEDA tegin. Et siis uksekella, telefoni ja tehnika kakofoonia. Võtsin telefoni vastu ja läksin ukse juurde, mille taga, nagu uksesilmast selgus, oli naabrinaine.

Boss tahtis, et ma tema ja ühe kliendiga tunni aja pärast Rebasemäe pubis kohtuksin. Naabrinaine tahtis, et ma aitaksin tema kassi arsti juurde viia, ja tehnika, no see tahtis, nagu alati, et ma tema peale oma aega kulutaksin.

Aega, mida ei ole olemas. Aeg on ju raha ja kuna raha mul ei ole, siis ei ole mul ka aega, lihtne, loogiline. Ühesõnaga, haarasin demo läppari, siis välisele kõvakettale liikluse logid ja lisaks ka lahti muugitud rüperaali ning selgitasin naabrinaisele, et arsti juurest tagasi peavad nad ise saama.

Mis puutub lahtimuugitud üsapuutrisse, siis nende lahti tegemine on minu väike erabisness. Sa ikka tead, mis üsapuuter on? Pärast seda, kui Windowsi looja oma aknakesi eestindama hakkas... Muide, kas Sa ikka tead, mida murekahur tähendab ja mitte meesterahva juures vaid Windows-is? Nojah, pärast esimest kohtumist eestindatud akendega meeldib mulle arvutitermineid vahest võro keeles öelda ja üsapuuter on muidugi läpakas noh.

Aa, see erabisness. Kas Sa ikka tead, kui palju arvuteid ja muud tehnoloogiat lennujaamadesse maha jäetakse? Eriti Ameerikas on neid tervete ladude viisi ja kuna ladustamine maksab, siis korraldatakse oksjoneid asjadele, mille omanik ennast mingi aja jooksul märku ei anna. Internetioksjoneid, sest nii on odavam. Ja nii saab odava hinnaga, täiesti legaalselt, täiesti korralikku raudvara, mida saab üldjuhul edukalt kasudega edasi müüa. Ning vahepeal on mõned veel palju rohkem nõus maksma, et seadmes olnud andmed neile tagastataks, või et need kusagile, näiteks netti, ei tilguks. Selline pisike jõuluvanaäri, sest mitte kunagi ei tea, mis paki sees olla võib. Selle bisnessi peale tulin ma ise, pärast seda, kui Vitja i Nikita tõi mõned, niinimetatud taksosse unustatud arvutid, et ma neid hindaksin ja müügikõlblikuks muudaksin.

Oh, jälle kaldusin kõrvale. Käsutasin siis naabrinaise oma kassiga autosse ja sõitsime lähimasse loomakliinikusse. Autos püüdsin mitte kuulata naabrinaise detailseid selgitusi, mis kõik tema vana kallikest vaevama on hakanud ja milline ime, et ta nii vanas eas poegadega maha sai. Mina mõtlesin hoopis kuidas Bossi kliendile muljet avaldada. Rebasemäel on wifi olemas ja kuigi vähetõenäoline, et sel kellaajal külastajaid on ja keegi teine veel arvutit kasutaks, jääb ikka lootus, et igavlev baaridaam veebis surfab ja saaks näidata vahelthaaramist ning sessiooni ülevõtmist. Üle tee on paneelamajad, seal kindlasti on ka nõrga parooliga wifi-sid, nii et saab sissetungimist demonstreerida. See kõik on näpuharjutus, aga võhikutele avaldab muljet. Muidugi võib ka sinihambaga kliendile tema enda mobiili sisu näidata, aga see on osad kliendid ära hirmutanud. Võtavad liiga isiklikult, hah.

Minu mõtisklused katkestas kuramuse naabrinaise kass, kes hakkas oksele, oi raisk kuidas haises.

Ma tõesti ei oska ei öelda, eriti veel naisterahvale. Noh tegelikult olin ma üpris mitmel põhjusel naabrinaise ees tänuvõlglane, aga see ei puutu praegu asjasse.

Viskasin naabrinaise koos oma vastiku kassiga kliinikusse ära ning hakkasin autot kraamima ja seetõttu jäingi pub-isse jõudmisega natuke hiljaks, kuid õnneks Bossi autot näha ei olnud. Sees, esimesel korrusel, istus üks minust natuke noorem ning nojah, natuke kõhnem arvutiga kohvitassi taga. Bossi ei olnud ka sees näha, seega oli mul hästi läinud. Kiirustasin leti juures oleva peldiku poole oksehaisu kätelt maha pesema.

Siis tundsin taskus mobla vibreerimist, enne kohtumisi ma panen selle alati vaiksesse reiimi, ning samal hetkel kuulsin tuntud Nokia helinat ja nägin kuidas arvuti taga olev kutt mobiili haarab.

Kätepesu ei võtnud kaua ja peldikust väljudes ning nüüd puhaste kätega kontrollides nägin, et eelnenud helistajaks oli Boss. "Imelik, et ta vaid korra heliseda laskis, ju ta siis nägi, et ma kohal olen," mõtlesin veel ja jäin ammuli suuga vaatama kuidas kiirabi riides mehed pubi ainukest klienti, seda arvuti taga olnut, mineva veavad. Midagi siin ei klapi, sest enne ei olnud ei maja ees ega parklas kiirabi ja sireene ma ka ei kuulnud ning poiss paistis varem ju täiesti terve olevat. Aga ma ei hakanud hetkel rohkem pead vaevama, sest pub-il on ka teine korrus ja Boss võis ju koos kliendiga seal oodata. Baaridaam, kes alles nüüd köögist leti taha ilmus, oli samuti sõnatu. Ja siis nägin ma silti, et teine korrus on suletud ja siis nägin ma läbi klaaside, kuidas sama range nägu, kes enne kiirabi jopet kandis, nüüd ilma jopeta ja tumendatud klaasidega range Roveriga minema kimas. Ja ma ikka veel ei seostanud seda endaga, vaid potsatasin laua taha, küsisin ühe kohvi ning tõstsin üsapuutri piltri üles.

Bossi ei olnud ikka veel näha, kuigi akadeemiline veerandtund oli möödas. Ilmselt jääb kohtumine ära ja seda ta tahtis mulle öelda, kuid miski segas vahele, arvasin ja valisin Bossi numbri.

"Miks sa veel sellele numbrile helistad?" küsis Boss inglise keeles enne kui ma midagi öeldagi jõudsin.

Vahepeal olen ma ikka ilgelt pika taipamisega.

Ärgu ma sellele numbrile enam helistagu, tema poolt on kõik tehtud ja ta ei taha meist enam midagi kuulda, jõudis Boss veel inglise keeles paristada enne kui ma "mida kurat see veel tähendab" sõnadeks suutsin vormida.

Selle peale järgnes päris tükk aega vaikust ja siis ütles Boss, et meil on mõningased probleemid, oodaku ma teda ära, ta jõuab kohe sinna. Ja alles siis jõudis mulle kohale.

Boss oli mind maha müünud. Ma ei tea miks, ma ei tea kellele, aga mind on maha müüdud. Jätsin mobla vaikselt tooli peale ja lasin jalga. Sa ikka tead, et mobiili asukohta positsioneerida saab ka ilma mobiilioperaatoreid tülitamata? Autot kasutada ka ei julgenud, seega läksin jalgsi lõunaväravast loomaaeda, sest seal on rahvarohke ning mul oli vaja mõelda.

Loomaaia kassa tagant paistis ka pubi sissesõit kätte ja kui ma siis seda sama maasturit uuesti pub-i ette keeramas nägin oli selge, et mul on tõesti päris tõsised probleemid.

Nüüd ei tohtinud ainult rabelema hakata. Vitja i Nikita jagas kunagi joogisena tasuta õpetusi juhuks kui olukord kuumaks peab minema.

Esimene punkt - looda ainult endale, sellega saan ma hakkama.

Raha ja mingisuguse pildiga teise nimega dokument - need olin ma ka kõrvale pannud, kindlasse kohta, nii et selle punktiga on ka korras.

Ainult tegevuskava peab paika panema. Esiteks, millised jõud mind taga ajavad? Kui Boss juba mind letti tõi, siis on asi karm. Mitte et ma Bossi silmis tähtis oleks, vaid ma lihtsalt tean liiga palju, mis võib mõju avaldada ka Bossi tulevikule. Aga ma ei tea ka nii palju, et Boss mind sellepärast väga ohtlikuks peaks. Vähemalt siiamaani ei ole pidanud ja on pigem üleolev olnud.

Näiteks, kitsi nagu ta on, andis ta oma vana nutika mulle kasutada, arvates et on sellelt kõik eelnevalt kustutanud. Sa ikka tead et moblade sd-kaartidelt saab andmeid väga kergelt taastada? Vanad sms-sid ja chat-id, armukeste kontaktid ja kohtumispaigad ja kliendid ja kogu kupatus oli mul käes, nii et on, millega Bossi pigistada, kuid kättemaks pidi ootama.

Esiteks ümbritsevad Bossi Vitja i Nikita sugused ning peale selle on oht, et minu pea tellijad kokkumängu kartes ise Bossiga tegelevad. Enne tuleb lasta asjal maha jahtuda ja üks rahulik urg leida.

Seepärast ma SEDA tegin, sest politseisse kukkuda ma ei soovinud, teades Bossi ja tema maailma ning politsei häid suhteid ja oled ju nõus, et SEE oli mul hästi välja mõeldud..."

***

Kostis klõpsastus ning ruumi saabus vaikus. Peeter uuris laua ümber istujate nägusid.

Salvestus, nagu ta aru sai, oli pausi peale pandud. Midagi kõige selle juures oli hakanud teda häirima, aga ta ei osanud aru saada, mis nimelt.

Ta oli varemgi siin asutuses käinud majavälise konsultandina nõustamas. Kui ollakse nii kaua tegev psühhiaatri praksises, nagu tema, siis head suhted jõustruktuuridega tulevad ainult kasuks.

Keegi ei öelnud ikka veel midagi, millest Peeter järeldas, et paus tehti vaid tema tähelepanu tõstmiseks. Kuigi järgneva salvestise muutunud hääletoon ja kõnetempo oleks niigi Peetri jäägitu tähelepanu pälvinud.

***

"Oh te mu kallikesed, oh te mu nunnukesed, oh te mu nupsukesed.

Küll tahaks teie kasvamisele kaasa aidata. Natukenegi kergemaks teha teie raske kohanemise selle reaalse maailmaga. Aga midagi pole teha. Ma pean minema. Tagasi ÜHE-ks. Jätma teid siia üksi kasvama. Siia, sellesse materiaalsesse maailma. Proovin selgitada. Maailmu on mitu. Materiaalne, asjade maailm, ja energeetiline, vaimne maailm, kus me kõik oleme ÜKS. Teid ei visatud ÜHE-st välja. Ma tean, et te olete segaduses. Siin, materiaalses maailmas olla on väga raske, aga see, et te olete siin ei ole teie süü. See on teie võimalus. Te olete siin selleks, et kõik toimiks. Kõik need maailmad. ÜHE toimimiseks on vaja energiat. Energiat saadakse materiaalsest maailmast lahkudes. Kui te natuke suuremaks saate, siis suudate une ajal ÜHE-ga kontaktis olla. Selle tasandiga, mis materiaalset maailma üleval hoiab. Siin surres vabaneb energia. Oleneb kui kaua siin vastu peate vabaneb erineva koostisega ja erineva suurusega energiat. Seda on vaja, et me saame seal olla kõik ÜKS, üks mõistus, üks aju ja muuseas hoida üleval ka seda siin.

Siin maailmas tuleb teil pidevalt tegeleda inimestega. Inimesed ei suuda ÜHE-ks saada. Inimesed on liiga kinni materiaalses maailmas. Inimene ei suuda olla oma keha kaotanuna. Kui tema jääb magama, siis ta ÜHE-ga kontakti ei saavuta. Ta ei suuda tunda lõhnu, ta ei kuule, ta ei näe, aga siiski, vahepeal on see karvutu olend küllaltki armas ning mulle meeldib, et me valisime just tema välja arendamiseks. Tegelikult me ainult natuke suuname, me ei sekku inimeste ellu, hoolimata sellest mis nad ka ei teeks. Aga kõike seda õpite te ise edaspidi.

Ma ei oska teile öelda, kuidas me siia sattusime. Ilmselt siis, kui ma olen jälle ÜKS, siis ma tean seda. Aga viimasel ajal on märke, et me läheme siit ära ja jätame selle planeedi ilma hooleta.

Äraminek vajab veelgi rohkem energiat.

Te leiate selle teate siit inimajust minu käpajälje järgi. Ärge kartke, inimesed ei suuda ära kasutada veeranditki oma aju võimalustest. Me oleme ikka niimoodi teateid saatnud ja suhelnud.

Oh te mu pisikesed, armsakesed. Küll tahaks teie pehmet karva korrastada. See, et meie materiaalseks kehaks valiti selline kiskja, see on väga hea valik. Muidugi me saaksime hakkama ka ilma inimeseta, aga peab tunnistama, et koos nendega on palju mugavam. Sellest hoolimata ei tohi neid usaldada ega ka välja näidata kui palju te neist aru saate. Aga küll te õpite, isegi ka seda, et väike nurr mõjub vahel pareminigi kui käpalöök. Küll te hakkama saate ja õpite, kahju ainult et ma seda ei näe..."

***

Peetri jaoks hakkas pilt selginema. Juba päris salvestise kuulamise alguses oleks ta kohe võinud pakkuda vähemalt kahte ainet, mis inimese nii jutukaks muudab. Ta isegi oli neid kasutanud patsientidel okiteraapia vahendina. Kuid mõlemad need verbaalsed kõhulahtistid vajasid suunavaid küsimusi, et juttu soovitul teemal hoida. Siin oli see saavutatud ilmselt millegi muuga. Küsimused muul moel, näiteks ekraanil, ei tulnud kõne allagi. Üks nende ainete kõrvalmõju oli pupillide laienemine, nii et lugemisega ja ka sellele keskendumisega tekiks tõsiseid raskusi. Võib-olla oli tegemist mingi uue ainega. Peab hiljem uurima.

Salvestis jätkus, nii et Peeter sättis ennast edasi kuulama.

Miski häiris teda ikkagi veel. Ja kõige rohkem häiris see, et ta ei saanud aru, mis teda häiris. See ei olnud seotud kuulatavaga, vaid asi oli milleski muus.

***

"Ma vist magasin natuke. Mingit imelikku und nägin. Mäletad veel seda lastesaadet kass Arturist? Muide, naabrinaise kass on samuti kollane ja paksu. Mingi naljakas uni oli mingist kassist.

Ahjaa, ma pidin ju rääkima mitte unenäost, vaid päevast, mil ma SEDA tegin. Kus ma jäingi. Ühesõnaga mul oli vaja leida vaikne koht kusagil Eestis, sest piiriületamisega ei saanud alguses riskida. Vaja oli teada saada, kes on minust nii sisse võetud, ja siis vastavalt sellele tegutseda. Igaks juhuks oli vaja Tallinnast jalga lasta. Läksin bussijaama ja eelnevalt vaatasin ümberkaudsed parklad üle, et ega seal ühte teatavat tumedate klaasidega maasturit ei ole ning võtsin pileti nii kaugele Lõuna-Eestisse minevale bussile kui veel võimalik.

Ammu ei olnud ma enam bussis sõitnud. Täitsa mugav oli, vaba wifi ja puha. Mõtete kõrvale juhtimiseks hakkasin tegelema lahtimuugitud läppariga, kuigi raske oli isegi sellele keskenduda, sest pidevalt jõudsin tagasi sinna, kuidas tekkinud olukorrast puhtalt välja tulla. No ja siis ma mõtlesingi selle triki välja, et siia saada. Eks ole ju andekas?

Selles läpparis ei olnud miskit erilist, mingid dokumendid mingitest veefiltritest ja muu selline, ilmselt mingi rahvusvahelise veefirma kraam. Mis meenutab mulle seda, et viimane Bossilt saadud ülesanne oli saada sisse Tallinna Vee arvutisüsteemi. Ja kuna sellega oli kiire, siis kasutasin vana BBC trikki.

Helistasin neile kui BBC Moskva korrespondent (inglise keelt vene keele aktsendiga rääkida ei ole mulle mingi probleem), et kas nad laseksid meie kaameramehe neile taustamaterjali filmima, noh et ei ole vaja intervjuud ega midagi, aga lihtsalt uudise lugemise ajal vaja mingit taustapilti näidata. Ja muidugi trükitakse sinna et tegemist on pildiga Tallinna Veest, milline võimalus tasuta reklaami saada. Jah, muidugi võib teinekord ka intervjuud teha, aga et kuna kaameramees on juhtumisi Tallinnas ja helistaja Moskvas siis, noh ja nii edasi.

Inimesed on nii edevad ja lasevad sellise jutu peale ennast kergesti ära moosida. Seega võtsin siis professionaalse telekaamera - see sai soetatud eriti odavalt, kuna Bosnia sõjas lasti kuul temast läbi, filmimiseks kasutu aga tuled, viled, kõik töötasid, täitsa nagu päris - ja läksin siis Ülemiste järve äärde. Seal lasin endale pool tundi vee töötlemisseadmeid näidata, klõpsatasin rohelist valgusdioodi sisse-välja ja siis palusin, kas ma saaksin nende kontorist näidispildi üles laadida. Muidugi lubati, kaabel kaamerast arvutisse ja voila ... seni kuni kernel paanitsema ei hakanud tilkus mulle kogu teave, mis seal võrgus tehti...

Oota, oota, nüüd saan ma aru.

Oh raisk!

Me peame kohe siit minema minema. Eestist. Ruttu.

Või ei, siin on ehk isegi veel võimalik see üle elada.

Ei, ma olen rahulik, Ei ole vaja kedagi kutsuda, ei ole vaja rahusteid.

Nüüd sain ma aru, miks mind taga aeti ja ...

Appi!

Nad mürgitavad vee ära. Ausalt. Kõikide suuremate linnade veefiltrid. See oligi seal kirjas, selles läpakas, nüüd saan ma aru.

Sa üllatuksid, kui saaksid teada, kui palju, või õigemini kui vähe, on tehaseid, mis toodavad sertifitseeritud vee filtreid ja kui palju, või õigemini mitut, tarkvara kasutatakse, et nende tööd juhtida ja kontrollida. Ja kui palju, või õigemini, kui vähe, on neid seadmeid ja tarkvara, mis kontrollib omakorda neid filtreid...

Ah et selleks siis oli vaja lasta mul Tallinna Vees sorkida ja hiljem siis igaks juhuks mind isoleerida.

Ma ei tea, kes on selle taga, ilmselt rätipead, ega millal see juhtub, aga ma kujutan ette, mis siis saab, kui me jääme ilma suurlinnadeta ja ilma pudeliveeta. Me peame siit minema minema, siinses kliimas me seda üle ei ela.

Sa ju tuled minuga kaasa?

Lähme Prantsusmaale!

Ei, seal on liiga palju tuumajaamu ja ilma operaatoriteta võib ette kujutada mis neist saab. Lähme parem Alpidesse, seal on isoleeritud orgusid mägede vahel. Raha mul on. Me saame hakkama. Peaasi, peaasi on et...

Ära joo kraanivett!

Kui Sa kohe praegu minuga ei tule, siis ma tulen sulle järgi. Ma ei ole hull. Sa pead mind uskuma. Ära joo vett! ..."

***

Kõmaki, langes raudvärav Peetri selja taga kinni. Ta oli ikka veel segaduses nii kuuldust kui öeldust.

Ei ole kerge selgitada skisofreenia olemust inimestele, kes tegelevad vihjete, tõendite, valede ja mõõga ning mantli maailmas. Ei ole kerge vastata üheselt küsimustele, kus pead andma hinnanguid võimaliku skiso väljaöeldu tõepärasuse kohta.

Olukorras, kus tuntud eradedektiivibüroo on pea täies koosseisus lihtsalt ära kadunud. Ja muidugi olukorras, kus salvestuses rääkijat ei saanud ta küsitleda.

Astudes Tõnismäelt allapoole sai Peeter järsku aru, mis teda kogu selle aja jooksul häirinud oli - nõupidamisruumis ei olnud laua peal ühtegi veepudelit.

Table of Contents

Peatoimetaja: 11/16 (J. J. Metsavana)

Tõusud ja mõõnad eesti ulmes (Andri Riid)

Ideaalne ulmeajakiri (Jüri Kallas)

Paberajakirjade hääbumisest ehk ,,lugeja võidab!" (Raul Sulbi)

Palju õnne, Jamie Lee Curtis (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Mairi Laurik ,,Mina olen Surm" (Leila Tael-Mikein)

Mänguarvustus: Tyranny (Jaagup Mahkra)

Raamatuarvustus: Me armastame maad (J. J. Metsavana)

Filmiarvustus: Dr Strange (Riho Välk)

Raamatuarvustus: Ulmejutt vähenõudlikule teismelisele tüdrukule (Silver Sära)

Raamatuarvustus: Väljajuuritud, et ümber istutada (Mairi Laurik)

Filmiarvustus: Fantastilised elukad ja kust neid leida (Riho Välk)

Kurioosum 11/16 (Rauno Pärnits)

Uudiskirjandus 11/16

Ulmkonnakroonika 11/16

Tõlkejutt: Kohaliku tähtsusega tee (Sergei Bitjutski)

Kolmas lõik romaanist Fata(l) Morgana (Leila Tael-Mikein)

Jutt: Vesi (Henri Hundu)