Peatoimetaja veerg 11/17 (Ove Hillep)

November on olnud ulmetihke kuu. Raamatuesitlusi on olnud kui murdu, pealinnas on PÖFF ning väikese kõrvalhüppena toimus Riias ka Baltimaade esimene lauamängumess. Tublide reaktoristidena püüame oma lugejateni tuua kõike, mis meil ja mujal toimumas, ent kui kõigeni ei jõua, teeme üht ja sedasama kaks korda. Kuna meil jäi novembri lõpus toimunud Warhammeri turniir kahe silma vahele, otsustasime Indrek Hargla uuest raamatust “Merivälja” kaks korda kirjutada.

Loomulikult leiab meie selle numbri digikaante vahelt ka palju muud temaatilist ning loodan siiralt, et ulmefännid ei pea pettuma. Lisaks asjalikele artiklitele pakume teile mitut head juttu, mis minu meelest võiksid oma koha leida ka tulevastes Tuumahiidudes. Muidugi juhul, kui meie rahanurumised kulka suunal edukaks peaksid osutuma.

15. detsembril aga leiab Tartu Kirjanike Majas (Vanemuise 19) aset suurejooneline Reaktori sünnipäevapidu, kus oma alternatiivajaloolise kogumikuga “Eestid, mida ei olnud” astub üles ka Indrek Hargla. Ootame kõiki lugejaid meiega koos tähistama ning omalt poolt püüame ikka midagi üllatuseks tuua.

Kiiritavat lugemisrõõmu

Kaanepilt: Meelis Kroshetskin

Raamatuarvustus „Lihtsad valikud“ (Indrek Rüütel)

Tegelikult pole selle raamatu juures mitte midagi lihtsat. Ärge laske end pealkirjast petta! Ega väikesest formaadist, pehmetest kaantest, lihtsast kujundusest. Üldse mitte millestki, mis esmapilgul silma ja kõrvu hakkab. See on üks igavene salakaval, võimatult kõverat, hargnevat, kokku-lahku kasvavat trükimusta täis paberipakk. Selline raamat, mille peale võib end südamerahus välja vihastada ja mida võib (kui laenata autorilt endalt) üleni armastada, vihata, nautida, põlata, selle järele haara, et siis minema visata. Kui selle lugemine mingit emotsiooni ei tekita, siis ilmselt on selles kohas, kus inimesel emotsioon peaks asuma, midagi olulist puudu.

Lugedes saab teada, et kuskil Glasgou-nimelisel planeedil käib mingi tagasihoidlikumat sorti kaklus rohelisteks (…?... ausõna, tead… rohelised!?...?...) nimetatud demokraatiat ihkavate terroristide ja seda süsteemi valitseva aristokraatia vahel. Viimastest tutvustatakse lugejale küll võrdlemisi napilt üht printsessi, üht printsi ja siis veel väga põgusalt üht teist printsi. Päris lõpus ilmub veel üks prints korraks. Vihjatakse kuningale, räägitakse teistestki aadliperekondadest; noh – jääb mulje, et nad on sigarikkad ja neid on üldiselt sama palju kui kärbsemusta, aga raamatu lehekülgedele neid eriti ei jõua. Praegu taipan end mõtlemast, et Boudicad ja üldse kõik sellesinase maailma printsid ja printsessid on nagu Saudi-Araabia printside sugu. Muu maailma jaoks on neist enamasti teada kaks fakti: nad on rikkad ja neid on palju.

Õnneks on sellel raamatul väga konkreetne peategelane, kes pole prints ega printsess. Selleks on uurija-teadur Gertrud Omara. Meres on otsustanud 99,999...% osas oma lugeja sellest teadmisest ilma jätta, mis puudutab teaduri osa Omara ameti juures. Ühes kohas korraks vilksatab viide, et ta justkui kuskil kedagi õpetab, aga miks ja keda ja üleüldse, mida värki, selles suhtes on Meresil ilmselt sügavalt poogen. On selline müstiline amet nagu uurija-teadur seal Glasgoul (võib-olla selles interstellaarses kuningriigis laiemaltki, aga selle üle võidki näpp suus mõistatama jääda) ja Omaral näikse vähemalt uurimise osa piisavalt hästi käpas olevat, et juhatada mingisugust politsei eriüksuse laadset asja.

Omara võtab pikaajalise operatsiooni kulminatsioonina kinni roheliste demokraatiaterroristide legendaarse võitleja Lauri Tropcheri – ühemehearmee, kelle kontol on mitmeid otsekui üleloomulikuna näivaid rünnakuid valitseva aadlikeklanni vastu. Keerulisemaks muudab olukorra muidugi asjaolu, et nimetatud Tropcher on Omara kunagine sõber ja armsam, kelle ta ise spioonina roheliste ridadesse saatis ja kes otsustas pooli vahetada.

Ei – mina ei saanudki teada, et mis värk nende rohelistega on, et miks nad rohelised on, noh. Sama hästi võiksid olla punased või valged või lillad või kirjud. Demokraatiat tahavad raiped, noh – ja on nõus selle nimel pomme panema ja inimesi tapma ja ilmselt veel mõndagi muud tegema, millest Meres meile ei räägi. Ma ei tea – ju siis selliseid asju teevad rohelised. Üldse seab autor meid kahvlisse – autoritaarselt valitsevad aristokraadid on justkui suhteliselt head selles maailmas, kellega ollakse võrdlemisi rahul ja demokraatiat ihkavad tegelased on sildistatud pahadeks (võibolla ongi roheline selles maailmas halb värv?), kes külvavad kaost ja hävingut. Huvitav allhoovus: demokraatia võrdub kaos…

Kinni nabitud Tropcher, va närukael aga sokutab vaatamata vangilangemisele Omarale ja valitsevale Boudicate klannile ühe eriti eriskummalise pommi, mis potentsiaalselt võibki kogu olemasoleva maailmakorra segi paisata, hävitada. Võib-olla ka midagi selle asemele luua, aga see on üksnes minu oletus.

Kuskil kuklas sumiseb häirivalt tõdemus, et võib-olla pole ma sellest raamatust üldse aru saanud, et see ongi lihtsalt liiga keeruline ja diip mu jaoks. Aga ma teen teadliku valiku selle sumina ignoreerimiseks. Ja laon välja, mis ma asjast arvan.

Esiteks ma arvan, et Triinu Meres on selle raamatu kirjutanud iseendale. Selle üle, et kirjanik iseennast lehekülgedele jätab, pole mõtet üldse pikemalt arutada, see on loomulik paratamatus. Kuskilt on mulle meelde jäänud Triinu arvamus, et talle meeldib kirjutades öelda just niipalju kui ta ise paremaks peab. Umbes nii, et tahan, siis ütlen, ei taha, jätan ütlemata. Hea küll – autori püha loomeõigus. (Ja võib-olla polnud see üldse Triinu mõte, vaid seda ütles keegi teine… Minu peas lihtsalt on see mõte ja Triinu omavahel seotud. Kõik.) Tekst, kõne, pilt, kuju – iga teos võib olla mingi mõtte väljendus, selles mõttes, et autor annab midagi endast välja, eksole. „Lihtsaid valikuid“ lugedes ei saa ma aga üle kummalisest tundmusest, et seesinane asi on hoopis kuidagi sisse-, mitte väljapoole kirjutatud. Sisendus…?

Lugedes on selge, et autori peas, mõtetes on terve see maailm olemas kogu oma keerukuses, täiuslikkuses ja puudustes, ilus, valus, koleduses ja ülevuses. Aga saast küll, miks sa mulle seda lugeda ei anna!? Mina, näe pean end peast ogaraks kujutlema ja ise kogu selle sisenduse üle, millega kodanik (vabandust – uurija-teadur) Omara tegeleb, mina pean ise proovima sinna ümber mingi maailma kokku konstrueerida. Ühesõnaga on autor pannud mind väga ebamugavasse olukorda – ma pean lugedes mõtlema hakkama. Või siis võingi rahulduda selle maailma piilumisega läbi autori poolt pakutud lukuaugu ja pärast kirudes raamatu riiulisse visata ning otsustada, et see on üks puudega tükk.

Teiseks. Vaatamata sellele, et tegemist on kõige ehedama ulmeromaaniga, mitte mingi müstilis-alternatiivse-maagilise-suri-muri-kamarajuraga, on „Lihtsad valikud“ samas omal äraspidisel moel üleni Eesti Romaan. Ma tsiteerin siinkohal Urmas Vadit, kellelt sain sügisel ühe hindamatu tarkusetera draama (ja üldse jutukirjutamise) teemal: „On oluline, et kogu aeg toimuks midagi!“ Siin raamatus justkui oleks kogu aeg esiplaanil mingi keks-ja-kiun, aga ei toimu peaaegu mitte sittagi. Olgu-olgu – Omara läheb ja tuleb, teeb kuuma jooki, vahepeal võitleb teiste tegelastega, tapab mõned inimesed maha, on seksi, verd ja peaaegu soolikaid. Näpuotsaga. Valdav enamik sellest kõigest, mis raamatus sisaldub on minu meelest kokkuvõetav sõnaga ’sisekaemus’. (Mäletate – sisendus?) Ehk siis ehe Eesti Romaan. Kui mulle mistahes põhjusel Omara sisekaemused korda ei peaks minema, kui ma juhtumisi temast kui isiksusest mitte kröömigi ei pea, siis kaotab kogu tekst kandvama osa mõttest. Või vähemasti on seal seda ideed ja sündmustikku ainult ühe lühikese jutu jagu.

Selgemast selgem, et siin pole tegemist vidinaulmega. Ja ega ma seda otsigi. Vidinaid muidugi on ka – võrr, laud, tehis, liugur, pihukas, närvipiits, linna kattev kuppel, kasutatavad kemikaalid, isiklikud kilbid, vihjeid teistsugustele sotsiaalsetele suhetele. Mõnigi igapäevaselt tuttav sõna tähendab siin tekstis hoopis midagi muud kui oleme täna harjunud. „Lihtsat valikud“ on lugu inimestest, nende mõtetest, tunnetest, motiividest. Vidinaid on tegelikult nii vähe, et kuidagi lausa lage, askeetlik tundub nende tegelaste ilmaelu.

Kolmandaks taban end lugedes mõttelt, et Triinu Meres on poeet. Tema keelekasutuses on midagi… noh ma ei oskagi tegelikult sellele nime anda. Loen ja mõtlen: vau!

Ja siis virutab Triinu mulle justkui haisva kaltsuga näkku kui osad tegelased hakkavad pruukima estonglish’it. Nagu päriselt või!? Jah, nii tõesti on. Toibun, kehitan õlgu – see on ka ju tegelikult Eesti elu, eesti keel. Ja taevas polegi veel selle pärast alla kukkunud ega eesti kultuur hukkunud. Hoolimata aastatepikkusest häda-ja-viletsuse kuulutusest. Kirjanike liidu romaanivõistluse auhinnaline koht näikse isegi justkui ääri-veeri tunnistavat, et ei ole mõtet peaga vastu seina joosta, või siis lihtsalt tuleb valida olulisemaid võitlusi, kui estonglish’i vastane ristiretk.

Mingid pisiasjad… Tahaks nagu viriseda, kuigi see tundub väiklane, aga no nii kange tahtmine on ju. Anna mulle Triinu, palun peatükkidele kasvõi mingid tärnid või numbrid, mitte lihtsalt tühi rida kuskil lehekülje keskel. Kui see juhtumisi täpselt kahe lehekülje vahele jääb, siis ma ei saagi aru, et on uus „osa“. Võimalik, et see polegi muidugi oluline, aga mind on niigi mugavustsoonist kaugele välja tiritud, midagigi võiks karguks alles jätta. Nimed – osad on täiesti võõrad, teised nii läbinisti eestikeelsed, et jällegi tekkib mingi seletamatu konflikt mingis minu aju osas. Omara/Gertrud/Gert/naine/uurija – mingi lõhestunud isiksus on või…? Loe nagu sünonüümisõnastikku, ausõna, tead, kohati tekkis lausa segadus, et mis jant see on, kas jälle mingi peidetud sõnum, millest mina, va tuimur, aru ei saa? Kusjuures ühtegi teist tegelast niimoodi ei kohelda. Nagu öeldud – pisiasjad.

Hinnata… Aga kas peakski? Olgu siis… Hästi tehtud, Triinu Meres! Oi-oi kui hästi tehtud.

PS. Kaanekujundus… Mul oli möödunud suvel võimalus kätt proovida elektroonilisse märklauda laskmisega. Sellel on need kontsentrilised ringid, mille keskmine, väike must südamik tähendab „10“ Sihid, lased ja vaatad ekraanilt tulemust. Näitab 10,2 näiteks. Et mis mõttes? Noh – saab lasta täpsemini kui 10…

Seesinane kaanekujundus on 10+

Intervjuu: Triinu Meres (Agur Tänav)

Triinu Meres on kaasaja Eesti ulmekirjanike seast selgelt silma paistnud kirjutaja. Ta kirjutab küll harva ja vähe, kuid käsitleb põnevaid teemasid, tema tegelased on huvitavad ja maailmad tavapäratud. Mis veelgi oluline - Triinu Meres suudab viimistleda oma lugusid, ning usun, et just see viimane - oma lugude kallal töötamine rohkem, kui ainult mustandis kirjavigade parandamine, kergitab teda paljude teiste suleseppade seast ülespoole. Seni on ta oma oskusi näidanud lühilugude maailma, kuid nüüd on äsja ilmavalgust näinud tema esimene romaan. Just seetõttu piilume täna selle iga kirjutaja jaoks olulise sündmuse ja Triinu Merese puhul kindlasti ka eesti kirjanduse jaoks üleüldiselt tähelepanuväärse sündmuse puhul, lisaks teosele ka veidi kirjaniku enda suunas.

1. Tihti seostatakse teatud kirjanikke teatud teemadega, mis neil loost-loosse korduvad. Sinu juttudes on üsna tähtsal kohal armastus. Kas seda võib nimetada üheks sinu peateemaks? Mille poolest see sulle nii oluline on?

Võib või?

Päris veider, arvestades, et mu definitsioon armastusele ühtib uuemate teadusuuringute omaga ja on „see on kooskõla-hetk ühe või rohkema inimesega”. See on ainus „armastus”, millesse ma usun.

Armumine on teine asi. Üleni teine. Tean omast käest, et see on olemas, bioloogiline ja vägev ja täiesti mittemõistlik.

Võibolla on hoopis see mu põhiteema? Armumine?

2. Sa ei ole just väga viljakas kirjanik - ulmedebüüt aastal 2011 ja sellest ajast 8 lühilugu ja üks lühiromaan. Nüüd 2017, esimene romaan. Kas selline rahulik edenemine tuleb sellest, et sa kirjutad aeglaselt või sellest, et sul ei ole väga aega kirjutada või millestki muust?

See tuleb sellest, et ma mõtlen läbi, mida kirjutan. Nagu – hoolega. Kui aus olla, imestan, kuidas on VÕIMALIK kirjutada raamat aastas – kuidas jääb inimesel aega kogu kirjutatut tunnetada, tajuda oma teksti peensusteni? Või neid lihtsalt ei huvita selline tähenärimine?

Mind selgelt huvitab. Mu elueesmärke on kaks: vähemalt kaks proosateost, millega ise rahul olen, ja vähemalt 4 last.

Kaks proosateost ei ole „mõttetult vähe tahetud”. Oluline on, et ma ise rahul oleksin – ja ma ei ole kergesti rahul.

3. Paljud alustavad autorid kipuvad tänapäeval alustama kohe romaanitriloogiaga. Kuidas sina leidsid tee romaani juurde nii hilja?

Küsimus on sellevõrra arusaamatu, et ma vanuses 13 juba alustasin üht romaani (jäi pooleli), vanuses 15 teist (jäi samuti pooleli, kuigi see on mul arvutis isegi alles, ma ikka kirjutasin teda veel 22-senagi), ning üks valmis romaan on ka arvutis aastast 2012.

Need lihtsalt ei olnud piisavalt head.

Ma raudselt ei ole „kirjutasin, nüüd avaldage!” pealekäija. Ideaalses maailmas, kus kehtiks minu ideaalne tööjaotus, mina kirjutaksin (see töö mulle meeldib) ja keegi teine tegeleks edasi.

Minul on vunki avaldamise alla aja ja jõu panemiseks ainult juhul, kui olen VÄGA kindel, et oivaline asi on, maailm on parem, kui see avalikuks saab.

4. Sinu elu jagab vähemalt kõrvalseisja jaoks pooleks üks traagiline sündmus. Kas see on mõjutanud kuidagi ka sinu hilisemat loomingut?

Pooleks =) Olin 34, nüüd olen 37!

Ja muidugi on mõjutanud. Ma kirjutan seda, mis mulle õige ja hea tundub. Põhimõtteliselt kirjutan, mida olen.

Nüüd olen teistmoodi. Loomulikult see mõjutab.

Kas teistmoodi on ka võimalik kirjutada?

5. Minu suureks rõõmuks oled sa proosas pühendunud ulmežanrile. Ent millist laadi kirjandust meeldib sulle lugeda? Mis teeb loo sinu jaoks heaks?

Mulle meeldib lugeda head kirjandust, noh. Ja kuulata head muusikat. Žanridest sõltumata.

Aga kui ära sõnastan, mis teeb kirjanduse heaks, siis:

a) tegelased. Kui on elusad tegelased, keda ma tunnetan, keda usun, kes toimivad endale loogiliselt, on pool olemas. Ükskõik kui igavaid asju nad teevad; kanade söötmine, intereti kammimine, tabelite koostamine ja lehma lüpsmine on täiega köitvad, kui neid teeb hea tegelane.

b) loogika. Ma olen täiesti võimeline pooleli jätma paljulubavalt alanud ja hea tegelasega loo, kui mingi suur ebaloogilisus tegevustikus sisse tuleb. See ei tähenda üldse-üldse-üldse, et kui tavailm või meie teadus ei toeta, ma ei usu – ei, mu jaoks loeb, et asi oleks omas looilmas loogiline. Svend Åge Madsenil on teos eestikeelse tõlkepealkirjaga „Jutustada inimesi” ja see on jube hea raamat. VÄGA nauditav.

Aga selle loogika ongi „pole mingit loogikat”. Mis mulle pädeb, selline loogika, mis tuleb kõnekujunditest või unenägudest, ajad ujuvad, suurem asi läheb pisema sisse, sest lauses oli sihuke, sobib väga hästi.

Mida ma ei kannata, on „seesugused reeglid kehtivad, välja arvatud, kui autoril on vaja” välja paistmine. Ma lugedes lähen rikki ja vihkan selliseid tekste kõigest hingest, sest no – kui lolliks nad lugejat (ehk siis mind) peavad?!

c) Ja kõvad lisapunktid saab ekspressiivsuse eest. Gaasi põhja vajutamise. Laenates Steven Eriksoni (jaa, tema kirjutatut ma armastan) sõnu: „Ambition is not a dirty word. Piss on compromise! Go for the throat!”

6. Kes on su lemmikkirjanikud ja millised on lemmikteosed?

See on nagu lemmiktoidu küsimine. Ühe tuju ja tundega meeldib üks, teisega teine. Aga noh, mõned annan.

Neil Gaiman „Ameerika jumalad”. Kui ma seda esimest korda umbes kahekümneviiesena lugesin, olin: „Appi, ta juba ära kirjutanud selle raamatu, mida ma kirjutada tahtsin! Ja kordades paremini, kui ma ka parima endana suudaksin!”

Steven Erikson, „Deadhouse Gates”.

Nii sügavat muljet, psühhosomaatiliste reaktsioonide ja aastaid ning aastaid kestva „vat SEE”-tundega pole miski muu vist jätnud.

Kate Atkinson, „Inimkroket”. Ma õppisin sealt raamatust naiseks olemist ja siiamaani tundub, et väga pädev, võib-olla pädevaim naiste kirjeldamine ÜLDSE. Isegi „kõik on kokku koomaunelm” (mu vihatuim teoselõpp on „aa, nägi unes”) ei rikkunud seda raamatut.

Jeanette Winterson „Kirg”. „Ma räägin sulle lugusid. Usu mind!” See raamat näitas mulle, et sõna laulma panemiseks ei pea vaid luuletusi kirjutama.

Uwe Kant „Klassiõhtu”. Mida, jah, on täiesti mitteedev õhuke nõukogude ajal ilmunud raamatuke noortekirjandust. Aga nii pagana läbinägelik! Jah, sellised me, inimesed, olemegi.

P.L.Travers „Mary Poppins” (see vana sinine kogumik). Sest mina olengi Mary Poppins, dohh.

Kõik on NII ÕIGE!

7. Millised teosed Eesti ulmes on sulle kõige enam meeldinud?

Andrus Kivirähk on geenius. Ükskõik, mis sõnnikut ta kirjutab, lehesabu või lastejutte „Tähekesse”, ikka on hea. Kui ma sellele mõtlen, tahaksin kadedusse kärvata. Ja kui asjal veel mingi iva ka on nagu „Rehepapil” või „Ussisõnadel”...

Nii et ma siis ei mõtle, lihtsalt naudin ta loomingut.

Aga „Püha ja õudne lõhn” on ka sitaks hea. Robert Kurvitz siis.

Edasi tuleb mitu „üle keskmise” autorit, näiteks Maniakkide Tänav ja Mairi Laurik teiste hulgas, aga umbevaimustust mus rohkem ükski eesti ulmeautor pole äratanud.

Raamatuarvustus: Valikuid tegelikult polnud (Reidar Andreson)

Triinu Merese debüütromaan “Lihtsad valikud” pärjati Eesti Kirjanike Liidu 2017. aasta romaanivõistlusel auväärse teise kohaga, mis on seda tähelepanuväärsem, et tegemist on žanripuhta ulmeromaaniga. Kui uudis sellest teatavaks sai, kihises kohalik ulmeskeene päris korralikult, sest taolist head tulemust pole just paljudel siinsetel ulmekirjanikel ette näidata. Liikusid kuulujutud, et tulemas on miskit head, mida pidid tunnistama isegi ulmekirjandusse seni leigelt suhtunud korüfeed. On ülimalt tänuväärt, et kirjastus “Varrak” Merese teose ürituselt üles noppis ja ulmikutele maiustamiseks raamatuletile tõi.

Merese romaani tegevus leiab aset tulevikumaailmas ühel koloniseeritud Glasgou nimelisel planeedil, mida juhib omapärane aristokraatidest Boudicade klann. Nimevalik tundub olevat mittejuhuslikult üdini sarnane Inglismaa ajaloost tuntud hõimuga, mis küll otseselt raamatus välja ei tule. Igas mõttes elitaarsed (geneetiliselt modifitseeritud, ideaalse välimusega ja keskmisest intelligentsemad) aristod on jõukad valitsejad, kellele kehtivad küll nn. võrdsemad ühiskondlikud reeglid, kuid samas kaitsevad lihtrahvast rivaalitsevate klannide eest ja hoolitsevad nende elukäigu eest. Mõneti võiks seda vaadelda kui valgustatud orjanduslikku feodalismi, kus eri planeetidel pesitsevat kuningriiki valitseb kindel klann ja planeedisüsteemide vahelt jooksevad riigipiirid. Muidu rahumeelset ühiskonda raputavad aga mässumeelsete demokraatide ohvriterohked terroriaktid, mis paneb aristod jõustruktuuride abil selle põhjuseid ja põhjustajaid otsima.

Merese romaani sündmustiku keskmes on uurija-teadur Gertrud Omara, kellel õnnestus äsja kinni püüda ülimalt ohtlik demokraatide terrorist Lauri Tropcher. Sellest hoolimata ei tunne peategelane töövõidust erilist rõõmu, kuna kurikael on tegelikult naise endine kallim, salaagendist kaastöötaja ning hilisem ülejooksik. Gertrud püüab meest mõista, kuid tolle sooritatud teod, rohked valed ja naise usalduse pidev ärakasutamine suruvad alla vähimadki riismed kaastundest, kuigi vangistatud kaaslast piinatakse ebainimlike vahenditega. Kõige selle juures palub mees Gertrudil otsida üles last ootav kallim Nadine. Nii tulebki peategelasel hakata tegema esimesi valikuid. Kas need on lihtsad või mitte, jäägu juba lugejate otsustada.

Kui mõelda kõige ühe ja esimese sõna peale, mis Merese romaani iseloomustada võiks, oleks see Emotsioon. Lugeja kistakse otseses mõttes esimesest leheküljest alates peategelase melanhoolsesse ja muserdavasse mõttemaailma ning hoitakse seal põhimõtteliselt lõpuni välja. Üldse kipub Meres antud romaanis hästi põhjalikult kirjeldama kõigi tegelaste tundeid, näoliikumisi, kehakeelt, mis ühel hetkel hakkab väsitama. Kusagil romaani keskosaks on meile täiesti selge, et Gertrud ja Lauri on seesmiselt metsikult ängi täis – olgu siis kaude rõhuvate aristode või muude eluraskuste tõttu – ning isegi aeg-ajalt ilmuvad naeratused mõjuvad lugejale kibedalt. Puudu on tunnete dünaamikast. Ainsad õnnetusest vabanemise hetked olid erootilised stseenid, kus võis korrakski tajuda, et selles maailmas on killuke õnne peidus. Mis järgmises lõigus taas julmalt puruks rebiti. Loo arenedes selgub, et sama katki on ka näiliselt ideaalseis tingimustes elav kõrgklass. Hoolimata igavesest noorusest, pea piiramatutest ressurssidest ja tervisest on nad sama õnnetud, kui lihtne inimene tänavalt. Vähemalt selline mulje jääb aristodest printside ja printsessi tegemisi jälgides. Oodanuks veidi kiiremat sündmuste arengut, kuna jõupunktid said üsna kiiresti paika. Lugedes tekkis mitmel korral tahtmine hüüda, et mida paganat siin enam halada. Tegutseda tuleb, naine! Või siis öelge asi lõpuks välja, seda nii nais- kui ka meestegelaste puhul. Meres oskab soovi korral kenasti ja detailselt tegevust kirjeldada, mida ta on tõestanud mitmetes varem ilmunud lühijuttudes ja lühiromaanis “Kuningate tagasitulek”. On tõesti kahju, et debüütteoses jäi rõhk valdavas osas tunnetele.

Meres valdab suurepäraselt kirjakeelt ja luulelisi mõjutusi või lausetes kohata raamatu esimesest peatükist peale. Autori 2009. aastal ilmunud luulekogu “Lagunemine” on kriitikutelt saanud väga kiitvaid hinnanguid ja meil jääb nentida, et stseenide kirjeldamine – k.a. märulirohketes osades – on väga õhuline. Kahjuks saame liiga vähe aimata keskkonda ennast. Meres piirdub enamasti pisikese ruumala kirjeldamisega, mille täidavad suures plaanis peategelased. Me ei saa haista, maitsta või silmadega naudelda, mida endast kujutab Glasgou üldiselt. Kujutan ette, et kui autor oleks osa oma võimekalt õhulisest kirjandusjõust suunanud ühiskonna ja ümbruskonna kirjeldamisele, saaksime palju rohkem aimu, miks asjad just nii on, nagu nad meile ridadelt vastu vaatavad. Mida endast kujutavad terroristidest demokraadid, kuidas tekkisid aristod, mida kõigest sellest arvavad näiliselt olukorraga rahul olevad lihtinimesed jne. Praegu ripub meie ees hallivarjundine lõuend, kuhu on intensiivse värvikogusega peale surutud puna-violetsed harvad laigukesed.

Olen viimasel ajal sattunud järjest lugema erinevate naisautorite ulmeromaane ja seetõttu arvasin end olevat sobival lainel võtmaks ette Merese teos. Jah, üldiselt suutsin mõista, miks tegelased nii või naa arvavad, millest just säänsed tunded neil tekivad ning lugedes ei ilmnenud mitteusutavuse tunnet, et nii ju inimene ei räägi/käitu. Küll muutus pika peale takistuseks peategelase hüplik eneseväljendus – olgu siis mõttemaailmas või sõnas. Kuigi reaalses maailmas inimesed kipuvadki oma mõtetes tihti kaootiliselt ringi hüppama, on raamatus sellist vestlust raske lugeda. Laused katkevad väga sageli poole pealt, mõtted vahetavad kiirelt fookust või teemat. Kontrastiks tundusid aristod mõnevõrra ühtlasemalt ennast väljendavat ja see oli kui värske briis. Ausalt öeldes kippusin neid dialooge paratamatult enam nautima.

Mida veel öelda, minu meelest on Meres kasutanud häid lühikesi eestikeelseid vasteid traditsioonilisele ulmebutafooriale (näit. tehis – tehisintellekt, laud – (tahvel)arvuti, närvipiits ja pihukas relvadena), mis on minu arvates ainult kiiduväärt ja värskendav lugeda. Tõesti, kuna maailma kirjeldatakse napilt, siis sama vähe saame teada nonde vidiante kohta. Ega eesmärgiks peagi olema kõige detailne kirjeldamine ja jäägu lugejale voli oma peas ise neid asju ette kujutada. Võib-olla oleks oodanud veidi rohkem hullu panemist ehk puudu jäid mõned mahlakad küpsekirsid tordi peal. Sensawundat pole kunagi liiast.

Pean kohe siia otsa nentima, et ideed on Merese romaanis täiesti olemas. Usun, et kõige enim jututeemat tekitab mõte kujutada inimkonna religiooni läbi sellise prisma nagu Meres seda teeb. Kahjuks ei saa lugemismõnu rikkumata sellest pikemalt kirjutada, kuid see on kindlalt üks meeldejäävamaid asju minu jaoks antud romaanis. Huvitav oli tasapisi avarduv pilt tehisintellekti rollist selles ühiskonnas. Kahjuks jäi mõlemad teemad loo käigus korralikult lahti seletamata, mille üle võib siirast kahetsust tunda. Ma ei oska öelda, kas autoril on plaanis romaanile järge kirjutada, kuid oleks äärmiselt mõnus rohkem… ei PALJU-PALJU ROHKEM sellest maailmast teada saada.

Kokkuvõtteks usun, et Triinul oli vaja see raamat ära kirjutada. Seda on väga tunda teksti lugedes. Jäägu teiste otsustada, palju selles loos on teda ennast, kuid kahtlemata on tegemist kirjandusliku väärtusega ulmeromaaniga, mis jääb 2017. aastat korraliku sabatähena valgustama. Tõusva sabatähena, kusjuures.

„Merivälja“ - ulme või esoteerika? (Andri Riid)

Teoorias võis see ju päris kõva plaan olla. No et võimekas, end juba tõestanud, võib-olla isegi et küps kirjanik võtab ette ja kirjutab müstilise põnevusloo, sündmuskohaks pealegi veel oma koduümbrus, mille tänavaid ja legende arvatavasti nagu oma tagataskut tunneb. Mis saaks valesti minna?

Eesti viimaste aastate ühe edukama kirjaniku viimase romaani kaante vahel olev lugu hakkab hargnema 1997. aastal, mil Elvast Tallinna õnne ja eneseteostust otsima rännanud Karini-nimeline tütarlaps saab töökoha Meriväljal insuldi tagajärjel sandistunud vanema härrasmehe hooldaja, seltsidaami ja ratastoolilükkajana. Palkajaks on invaliidi õitsvas keskeas ärinaisest abikaasa. Muid põhitegelasi on romaanis veel umbes kümmekond, eri ühiskonnakihtidest, keda seob suuresti vaid ühine elurajoon ning ka see, et pea kõiki neist hakkab telefonikõnedega kimbutama saladuslik väljapressija. Viimasel näivad lausa selgeltnägija võimed olema, sest ta teab kõigi väljapressimise ohvrite nõrkusi ja varjatud saladusi. Nii et põhimõtteliselt on tegu detektiivilooga (me tahame ometi teada saada, kes on väljapressija ja miks ta seda teeb) ning toimub ka mõrv. Loost ei puudu ka üleloomulikud elemendid - keegi on nõid, kellelgi on kild UFO-st (sellest Merivälja omast), keegi on jälle narkootikume tarbides ühenduses taevaste infokanalitega.

Toimunud esitlustel on seda raamatut püütud presenteerida kui mingit eraldiseisvat nähtust, asja iseeneses, püüdlikult ignoreerides seda, et olemuselt on tegu äsjalinastunud telesarja romaniseeringuga, mitte kuidagi vastupidi. Sellest, et tegu on romaaniks kirjutatud telestsenaariumiga, algavad tegelikult "Merivälja" kui romaani kõik hädad. Teoses pole ühtegi sügavamalt lahatud tegelast, on (nagu klassikalises seebiooperis) hulk suhteliselt võrdseid tegevusliine; et vaatajal igav ei hakkaks, tuleb iga natukese aja tagant ühelt tegevusliinilt teisele lülituda. Lisaks sellele, et tegelased on pinnapealsed, on nad ka karikatuursed. Et kui pankur või muidu ärimees, siis selline stereotüüpne rahanäss. Kui kunstnik, siis lausboheemlane. Kui teismeline poiss, siis seda tüüpi, keda koolis kiusatakse. Seda, et need tegelased on kõik kaunikesti ebameeldivad, ei pea vist välja ütlemagi.

Teine argument, mis Hargla romaniseeringute puhul ka sagedamini kui vaja kõlab, on see, et sari oli nagu välja tuli, aga raamat on kõvasti parem, hoopis teine tera. Seda eeskätt seepärast, et vaeses Eesti Vabariigis jääb autori lennuka visiooni realiseerimine raha- ja ajapuuduse taha ja tegelikult oli kõik hoopis teistmoodi, suurejoonelisemalt, värvilisena mõeldud. Näinuna ka seriaali, võin kinnitada, et erinevus on marginaalne ja et pigem on telesarjas asju, mida romaanist ei leia, mitte vastupidi. Ning päris kindlasti on seriaali kõige piinlikumad dialoogid ja stseenid romaanis sõna-sõnalt, pilt-pildilt sees. Näiteks stseen prügikasti juures, milles osalevad Erich, Liisalota ja Karin. Või stseen mängupõrgus, kus teemaks Indrek Linde kaunist kaasast tehtud joonistus. Seriaali stsenaariumi ilmumist omaette raamatuna võib interpreteerida ka kui teadlikku katset ühe asja eest kaks korda raha sisse kasseerida, mis ei ole iseenesest üldse taunimisväärne, aga paratamatult on tulemuseks sekundaarne kaup, mitte tähenduslik eesti ulme algupärand, autori võimas comeback või triumfaalne juurte juurde naasmine.

Mis puutub linateoste romaniseeringutesse üldiselt, siis enamasti on need sellised, et need oleks, telekapult käes, võinud ükspuha kes kirjaoskaja inimene kirjutada. Neis on väga vähe selle konkreetse romaniseerija isikupära. „Meriväljaski“ on Hargla isikupära napivõitu. Huvitaval kombel toob stiil, millega "Merivälja" paberile kirja pandud on, hoopis meelde lastekirjanduse, näiteks Mika Keräse Supilinna lood või siis Astrid Lindgreni Kalle Blomkvisti jutud. Selline üldine lihtsustatus viib omakorda mõttele, et äkki adresseeriski Hargla oma teose laiemale lugejaskonnale, mingile geneerilisele Õhtulehe auditooriumile. Ehkki võib-olla ma teen lehele ja tema lugejaskonnale siin üldse liiga, sest just Õhtulehes on 10. märtsil 2012. aastal ilmunud pikk artikkel "Salapärane Merivälja objekt M: Eesti oma ja tõestisündinud salatoimik", mis Merivälja UFO-legendi - isegi mina mäletan oma lapsepõlvest absurdseid jutte Merivälja objektist - kredibiilsusest kivi kivi peale ei jäta. Hargla näib millegipärast aga UFO võimalikkust asjatult tõsiselt võtvat. Ja ma väga loodan, et ükspuha mida uskuma võimelised vandenõuteooriate armastajad „Meriväljat“ millegi enama kui ilukirjandusena tõlgendama ei hakka.

"Merivälja" kõige suurem kuritegu, kui nii võib üldse öelda, ongi see, et ta ei ole žanriulme. Tõupuhast ulmet asendab siin esoteerika ja vandenõuteooria. Selline meetod on rohkem omane peavoolu autoritele, kel tuleb tahtmine ulmega tiiba ripsutada. Teine variant on, et Indrek Harglast ongi saanudki juba selline peavoolu autor. Siis on muidugi kõik väga õige ja loogiline.

Mõtisklus „Merivälja“ lugemise järgselt (Indrek Rüütel)

Novembri alguses tegin ühe tagasihoidliku kommentaari FB grupis Eesti(keelne) ulme hargnevas jutulõngas, kus Heli Illipe-Sootak arutles teemal, et tihti tarbitakse 100%-list ulmet, andmata endale üldse aru, et see, mida loetakse on tegelikult ulme; ja sealjuures veel isegi võetakse sõna viisil, mis ulmekirjandust isegi justkui põlastab. Mõtlen, et see on sobiv siin veelkord ära tuua:

„Ma võtan nüüd ühe õige pika orgi ja torkan hästi ettevaatlikult herilasepessa...

Tegelikult olen ma natuke segaduses: kui ma vaatan Hargla "Raudrästiku aeg" kaant, siis seal seisab ilusasti kriminaalromaan. Kui ma vaatan "Merivälja" bännerit FB lehel siis on seal ilusasti kirjas põnevusromaan. Mingid hämavad terminid nagu ’Muinas-Eesti’ ja ’müstiline’ ei muuda üldse tõsiasja, et raamatut ei reklaamita ulmena.

Ma saan 100% aru sellest, et kirjanikul, kes oma tööst peab ära elama, ongi vaja raamat maha müüa ka neile, kes sõnas 'ulme' laia kaarega mööda käivad, aga kui ei saa kapist välja tuldud, siis pole ka mõtet väga imestada, et inimesed ei adu, et näe - need raamatud ongi see päris ulme. Võibolla oli ikkagi Raul Sulbil õigus kui ta tõi kuuldavale oma legendaarse Estconi-karjatuse: "See ei ole ulme!"? Sest kui autor ja kirjastaja (turundaja) ei pane kaanele "ulmeromaan" vaid kiriminaal- või põnevusromaan, siis äkki need raamatud polegi tõesti ulme? Kui me ise justkui oma asja häbeneme või lihtsalt majanduslikel kaalutlustel hämame, siis nö võhik jõuabki järelduseni, et noh, vaatamata "ulmelisele elemendile" oli täitsa hea põnevusromaan :D Või et raamat kuulub sellisesse natuke hämarasse žanrisse nagu ulme, kui meenutada Jan Kausi kurikuulsat väljendit Triinu romaanivõistluse töö kohta?“

Loomulikult oli mul vaata et suisa moraalne kohustus pärast seda Tartus Õlleministeeriumis lunastada „Merivälja“ eksemplar. Ei õnnestunud kahjuks Helile süümekaid tekitada, et hinda veelgi alla kaubelda niigi soodsalt kirjastuse-hinna-tasemelt. Autor oli ka lahkelt nõus sinna oma „käejälje“ jäädvustama ja õigupoolest adusin alles järgmisel hommikul kodus, et asi näeb kangesti sedamoodi välja justkui oleks Hargla iseendale autogrammi andnud… Või veel hullem – et olen ise endale Hargla autogrammi vormistanud. Midaiganes…

Alguses lugemine ei edenenud väga. Aga siis võtsin nädalavahetusel selle tõsisemalt ette ja lugesin tellisemõõtu romaani kolme-nelja jutiga ära.

Esimene emotsioon? Ausalt öeldes natuke segadust tekitav. Nii kummaline kui see ka pole, siis olen ma suutnud üles kasvada keset 1980-90 aastaid, nii et kogu see Merivälja kamm pole üldse minuni jõudnud. Või siis olen lihtsalt unustanud. Kusjuures kogu see UFO-maania, mis 80ndate lõpus ja varajastel 90ndatel möllas, ulatus ikka Kesk-Eestisse ka, mitte ei olnud üksnes suurte linnade privileeg. 1997. aastal olin ma usinasti ametis keskkooli lõpetamise ja armumise ja muude noorele täiskasvanule oluliste asjadega. Võib-olla siis selle pärast…?

Mis värk on?

Alustuseks tegelased: nooruke tütarlaps Karin, kes laekub Elvast Tallinnasse ja sattub töökuulutusele vastates Meriväljale ühe invaliidi hooldajaks. Abielupaar Anna ja Julius näikse olevat jõukad tegelased, mees on siis hooldust vajav invaliid, naine näikse alguses olevat selline lõdva püksikummiga wannabe-babe, aga olgu siis spoilerina öeldud, et päriselt nagu pole kah. Naabriks on seal üks peast soe näitlejanna Liisalotta koos oma poja Erichiga. Lisaks veel ajaloolane Ummel, kes on Erichi isa. Surnumatja Indrek ja tema ärikast naine Inga, pankur Taavi ja tema kaasa Ülle. Ja muidugi narkarist kunstnik Risto. Lisaks kamalutäis kõrvalisemaid tegelinskeid. Päris üheselt selget peategelast justkui polegi. Olgu – minu jaoks personaalselt saab peategelaseks Karin. Ilmselt pole mõtet väga põdeda spoileri üle, et Karin on nõid: tal on võime näha inimeste aurat/biovälju ja seda mõjutada.

Tegevus läheb käima selle ümber, et keegi helistab selle seltskonna erinevatele liikmetele ja nõuab, et need teeksid üht-koma-teist ja kui ei tee, siis tema paljastab mingi nende tumeda saladuse. Ehk siis läbi suurema osa romaani on veel üks tegelane – Väljapressija.

Ja saladusi seal Merivälja-külas juba jagub. Kes kellega magab, kes keda petab, kes on päriselt kõnevõimetu invaliid või pole seda teps mitte, mis värk oli ühe ennemuistse viiulivirtuoosiga, kes lisaks kõigile ülejäänud Merivälja objektiga seotud müsteeriumitele jäljetult haihtus, kas surnumatja ja tema naise poolt müüdav ese on ikka päriselt maaväline objekt või on see kõigest võltsing ja nii edasi kuni lõpuks samm-sammult hakkab tõde päevavalgele kooruma.

Teine emotsioon – pole põhjust põdeda, et Heli raamatu hinda alla ei lasknud. Igal juhul on tegemist lugupidamist vääriva eksemplariga meie koduses raamaturiiulis.

„See ei ole ulme!“

Tagasi selle alguse juurde, et kas siis on ulme või on müstiline põnevik või misasi see siis on? Tegelikult on see justkui tükike ellu äratatud täiesti peast põrunud ja segaseid 90ndaid. Seal on just seda jabur-innukat püüdlust end kõigest „nõuka-aegsest“ lahti rebida. Detailide täpsuse üle pole muidugi suuremat mõtet arutleda.

Paratamatult pean aga tõdema, et sedapuhku jätab Hargla romaan täpselt sellise mulje, et kirjanik on valmis kirjutanud põneviku, millele on külge poogitud müstika-elemente, et see jätaks endast trendika mulje. Olgu – sõnaühend „maagiline realism“ jätab endast vähemalt minu jaoks mulje, justkui oleks tegemist mingi narkotripiga ja antud romaani kontekstis sobiks hästi iseloomustama kunstnik Ristot ja tema maalimisi. Seega iseloomustaksin „Meriväljat“ kui suhteseepi, mis on läbi põimitud mõistatuste lahendamisega ning garneeringuks on lisatud väike üleloomulik element nõiduse ja maavälise objekti näol.

Ehk siis kui Raul peaks seekord Estconil huikama: „See ei ole ulme!“, võiksin vabalt tema kooriga liituda. „Meriväljas“ puudub see „miski“, mis muudab minu jaoks teose ulmeks. Tegelikult on see umbes sama palju ulme kui Luua-Viki jutud Kaika-Lainest ja rohelistest mehikestest linnataguses võpsikus.

Proovides sõnastada seda „miskit“, mis puudu jääb, jõuan ma paratamatult oma mõttes tuntud väljendini „show, don’t tell“. Enamikku sellest, mis „Meriväljas“ on päriselt ulme – kuidas kunagi ennemuiste (võib-olla) maandus (kukkus alla) Meriväljale maaväline objekt (võib-olla tulnukate tähelaev), miks see moreenikihistuste alla mattus, kuidas selle juhuslik avastamine tegelikult oli ja mismoodi käis see salajane väljakaevamine, kuidas oli tundmatuga kontakteerumine ekstrasensi silme läbi kogetud ja mismoodi KGB seda kõike varjas, asjaosalisi kõrvaldas ja miks mitte kõrval-liinina ka viiuldaja juhtum, mis on 110% ulme; ning lõpetuseks objekti saatus varajastel 90ndatel – kõike seda Hargla üksnes mainib lakooniliselt. Aga näha tahaks! Kogeda…

Oluline on selle juures aga järgmine: erinevalt ülalnimetatud Luua-Viki juttudest on „Merivälja“ ilukirjandus. Hästi teostatud ilukirjandus. Sai palju kriitikat ulme vähesuse üle. Olgu siis veelkord korratud – minu meelest on „Merivälja“ hea kirjandus. Parasjagu siis kui ma hakkan üsna kindlalt arvama, kes oli Väljapressija, pakub autor mulle selle isiku ise ka välja, üksnes selleks, et mulle mõned leheküljed edasi selgeks teha, et ma siiski arvasin valesti. Üllatusi oma tegelaste ja nende käekäikude osas pakub Hargla kuni päris viimaste lehekülgedeni välja. Ja millise suure vandenõuteooriaga Eesti ajaloost ta Merivälja objekti veel seob, jäägu juba igaühe enda avastada.

Sildistamisest ja teadlikkusest

Lõpetades ringiga taas selle alguses viidatud FB postituse juures… Ma mõtlen, et kui end ulmekirjanikuna identifitseeriv autor paneb raamatukaanele sildi ’kriminaalromaan’ või ’põnevusromaan’ pole selles midagi taunitavat. Kui mina teaksin, et sellise sildi kasutamine kergitab läbimüügi 500 eksemplarilt nt 5000 või 50 000 eksemplarini, ei lööks ma risti ette ega mõtleks ülearu pikalt.

Ja ulmikud võivad pidada peenikest (või üleolevat või heatahtlikku vmt) naeru, et näe, kus on tavakirjanduse austajad – loevad ka tegelikult ulmet. Edu neile…

Edu Harglale.

Muusikaarvustus: Langenu (Jaagup Mahkra)

Pisteti pihku selline plaat, 2001. aastal langenud Langenu esimene kauamängiv. Atüüpiliselt ilmub arvustus enam kui aasta peale albumi ilmumiskuupäeva, aga eks aeg liigubki siin Taaralinnas omamoodi… Taaralinna varemetel vähemalt, kuna plaadikujunduse järgi otsustades olen ma maha maganud üsnagi arvestatava apokalüpsise. Toidukullerite asemel liiguvad tänavail kummalised tegelased, kes kannavad pille ja jauravad veidraid laule ühiskonna kokkukukkumise järgsest sisekaemusest ja metanoolist.

Langenu nimetab end psühhedeelseks black metaliks. Teatav psühhedeelne moment on plaadil kindlasti olemas, kuid ma ei hakanud spetsiaalselt selle arvustuse tarbeks farmakoloogilisi abivahendeid sisse võtma, et kindlalt järele uurida. Tegu on küllaltki äratuntava Balti black metaliga, millel on oma kiiks. Vanasti oli popp rääkida mõjutustest, aga ma ei hakka bändile ette kirjutama, kellest nad mõjutatud peavad olema. Ütleme lihtsalt nii, et albumit kuulates meenuvad nii Poccolus kui Bestia kui veel hulk bände, mis ajaliselt ja geograafiliselt sinna vahele jäävad. Mis Langenut minu arvates eelmainitutest eristab on muusika suurem iseteadlikkus – pea igas loos on mõni koht, kus kõrv ootab senise elukogemuse põhjal ühte, aga bänd põrutab minu tunnetest hoolimata hoopis mujale. Kahtlustan, et langenute vahel on mingi teineteisemõistmine või lihtsalt psiooniline side, ja nad tajuvad oma muusikas loogilist meloodiat või rütmi, mis minul kuulmata jääb. Või siis see ongi see kuulus korrastatud kaos, millest nii palju räägitakse. Et mina olen black metali osas lootusetult konservatiivne, siis minu puhul säärane selge struktuuri puudumine päriselt ei tööta, aga eks ma harjun ära, kui lugu ootamatu pöörde võtab, ja vahel isegi naudin seda. Sest langenud on muusikaliselt küllaltki pädevad – isegi postapokalüptiline produktsioon ei varja seda ära – ja vahel ristuvad minu ja nende huumorimeele kiired täpselt õiges punktis.

Esimesel kuulamisel “Need, kes näevad imesid” mulle muljet ei avaldanud. Teisel korral juba hakkas midagi “klikkama”. Kolmandal korral… aga seda te teada ei saa, sest selleks ajaks on käesolev arvustus juba ilmunud. Mis teha, aeg pressib takka. Ma arvan, et pärast kolmandamat kuulamist võiksime me albumiga juba üksteist mõista ja pärast kümnendat usaldame sedavõrd, et võtame mõned psühhedeelikumid sisse ja vaatame, kas saame sellest kummalisest korrast luua seeditava kaose. Võibolla. Otsus: kannatab kuulata küll. Primaarne sihtgrupp on “Need, kes näevad imesid” tõenäoliselt juba ammuilma ära kuulanud. Loodame, et ülejäänutes minu jutt ka mingit huvi tekitas. Kel tekkis, siis laupäeval on Tartus kontsert, kus ilmselt saab käesoleva plaadi ka enesele soetada. Eks seal oskavad langenud juba täpsemalt seletada, mis neil arus oli.

PS: Laulu “Kiirgav ja särav” näol on bänd tahtmatult kirjutanud Reaktorile hümni.

Tunded ei läbi su meelt

Radiatsioon läbib su meelt

Alfa- ja beetaviirg

röntgen- ja valguskiirg

võtavad kinni üksteise käest

tantsivad ringi kõigest väest

6/10

Mollivihik

Encyclopaedia Metallum

Palju õnne: Andrzej Zulawski (Kalver Tamm)

Kirjanduses on hämarulme moes. Põhiliselt vist sellepärast, et nimetades ühe oma raamatu tegelastest vampiiriks tagab see kaks korda suurema müügiedu vms. Seekordne õnnitletav Andrzej Żuławski ei olnud oma loomekarjääris mitte just ülemäära produktiivne, tema filmograafiast puhtaks žanrifilmiks loeks tegelikult ainult ühe, aga hämarulme alla liigitasin kolm filmi veel. Mingil juhul aga ärge arvake, et Andrzej ulmelisi elemente oma filmidesse kassaedu silmas pidades lisas.

Andrzej Żuławski sündis 22.novembril 1940 aastal toona Poolale kuulunud Lvivis. Tudeeris 50. lõpus kinokunsti Prantsusmaal, naasis siis aga Poola ja alustas oma karjääri Andrzej Wajda assistendina. Sõjateemat käsitles kohe oma esimeses töös ja samuti ka teises, nurkapidi õudusfilmiks liigituvas “Saatanas” / “The Devil” (1972). 1792. aastal võtsid kolm suurvõimu plaaniks Poola omavahel ära jagada ning film keskendubki 1793. aasta Preisimaa vägede sissetungile. Alamat sorti aadlik Jakub päästetakse vahetult enne vaenuväe kohalejõudmist kloostris tegutsevast hospidalist/vanglast, tõstetakse koos noore nunnaga setuka selga ja suunatakse loom Jakubi kodu poole astuma. Sellist häda ja viletsust mida mees teel ja kodus näeb, ei suuda lahjema kujutlusvõimega inime ettegi kujutada, nii et “päästja” “abiga” kaotab Jakub varsti sideme reaalsusega ja veri hakkab voolama. Kuna Andrzej olevat filmi mõelnud kriitikana Poola 60. lõpu poliitilise olukorra kohta, siis võttis keegi seda kriitikat väga südamesse, film keelati ära ja Andrzej kolis ära Prantsusmaale.

Tegi seal ühe eduka draama ja kutsuti tagasi Poola lubadusega, et tee mis aga hing ihaleb. Andrzej otsustas, et tema hing ihaleb ekraniseerida vanaonu Jerzy Żuławski sajandi alguses

kirjutatud ulmetriloogiat “The Lunar Trilogy”. Kosmoselaev sooritab hädamaandumise Maaga sarnaneval planeedil, ellu jäävad kaks meest ja üks naine. Kaks neist hakkavad põlve uueks looma ja kolmas käib vahel mägedest alla, vaatamas kuidas ühiskond areneb. Filmib seda arengut ja saadab enne surma filmilindi Maale, kust lähetatakse uus seltskond astronaute. Üks neist loob kontakti, kuulutatakse Messiaks ja juhib inimesed sõtta nad anastanud lindinimeste vastu.

Andrzej alustas “Hõbedasel keral” / “On the Silver Globe” (1988) filmimist 1975. aastal ja jõudis kahe aastaga enda hinnangul neli viiendiku materjalist üles võtta. Siis sai aga kultuuriala aseministriks keegi Janusz Wilhelmi, kes otsustas, et “Hõbedasel keral” on allegooria ja käskis nii filmi kui ka dekoratsioonid hävitada. Osalised ja võttemeeskond panid aga valmis materjali tallele ja 1988. aastal linastus film kujul, kus puuduolevate kohtade peale luges lavastaja ise teksti peale, mis puuduvas stseenis toimuma pidi ja kes mida ütlema.

Pärast Wilhelmi seatempu lahkus Andrzej uuesti Prantsusmaale ja lavastas koostöös sakslastega ilmselt oma kuulsaima (õudus)filmi “Omand” / “Possession”(1981). Sam Neill ja Isabelle Adjani kehastavad suhte purunemise äärel abielupaari, kelle paradiisiaeda on roomanud übermensch Heinrich ja üks nimetu võõras. Veri hakkab voolama.

Ning viimase servapidi fantaasia/õudusžanri kuuluva filmi “Šamaanitar” / “Szamanka” (1996) lavastas Andrzej Poola-Prantsuse-Šveitsi ühisprojektina poolatari Manuela Gretkowska raamatu põhjal. Nimetu naisterahvas vajab suures linnas elamispinda ja leiab selle kohalikus ülikoolis antopoloogiat õpetava professori vennast äsja vabanenud korteris. Korteriga tuleb kaasa ka nimetatud professor ja noored leiavad üksteist. Korduvalt, vägivaldselt, üllatavates kohtades. Ühes stseenis loetleb professor kolm neiu jaoks olulist tegevust - söömine, magamine, seksimine. Sellel filmiga läks Poolas isegi suhteliselt hästi - lubati seal piiratud kinolevisse.

Kui need kirjeldused huviäratavad tundusid ja tekitasid tahtmise Andrzej loominguga isikliku tutvust sobitada, siis ettevaatust. Lihtsad vaatamised pole neist ükski. Ma olen oma märkmetesse kirja pannud nii painajalik, haige, räpane, vastik. Igas neist neljast filmist on stseene, mis panevad ebamugavusest nihelema. Ühelt poolt muidugi need teemad mida filmides lahatakse, nii suured (sõda, tsivilisatsioonide kokkupõrge) kui ka individuaalsed (armukadedus, seksuaalsus) aga Andrzej selgelt äratuntav isikupärane käekiri keerab neile selle vindi peale, et mingist toredalt positiivsest kinoelamusest küll rääkida ei saa, aga ükski film pooleli ka ei jäänud.

Rollisoorituse eest “Omandis” teenis näitlejaauhinna Isabella Adjani. Üks meeldejäävamaid stseene tema poolt on oma raskusastmelt “Irreversible” tunnelistseeniga võrreldav metrooepisood toidukotiga. Andrzej nimelt ei tunnista mõistet “ülemängimine”, kui tegelasel on halb, siis saab vaataja sellest üheselt aru. Appi võetakse kogu keha, hääleaparaat ja ümbritsev keskkond. Kui on muda milles püherdada, samal ajal kriisata ning käsi murda, siis on Andrzej filmi kangelane rahul.

Samasuguse hoolimatusega nagu puhtuse hoidmisse suhtuvad filmide tegelased ka seksi. Eriti üheselt arusaadavalt toimivad peategelased “Šamaanitaris” loomalikul tasemel. Olgu meeleseisund milline tahes, emotsioonid elatakse välja seksides. Paljast ihu näeb aga küllalt palju ka ülejäänud kolmes filmis, eriliselt erutav ei ole see aga kordagi. Kas on eelnevalt poris püherdatud või on üks partneritest selline, kellest ei saa soti, mis elukas ta täpselt on või on partneriteks ema ja poeg.

Ning et vaataja olemine veel natuke ebamugavamaks teha, siis meeldis Andrzej'le väga käsikaamera. Mitte selles uuema aja stiilis, kus kaamera on ühe konkreetse tegelase õla peal vaid pigem selles võtmes, et vastavalt olukorrale on kaamera kellegi silmade eest. “Saatana” väga mõjus algusstseen hospidalis näiteks. Ja reeglina on siis see kaamera näitlejal väga lähedal, mis tähendab, et kõik need ülevoolavalt võimendatud emotsioonid on vaatajale väga lähedal ja nende eest ei ole kuskile põgeneda.

Kui nüüd juhuslikult peaks veel olema keegi, keda eelnev tekst ei ole ettevaatlikuks teinud ja on endiselt soov Andrzej filmidega lähemalt tuvuda, siis ilma ühegi konksuta, heliribad tasuvad kuulamist. Nende eest hoolitses suuremas osas filmides tema ihuhelilooja Andrzej Korzyński. “Hõbedasel keral” avaldas mulle kõige rohkem muljet, selline progelik rokitaust, aga ka “Šamaanitari” teemalugu on märkimistväärt.

Kinldasti mitte ei ole Andrzej Żuławski igaühe tassike teed, aga lavastajana on ta suutnud väga oskuslikult meelitada näitlejatest välja rollisooritused, mis ei jäta sind külmaks. Samas panna neid sooritusi toetama väga eripalgelised keskkonnad ja näidata seda komplekti nurkade alt, mis ei lase sul enne filmi lõppu silmi ekraanilt keerata. Ja pärast filmi lõppu endamisi mõelda, et mida põrgut ma just vaatasin.

Eriti tublidele pakun võimaluse ära arvata, mis Andrzej filmi mis stseeni peale on mulle loonud seose “Last House on the Left”, “Perfume”, “Hannibal” “2001: A Space Odyssey” ja “Cannibal Holocaust”.

Mänguarvustus: Elder Scrolls Online (Valmar Kuristik)

Selle MMORPG mõistmiseks peab hetkeks piiluma ajalikku, kuna Elder Scrolls Online kuulub loogiliselt võttes üksikmängijale mõeldud mängude seeriasse. Seeria on tuntud just oma detailirikkuse poolest, märkides ära täpseid kuupäevi ja sündmusi ajaloos, selgitades religiooni ja erinevate ühiskondade suhteid ja igapäevaelu. Kõik see tuuakse mängijateni seikluste, kõrvaltegelaste ja maailmas rohkearvuliselt leiduvate raamatute läbi, mis sisaldavad lehekülgede kaupa ajalugu, kellegi päevaseid tegemisi, poeesiat, daedra(deemonite) esilemanamise rituaalide kirjeldusi või kasvõi Donoloni juubelikoogi retsepti.

Elder Scrollsi maailma Tamrieli võib liigitada kõrgfantaasia (high-fantasy) alla. On erinevaid inimrasse, haldjaid, päkapikke ja orke, kahel jalal kõndivaid kasse ja sisalikke, loitse, jumalusi ja deemoneid, kellest viimastega ja nende mõjudega kohtutakse mängudes tihti.

Seeria algas mänguga Arena, aga vanemale mängijale on ilmselt kõige rohkem mõju avaldanud originaalne Morrowind. See peatükk istus just Daggerfalli ja Oblivioni vahel, tuues sisse kaasaegsema tehnoloogia poolt toetatud tõelise kolmedimensioonilise, värvikirevama (siiski veel üsna halli ja sombuse) elamuse ja käegakatsutavama, tihedamalt sisusatud visuaalse maailma. Daggerfallis roostestes kongides ja rõsketes koobastikes veedetud tundide poolt esile manatud tundele on samas ikka raske vastu saada. Sellist taustamuusika tehakse tänapäeval harva..

Aastate edenedes lisandus seeriale ka Skyrim, mis on tänapäeval ilmselt tuntuim. Graafiliselt kõige arenenum (omades ka hiljuti välja lastud värskendatud versiooni) ja rõhudes põhiliselt avatud maailma kontseptsioonile, on see üks tuntumaid avatud maailmaga fantaasiamänge. Fakti, et tegu on PC-l mängijate jaoks konsooli pordiga, peetakse üheks suurimaks miinuseks.

Erinevate Elder Scrolls mängude graafika võrdlus.

Elder Scrolls Online on sisu poolest suuresti mõjutatud just Skyrimist. Võtke supipõhjaks avatud maailma kontseptsioon, pistke sinna prisked lõigud Tamrieli ja segage sisse erinevaid MMORPG põhimõtteid nagu tegelastasemed, klassisüsteem, varustuse progressioon ja erinevad grupitegevused. Mis seda MMORPGd enamusest klassikalistest Everquesti ja World of Warcrafti sarnastest eristab, on üksikmängijale mõeldud tegevuste rohkus. Näiteks sisaldab ESO ka mitme mängija poolt korraga külastatavaid dungeone (mida on kahte liiki - delve ja group dungeon), mis on siiski ka piisava rammu korral üksi läbitavad. Lisaks sisaldavad paljud seiklused ka dungeone oma osadena. Neidki saab enamasti läbi mängida kas üksi või grupiga, välja arvatud mõned, mis tuleb läbida uhkes üksinduses. Tegu on siiski MMO tüüpi mänguga, nii et lonkreetset Elder Scrollsi tunnet igal sammul ei ole. Seetõttu on ka mitmed seeria fännid sellest mängust kaarega mööda jalutanud. No eks koheselt peale väljalaset oli põhjus ka selles et mäng ei olnud hea. Kohe üldse mitte. Praeguseks, kui hiljuti on välja lastud Morrowind nimeline uuendus, on seis tunduvalt paranenud.

Tegelaste liikumine on üsna hea. Siin ja seal on tunda animatsioonide justkui kerget ebamugavust, aga üldiselt transleerub klaviatuuri ja hiire või puldi kasutamine üsna sujuvalt tegevusteks. Päris sellist tunnet ei ole, et mõõk või manamisliigutused oleksid justkui oma hiirel asetseva käe pikendus, aga näiteks puudub ka kohatine puine liikumine Riftis.

Kasutajakeskkonna loogilisus on konsoolile kohane. Erinevaid aknaid avada ja seal navigeerida saab võimalikult väheste nuppude abil. PC kasutajale see muidugi meeldiv ei ole, aga konsoolimaiku aitavad sel puhul vähendada addonid, mis muudavad vastavat funktsionaalsust kasutajasõbralikumaks.

Addonide-maagia teeb varustuse majandamise kogemuse ka PC-l meeldivaks.

Grupitegevused on praeguseks väga mitmekesised ja hõlmavad tervet mängukogemust. One Tamriel uuendusest peale skaleerub iga maailmas asuv mittemängijast olend iga temaga (ka samal ajal) võitleva mängija tasemele vastavalt. Loomulikult teeb kõrgema tasemega tegelane siiski rohkem haiget ja saab seda ise vähem, aga mainitud uuendus on teinud võimalikuks igal mängijal seigelda ükskõik millises maailma nurgas ükskõik millisel tasemel. Selle tulemusena võib kellegagi koos seigelda ka juhul, kui tegelaste tasemete vahe on suur.

Grupitegevustest sisaldab mäng mitut erinevat sorti dungeone ja reide, mille läbimine muutub tasemete tõustes mehhaaniliselt keerulisemaks. Minu esimene kogemus 16nda taseme ravitsejana, skaleerituna 45nda taseme dungeoni jaoks oli huvitav. Rammu gruppi elus hoida oli just piisavalt, aga mehhaaniliselt olid võitlused bossidega umbes sama keerulised kui keskmise taseme WoWi reidide bossid. Paar viga kogu võitluse juures võis tähendada terve grupi surma.

Masohhistlik sisalikmees Numenkataan Kaymaren valmistub grupikaaslaste eest hiigelputukate käest nüpeldada saama.

Üksiktegevusi on palju, just nagu ülejäänud Elder Scrollsi mängudes. Võib terves maailmas ringi seigelda, põigata mandri ühest otsast teise, tulla tagasi ja jätkata, kus pooleli jäid. Seiklused sisaldavad põhiliselt reaalsete probleemide lahendamist ja on üsnagi kordumatud. Olen väga vähe kohanud standardset "too mulle 4 karu keelt" (mille puhul näiteks World of Warcraftis avastasid enamasti, et tegu on vist delikatessiga mis elavatel karudelgi suust rebitakse, kuna peale poolt tundi kestnud genotsiidset karutappu said saagiks heal juhul paar keelt.) või "me oleme kõik nii väetid, mine ja korja meile õrrelt mune" tüüpi seiklusi. Ma ei ole veel üheski MMORPG-s lõppmängule eelnevat nii väga nautinud.

Varustuse valmistamine tundub enne lõppmängu mõttekas ainult juhul, kui tahad vastavaid oskusi kohe arendama hakata. Praegu on varustus seikluste eest ja dungeonidest nii lihtsalt kättesaadav, et seda ei ole isegi mõtet parandada. Relvad püsivad enamasi nii kaua, et pead neis sisalduvat nõidust ehk heal juhul üks-kaks korda püütud hingi kasutades uuesti laadima. Valmistamisprotsess on mitmekesine ja lubab teatud määral luua seda, mida vajad. Põhiline areng toimub aga läbi suvaliselt leitud eriti hästi valmistatud esemete lahtilammutamise teel. Esemete loomine oskust palju ei arenda. Abiks on ka kuulutustetahvlilt rebitavad igapäevased tellimused.

Lõppmäng ehk peale tegelase viimasele tasemele jõudmist sooritatavad tegevused sisaldavad põhiliselt kindlat tüüpi dungeone nagu reidid ja katsumused, ning mängijate omavahelist sõjategevust. Varem olid ainukesed võimalused selleks duellid ja Cyrodiil - suur lahingutanner piiramistegevusega, mis meenutab suuresti näiteks Ashrani World of Warcraftist, olles mastaapsem ja samas lihtsakoelisem.

Viimaste uuendustega on lisandud ka lahingutandrid (battlegrounds), kus kolm neljaliikmelist võistkonda üritavad võita üht järgnevatest mänguliikidest Meeskondade Surmavõitlus, Lipu Hõivamine või Domineerimine. Iga mäng kestab maksimaalselt 15 minutit.

Graafika on ilus. Kaugeltki mitte nii ilus, nagu paljudel uuematel üksikmängija mängudel, aga siiski väga ilus. Graafika ajakohastamiseks eksisteerivad mitmed fännide poolt loodud graafilised modifikatsioonid, mis on ka mängu loojate poolt lubatud. Maailma aitab varjulisemaks ja värvikirevamaks muuta näiteks Reshade või ENB. Hook64 abil saab kaotada graafikakaardi jõudlust säästva kaugemat maastikku varjava udu jne. Kõige selle juures tuleb kindlasti silmas pidada nii protsessori kui graafikakaardi jõudlust. Mängu graafikamootor ei ole just kõige efektiivsemalt kirjutatud.

Mänguväliste lisade läbi võimendatud päikeseloojangut nautimas.

Maailma ülesehitus on mitmekesine ja edastab seikluste ja dungeonide meeleolu hästi. Morrowind uuendus tõi tagasi ka vanad tuttavad üksikmängija mängus sisalduvad alad, mis mõnele mängijale vast liigagi tuttavad on, aga seal sisalduvad seiklused ja iseärasused üllatavad meeldivalt ka vanemaid Elder Scrollsi seeria läbinuid.

Pay to Win puudub. Poest saab osta kosmeetilisi uuendusi, maju ja mugavust, nagu saadud kogemuspunkte suurendavad paberirullid või kiiremat liikumist võimaldavaid ratsaloomi. Ainus tõeliselt raha neelav vajadus on igakuine tellimus, ilma milleta ei ole seljakotis igasuguste oskustööde jaoks vajamineva materjali jaoks lihtsalt ruumi. Õnneks annab see ka ligipääsu suurematele DLCdele (DownLoadable Content), mis tuleks muidu eraldi osta ja igal tellimusperioodil veidi valuutat, mille eest mängu poes just mainitud hüvesid nautida.

Ametlikke Lisasid on mitmeid, nii väiksemate DLCde näol kui suurte lisapakettidena, nagu Morrowind. Lisandunud on nii uusi piirkondi, tegevusliine ja uut tüüpi tegevusi. On selge, et mäng on esmasest läbikukkumisest millekski nauditavaks arendatud, ja pikk tee on veel ees.

Kellele soovitaksin seda MMORPGd? Kindlasti neile, kelle jaoks vanilla World of Warcraft just uue maailma avastamise kohta pealt nostalgiline ja meeletult huvitav oli. ActionRPG austajatele, kellele meeldib kombineerida tegelase liikumist ja vähemal arvul võimeid rohkem, kui paigal seistes balansseerida paarikümmet eri loitsu. Tegevuste poolest nii üksik- kui grupitegevuste fännidele. Kindlasti võib see olla midagi, mida paaril päeval nädalas nautida, jahtides deemoneid, röövitud näitsikuid või kassinimestest narkoparuneid.

Minu poolt soliidne A miinus. Arenguruumi on kõvasti, aga praegune seis on vanale MMOpeerule vägagi nauditav.

Väike PÖFF (Riho Välk)

Olen juba aastaid PÖFFihuviline olnud, kuid alati on argisemad eluprobleemid minu külastuste arvu miinimumini tirinud. Ka see aasta ei ole erand, ning vaatamata Reaktorile antud tasuta piletitele (aitäh!) olen artiklinupu kirjutamise hetkel jõudnud ainult kahele seansile.

Halastamatu

The Villainess, "Ak-Nyeo"

Ulmeline? Kui, siis hästi õrnalt, pigem vandenõuteooriane. Kõige kiirem sisuline kokkuvõte oleks, et Lõuna-Koreas on agentuure, mis värbavad enda ridadesse kenasid neiusid, annavad neile uue identiteedi ja suure püssi, millega ebameeldivaid inimesi maha lasta. Kusjuures filmi lõpuni jääb segaseks, kas tegu on agentuuride kokkupõrgetega, või allub mõni nendest agentuuridest ka riigivõimule. Rahapatakaid nurgas ei põletatud, ning bürokraatiat oli vähe, vist oli ikka lihtsalt maffia. Märulit ja verd sai ohtralt, kuid kahjuks oli kaameramees otsustanud, et kõige ägedam filmimisvõte oleks kaamera nööri otsa siduda ja siis seda maksimaalsel kiirusel ringi keerutada ja loopida. Samuti jäi segaseks küsimus, kas see film pidi olema liha või kala – esimesed pool tundi oli kõva madinat, taheti uut Oldboy’d teha, siis oli tund aega ulgumapanevalt piinlikku romantikat ning lõpuks jälle pool tundi madinat. Esimest korda kogesin tunnet, et „film ei olnud halb, aga ma olen õnnelik, et see lõpuks läbi sai”.

ELU VÜRTS

PÖFF SHORTS RAHVUSLIK VÕISTLUSPROGRAMM

Teine seanss, millele ma jõudsin, oli üks PÖFFi paljudest lühifilmikomplektidest. Ja kahetsema ma ei pidanud – ulmet siia jagus.

Küberkaheksajalgade rünnak.

Attack of the Cyber Octopuses.

Kas b-kategooria filmide b-kategooriline paroodia on liiga kaugele minek? Minumeelest küll. Pikema ja parema tutvustuse sellest on kirjutanud Ove juba varem.

Minu hinnang sellele on kahjuks aga hävitav. Kahjuks on üliparoodiad nagu Kung Fury ja Italian Spiderman tõsiseltvõetavamad. Jah, visuaalidele on raha ja rõhku pandud, korraks suudetakse isegi noir tekitada, kuid kogu sisu on üks TvTropes’i lõik teise järel. Tegelased on papist karikatuurid, kellele tuleb kaasa tunda, sest sa tead juba peast, mis arhetüüpne tegelane ta olema peaks. Kusjuures, seansile järgnenud vestluspaneelil tunnistas Nicola Pioveson ise ka, et filmi kõige nõrgemaks küljeks sai lõpuks šüžee. Jääb ka muidugi moraalne küsimus, et kas kickstarteri raha eest Jaapanisse lennata, et 30 sek tänavapilti filmida, on annetatud raha õige kasutamine. 2/10 puhtalt visuaali eest.

Taasta side

Ei olnud ulme. Selle eest aga täiesti korralik krimka. Noor poiss saadetakse esimesele missioonile narkoparuniga äri tegema, selle käigus kohtub ta oma isaga, keda ei ole 20 aastat näinud. Dialoogid olid eestlaste kohta harjumatult mittepuised ja ülepingutamata, täiesti mõnus oli vaadata, võis lausa ära unustada, et tegu on üsna väikese eelarvega tehtud filmijupiga. Kiidan. 8/10

Varakevad, Pobeda ja Isa – ei olnud ulmelised, seega ei hakka Ulmeajakirja andmemahtu nende peale kulutama. Kõige tugevam nendest oli Pobeda, mida soovitaks isegi vaadata.

Lembri Uudu.

Lembri Uudu töötas Pähkla külakolhoosis traktorijuhina. Päras Nõukogude Liidu kokkuvarisemist saadeti kolhoos laiali. Uudu suri ja suurem osa Pähkla küla elanikke kaotas töö. Kuid mõnikord võtab aega, enne kui inimene aru saab, et on tegelikult juba surnud.

Juba tutvustus kõlab ulmeliselt. Tegelikult ei saaks öelda, et Uudu oleks päris puhtalt žanriline ulmefilm. Pigem kasutatakse seda sõnumi edastamise vahendina. Nimelt on Uuduks siin filmis kaamera, mis külastab erinevaid Pähkla külakolhoosi endiseid töötajaid, kes pöörduvad kaamera poole, pakuvad Uudule õlut, silitavad hardalt tema nägu, räägivad oma elust, laulavad, ning küsivad siiralt, kuidas elu ka teispoolsuses on. Kogu 25-minutine lühifilm on aga ülivõrdeliselt kiidetav – inimesed, keda külastatakse on soojad ja siirad, ning suhtuvad kaamerasse ja seeläbi ka vaatajasse, kui ammukadunud sõpra, kes pudeli veini eest oli nõus vagusid ajama, ning kes alati külaelanikele vigureid tegi ja rõõmu tõi.

Äramärkimist väärib selle filmi juures kõige rohkem kaameratöö, mis annab filmile selle fantastikanoodi, ilma milleta see ei oleks ulmeline. Kaamera üheskoos vaatajaga liigub unelevalt, ilma kiirustamiseta läbi põõsaste ja üle aedade, ilma kordagi aeglustamata või kasvõi rohukõrt painutamata, Libiseme kummitustena üle mustvalge maastiku, läbi inimeste aedadest, ustest ja väravatest, otse nende argielu keskele, kus meid küll ära tuntakse, kuid enam päriselt omaks ei peeta. Kõige teravamalt lõi südamesse eelviimane stseen, kus memmeke küsib kaameralt-Uudult, mida teispoolsusest oodata ja kas Uudu ka seal oma krutskeid teeb. Kaamera hüppab seejärel kõrvale, ning näitab memmekest täiesti üksinda ja tühjal trööstitul taustal. Film lõpeb tühjas silopatareis laulu ja tantsu saatel – Uudu vaim tuli ju külla.

Kõige parem on aga, et Uudut saab ERRi lehel veel üle poole aasta jooksul järgi vaadata

10/10

Mida veel vaatama minna?

Kuna Reaktori ilmumise hetkel on paar päeva PÖFFi veel jäänud, siis annan mina endast parima, ning üritan veel järgmisi filme vaatama jõuda:

Värav

The Gateway, "Brama"

„Julgeks öelda, et sellist filmi Tšornobõli katastroofist ja selle pärandist pole te veel näinud. On see fantastiline must komöödia? Või hoopis õudusfilmi elementidega apokalüptiline tragöödia? Mine võta kinni. Parajalt pöörane igatahes ”

Gogol

„Öö kõige pimedam aeg enne koitu.

Kasakad, nõiad, merineitsid, uppunud naised ja teised Dikanka elanikud astuvad silmitsi oma looja Nikolai Gogoliga (Aleksander Petro), noore kirjatsuraga St Petersburgist, kes kannatab salapäraste raevuhoogude all ja suudab suhelda teisest maailmast pärit olenditega. ”

Vampiirisavi

Vampire Clay, "Kyuketsu Nendo"

Kõige klassikalisem Jaapani b-kategooria õudukas, mille sisu etteaimamiseks (ma arvan vähemalt) piisab vaid pealkirjast. Tulevad noored, voolivad savi, siis voolitakse kollid ja siis kollid söövad õpilased ära. Kindlasti kummardus Tokyo Gore Police’ile.

Filmiarvustus PÖFFilt „Aplus“ (Veiko Belials)

„Aplus“ (Les Affamés)

Režissöör: Robin Aubert

2017

Vaatasin PÖFF-i palvel „Öiste värinate“ programmi kuuluvat prantsuskeelset Kanada zombikat „Aplus“ mõningase eelarvamusega. Mida värsket zombidest veel välja väänata annaks? Näib ju, et kõik on ammu ära tehtud. Kinnistunud kuvand – verejanulised mörisevad kollid, kehastamas meie alateadlikku hirmu teispoolsuse ja –(t)suguse ees, – ei jäta just palju mänguruumi. Nii trumbataksegi eelkäijaid üle pigem tapmisviiside ekstravagantsuse ja verefontäänide suurusega. Aga kuna film kuulus PÖFF kavva, siis midagi pidi selles ju olema.

„Aplus“ on visuaalselt ilus ja kohati valus film, vähem õudukas ja rohkem draama, kindlasti suure ekraani film oma maaliliste vaadete tõttu. Oh, eks verd pritsib selleski filmis, aga siin näib see pigem sõbraliku torkena žanri klišeede suunas, sest paljusid surmasid ja tapmisi ei näidata. Just seetõttu on „Aplus“ palju mõjuvam ja painavam. Tegelastel tuleb langetada otsuseid, mida kuidagi ei tahaks langetada, ja säilitada seejuures inimlikkus.

Ka zombid ei ole siin niivõrd grimmimeeskonna kunstisaavutus, nad on ehmatavalt tavalised, ei veni teosammul ja mis peamine – neil on mingid kummastavad, arusaamatud ja seetõttu hirmutavad omad rituaalid. Võõraste tavadega näljased hordid, kelle saabumise järel pole meie maailm enam endine… Midagi pole teha, tahes-tahtmata tuletatakse sulle meelde, et on probleeme, mida saab lahendada ainult pumppüssi ja suure matšeetega. Aga teisalt – ka pumppüssiga pead sa jääma inimeseks, leidma põhjuse elada (või siis surra).

Soovitan nii neile, kelle jaoks õudusfilm pole küll esimene valik, kuid kes zombinduse peale kohe nina kirtsu ei tõmba, kui kogenud õudukahuntidele. Usun, et nii ühed kui teised võivad üllatuda (ja naerda saab siiski ka).

Stranger Things 2 (Riho Välk)

Kirjutasin aasta tagasi Reaktorisse esimese hooaja arvustuse, mida saab lugeda 2016. aasta septembrinumbrist. Nii kui teine hooaeg välja tuli, sai see kaheosalise maratonina ära vaadatud, sest millegipärast ei lasta inimestel enam nädal aega oma doosi järgi kiheleda, vaid visatakse kogu hooaeg üledoosi saamiseks, ehk siis ühekorraga vaatamiseks üles.

Lugu jätkub aastake hiljem – esimese hooaja seiklused on suures osas vaiba alla pühitud, ning inimesed üritavad siiralt seda kõike unustada. Suureks motivaatoriks sealjuures on kuri valitsusorganisatsioon, kes ei taha, et rumal pööbel nende eksperimentidest teada saaks, mistõttu jälgitakse kõiki asjaosalisi üsnagi põhjalikult, ning kõiki väikelinna telefonikõnesid kuulatakse pealt. Siiski on tegu 80ndate algusega ning jälgimisvõrk on üsna hõre, kuna sotsiaalmeedia ja nutitelefonideni on veel üsna palju aega.

Will, kes esimese hooaja veetis koledas pahupidimaailmas, käib ilusti psühhiaatri juures ja saab nõustamist, kuid sellest on vähe kasu, kui teda koolis zombipoisiks kutsutakse. Elevenisse armunud Mike üritab teda raadio teel kätte saada, kuid ei ole tal seda õnne, sest pahur šerif Hopper on Eleveni enda metsamajakesse peitnud. Ka teiste osaliste puhul on näha, et vaiba alla pühkimisest ja maha vaikimisest on vähe abi olnud, kõik pingekohad on ikka veel alles. Seetõttu ongi inimestel üsna vähest vaja, et kismad tekiksid. Olukorda ei muuda lihtsamaks uued tegelased – esiteks punapäine „Mad” Max, kes tahab meie poistegrupiga liituda, kuid samas ka ei taha, sellel ajal kui poisid tahavad ja ei taha, et ta liituks. Teine uus tegelane, kes saab liiga palju ekraaniaega, on Maxi vanem kasuvend, kes on kõige klišeelikum värdjas, kes on kunagi eksisteerinud – kuidas suudab üks inimene olla terve hooaja vihane sitapea? Uus, soe ja südamlik on ka Willi ema uus poiss-sõber, kes tundub liigagi ontlik.

Mis meil siis selles hooajas toimub? Esimesena tuleb ära öelda, et ei, kahjuks ei ole nii äge kui esimene hooaeg. Kurja valitsusorganit näidatakse lühidalt, see ei ole enam kuri, ei ole tõrte sisse pistetud lapsi, kelle peal eksperimente tehakse, vaid lihtsalt damage control – väike punt jälgib, et esimese hooaja ebaõnnestumised ei korduks ega avalikuks saaks. Samal ajal kui valitsusorgan on veendunud, et kõik on nende kontrolli all, proovib uus kuri deemon Willi kaudu oma dimensioonist meie dimensiooni üle tulla. Kahjuks arvavad kõik osalised (klišeelikult liiga pikalt), et Will elab aastataguseid sündmusi lihtsalt uuesti läbi, mistõttu ei võta keegi teda kuigi tõsiselt. Pahaaimamatu soovituse tõttu lähevad asjad ikka sedasi, kuidas nad jutu edenemiseks minema peavad, ning jama ongi majas.

Tolle aasta kõige kõvem ulmefilm

Pikemalt näidatakse meile Eleveni tausta – tutvume tema emaga, kellel on sarnased, kuid palju nõrgemad võimed. Samuti kohtume kohe alguses ühe teise laborist põgenenuga, kes suudab illusioone luua. Ilmselgelt saavad kaks supervõimetega neiukest kokku ja sõbrannadeks. Kahjuks õgivad need taustanäitamised, eriti aga teise põgenenuga ringi seiklemine ligemale kaks täispikka episoodi ära, ning lõpplahenduse jaoks ei andnud see suurt midagi juurde.

Kahjuks jääb läbivalt õudusest puudu. Willi sisse pugenud deemon ei tee midagi põnevat. Suure kurja ja üsna kuulikindla demogorgoni asemel on üsna mannetud demo-koerad. Samuti ei roni paralleeldimensioon enam inimestele tuppa, vilguta tulesid ega tekita efekti, et ka sinu koduseina taga võib miski seletamatu kurjus olla. Ma ei oska öelda, mis täpselt, kuid miski pisike detail tegelaste käitumises ja arengus jäi kratsima, kuidagi liiga palju oli klišeesid sisse roninud. Kõige kurvem oli, et mingil hetkel tekkis mure tegelaste intelligentsi suhtes – kas tõesti nõudis selle, kõige loogilisema lahenduseni jõudmine kaht episoodi?

See on siis koletis, keda tuleb karta. Miks? Keegi ei tea, ta on lihtsalt nii hirmus!

Kõige selle kriitika juures ei saa ma öelda, et teine hooaeg oleks iseenesest halb olnud, enamus asju, mis esimese heaks tegid, oli ju alles. Eriti muidugi see autentne 80ndate õhustik ning vaatamata kergele klišeelikkusele sümpaatsed karakterid. Küll aga tõstis esimene hooaeg lati nõnda kõrgele, et teine hooaeg lihtsalt ei küündi selleni. Kardan, et esialgu kavatseti prooviks üks hooaeg teha, kulutati enamus laskemoona sellele ära, ning teine hooaeg sündis sellest, et autorid nüpeldati rahapakkidega uimaseks. Siiski, 8/10 vaatan edasi, sest IMDB vihjab, et tuleb veel 2 hooaega.

BaltiCon 2017 (Ove Hillep)

Sel aastal toimus Riias esimest korda BaltiCon – Baltimaade esimene lauamängumess. Nii suurejoonelisest nimest ei suuda ju ometi ükski lauamängufänn eemale hoida. Loomulikult läks asja kaema ka Reaktori esindus.

Üritus toimus Läti Rahvusraamatukogus – tohutus hoones, milles oli messile eraldatud mõned saalid keldrikorrusel. Kaks suuremat saali olid mängijatele ning müügi- ja tutvustusputkadele mõeldud, kolmandas, eelmistest tublisti väiksemas, toimusid seminarid, mida oli programmis suisa 10 tükki ette nähtud. Reaalsus tegi omad korrektuurid ning toimusid neist 9.

Mängijatele mõeldud ruumi oli kõvasti ning suure osa ajast oli enamus sellest hõivatud. Ropult palju oli laudadel Kataani asustajaid, kuid nägi ka teisi mänge – kohalik ludoteegi lauake oli küll Soome messide riiulitega võrreldes tagasihoidlik, kuid valida oli sealgi üht-teist huvitavat. Mõlemal päeval toimusid ka lauamängude meistrikad. Jõudu katsuti nii Sabotööris, Kataani asustajates, Ticket to Ride’s kui ka uues Brain Gamesi hittmängus Ice Cool. Pisemaid jõukatsumisi toimus loomulikult veel ning autasustamisi oli jagus pärast kõiki võistlusi küllaga.

Kaubapakkujatel oli väljas hulk lette sh. Brain Games, Hobbyshop, 2d6 lauamängukirjastus ning palju teisi. Tutvustatavaid mänge oli samuti hulgi. Mul õnnestus lõpuks ära proovida 2d6 kirjastuse töös olev projekt Eesti Vabadusvõitluse teemal, mis kujutab endast täiesti korralikku sõjamängu mõningate viguritega. Mida ma, T-särgifännina, sel korral ei leidnud, oli riietelett. Samuti ei täheldanud ma väga palju animenodi. Miniatuuride jaoks oli pühendatud paar suuremat lauda ning üks pisike oli ka miniatuuride värvimise tarvis. Kui see mulle esimest korda silma jäi, olid seal kõik 4 kohta hõivatud ning hiljem ei tulnud see mulle enam meeldegi – seekord jäigi miniatuur värvimata.

Seminarid olid kohati isegi asjalikud. Tuvustati Türgis aset leidvat lauamängude integreerimist haridussüsteemiga, mis väidetavalt pidi andma väga positiivseid tulemusi. Meenutas see ettekanne küll mingi püramiidskeemi tutvustamist, kuna proua müüs põhimõtteliselt oma kahepäevast koolitust, kuid üht-teist andis kõrva taha panna siiski. Jelgava lauamänguaktivistid jutustasid nende korraldavatest lauamänguõhtutest ning tõid välja nippe, kuidas enda kohalikes kohvikutes sarnaseid õhtuid korraldada. Minu jaoks, olles ise mänguõhtuid ning –öid korraldanud, oli seal vähe uut informatsiooni, kuid hea, et keegi uute õpetamise enda peale on võtnud. Kolmandas ettekandes, kuhu ma jõudsin, rääkisid Brain Gamesi korraldajad sellest, mida peale hakata oma lauamänguideega. Seminaris räägiti küll põhjalikult oma kulu ja kirjadega kirjastamise plussidest-miinustest, kuid ma ise oleks eelistanud paneeli mitme kirjastaja osavõtul ning miks mitte kaasata vestlusesse ka mõned kohalikud lauamänguautorid. Aga ehk järgmine aasta näeb ka mõnda sellist.

Rollimängud olid messil väga nõrgalt esindatud. Eks Baltimaade rollimängumaailm on siiski veel üpriski kapispordi mõõtu. Minu üllatuseks aga oli messil härra Guntis Veiskats, kel oli õnnestunud oma kulu ja kirjadega tõlkida ning trükki lasta minu isiklik lemmiksüsteem Fiasco. Sihukese julge teo ees tuleb küll müts maha võtta. Kui ma läti keelt natukenegi mõistaks, oleks teda kohe ühe raamatu ostmisega toetanud. Vestluse käigus tuli välja, et ta oli autoriõigused sebinud 2015 Ropeconil, kus ma mängu autoriga ka intervjuu tegin.

Erinevalt läänepoolsetest messidest, kes kella kukkudes visatakse kõik külalised saalidest välja, sai raamatukogus soovi korral terve öö lauamänge mängida. Logistiliste viperuste tõttu jõudsime sinna alles peale kümmet õhtul, mis suurem möll hakkas juba vaibuma ning tasapisi hakkasid lauad vabanema. Püüdsime küll leida mõnda mängu, mida ei peaks eraldi õppima hakkama, kuid sobiva puudumisel sai pisut Klaski taotud (väga mõnus osavusmäng) ning lahkutud messilt kesköö paiku.

Kokku sibas 2 päeva jooksul messilt läbi 907 külastajat. Korraldajatelt saadud andmete kohaselt oli umbes 70 % neist lätlased, u 25 % eestlasi ja leedukaid segamini ning ülejäänud ligikaudu 5 % olid kaugemalt, keda olla meelitanud kohale Sabotööri ja Wizard World’i meistrivõistlused.

Eestlasi jooksis aga vastu küll pea iga nurga peal ja olen veendunud, et neid oli seal veel. Nägin igastahes oma silmaga üht soomlast.

Arenguruumi on, kuid kindlasti on tegu messiga, mida võimaluse korral võiks külastada. Saab mängida, tutvuda toredate inimestega, seminaridel aju uue informatsiooniga turgutada ja loomulikult odavat Läti õlut osta. Sportlikumad võivad osa võtta ka kõiksugu turniiridest, kuid ka minusugustel laiskvorstidel on seal küllalt tegemist.

Ulmest ja ulmekirjutamisest Viljandi Gümnaasiumis (Mairi Laurik)

Esimese ulmekirjutamise töötoa läbiviimise kogemuse sain ma kaks aastat tagasi, mil Viljandi Gümnaasium kutsus mind ja Maniakkide Tänavat sealse, tänaseks juba traditsiooniks muutunud, kirjanduspäeva Raamaturock ühe töötoa korraldajateks. Muide, olgu siia algatuseks kohe öeldud, et tegemist on väga ägeda kirjandusüritustega, kus on olemas nii üks peaesineja, keda kõik kümnendikud on kuulama kutsutud, kuid sellele järgneb töötubade ring. Peotäis erinevaid kirjandusega seotud teemasid visatakse õhku ning iga kümnendik peab leidma töötoa, milles just tema tahab osaleda. Teemade ring on lai, hõlmates lisaks žanriharjutustele ka illustreerimist, restaureerimist, raamatukogundust - ehk räägitakse kõigest, mis raamatutega seotud on.

Igal sügisel ilmub töötubade nimekiri seinale ning kümnendikud saavad endid vabalt registreerida meeldivaimasse, seda kuni grupi täitumiseni. Ulmekirjutamine on siis nüüdseks juba kahel korral nende päevakavas olnud ning võin uhkusega öelda, et mõlemal korral on just ulmekirjutamise töötuba olnud üks esimesi, mis täis on saanud.

Ega me neid ei hellitanud, kuid kui mõni neist tänastest noortest peaks kunagi tõsisemalt kirjutamisega tegelema hakkama, siis ega need lugejadki teda hellita. Kui töötuba, siis ikka selline, mille sarnaseid me isekeskis siin, Tartuski, iganädalaselt korraldame – kirjutajad ise pakkusid välja teemad, millest hääletamise teel parim välja valiti, et seda siis arendama ja kirja panema hakata. Aega loo kirjapanemiseks oli napilt, kuid sellegipoolest valmis päris mitmeid alguse, lõpu ja sisuarenguga lugusid, mida sai ette loetud ning lugude vigu ja arenguvõimalusi arutletud. Nii nagu Maniakkide Tänav meie kirjutamistoa motoks ütleb: „Ega me sul siin mingid sõbrad ole!”

Kui me kaks aastat tagasi Viljandis käisime, oli ulmekirjutamise üldine joon zombimaailma suunal nihkes. Ainuüksi teemapakkumistes jooksis sõna „zombi“ läbiva niidina ning hiljem lugusid vaadates ja kuulates tugevnes tunnetus veelgi. Tagasiteel Tartusse kommenteeris Maniakkide Tänav: „Zombid on uued vampiirid.“ Temal, nimelt, oli eelmisest koolinoortega kirjutamisest ikka veel kerge vampiirinduse mekk huulil, kuid sellest võrdlusmomendist tuli välja üks huvitav seik. Noored, kelle isiklikud eelistused ei ole veel kivisse raiutud, lemmikžanrid ega -autorid veel paigas, peegeldavad mõnusa ehedusega seda, mis neid parajasti köidab, mis peegeldub kõige paremini neid hetkel ümbritsevas kultuuriruumis.

Sellele mõttele hoopis omamoodi ja armsa kinnituse sain ma mullu Kiviõlist, kus me Mann Loperiga üsna sarnase töötoa läbi viisime. Sealsed teemad olid hoopis malbemad, seotud pigem fantaasia- ja muinasjutumaailmaga ning gümnaasiuminoorte loodki olid fantaasiaküllasemad, kuid samal ajal helgemad. Üsna selgelt kumas lugudest läbi nende igapäevane elu linnas, mille kultuuriruumist suure osa slaavikultuur enda alla võtab.

Aga nüüd tagasi käesolevasse aastasse ja üheksandasse novembrisse, mil Viljandi gümnaasiuminoored meile teemasid välja pakkuma hakkasid. Sel korral tulid teemad (rõhutatult palusime, et teemas võiks ka ulmeline element sees olla) sellised:

1. Eesti-Läti-Leedu autoritaarne liit

2. Tulevikku ei tule

3. Mineviku kook

4. Harry Potter lendab

5. Radioaktiivselt mürgised tulnukad

Rohkem teemasid ei olnud nad valmis pakkuma, kuid rohkem polnud otseselt vajagi. Hääletuse võitis ülekaalukalt teema „tulevikku ei tule“, jättes teisele kohale kerkinud „radioaktiivselt mürgistele tulnukatele“ vähem kui pooled omale saadud häältest. Noorte ulmemaailma tänaste trendide analüüsi jätan ma pädevamate inimeste hooleks, kuigi minugi peas haakus kokku siit ja sealt kuuldud emakeele õpetajate porinat, et vana hea klassikaline kohustuslik kirjandus pole pooltki nii sünge kui see, mida noored vabatahtlikult loevad. Muide, sellele vastukaaluks võin mainida, et lood ise ei olnud üdini depressiivsed, vaid kandsid äärmise mõnuga mingit hoitust ja pulbitsevat energiat.

Kui neid teemasid vaadata, siis jääb üks tõsine ulmekirjutaja esmalt kukalt kratsima, et pole ju nagu nii 100% ulmelised teemad. Kui me isekeskis siin, Tartus, oma kirjutamistuba läbi viime, on selge ulmelise elemendi olemasolu teemas kohustuslik. Viljandis see nii hästi välja ei tulnud. Küll aga tuli noorte pastakast välja lugusid, milles oli zombielemente, teadusulmet, tulevikumaailmu, alternatiivajalugu, kalmistu õudust ja palju muud. Kui me oleme harjunud, et valitud teema võiks suunata ja aidata mõtte arengut, siis gümnaasiuminoored tõestasid edukalt, et piisavalt ebamäärane teema ei piira mõttelendu ja laseb fantaasial vabalt rändama minna. Võib-olla on see koht, kus me võiksime noortelt midagi õppida?

Vähe sellest, et lugude temaatika varieerus, oli neis sisukust ja ambitsiooni kasvada lugudeks, mida on hea lugeda. Ma siiralt loodan, et nii mõnigi neist noortest võttis kuulda vihjet, kirjutas enda jaoks üles Reaktori toimetuse aadressi ning suunab hilisemalt viimistletud jutu ka laiema publikuni. Võimalik, et sellest saaks järgmise jutuvõistluse võitja esimene publikatsioon. Igal juhul oli töötoa läbiviimine meeldiv kogemus ning olgu see vihjeks ka teistele koolijuhtidele ja emakeele õpetajatele: noorte jaoks on ulme oluline ning ulmekirjanikud ei hammusta. Pigem vastupidi: tuleme hea meelega ning õpime protsessist ka ise.

Ulmkonnakroonika 11/17

Ulmestaar

Oskar Helde (end. Nassar) on pikaaegne ulmefänn ning Reaktoris kaasalööja. Kui ta parasjagu ei loe, siis õpetab ta Kuusalu Keskkoolis eesti keelt ja kirjandust. Samuti veab ta sealsamas lauamänguringi. Kes soovib temaga tutvust teha, võib leida teda Tallinnast mõne ulmeraamatu esitlusel. Estconile pole ta kahjuks küll kunagi jõudnud, kuid äkki siiski mõnel aastal trehvab.

1. Mida praegu loed?

Eelmine nädal lõpetasin Indrek Hargla uusima romaani "Merivälja" ja nüüd loen korraga Triinu Merese "Lihtsaid valikuid" ja Jaan Krossi "Wikmani poisse". Merest loen hommikuti Kuusalu poole sõites ja Krossi õhtu koolist tagasi tulles.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Maailmad, mida kirjanikud loovad. Ma olen alati imetlenud kirjanikke, kes suudavad luua uusi, oma seaduste ja loogikaga toimivaid maailmu. Faabula ja tegelased vajavad alustuseks sobivat elukeskkonda, et areneda ja kasvada millekski võimsaks. Kirjanik, kes neile seda pakkuda suudab võidab üldjuhul mu ka ruttu enda poolele.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Kodutanumalt kahtlemata Indrek Hargla. Olen sellest kunagi ka kirjutanud Reaktoris, kuidas "F&K" mu ulme juurde üldse tõi.

Välismaa autoritest on lemmikuteks siiski jäänud need, kes kunagi meie nõukaaegse sektsioonkapi riiulitelt vastu vaatasid - vennad Strugatskid ja Stanislaw Lem. Eks siin ole ka palju nostalgiat ja esmalugemiste hurma, mida (patt tunnistada) ülelugemiste puudumine pole suutnud rikkuda. Strugatskite viimastel aastatel ilmunud tõlked on siiski nende positsiooni pigem ainult kinnistanud. Mõndasid alustalasid ei nihuta ikka miski paigast.

Novembrikuu arvustus BAASis

Erkki Toht

Novembris oli BAASis suhteliselt vähe arvustusi. Nendest mis olid, koondus suurem osa kuu esimesse dekaadi. Kümnekonna arvustusega osutus viljakaimaks arvustajaks Kristjan Rätsep, kelle arvustus Puhhovi lühiromaanile „Brošen võs...” tekitas huvi ka ise seda lugeda. Hea on ka Kristjan Sanderi arvustus Palahniuki „Expedition'ile”. Jüri Kallase arvustused on pikad ja informatiivsed. Sama võib öelda ka Silver Sära arvustuste kohta. Eriti hästi avaldub arvustaja irooniline meel Anni Pea lühiromaani kommenteerides. Eesti autor, kes kirjutab muukeelse teose ja laseb selle hiljem eesti keelde tõlkida, ei ole Silver Särale uus teema – märtsis kajastas ta sarnase profiiliga kirjameest, ja sai selle eest kuu arvustusega pärjatud.

Küllalt head on veel Kristjan Ruumeti ja Andreas Jõesaare arvustused, kuigi nendest mõlemast kumab läbi, et raamat osutas lugemisel visa vastupanu. Novembri kuu arvustuse kirjutas mees, kes juba mõnda aega loeb „Expanse” sarja. Toomas Aas arvustab James S A Corey romaani „Cibola Burn”. Toomas Aasa arvustusel on mitmeid voorusi, kuid eriti meeldib mulle „Cibola Burn'i” avamine teiste sama sarja teoste taustal. Tegelikult ei maini arvustaja otsesõnu rohkem kui ühte sama sarja romaani, aga ülejäänud romaanide kohalolu arvustuses on siiski tunnetatav. Palju õnne, Toomas Aas!

Cthulhu kombitses Tallinnat

Laupäeval, 18. novembril esitleti Viru Keskuse Rahva Raamatus kirjastuse Viiking uut raamatut «Cthulhu kutse». H. P. Lovecrafti parimate lugude kogumiku koostas Raul Sulbi, kes kirjutas juttudele ka kommentaarid ja raamatule sama mahuka järelsõna, kokku 60 lehekülge non-fictionit Lovecrafti kohta. Kohale tulnud enam kui 30 ulmefänni ees esinesid raamatu üks tõlkijaist Marek Laane ja Lovecrafti-spetsialist ning muusik Mart Kalvet.

Alustuseks rääkis Sulbi paari sõnaga Lovecraftist ja tema kohast õuduskirjanduses, siis kirjaniku jõudmisest eesti keelde läbi Marduse-Põhjanaela ning Liivamaa Kulleri ja Elmatari «Öölase»-sarja, tõenäoliselt esimesest eestlasest, kes 1930ndatel Lovecrafti jutte ajakirjast Weird Tales lugema sattus - pärast sõda Lääne-Saksamaal elanud ja tegusenud õudusantologistist Kalju Kirdest, aga ka Uku Masingu, Karl Ristikivi ja Leo Metsari Lovecrafti-lembusest.

Tutvustanud lühidalt raamatut ja selle sünnilugu (tõuke koostamiseks andis Michel Houellebecqi Lovecrafti-essee ilmumine Loomingu Raamatukogus 2016. aasta lõpul), andis Sulbi sõna Laanele ja Kalvetile, kes meenutasid oma esimesi kokkupuuteid Lovecraftiga 1980ndate lõpus ja 1990ndate alguses, rääkisid tema (ja tema loomingut kasutanud teiste autorite) tõlkimisest eesti keelde. Lisaks seletas Mart Kalvet lahti Stalkeri võitnud Cthulhu-mütoloogia ainelise jutu «Ultima Cthule» tekkeloo. Sulbi lisas, et lugu on täna kuulatav raadiokuuldemänguna veebikohas «Tumedad Tunnid». Kalvet meenutas, et ühe muusikaplaadi ümbrises on ilmunud ka jutu järg.

Mart Kalvet rääkis Lovecrafti olulisusest muusikas. Ilmselt pole kellelegi tundmata «Metallica» laul «The Call of Ktulu», veidi vähem on tuntud 1960ndate lõpu psühhedeelse rocki bänd «H. P. Lovecraft», mida Sulbi hea sõnaga meenutas. Bändi tuntuim Lovecrafti-aineline lugu on ilmselt «Valge laev» (The White Ship). Pärast esitlust toimunud vestluses mainiti veel tänapäeva üht olulisemat Lovecrafti muusikalist töötlejat, ansamblit «The Great Old Ones».

Kalvet, Laane ja Sulbi peatusid veel Lovecrafti loodud Cthulhu-mütoloogia ehk « yog-sothothluse» olemusel ja selgitasid, miks nii kummaline ja veider kosmitsistlik õudusmütoloogia on nõnda populaarseks ja jäljendatuks saanud. Võrreldi ja kõneldi erinevatest eesti keelde jõudnud Lovecrafti tõlgetest 1990ndatel ja kaasajal. Lisaks rääkis Sulbi Lovecrafti uurimisest ja temast kirjutatud käsitlustest Houellebecqist ja Maurice Levy'st kuni L. Sprague de Campi ja S. T. Joshini. Juttu tuli ka ažiotaažist World Fantasy auhindade taiese - Lovecrafti rinnakuju väljavahetamisest paari aasta eest ning sotsiaalse õigluse sõdalastest, kes tahtsid Howardi asemele Octavia Butleri rinnakuju.

Lõpetuseks tõdes Raul Sulbi, kes selle ülevaate praegu kolmandas isikus kirja pani, et piisava lugejahuvi korral on plaanis kirjaniku avaldamist sarnaste mahukate koguköidete näol jätkata, kokku koondamata on kirjaniku romaanid ja paar mahukamat lühiromaani ning samuti nn Ulma-tsükkel.

Pildistas Heli Illipe-Sootak.

Triinu Merese raamatu tutvustus

21. novembril leidis Viru keskuse Rahva Raamatus aset Triinu Merese uue romaani "Lihtsad valikud" esitlus. Meie (Riho) Välk-reporter tegi mõned klõpsud.

Pildistas Riho Välk.

Merivälja esitlus Tartus

Reedel, 10. novembril kell 17.00 toimus Tasku Rahva Raamatus Indrek Hargla põnevusromaani "Merivälja" esitlus! Autoriga vestles Jüri Kallas.

Kohale oli tulnud suurel hulgal rahvast ning autor pakkus ka omasegatud kokteile.

Pildistas Heli Illipe-Sootak.

Tallinna ulmikute istumine VLis

Pildistas Riho Välk.

Tartu ulmikute istumine Õlleministeeriumis

Pildistas Ene Kallas.

Uudiskirjandus 11/17

Kirjastus Fantaasia:

Jim Butcher

„Tormirinne“

Dresdeni toimikud, 1. raamat

Sari: Sündmuste horisont

Tõlkija Tatjana Peetersoo

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Harry Dresden on võlur, kes aitab Chicago Politseiametit juhtumitega, mis ületavad inimvõimete ja inimkujutlusvõime piire. Sest vahel juhtub igapäevaelus kummalisi ja maagilisi asju, mille keskel inimesel sugugi hästi ei lähe. Kui politsei Dresdeni kohutava topeltmõrva puhul appi kutsub, aitab ta neid alguses raha pärast, sest võlurid on ju vaesed, kuid asi läheb kiiresti isiklikuks.

„Minu nimi on Harry Blackstone Copperfield Dresden. Võite seda nõidumiseks kasutada, kui riskite. Olen võlur. Käin tööl ühes kontoris Chicago kesklinnas. Enda teada olen riigi ainus avalikult praktiseeriv võlur. Leiate mu telefoniraamatu kollastelt lehekülgedelt alajaotusest „Võlurid”. Uskuge või mitte, olen seal ainus. Mu reklaam näeb välja nii:

HARRY DRESDEN – VÕLUR

Kadunud asjade leidmine. Paranormaalsed uuringud.

Konsulteerimine. Nõustamine. Mõistlikud hinnad.

Armujooke, tühjaks mitte saavaid rahakotte, pidusid ega muid lõbustusi ei pakuta.

Te üllatuksite, kuuldes, kui paljud inimesed helistavad mulle ainult selleks, et küsida, kas mõtlen seda tõsiselt. Aga kui oleksite näinud selliseid asju nagu mina, kui teaksite pooltki sellest, mida mina tean, siis te ei kahtleks põrmugi selles, et ma mõtlen seda tõsiselt.“

Isaac Asimov

„Kosmosehoovused“

Sari: Sündmuste horisont

Tõlkijad Ats Miller ja Ronald Lämm

Kaanepilt Siiri Kumari

Trantori impeerium on aastal 11000 üha laienemas, kontrollides peaaegu pooli asustatud maailmadest. Sõltumatu planeet Sark on vallutanud Florina planeedi ja kaubitseb selle suurima rikkuse, kullast kallima taimega, mida saab töödelda elastsemaks ja tugevamaks kui metall.

Ootamatult satub Florina külaelanike hulka mälu kaotanud mees Rik, kelle kohalik külavanem ühe talutüdruku hoolde usaldab. Pikkamööda hakkab Rikile meenuma mingi kohutav saladus, et kõik Florinal on määratud hukkuma, kui ta ei tegutse – kuid saladuse üksikasjad meenuvad vaid järk-järgult, kui üldse... Selgub, et paljudele poliitilistele jõududele tema ja ta sõnum ei meeldi ning ta on sunnitud põgenema. Algab keeruline mäng sarklaste, florinalaste ja trantorlaste vahel, mille võtmeks on seesama maalane Rik.

Kirjastus Hea Lugu:

Anna Smaill

„Kellamäng“

Tõlkinud Hels Hinrikson

Kaane kujundus: Merike Tamm

Kui tuli Kellamäng, siis linnud surid. Kui surid linnud, surid sõnad. Kui surid sõnad, siis suri mälu.

Kujuta ette Londonit, mida valitseb hiiglaslik pill, mis hävitab mälu. Iga ese loob oma lookleva meloodia ja laul heliseb igas õhusõõmus, kuid iga päev tundub samasugune kui eelmine ja minevik on mõistatus.

Teismeline orb Simon saabub maalt linna, kaasas vaid üks viisijupp ja üks nimi, ning näriv tunne, et ta peab midagi tegema. Ta kohtub Lucieniga, kes paistab teadvat tema minevikus peituvast ohust rohkem kui Simon ise. Ühel neist on mäletamise, teisel kuulmise anne, mis teeb nad Kellamängu loojatele ohtlikeks vastasteks.

See on lugu võimust, mis kuulutab Ainutõde ja võtab enda kätte kontrolli inimeste elude üle. Ja inimestest, kes usuvad oma õigusesse olla ebatäiuslik.

Võimuajas vaikses, mornis

seitse kaarnat tukub tornis.

Kui sa naksad kaarna tiiva,

hakkab laulma lind kui diiva.

Kui sa raksad kaarna noka,

hakkab kõnelema õkva.

Kui kõik kellad kõlavad,

kaarnad lendu lähevad.

Gwillum, Huginn, Cedric, Thor,

Odin, Hardy, Eieal koor.

Puul ei peatu ükski lind,

kuni Muninn ei näe mind.

Kirjastus Varrak:

Katrina Kalda

„Maa, kus puudel pole varje“

Tõlkinud Anti Saar

Kujundanud Britt Urbla Keller

Katrina Kalda mahukas romaan „Maa, kus puudel pole varje” on omalaadne düstoopia, mis jutustab elust saladuslikul tasandikul ühe keelatud linna äärealal. Romaan on jutustatud kolme naistegelase, Sabine’i, Astridi ja Marie (vanaema, ema ja tütre) vahendusel, kellel on igaühel erinev suhe kirjeldatavasse maailma. Tegemist on tõeliselt mastaapse romaaniga, mis hoiatab läänemaailma ühe võimaliku allakäigutee eest. Kui eelmised kaks Kalda romaani olid tegevustikult seotud Eestiga, siis uue romaani tegevuspaika ei ole täpsustatud, see on nimetu maailm, mis on kummati ebaõdusalt ehe ja jääb lugejat pikaks ajaks kummitama.

Katrina Kalda (snd 1980) on üks praegusaja kõige paljulubavamaid Eesti päritolu kirjanikke maailmas, kelle loomingu vahendamine eesti keelde lubab ka eesti lugejail tema originaalsest ja olulisest loomingust osa saada, lõimida seda osaks Eesti üha mitmekeelsemast kirjandusest. Katrina Kalda on sündinud Tallinnas ja elab alates 10. eluaastast Prantsusmaal. Ta on õppinud Lyoni Ecole normale supérieure’is kirjandust ja õpetanud Tours’i ülikoolis. Tema sulest on ilmunud romaanid „Eesti romaan” (2010, e.k 2011, tlk Anti Saar) ja „Jumalate aritmeetika” (2013, e.k 2013, tlk Anti Saar) ning ta on pälvinud mitmeid kirjandusauhindu.

David Mitchell

„Luukellad“

Inglise keelest tõlkinud Krista Kaer

Kujundanud Maris Kaskmann

Viieteistaastasel Holly Sykesil on suur tüli emaga, ta hakkab sihitult astuma, teadmata, et teda ootab ees üsna kummaline elu. Kunagi olid temaga ühendust võtnud veidrad hääled, keda ta ise lapsena nimetas raadiorahvaks. Hiljem hääled lakkasid, kuid nüüd ootavad teda ees nägemused, mis tunduvad liigagi reaalsed.

Holly on nimelt sattunud ohtlike müstikute ja nende vaenlaste huviorbiiti ning selles võitluses ei saa ta ise kaasa rääkida. Peagi tabab tema perekonda ränk kaotus ning sellest hoobist ei toibu ta päriselt kunagi.

Elu viib Holly kokku mitmete inimestega, kellel kõigil on oma roll tema saatuse kujunemisel. Cambridge’i üliõpilane, kes ihkab jõukust ja kindlustunnet, Holly elukaaslane, kes tunneb end elusana üksnes sõjast reportaaže saates, keskealine kirjanik, kes kardab tunnustuse kaotamist – nende elud põimuvad ootamatutes olukordades ja saatuslikel hetkedel.

Selles mahukas teoses on David Mitchell asunud ehitama omaenda maailma, tuues mängu juba oma varasematest teostest pärit tegelased ja luues uusi seoseid ja tähendusi. See on suurejooneline ja paeluv kaleidoskoop, mille mustrid ja pildid on pidevas muutumises.

Jyrka karvustused 11/17 (Jüri Kallas)

Kui ma vaatasin oktoobrikuu jutte ja nende autoreid, siis nähtu andis lootust, et ehk seekord saab rohkem lugemiselamust. Ei, loomulikult ei kütnud ma end ette üles, aga nimed justkui lubasid...

Miikael Jekimov – Üüriaeg

Jutu peategelaseks on keegi Niko, kes üürirahadega taaskord tasumispäevast üle lasknud. Tegevuskoht paistab olevat mingi agul või vaeste-patuste linn(aosa), kus kõigil raske ja kõik on kõrgemale võlgu. Niko palub võlale pikendust, aga majaperemees ja temast kõrgemal olev laenuhai ütlevad, et kõigil on raske jne.

Nikol on ka golem. Ja eks vähegi lugenud/elanud inimene saab aru, kuhu see kõik välja viib ja kuidas Niko omad probleemid lahendab... kui lahendab? Küsimus on vaid detailides.

Jutt on üldiselt hästi kirjutatud. Paar korda on bordelli nime valesti käänatud, esineb ka liigselt poetiseerivat keelekasutust... et taoliste tegelaste ja maailmaga poleks taolised kirjaldused ehk vajalikud. Algajale autorile omaselt on ka liigset seletamist ning tegelikult peaks jutu algust ka tihendama, seda Niko raske elu ja rahmeldamiste kirjeldusi on liialt palju ning see ei anna lugejale suurt midagi. Eks looming olegi tihendamine ja liigse maha näpistamine...

Kuid nagu öeldud: üldiselt hästi kirjutatud. Rohkem küsitavusi tekitas ainus ulmeline moment ehk golem. Lugeja ei saanud savimehest suurt midagi teada ning tundus, et tugevamat tegelast oli autorile vaja vaid selleks, et Niko saaks kellegagi vestelda ja autor saaks asju lugejale nende dialoogide kaudu lihtsamalt lahti seletada... no ja golemi jõudu oli ka lõpupoole vaja...

Autorile ilmselt on see tekst suurema tähendusega, kui lugejale, aga ega see ka lugejat kurna.

6/10

Andrei Samoldin – Müür

Oktoobrinumbri teine jutt on tekst, mis võinuks vabalt ilmuda paberajakirjas või -raamatus. Mitte et ma wõrguajakirja kui sellist halvustaks, aga paberil ilmub laadungites tekste, mis sellest jutust tunduvalt nõrgemad. Kuid eks wõrk kannatab kõike, kannatab ka head teksti...

Kindla käega kirja pandud pajatus ühest juhtumist Eestit poolitaval müüril. Militaarne värk, mehed ja umbes vöökohal kõlkuv vaimsus ning kirjeldus, kuidas midagi seekord pekki keerati.

Minu jaoks jutt, mis kindlasti kandideerib minu Stalkeri kolmikusse.

Kui tahta millegi kallal viriseda, siis tekst mõjus episoodina millestki suuremast, et iseseisva teksti jaoks jäi siin üht-teist vajaka. Kuid eks see on mõneti otsitud virin, et kiidulaul liig kõrges kaares ei käiks.

9/10

Kaido Tiigisoon – Juriidilised probleemid

Tunnistan kohe ausalt, et ma polnud varem Kaido Tiigisoont lugenud – nime teadsin, aga lugenud polnud.

Juttu lugedes on kohe tunda, et autor oskab, et küllaltki enesekindlalt teeb. Üsna kähku tõmmatakse lugeja konkreetsete sündmuste sisse, ehk siis lugeja saab osa ühest jahilkäigust. Pean tunnistama, et lastud n-ö jahisaak oli minu jaoks päris ootamatu pööre.

Tekstis kuvatud maailm oli pisut napakas ja pigem satiiriline, kui tõsiseltvõetav. Vähemasti sellisena, kuidas autor seda esitas. Ja kusagilt siit tuleb ka teksti suurim puudus: autor pole suutnud otsustada, et mida ta siis teeb, et üldiselt meie praeguse ühiskonna mingeid arengusuundasid pilav satiir, samas kangutati vahepeal miskit tapatööjärgset traagikat ja lõpus jälle humoorikat puänti. Ei, loomulikult võib autor niimoodi mängida, aga tundub, et sellise lahenduse jaoks jäi siiski oskusi pisut vajaka...

Ega ahnetes eesmärkides pole ju midagi halba ning iseenesest on ju tore, kui autor püüab teha midagi edevamat, kui tavaline sirgjooneline põhjus-tagajärg jutuke.

Kordan veelkord: autor oskab, aga lõpptulemus polnud päris tulemus.

8/10

Olen siin kolmest tekstist kahte omajagu kritiseerinud, aga pean vajalikuks siiski öelda, et hoolimata kriitikast olid kolm teksti kõik tugevad. Seekord polnud kordagi tunnet, et ma loen nüüd kohusetundest, et kuradi loll, et sa sellise koorma omale võtsid.

Ei, mõnus oli!

Juttudest 10/17 (Tõnis Hallaste)

"Juriidilised probleemid”

Kaido Tiigisoon

Tulevikuühiskonnas, milles taimetoitlusest on tehtud seadus ning lihatoitlusest seadusvastasus, tegutseb juuraharidusega peategelane, kes käib vahetevahel oma onu Toivoga öösiti jahil. Korraliku liha eest võib päris palju raha teenida. Loo sündmustik keerleb ümber ühe öö, mil nad lasevad maha kellegi, kes võiks neile tekitada suuri probleeme – kentauri.

Mulle meeldib Tiigisoone loo huumor – see ei väljendu üksnes maailmas (seda saaks kujutada düstoopsena), sündmustikus (samu sündmusi saaks kujutada ka traagilistena, aga selle loo kontekstis mõjuvad peaaegu jaburkoomilistena) ega detailides (muidugi on kentaur lätlane!), vaid ka üleüldises jutustaja kirjutajahääles.

See on natuke naljakalt pragmaatiline, et mitte öelda hoolimatu nende suhtes, keda saab tajuda luuseritena – teksti algusest näiteks: „Rääkisin kliendile, kuidas ma teda kohtus kaitsta kavatsen, ise teades, et see on suhteliselt lootusetu. Vorstisööjate puhul pidin lihtsalt hoolitsema selle eest, et ma oma raha enne kätte saaksin, kui klient riigi hammasrataste vahele jääb.” Ja see suhtumine luuseritesse annab teatava lisateravuse, kui peategelased ise sooritavad teo, millega vahelejäämine võiks rikkuda nende elu.

Ja noh, loomulikult oli kentaur lätlane. Olnuks ka omamoodi naljakas, kui olnuks hoopis soomlane (põder või nii), aga midagi on lätlastes sellist ebamäärast ja kauget, vahest ka omamoodi müstilist, mis muudab lätlasest kentauri sobivamaks sihtmärgiks (naljadele ning padrunitele).

Loo kaks ulmelist elementi – ainuseaduslik veganism ning geneetiliste modifikatsioonidega inimesed – on kenasti välja mängitud, kumbki pole liiane element. Mingi osa minust oleks tahtnud põhjalikumat kirjeldust sellest, miks ja kuidas selline veganistlik seadus tekkis – kas inimeste ja loomade vahelist piiri õhendavate geneetiliste modifikatsioonidega on kaasnenud ka suurem lugupidamine loomade eluõiguse vastu? –, kuid seda pole tingimata vaja. „Juriidiliste probleemide” puhul pole tegemist ühe düstoopia kirjeldusega, vaid ühe lühikese lõbusa õnnetuse looga. Puändiga ja puha.

Kas saab tekstile pahaks panna, et sel pole suuremaid ambitsioone? Mitte tingimata. Tore ajaviitetekst. Ta täidab oma meelt lahutava ülesande ja ehkki kuidagi otsapidi riivab mõningaid suuremaid teemasid (võimule pääsev veganism kui düstoopne hullus; geneetilised modifikatsioonid ühtaegu sotsiaalselt soosituna (puine metsavaht), teisalt olemuslikult eemaletõukavana („See kindlasti kusagilt mustade maalt tulnud. Seal nad kepivad hobuseid ja kitsi. Nüüd on tulemus käes. Sihukest värdjat ei saagi ellu jätta!”)), ei peatuta neil teemadel pikemalt. See lugu pole noist teemadest, Tiigisoone lugu on vaid ühest jahilkäigust.

Ühesõnaga, tekst ääripidi riivab suuremate teemadega, aga jääb pigem lõbusa ja lõbustava süžee pinnale. Mõjubki lõbusana, aga kuidagi on tunne, et ideed pääseks paremini mõjule ning tekst ise jääks tugevamalt meelde, kui maailm oleks põhjalikumalt tematiseeritud või teemad ammendavamalt käsitletud.

7/10

Üüriaeg

Miikael Jekimov

Selles düstoopses loos kirjeldatakse üürilise õudusunenägu. Niko, kes niikuinii on harjunud arveid hiljem maksma, peab järjekordselt küsima majaomanikult lisaaega. Kuid see saadab ta edasi oma bosside jutule. Mida majaomanik ja nood kõrgemad bossid aga ei tea, on see, et Niko kodus peidab end kivigolem.

Jekimov on üldiselt hea kirjutajakäega. Dialoogidest aimub kriminullide õhustikku ja see taotlus on korrektselt saavutatud. Lõigu tasandil ma nagu ei heidagi midagi ette – pole küll midagi väga erilist, aga pole ka midagi laita.

Teksti lugedes kerkis mul silme ette film „Judge Dredd”. Mitte Sylvester Stallone'iga, vaid uuem, parem. Seal olid tihedalt täis pikitud megalinnad, milles kõik tilgub ning elektrivalgust on katkendlikult. Seetõttu hakkasin ka selle loo pahalasi tajuma sarnastes toonides. Üle lugedes ei saanudki ma täpselt aru, kust see mulje tekkis – ilmselt kahkjast punasest bordellilikust valgusest. Muu poolest aga näis, et olin ise juurde mõelnud. Tekst ei anna tegelt nii põhjalikku pilti... aga võib-olla piirdubki üksikute elementidega, mis lasevad lugejal endal seda pilti enda silme ette manada.

Esmalugemisel polnud nagu midagi otseselt laita – aga samas märkasin, et lugemine kippus kergemini katki jääma kui selle numbri teisi jutte lugedes. Sündmused ei kutsunud iseenesest edasi lugema, selle n-ö sütitavad elemendid ei mõjunud väga sütitavalt.

Ilmselt on asi selles, et golem Emet mõjub peaaegu liiase elemendina. Ta saaks olla ebatõenäolist lõppu võimaldav deus ex machina – ainsa vahega, et temast räägitakse juba teksti alguses. Ja teda pole sinna lõppu isegi vaja. Ta on peaaegu täiesti lahutatav ülejäänud tekstist – Niko suhtlemisest oma majaomaniku ja selle bossidega ning lõpus sooritatavast kuritööst. Ta küll aitab Nikot loo lõpus, aga Niko oleks ilmselt hakkama saanud ka juhul, kui tal olnuks Emeti asemel kaasas sõrgkang.

Sellest on natuke kahju, sest golem võiks olla huvitav ulmeline element. Kas ta on tehnikasaavutus või maagiliselt hingestatud? Kas ta oli algusest peale kaastundlik olend või kujunes süütunne temas pikkamööda? Millest Niko teda päästis? See kõik jääb väljaütlemata looks – ja mulle tundub ka, et huvitavamaks looks kui see, millest jutustab see tekst.

Natuke on ka lõpu juures tunne, et kui Nikost saab uus majaomanik, siis peaks kuidagi rohkem rõhutama asjaolu, et temast saab nüüd see kalk jõmm, kes peab hakkama inimesi pitsitama. Võib-olla oli autor mõelnud pooleldi irooniana seda, kui Niko väidab, et temast saab teistsugune võlanõudja kui oli eelmine ja et temast saab palju leplikum ja leebem majaomanik – ehk aimubki sellest Niko enesepettust –, aga mu arust on ülemäära tajuda, et seda lõppu tuleks võtta üsna õnnelikuna. Võib-olla on minu jaoks natuke liiga ridade vahele peidetud Jekimovi loodud sünge maailma paratamatus, et Nikost ja tema (vägivaldse minevikuga) golem-abilisest saab selle maja hirm ja õud.

Miikael Jekimovi kirjutusstiil on sümpaatne, aga see tekst eriti ei mõjunud mulle.

6,5/10

Müür

Andrei Samoldin

Paralleelreaalset Euroopat poolitab müür, mille teisele poole jääb pool Eestit ning Venemaa. Loo sündmusi edastab üks müürist Lääne pool elav mees, kes saadetakse väeteenistuse lõpul müüripostile ühe liigagara ja liigjutuka reamehega. Tema jutustus pole ent lihtsalt jutustus – see mõjub pigem kui ülestunnistus. Kas pole ehk tegemist sõjakohtuga?

Mu esmamulje sellest tekstis oli, et tegemist on omal moel täiusliku tekstiga. Parajalt lühike, parajalt vürtsitatud keelelise mahlakusega, parajalt erinevate tegelastega, parajalt põhjendatud sündmustiku ja jutustuslaadiga. Tekstist on isegi tajuda teatavat ärevust nüüdisaegsete poliitiliste olude suhtes, aga sedagi mitte niivõrd, et tekst taanduks vaid sotsiaalkriitiliseks kommentaariks. Kõike on nagu parajalt, ei tormaks muutma midagi.

Mingid tähelepanekud tekkisid, aga need on eelkõige tähelepanekud, mitte muudatusettepanekud. Näiteks hiljem üle mõeldes tundus, et mine tea, vahest oli kogu seda keelelist mahlakust natuke palju – hiljem mõtlema hakates tundus, et ehk oli autor selle osas püüdlikum kui vaja. Ja võib-olla on jutustaja emotsionaalne nivoo natuke kitsas. Nimelt on terve lugu jutustatud ühtlase omameheliku mahlakusega, lõbustatud ja „ah, ma siis räägin, millise hullusega poiss hakkama sai”-meeleoluga, ehkki sündmustik võimaldanuks, et major, kellele ta seda räägib, kärataks kuskil, et võta asja tõsiselt, tegemist on suure süüdistusega. Sündmustik oleks õigustanud jutustajahääle varieerimist, aga tingimata pole selleks tarvidust.

Natuke rohkem mõjub tõrvatilgana meepütis minu jaoks asjaolu, et ulmeline element on huvitav, aga jääb mõnevõrra ebamääraseks. Esmapilgul näib, et müür samastub Berliini müüriga – isegi Tallinn on poolitatud –, aga siis antakse mõista, et selle oli venelaste sõnul ehitanud Joann Müüriehitaja, seega on selle ehitamine pigem müütiline, aegade hämarusse jäänud sündmus. Kuuldused sellest, et Joann Müüriehitaja on selle taga, on valed, tegelikult olid selle ehitanud Lääne pool elavad inimesed, aga sedagi vaid läänlaste endi sõnul. Alguse poole tekkis korraks mulje, nagu kumbki poleks seda ehitanud – et tegemist hoopis müstiliselt kerkinud moodustisega –, aga tekst ei mängi ka selles suunas. Müür on selle maailma füüsiline paratamatus, aga ei tundu otseselt olevat teksti sündmustiku fookus.

Ega ulmeteksti eesmärk polegi esitada üht ulmelist elementi ja tühjendavalt välja kirjutada kõik selle mõjud antud teksti maailmale. Selline kirjutamine kõlab süstemaatiliselt ja korrektselt, aga (sõltuvalt teksti pikkusest ja eesmärgist) võib kukkuda välja kohusetundlikult ning igavalt. Seda pole vaja, mõni asi võibki jääda nagu on. Pealegi ei saa Samoldini „Müüri” süüdistada selles, et mitteulmelisele süžeele on lisatud dekoratiivne ulmeelement – müür tekitab erilise sotsiaalse pinna, mida ei ole lihtne üle kanda mis tahes teistsugusesse olustikku.

Kokkuvõttes sümpaatne tekst. Pärast veerandpikka kriitikat on ehk veider öelda, aga siiski, omal moel, omal kujul üsna laitmatult tehtud. Üks mu sümpaatsemaid lugemisi Reaktoris. Päris lemmik siiski mitte, sest jääb natuke kitsaks sündmustiku ja emotsionaalse mitmekesisuse pinnalt.

9/10

Õrrik: Erich Zanni muusika (H. P. Lovecraft)

Seda ja teisi H. P. Lovecrafti jutte saab lugeda Raulk Sulbi kokkupandud H. P. Lovecrafti parimate juttude mahukast kõvakaanelisest kommenteeritud kogumikust «Cthulhu kutse», mis ilmus kirjastuses Viiking novembris 2017.

Olen uurinud linna kaarte suurima hoolega, kuid pole Rue d'Auseili ometi enam kordagi leidnud. Need kaardid pole olnud ainult tänapäevased kaardid, sest ma tean, et nimed muutuvad. Vastupidi, ma olen kõik selle kandi muistised põhjalikult ette võtnud ja isiklikult läbi uurinud kõik piirkonnad sõltumata nende nimedest, mis võiksid vastata tänavale, mida mina tean Rue d'Auseili nime all. Kuid hoolimata kõigest, mida ma olen teinud, jääb alandavaks tõigaks, et ma ei suuda leida maja, tänavat ega isegi ümbruskonda, kus ma metafüüsika üliõpilase viletsa elu viimaste kuude jooksul kuulsin Erich Zanni muusikat.

Ma ei pane imeks, et mu mälu on liimist lahti, sest minu kehaline ja vaimne tervis sai Rue d'Auseilil elutsemise ajal tõsiselt rikutud, ja ma mäletan, et ma ei viinud sinna ühtki minu vähestest tuttavatest. Kuid see, et ma seda kohta enam ei leia, on ühtaegu ebatavaline ja jahmatamapanev, sest see asus ülikoolist pooletunnise jalutuskäigu kaugusel ja torkas silma iseärasuste poolest, mida keegi, kes seal on viibinud, vaevalt suudaks unustada. Ma pole kunagi kohanud ühtki isikut, kes oleks Rue d'Auseili näinud.

Rue d'Auseil kulges piki tumedat jõge, mida ääristasid järsuseinalised ähmaste akendega laohooned ja mille kaldaid ühendas massiivne tumedast kivist sild. Selle jõe ääres oli alati hämar, justkui oleks naabruses asuvate tehaste suits päikese alailma kinni katnud. Veel õhkus jõest ilgeid lehku, mida ma pole mujal ealeski tundnud ja mis võivad aidata mul seda ühel päeval üles leida, sest ma tunneksin need otsekohe ära. Teisel pool silda olid kitsad sillutatud rööpmelised tänavad ja siis tuli tõus, algul astmeline, kuid Rue d'Auseilini jõudes uskumatult järsk.

Ma pole kunagi näinud teist nii kitsast ja järsku tänavat kui Rue d'Auseil. See oli peaaegu kalju, kõigile liiklusvahenditele suletud, koosnedes mitmes kohas trepiastmetest ja lõppedes tipul luuderohuga kaetud kõrge müüriga. Tänavasillutis oli ebaühtlane, kohati kiviplaadid, kohati munakivid ja kohati hingitseva rohekashalli taimkattega paljas maapind. Majad olid kõrged, teravaviilulised, uskumatult vanad ja ogaralt tahapoole, ettepoole või küljetsi kaldu. Vahel puutusid paar vastastikust maja, mõlemad ettepoole längakil, tänava kohal võlvina peaaegu kokku ja loomulikult takistasid need valgusel alla maapinnale jõudmast. Piki tänavat viis mitu õhusilda ühest majast teise.

Selle tänava elanikud jätsid mulle veidra mulje. Algul arvasin ma, et see tuleb sellest, et nad olid kõik vaiksed ja kinnised, kuid hiljem jõudsin ma järeldusele, et nad olid kõik väga vanad. Ma ei tea, kuidas ma sellisele tänavale elama sattusin, ent kui ma sinna kolisin, polnud ma õieti mina ise. Olin elanud paljudes vaestes kohtades, kust mind rahapuuduse tõttu välja tõsteti, kuni viimaks sattusin tollele röötsakil majale Rue d'Auseilil, mida pidas halvatud Blandot. See oli kolmas maja tänava lõpust ja kõigist teistest tublisti kõrgem.

Minu tuba asus viiendal korrusel; see oli seal ainus elanikuga tuba, sest maja oli peaaegu tühi. Ööl, mil ma saabusin, kuulsin ma kõrgelt ülalt katusekorruselt kummalist muusikat ja järgmisel päeval pärisin vanalt Blandot'lt selle kohta järele. Ta rääkis mulle, et see oli üks vana saksa gambamängija, imelik tumm mees, kes kirjutas oma nimeks Erich Zann ja kes mängis õhtuti ühe odava teatri orkestris, ning lisas, et Zanni kihk öösiti peale teatrist naasmist mängida oli põhjuseks, miks ta oli valinud selle kõrge ja eraldatud katusekambri, mille aken oli tänaval ainus koht, kust sai vaadata üle otsamüüri paistvat mäenõlva ja panoraami.

Sellest alates kuulsin ma Zanni igal ööl ja ehkki tema mäng mind ärkvel hoidis, lummas mind tema muusika kummalisus. Ise sellest kunstist vähe teades olin ma ometi kindel, et ühelgi tema helindil polnud vähimatki seost muusikaga, mida ma olin varem kuulnud, ja ma järeldasin, et ta oli ülimalt originaalne geniaalne helilooja. Mida kauem ma teda kuulasin, seda lummatum ma olin, kuni ma nädal hiljem otsustasin vanamehega tutvust sobitada.

Ühel õhtul, kui Zann parajasti töölt naasis, peatasin ma ta koridoris ja ütlesin talle, et tahaksin temaga tutvuda ja juures olla, kui ta mängib. Ta oli väike, kõhn, vimmas kuju, kellel olid kulunud rõivad, sinised silmad, groteskne saatürlik nägu ja peaaegu kiilas pea, ja minu esimeste sõnade peale näis ta ühtaegu vihastavat ja kohkuvat. Siiski pani mu ilmne sõbralikkus ta viimaks sulama ja ta andis mulle vastumeelselt märku järgneda talle üles mööda pimedat, kriuksuvat ja vankuvat pööningutreppi. Tema tuba, üks kahest järsult astendatud katusekorrusel, asus lääneküljes, vastu kõrget müüri, mis moodustas tänava ülemise otsa. Tuba oli mõõtmetelt väga suur ja näis oma erakordse lageduse ning laokiloleku tõttu veelgi suuremana. Mööblist olid seal ainult kitsas raudvoodi, räpane kätepesulaud, suur raamatukapp, väike laud, rauast noodipult ja kolm vanamoelist tooli. Noodilehed olid põrandal korratult hunnikus. Seinad olid paljastest laudadest ja polnud tõenäoliselt kunagi krohvi näinud, kuna tolmu ja ämblikuvõrkude rohkus jättis mulje, nagu olnuks see koht pigem hüljatud kui asustatud. Ilmselt paiknes Erich Zanni ilumaailm mingis ettekujutuse kauges ilmaruumis.

Mulle istumiseks märku andnud, sulges vanamees ukse, lükkas suure puuriivi ette ja süütas küünla. Siis eemaldas ta gamba koide näritud kattest ja, selle kätte võtnud, istus kõige vähem ebamugavale toolile. Ta ei kasutanud noodipulti, vaid lummas mind valikut pakkumata ja peast mängides rohkem kui tunni viisidega, mida ma polnud ealeski varem kuulnud; viisidega, mis olid kindlasti tema enda loodud. Muusikas võhikul on võimatu kirjeldada nende täpset olemust. Need olid midagi fuugade taolist, millel olid ülimalt kütkestava tämbriga korduvad passaažid, kuid mis olid minu jaoks tähelepanuväärsed selle poolest, et neis puudusid täiesti need kummalised noodid, mida ma olin varasematel kordadel all oma toas kuulnud.

Ma olin need kummituslikud noodid meelde jätnud ja neid tihti omaette valesti ümisenud ja vilistanud, nii et kui mängija viimaks poogna käest pani, palusin ma teda mõned neist ette kanda. Kui ma oma palvega alustasin, minetas kortsuline saatürlik nägu tülpinud rahulikkuse, mis oli seda mängu ajal vallanud, ja paistis väljendavat sedasama viha ja kohkumuse pentsikut segu, mida ma olin märganud, kui vanameest esimest korda kõnetasin. Raugaea kapriisidesse üpris kergelt suhtudes püüdsin ma hetke rakendada veenmist ja üritasin isegi virgutada oma võõrustaja kummalist meeleolu, vilistades paari viit, mida ma olin eelmisel ööl kuulnud. Kuid ma ei jätkanud selles vaimus kauem kui vaid hetke, sest kui tumm moosekant vilistatud meloodiad ära tundis, moondus tema nägu äkitselt täiesti tabamatust ilmest ja tema pikk külm luider käsi sirutus välja, et mu suu sulgeda. Seda tehes ilmutas ta jällegi oma veidrust, heites ehmunud pilgu ettetõmmatud kardinatega üksiku akna poole, otsekui peljates mõnda sissetungijat – topelt absurdne pilk, sest pööningukorrus asus kõrge ja ligipääsmatuna kõigi ümberkaudsete katuste kohal ja see aken oli tervel järsul tänaval ainus koht, kust võis näha üle mäeharjal oleva müüri nagu majapidaja oli öelnud.

Vanamehe pilk tõi mulle meelde Blando’t sõnad ja mõningase tujukusega tundsin ma soovi heita pilk välja, künkaharja taguste kuuvalgete katuste ja linnatulede peadpööritavale panoraamile, mida ainult too pentsik moosekant kõigi Rue d'Auseili asukate seast näha võis. Ma suundusin akna poole ja olin ebamääraseid kardinaid juba kõrvale tõmbamas, kui tumm üürnik veelgi suurema hirmunud raevuga kui enne mulle peale tungis, osutades sedapuhku peaga ukse suunas ja üritades samal ajal mind närviliselt mõlema käega sinna tirida. Mul sai oma võõrustajast põhjalikult kõrini ja ma käskisin tal mind lahti lasta ja ütlesin talle, et lahkun otsemaid. Tema haare lõdvenes ja kui ta nägi minu tülgastust ning solvumist, näis tema enda viha lahtuvat. Ta tugevdas oma lõdvenenud haaret, kuid sedapuhku sõbralikul moel, surus mu toolile ja läks siis mõtlikul ilmel üle toa prahise laua juurde, kus kirjutas pliiatsiga võõramaalase vaevalises prantsuse keeles hulga sõnu.

Kiri, mille ta lõpuks mulle andis, anus lepitust ja andestust. Zann kirjutas, et ta oli vana, üksildane ja piinatud kummalistest hirmudest ning närvihäiretest, mis tulenesid tema muusikast ja muudest asjadest. Talle oli pakkunud heameelt, et ma tema muusikat kuulasin ja ta soovis, et ma teine kordki tuleksin ja tema veidrusi tähele ei paneks. Kuid ta ei saanud oma kummalisi viise kellelegi mängida ega võinud taluda, kui ta neid kelleltki kuulis, samuti ei võinud ta taluda, et keegi tema toas midagi puudutaks. Kuni meie vestluseni koridoris polnud ta teadnud, et ma võisin tema mängu oma tuppa kuulda, ja küsis nüüd minult, kas ma ei lepiks Blandot'ga kokku ja võtaks toa madalamal korrusel, kus ma teda öösiti ei kuuleks. Ta kirjutas, et maksab üürivahe kinni.

Istudes ja jõledat prantsuse keelt dešifreerides muutusin ma vanamehe vastu leebemaks. Ta oli kehaliste ja närvivaevade ohver nagu minagi ja minu metafüüsika õpingud olid õpetanud mulle heasüdamlikkust. Keset vaikust kostis akna poolt nõrk heli – ilmselt oli aknaluuk tuule käes lõksatanud ja miskipärast võpatasin ma peaaegu sama ägedalt nagu Erich Zann. Kui ma olin lugemise lõpetanud, surusin ma niisiis oma võõrustaja kätt ja lahkusin kui sõber.

Järgmisel päeval andis Blandot mulle kallima toa kolmandal korrusel, eaka rahalaenaja ja auväärse mööblipolsterdaja toa vahel. Neljandal korrusel ei olnud kedagi.

Ei läinud kaua aega, kui ma avastasin, et Zanni innukus minu seltskonna järele ei olnud nii suur, nagu see oli tundunud, kui ta keelitas mind viiendalt korruselt madalamale kolima. Ta ei kutsunud mind endale külla ja kui ma ise läksin, näis ta rahutu ja mängis tuimalt. See oli alati öösiti – päeval ta magas ega lasknud kedagi sisse. Minu sümpaatia tema vastu ei kasvanud, ehkki näis, et pööningukamber ja kummaline muusika avaldasid mulle veidralt lummavat mõju. Mul oli iseäralik kihk vaadata tollest aknast välja, üle müüri ja nähtamatu nõlva neid veiklevaid katuseid ja torne, mis pidid seal hajali asuma. Ükskord läksin ma teatrietenduse ajal, kui Zann ära oli, üles katusekorrusele, kuid uks oli lukus.

Mida mul aga teha õnnestus, oli pealt kuulata tumma vanamehe öist mängu. Algul läksin ma harilikult kikivarvul üles tuttavale viiendale korrusele, seejärel muutusin ma piisavalt jultunuks, et ronida mööda viimast kriiksuvat treppi terava viiluga katusekorrusele. Seal, kitsas koridoris, kinnikaetud lukuauguga riivis ukse taga, kuulsin ma tihti helisid, mis täitsid mu ebamäärase õudusega – õudusega täis ähmast imestust ja hägust salapära. Asi polnud selles, et helid oleksid olnud jubedad, sest need polnud seda, vaid selles, et neis oli värelusi, mis ei seostunud millegagi sellel maakeral, ja selles, et need omandasid teatud vaheaegadega sümfoonilise kõla, mille puhul ma ei suutnud hästi kujutleda, et seda võiks tekitada üksainus mängija. Kahtlemata oli Erich Zann pöörase energiaga geenius. Nädalate möödudes muutus mäng meeletumaks, vana moosekant aga omandas süveneva kurnatuse ja salasuse ilme, mida oli hale vaadata. Ta keeldus mind nüüd mistahes ajal sisse laskmast ja vältis mind iga kord, kui me trepil kohtusime.

Siis, ühel ööl, kui ma ukse taga kuulatasin, kuulsin ma, kuidas gamba kiunumine paisus kaootiliseks helide paabeliks, põrgulikuks segaduseks, mis oleks pannud mu kahtlema omaenda vankuvas mõistuses, kui tolle riivistatud ukse tagant poleks kostnud kurb tõendus, et õudus oli tõeline – jube, ebaselge karje, mida võib kuuldavale tuua ainult tumm ja mis vallandub üksnes kõige kohutavama hirmu ja ahastuse hetkedel. Ma koputasin korduvalt uksele, kuid ei saanud mingit vastust. Külmast ja hirmust võbisedes ootasin ma seejärel pimedas koridoris, kuni kuulsin vana moosekandi jõuetut katset tooli najal põrandalt üles tõusta. Uskudes, et ta oli peale minestushoogu äsja teadvusele tulnud, koputasin ma uuesti, hõigates samal ajal rahustavalt oma nime. Ma kuulsin, kuidas Zann akna juurde komberdas, nii luugi kui raami sulges ja siis ukse juurde koperdas, mille kõhklevalt lahti tegi, et mind sisse lasta. Seekord oli tema rõõm minu sealoleku üle tõeline, sest kui ta haaras mu kuuest nagu laps haarab ema seelikust, säras tema moondunud nägu kergendustundest.

Haletsusväärselt vabisedes surus vanamees mu toolile ja vajus ise teisele, mille kõrval põrandal lamasid räpakalt tema gamba ja poogen. Ta istus mõnda aega loiult, veidralt noogutades, kuid jäi paradoksaalne mulje, nagu kuulaks ta pingsalt ja hirmunult. Pärastpoole näis ta rahunevat ja, läinud laua taha tooli juurde, kirjutas ta lühikese sedeli, ulatas selle mulle ja naasis laua juurde, kus ta asus rutakalt ja ühtesoodu kirjutama. Kiri anus mind, et ma halastuse nimel ja minu enda uudishimu pärast ootaksin seal, kus ma olin, kuni ta koostab saksa keeles täieliku ülevaate kõigist nendest imedest ja õudustest, mis teda ahistasid. Ma ootasin ja tumma mehe pliiats lendas.

Vahest tund aega hiljem, kui ma üha ootasin ja vana moosekandi palavikuliselt kirjutatud lehed üha kuhjusid, nägin ma, kuidas Zann võpatas otsekui jubeda vapustuse aimdusest. Ta vaatas ettetõmmatud kardinatega akna poole ja kuulatas judisedes. Siis tundus mulle peaaegu, et ma kuulsin ka ise heli, kuid see polnud õudne heli, vaid pigem harukordselt madal ja lõputult kauge muusikanoot, mis andis märku mängijast mõnes naabermajas või eluasemes teispool kõrget müüri, millest ma polnud kordagi saanud üle vaadata. Sellel oli Zannile kohutav mõju, sest, pliiatsi käest pillanud, tõusis ta ühtäkki püsti, haaras oma pilli ja hakkas rebestama ööd kõige pöörasema mänguga, mida ma olin eales tema poogna alt kuulnud.

Oleks kasutu kirjeldada Erich Zanni mängu tol jubedal ööl. See oli õudsem kõigest, mida ma olin iganes kuulma juhtunud, sest nüüd võisin ma näha tema näoilmet ja taibata, et sedapuhku oli ajendiks paljas hirm. Ta üritas lärmi teha, midagi eemale tõrjuda või summutada – mida, ei suutnud ma kujutleda, ehkki ma tundsin, et see pidi olema õudustäratav. Mäng muutus fantastiliseks, joovastunuks ja hüsteeriliseks, kuid säilitas ometi viimseni ülima geniaalsuse tunnused, mida see vanamees valdas. Ma tundsin meloodia ära – see oli teatrites menukas pöörane ungari tants – ja jäin hetkeks mõtlema, et see oli esimene kord, mil ma üldse kuulsin, kuidas Zann mõne teise helilooja teost mängis.

Meeleheitliku gamba kiunumine ja vingumine paisus üha valjemaks ja valjemaks, pöörasemaks ja pöörasemaks. Mängija nõretas jubedalt higistades ja väänles nagu ahv, vaadates ühtesoodu meeletult ettetõmmatud kardinatega akna poole. Ma võisin tema meeletutes viisides peaaegu näha, kuidas varjutaolised saatürid ja bakhanaalid tantsisid ja tiirlesid hullunult läbi sügavike täis pulbitsevaid pilvi ja suitsu ja äikest. Ja siis tundus mulle, et ma kuulsin üht kiledamat, püsivamat nooti, mis ei kostnud gambast, üht tasast, kaalutletut, sihikindlat, pilkavat nooti kaugelt taamalt läänest.

Sel silmapilgul hakkas aknaluuk lõgisema ulguvas öötuules, mis oli väljas tõusnud otsekui vastuseks metsikule mängule sees. Zanni kriiskav muusikariist ületas nüüd iseennast, tuues kuuldavale helisid, mille kohta ma poleks kunagi arvanud, et üks gamba võib neid kuuldavale tuua. Lahtipääsenud luuk lõgises valjemini ja hakkas vastu akent taguma. Siis purunes klaas lakkamatute hoopide käes kildudeks ja sisse sööstis jäine tuul, pannes küünlad hubisema ja krabistades paberilehti laual, kus Zann oli alustanud oma õudse saladuse üleskirjutamist. Ma vaatasin Zannile otsa ja nägin, et ta polnud teadvuslikus olekus. Tema sinised silmad olid punnis, klaasistunud ja tuhmid ja meeletu mäng oli muutunud sõgedaks mehaaniliseks seletamatuks orgiaks, mida ükski sulg ei suuda isegi kirjeldada.

Äkiline iil, tugevam kui eelmised, haaras käsikirja ja kandis selle akna suunas. Ma järgnesin lendavatele lehtedele meeleheitlikult, kuid need olid kadunud, enne kui ma purustatud ruutudeni jõudsin. Siis meenus mulle mu ammune soov vaadata välja sellest aknast, ainsast aknast Rue d'Auseilil, kust võis näha müüritagust nõlva ja taamal laiuvat linna. Oli väga pime, kuid linna tuled põlesid alati ja ma lootsin neid seal keset vihma ja tuult näha. Kui ma sellest kõige kõrgemast aknast välja vaatasin, sellal kui küünlad hubisesid ja hullunud gamba oma öötuulega ulgus, ei näinud ma ometi all laiumas mingit linna ja meeldejäänud tänavatel ei kumanud ühtki sõbralikku tuld, vaid seal oli ainult otsatu ruumi pimedus; ettekujutamatu ruumi, mis oli tulvil liikumist ja muusikat ja millel polnud maa peal midagi sarnast. Ja kui ma õudusest haaratuna seal seisin ja vaatasin, puhus tuul surnuks mõlemad küünlad igivanas kõrge viiluga katusekambris, jättes mind metsikusse ja läbitungimatusse pimedusse, kus minu ees olid kaos ja põrgulik segadus ja mu taga tolle öö peale ulguva gamba saatanlik hullus.

Omamata midagi, millega tuld läita, taarusin ma pimeduses tagasi, põrkasin vastu lauda, lükkasin ümber tooli ja leidsin viimaks käsikaudu tee kohani, kus pimedus kiljus vapustavast muusikast. Ma võisin vähemalt üritada päästa ennast ja Erich Zanni, olid siis jõud mu vastas millised tahes. Korraks tundus mulle, et mind riivas midagi jäist ja ma karjatasin, kuid minu karjet polnud üle tolle jubeda gamba kuulda. Ühtäkki tabas pimedusest mind hullunult saagiv poogen ja ma mõistsin, et olin mängija ligiduses. Ma kobasin ettepoole, puudutasin Zanni tooli korjut ja leidsin siis ta õla ning raputasin seda, katsudes teda mõistusele tuua.

Ta ei reageerinud, kuid ometi kiunus gamba vaibumatult edasi. Ma tõstsin oma käe tema pea juurde, mille mehaanilise noogutamise ma suutsin lõpetada, ja karjusin talle kõrva, et peame pagema öö tundmatute olevuste eest. Kuid ta ei vastanud mulle ega kahandanud oma kirjeldamatu muusika raevukust, ja samal ajal näis, nagu oleksid tuulehood pimeduses ja kaoses läbi terve katusekambri tantsinud. Kui mu käsi tema kõrva puudutas, hakkasin ma judisema, kuigi teadmata, miks – teadmata miks, kuni ma katsusin liikumatut nägu; jääkülma, jäigastunud, hingetut nägu, mille klaasistunud silmad jõlllitasid mõttetult tühjusse. Ja siis, läbi mingi ime, leidnud ukse ja suure puuriivi, sööstsin ma pööraselt eemale tolle neetud gamba koletislikust ulgumisest, mille raevukus aina suurenes, kui ma minema tormasin.

Hüpates, lenneldes, lennates alla mööda neid lõputuid treppe läbi pimeda maja; tormates arutult välja kitsastele, järskudele ja igivanadele tänavatele täis astmeid ja röötsakil maju; klobistades astmetest alla ja üle munakivide alumiste tänavate ja kanjoniseintega lehkava jõe poole; ähkides üle suure tumeda silla laiematele, viisakamatele tänavatele ja bulvaritele – kõik need kohutavad muljed saadavad mind üha. Ja ma mäletan, et tuult ei olnud ja kuu paistis ja kõik linna tuled vilkusid.

Vaatamata minu kõige hoolikamatele otsingutele ja uuringutele ei ole ma sellest saadik suutnud Rue d'Auseili leida. Kuid mul pole sellest päriselt kahju – ei sellest ega ettekujutamatutes sügavikes kaotsi läinud tihedalt täiskirjutatud lehtedest, mis ainsana oleksid võinud seletada Erich Zanni muusikat.

Tõlkinud eesti keelde Mario Kivistik

Esmailmumine: Mardus nr. 4/1991

«Erich Zannist ja tema tänavast»

Raul Sulbi

Lühijutt «Erich Zanni muusika» (inglise keeles 3480, eesti keeles 2790 sõna) on Lovecrafti loomingus üks omapärasemaid ja ebatüüpilisemaid tekste. Jutt on kirjutatud ilmselt detsembris 1921 ning esimesena ilmus see amatöörajakirjas National Amateur märtsis 1922. Weird Tales avaldas loo kordustrüki mais 1925 ja uuesti novembris 1934. Need aga polnud selle loo ainsad taastrükid kirjaniku elu ajal: «Erich Zanni muusika» on Lovecrafti üks enimavaldatud jutte, selle esimene raamatupublikatsioon oli Dashiell Hammetti koostatud legendaarses antoloogias «Õudused öös» (Creeps by Night; 1931) ja selle erinevate pealkirjade all ilmunud kordustrükkides («Moodsad õudusjutud» (Modern Tales of Horror; 1932)). 24. oktoobril 1932 avaldas loo üle terve lehekülje Briti ajaleht Evening Standard. 1939. aastal võeti lugu mõistagi kirjaniku esimesse suurde valikkokku «Kõrvalseisja ja teised». Samuti oli see esimene kirjaniku jutt, mis 1956. aastal jõudis koolilugemikku «Lühijutt» (The Short Story).

Kirjanik ise pidas seda üheks oma suurimaks õnnestumiseks, mis oli tema meelest ehk isegi liiga täiuslik: lugu pole ülekirjutatud ja ülearu üksikasjalik nagu Lovecrafti tekstid pahatihti olema kippusid. Erich Zanni aknast avaneva häguse õudusmaastiku kirjeldus samas välistab võimaluse, et lugu oleks alakirjutatud. Kummalisel kombel oli «Erich Zanni muusika» ainus Lovecrafti tekst, mis meeldis 20. sajandi II poole vahest suurimale inglise õuduskirjanikule Robert Aickmanile.

Loo tegevus tundub toimuvat Pariisis, kuigi ühtki otsest kinnitust sellele ei ole. Prantsuse kirjanduskriitik Jacques Bergier väitis hilisemail aastail, et oli kirjanikuga tolle elu lõpuperioodil kirjavahetuses ning küsis tema käest, kuidas õnnestus tal nii autentselt ja mõjusalt edasi anda Pariisi kõrvaltänavate atmosfääri, millele Lovecraft olla vastanud, et «reisis Pariisi unes, koos Poe’ga». Ilmselt on tegu apokrüüfilise looga, sest puuduvad igasugused tõendid, et Bergier oleks Lovecraftiga kunagi kirjavahetuses olnud. Küll on kirjanik ise kirjas kolleeg Frank Belknap Longile kinnitanud, et lugu baseerub osaliselt unenägudel: «See pole tervikuna unenägu, aga ma olen unedes näinud Rue d’Auseili laadseid ulmelisi tänavaid».

Sõna ‘Auseil’ ei tähenda prantsuse keeles tegelikult midagi, nagu pole saksa keeles olemas nime ‘Zann’. On arvatud, et see tänavanimi pidi viitama fraasile ‘au seuil’, mis tähendab ‘lävepakul’ ja peaks viitama, et Erich Zanni tuba ja muusika on omamoodi lävepakuks reaalse ja ebareaalse maailma vahel. Kummaline on lugu ka Zanni mängitava pilliga, mida loos läbivalt nimetatakse sõnaga ‘viol’. Pikka aega arvati, et see on lihtsalt luuleline vorm sõnast ‘viiul’, kuid ühes hiljem avastatud kirjast tuleb välja, et Lovecraft nimetas Zanni korduvalt tšellistiks ja mõtles selle sõna all tšellolaadset pilli viola da gamba ehk gamba, mida mängiti jalgade vahel, mitte käes ja lõua all nagu viiulit. Nii ongi nüüd loo eestikeelses uusväljaandes 1991. aasta tõlkes eksisteerinud viiul asendatud gambaga.

«Erich Zanni muusika», «Erich Zanni viiuli» jmt nimesid kannab kümmekond muusikapala, alates metalbändide albumitest kuni konkreetsete rockilugudeni. Jutu põhjal on valminud kaks lühifilmi (1980 ja 2016), kirjutatud järjelugusid, avaldatud pala illustreeritud kujul kuni selleni välja, et Charles Strossi «The Laundry Filesi» romaanisarjas eksisteerib kellegi Erich Zanni valmistatud inimluudest viiul, mis mängides neelab alla oma ohvrite hingi.

Jutt: Vii mind kus palju valgust (Risto. J Juvanen)

Vahel on nii, et kõik ei lähe nagu tahad. Vahel lihtsalt läheb kõik omasoodu. Unistused, tunded ja mõtted. Juba koolipõlvest mäletad, kuidas enesehinnang langes, kui vanema klassi poiss sulle „vinninägu“ ütles. Ning kuidas kaklesid tühiste asjade pärast naaber-tänava poistega ja isa nahutas sind, et oled sitakott, kui verise suu ja sinise silmaga koju jõudsid. Valus on oma enesehinnang alla suruda ja edasi liikuda. Õpid koolis kõik ilusti selgeks ning lõpetad hästi. Oled tubli kodanik. Abiellud.

Aga vahel lihtsalt on nii, et rentsliveed viivad su südalinna neljatoalisest korterist ligasesse äärelinna. Puumajja, kus on kriuksuvad trepid ja kooruva värviga kolisevad aknaraamid. Kuidas pead vara-hommikul ärkama , et ahju tuli teha, et natukenegi sooja kontidesse saada.

Kõik algab lihtsalt ühe väikese hilinemisega. Saad noomida, see teeb meele mõruks. Tekib trots kogu maailma vastu. Seistes seljaga vastu tuult, võitled, kuniks jääd alla. Kukud käpuli, hakkad jooma. Hilined ning jääd kohast ilma.... Saatan kergitab pead, ulub silmad tagurpidi ulub kuu poole. Jalgu trampides ei saavuta midagi.

Must ja masendav novembriöö koputab uksele. Kuid siinsamas hoovis hakkab sähvima hele-rohelist ja sinakat valgust, tuul puhub jäisemalt kui kunagi varem, valgusvihust astub välja mees. Ema, Kkuula kuidas trepp krigiseb ja vingub ta raskete saabaste all. Aste astmelt lähenevad hirmuäratavalt kääksudes madalad helid. Suru pea padja sisse, ehmunud näolt valguvad soojad pisarad.

„Eema, emaaaa!“

„Tsssss, lapsuke, maga.“

Niisked seinad kannavad endas Kuu valgust. Puuoksa krabin vastu mõranenud klaasi. Suru ennast rohkem teki sisse, lapsuke. Pimedus katab sind oma tume-sametise vaibaga. Sul on mugav, vaju unne. Sa ei suiku, värised niiskusest ja hirmust, sest varsti on raskeid samme kosta juba ukse tagant. Õlitamata snepperlukk kiuksub ning sammud lähevad jalanõusid vahetamata magamistuppa.

„Kurat, kus on sõrmus? Vanamoor, kus sõrmus on?“

„Iiiiiiii.“

Kolksatades lendab midagi vastu seina. Keegi niutsatab.

„Raisk!.“

Ära karda, püha laps, siia ta ei tule. Sa oled öö embuses. Öö kaitseb sind. Need kihvad ei küündi sinuni. Seo ennast sellega vaikuse külge, ära karda , ära karda. Tekk on su kilp. Poe voodi alla, kui pelgad.

Seinad sõimavad, seinad on niisked. Toas on pime. Ära pane lampi põlema, siis ta näeb läbi lukuaugu ja tuleb sind kiusama. Ole vaikselt ja loe palvet. Las seinad sõimlevad ja nutavad, sina ole peidus. Jälle kolksatus vastu seina.

„Raisk, tule siia, lits!“

EI, ei, need rippuvate ämblikuvõrkude ja lipendava tapeediga puidust müürid ei hoia kinni ust, mis pauguga lahti lendab ning verise näoga naine mööda põrandat vana reformvoodi poole libiseb. Särk katki rebitud ja silmalaugudelt värv laiali. Juuksed takkus ja segamini.

Ta näeb, kuidas ukse valgusvihus seisva mehe selga kasvavad mustad tiivad. Kuidas punased silmad välguvad öös ning küünistes käed hoiavad kirvest, millega tavaliselt hommikuti halge lõhutakse.

Rasked sammud astuvad pimedasse tuppa. Valge aur tuleb suust, tuul on akna pauguga lahti paisanud.

„Kurat, kus sõrmus on? Küsin viimast korda.“

„Iiiii, ma ei tea, vist ise müüsid maha.“

„Sittagi.“ Ta pillab kirve maha ja haarab käega naisel juustest ning sikutab teda toast välja.

Karjed venivad väikesest toast esikusse. On kuulda kolksatusi ja oigeid.

Pisarais silmad, poe sügavamale voodi alla, tule lähemale, virgu. Saa tugevaks ja võimsaks. Saa valguseks enda sees. Päästa jõud valla. Ära nuta. Lapsuke roomab voodi alt välja, haarab kirve ning uisutab mööda verist rada esiku poole. Silmad pisaratest märjad ning hing vihast vahutamas.

Must vihmamantlis kuju seisab hargiti naisterahva peal ja peksab teda rusikatega näkku.

Ta libastub vere-real. Ning kukub vastu kappi. Peegel seinal rappub ning kukub kildudeks, tehes ta kõhnale kehale pikki punaseid triipe.

Mees ei kuule seda, tal pole kõrvu, on sarved ja kihvad ning küünised. Kraabib ja kratsib naise keha mis vintskleb valu krampides põrandal. Karjed on palsam kurjale hingele.

See ei ole sõrmus, mis ajab mehe vihale. See on pudel, mis just otsa on saanud. See on nälg., sSee on iha ja trööstitus, mis tema saatanat toidab. Tal on vaja minna ja jääda. Tal on vaja lihtsalt olla ja kummutada seda kibedat jooki kurgust alla.

Lapseke toibub ja justkui virgub lae poole kasvades meetri jagu pikemaks. Ta on nüüd pea isa pikkune. Ta käsi venib, otsides kirvest, mis peab kusagil siinsamas olema,. lLeiab, Hhaarab mõlema käega kinni. Upitab ennast vaevaga püsti ja virutab.

Hetkelga jääb kõik vaikseks. Kostab viimane kolksatus. Vihmamantlis kogu prantsatab esiku põrandale, kirves pea küljes rippumas. Naine roomab nurka ja puhkeb nutma. Lapsuke kukub põrandale, hingab raskelt. Ta tunneb, kuidas ta hambad kihinal lühemaks tõmbuvad.

Nad lahkuvad järgmisel hommikul ei tea kuhu. Kandes seljas oma kompse ja veel midagi, mille nad tolsamal õhtul kaasa võtsid ning millest ei aita neil vabaneda ka vanakurat ise.

Risto. J Juvanen 2017 august

Räpina

Jutt: Supermeheks saamine (Karmo Talts)

Kaklejate kaitsjanna

Nagu kõik suured linnad nii hõlmas ka Neu Berliin suure maa-ala kui ka tõusis kõrgele maapinna kohale. Päike polnud veel nii kõrgel, et kullata pilvelõhkujate katuseid, kui odav eraauto politseijaoskonna parklasse sõitis. Auto kuulus Paul Harkerile, sitke kehaehitusega nooremuurijale. Auto parkinud avas ta ukse, astus välja ja kohendas pikkade käistega särki ja seadis siis sammud lifti poole.

Esimese korrusel ootasid lifti mõned mundrites politseinikud, kes olid pettunud, et lift üles sõitis. “Ei meiesugustel asja üles ole,” ütles üks konstaabel. Teine lisas:

“Ei tea kas see on mõni tähtis uurija neljandalt?”

Neljandal asus mõrvaosakond ja sinna Paul ei sõitnud. Ta väljus kolmandal korrusel ja põrkas kokku pikas mantlis mehega. Paul naeratas mornile mehele ja see ütles talle mantlihõlmu koomale tõmmates:

“Mine osakonna sekretäri juurde, Paul. Tal on kedagi vaja välja saata ja kõigil teistel on liiga kiire.”

Mees vaatas koridori mööda kaugenevale Paulile järele ja mõtles, et teine on pagana muretu. Ta ise ei kandnud igapäevaseid rõivaid ja häbenes mantli alla peidetud ülikonna madalat kvaliteeti.

Tavaliselt kihas nooremuurijate tööruum meestest, kuid täna neid polnud. Paulile meenus hetkeks mingi feministlik artikkel ja ta muigas. Paar naistöötajat osakonna peale polnud põhjus oma sõnavalikut muuta.

Laudadel vedelesid paberid, millel ilmselt peeti arvet asitõendite üle. Keegi pidi ju ka nende juhtumistega tegelema, mille puhul polnud veel otsustatud, millisele osakonnale nad üle antakse või kas kuriteo koosseis üldse leidub. Paul astus laudadest mööda ja jõudis sekretäri nurgani.

“Mis meil siis on?” küsis ta ilmetu näoga keskeale lähenevalt mehelt.

“ Osakonna raadios teatati mingist kaklusest,” ütles sekretär. “Vaata osapooled üle ja tee esialgsed ülekuulamised ära.” Ta ei vaadanud Paulile silma otsekui kartes, et näeb seal liigse õpetamise eest etteheidet.

“Maja 28 Pine’i tänaval.”

*

Pine’i tänav asus Temakeseks kutsutud jõugupealiku territooriumil. James Stout kartis teda väga ja lihaselisele mehemürakale ei mahtunud pähe, et keegi võiks tahta tikkuda tema bossi mängumaadele. Võõrad tulid röövima üht tänava väikest poodi ja James oli käskinud juhil auto selle sama poe juures peatada. Nüüd seisis BMW tänava ääres, kaks meestejõuku olid rivistunud üksteise vastu ja nad laiali ajanud konstaablid näppisid närviliselt oma kumminuiasid.

Saabus odav Opel ja James pööras hetkeks pilgu temast veelgi nürimeelsema pilguga mehelt, kelle näo ta oli üles tagunud. Autost väljunud Paul ei avaldanud talle muljet ja ta pöördus mõttes tagasi selle juurde, kuidas need gorillad Temakest ei kartnud. James oli Temakest vaid eemalt näinud. Naine oli olnud mähitud pikka hõlsti, mille sügav kapuuts nägu varjas. James täitsa uskus, et Temake kandis kogu aeg maski, nagu temast räägiti.

Vastsaabunud kõrend tutvustas end nooremuurijana ja hakkas küsimusi esitama: “Kuidas tüli alguse sai?”

“Ta oli selle ära teeninud. Keegi ei tiku vahelt võtma Temakese territooriumil,” teatas James.

“Temake? Kas see femme fatale on üldse olemas?” Paul taipas, et teda vaatab kuus paari mõistmatuid retsidivistide lõustu ja ütles:

“Noh, see naine? Kõigi nende lugude põhjal tundub, nagu oleks tegu kummitusega.” Jamesi poolsest rivist kostis põlglikke hääli.

“Vaata, mis sa endale lubad, kollanokk.” Paul pööritas silmi.

“Temake lööb su kasti.” Nooremuurija pani käed murelikkust teeseldes põskedele.

“Temake … sind… Temake veel alles …” Paul purskas naerma.

“Ähvardamine teid kohtusse sattumast ei päästa,” ütles Paul rõõmsameelselt ja vaatas Jamesi tumedasse näkku. “Õiglus…”

“Temake on sealpool õiglust,” ütles James ülbelt. “Vaata, poisike, see pole sul siin kool, sa võid saada kuuli enne kui näed, kes sind lasi.”

“Aitab,” ütles konstaabel vastumeelselt. “Sellisel toonil uurijaga rääkimise eest võime teid kohe aresti viia. Me võtsime kõigilt aadressid ja kellel dokumente polnud, nende aadressid kontrollisime migratsiooniametist. Kas soovite neid küsitleda… Paul?”

“Paul jah. Ma lähen veidi sinnapoole, saatke nad ükshaaval minu juurde. Esimesena las tuleb see filosoof.”

Peagi saatiski konstaabel Jamesi Pauli juurde ja uurija asus afroameeriklast küsitlema. “Nii et nad kippusid teie emanda territooriumile?”

“Jah, need gorillad ähvardasid müüjat noaga, näed selles poes seal.”

“Ja see daam sealt maksab oma osa Temakesele ilusasti ära?” Paul oli põnevil, et tal oli nii erilise kurjategija asjadega tegemist.

Küsimus ei meeldinud Jamesile. “Ma juba ütlesin, et Temakese asjadesse nina ei topita.”

“Ole nüüd, see ei lähe ju kuskile kirja.”

“Ikkagi paned sa liiga palju pärides oma munad mängu, valge poiss. Võib-olla kohtume põrgus.”

Vaenlasega silmitsi

Paul ulatas protokolli sekretärile ja läks siis kahel pool tööruumi olevate laudade vahelt läbi arvutilaua juurde. See paiknes kitsa ruumi põikseina ääres ja sellel oli vaid kolm arvutit. Ei, nende osakonda just üle ei tähtsustatud, nentis Paul.

Teda huvitas, mis oli kaudselt kaklusse puutuva jõugujuhi kohta jaoskonna andmebaasis kirjas.

Nimi: Veronica Ghast..

Sündinud: Suurbritannias.

Andmed varasema elu ja Veronica Ameerikasse saabumise kohta olid napid.

Hüüdnimed: Temake, Tema kõrgeausus.

Paulile meenusid jutud, et Veronica juuresolekul tema Temakeseks kutsumine pidi halvasti lõppema. Hüüdnime Tema kõrgeausus olevat naine endale ise valinud.

Tõestamata kahtlused: seotus narkokaubanduse, röövimiste, räkiti ja illegaalse tehnoloogia sisseveoga, altkäemaksude pakkumine ehitus- ja äritegevuses ebaausate eeliste saavutamiseks.

Süüdi mõistetud: pistise pakkumine väikeses ulatuses, juhtum …

Õigeks mõistetud: süüdistus pistise andmine suures ulatuses …

Paul klõpsas juhtumi numbril.

Juhtum nr. … Veronica Ghast linna vastu.

Juhtum nr. … Veronica Ghast linna vastu. Veronica Ghasti süüdistati, et ta olevat pakkunud altkäemaksu eesmärgiga saada endale Maple’i tänava keskne krunt kaubanduskeskuse püstitamiseks.

Paul luges pool tundi, siis tuli tal veel korra välja sõita ja peale seda oligi tema vahetuse lõpp käes. Ta sõitis koju, parkis auto madala kortermaja ette ja keeras auto ukse lukku. Ta oli Opeli ostnud kasutatuna ja nagu ta ilma erilise pahameeleta oli avastanud, ei töötanud autol lukustuse kaugjuhtimine.

Oli varane sügis ja hämarus alles hakkas laskuma. Paul nautis sooja tuult ja vaatas mõõdukalt huvitatud pilguga lähenevat autot. See oli musta värvi Rolls Royce, mis aeglustas temaga kohakuti jõudes kiirust. Mis siis nüüd, mõtles Paul ja siis oligi auto läinud.

Sissekäigu poole minnes Paul judistas end. Tema alateadvus oli fikseerinud autos istunud kummalises hõlstis saleda kogu.

*

Thomas Fox polnud poeröövlitega tülinormist heaks kiitnud. Ta ei tahtnud, et Temakese tähelepanu liialt Pine’i tänavale pöörduks.

Kui teised Jamesi auto peale istusid, teatas Thomas rohmakalt, et tal on mujale asja ja sõitis Garaažiroti juurde.

Seal, Roti peakorteri tegeliku eesmärgi varjamiseks üles seatud autokerede vahel arutas ta Roti ja tema meestega, kas õhtuse sissemurdmise peaks ära jätma.

“Temake ei oska seda kindlasti sinuga seostada,” ütles Garaažirott oma kummaliselt piiksuval häälel. “Pealegi langeb kahtlus nendele poeröövlitele, mõeldakse, et nad on sellele kandile silma peale pannud.”

Thomas lasi end veenda ja tagus ülejäänud õhtu Roti meestega kaarte. Ta oleks hea meelega ka kaardimängus petnud, aga ta teadis kui kõvasti garaažimehed mutrivõtmega äigavad.

Numbrimärgita autos sõitsid nad Pine’i tänavale. Autost välja ronides mõtles Thomas, et ka määrdunud auto marki oli peaaegu võimatu ära arvata.

Pine’i tänav oli öösel valgustamata. Siin ei olnud ei kesklinna värvilisi neoontulesid ega ontlikumate äärelinna rajoonide tuhme viiekümnendaid meenutavaid tänavalampe. Pimedal tänaval möödus neist mustanahaline mees, kes ajas meestekampa märgates selja sirgemaks ja surus käed rusikasse. Peagi oli kohalik neist möödas ja mehed hingasid rahulikumalt. Nad läksid mööda poest, mis oli päevaste sündmuste algpõhjus, ja keerasid järgmise maja kõrvalt tagahoovi.

Oli ime, et seal elas pere, kelle juurde tasus sisse murda. Isegi Thomase sugused teadsid, et jõukad inimesed elasid mujal, kus soove sai raha eest täita seadust rikkumata ja tervist kahjustamata. Raha oli kolinud Pine’i tänava naabrusse, ilma et sealsed elanikud oleks osanud seda aimata.

*

Pauli muretus ei olnud seni tähendanud riskivalmidust. Ka öösel ei arvanud ta riskivat, kui sõitis enda lõbuks Pine’le, et heita Temakese territooriumile veel üks pilk. Kui kaugtulede valgus joonistas välja tee ääres seisva kogu, sai Paul põnevust rohkem, kui ta oli soovinud.

Paul oli mõne nädala eest sattunud küsitlema kahtlast garaažiomaniku, keda kutsuti Garaažirotiks. Pine’i äärde pargitud halvasti remonditud masin oli väga sarnane autoga, mida ta oli küüru hoidva kleenukese vanamehe garaažis näinud.

Paul keeras kõrvaltänavasse, parkis auto sinna ja jalutas Pinele tagasi. Nähes, et tänaval kedagi ei ole, liikus ta poenurga juurde ja piilus kõrvaltänavasse. Seal midagi nägemata möödus ta järgmisest majast ja sai järgmise tagahoovi juures põnevama vaatepildi tunnistajaks.

Tagahoovi eraldas kõrvaltänava majadest lippaed. Selle tagant paistis taskulambi valgust. Paul laskus kükakile ja liikus seina äärt mööda aiani. Ta kergitas end veidi, et üle aia piiluda.

Taskulambiga väike meesterühm oli ühe tagaakna juures. Nad olid ametis akna eest klaasi ära lõikamisega. Paul ootas, et tal oleks kindel põhjus sekkuda ja ütles siis end sirgu ajades:

“Käed üles.”

See meestest, kes oli iminapa abil klaasi maha tõstnud, proovis jooksu pista. Paul tulistas hoiatuslasu aia sügavusse.

“Väga hea,” ütles ta, kui põgeneja peatus. “Ja nüüd kõik siiapoole.”

*

Arestikambris küsis ta mehelt, kelles ta oli ühe Temakese käsilase ära tundnud:

“Päevane ots läks teise kamba ja politsei kohaletuleku tõttu aia taha, jah?”

Mees, kes hoidis jääkotti pea vastas, ei vastanud midagi. Paul jätkas:

“Või tahtsite sõpradega ilma Temakese õnnistuseta veidi teenida?”

“Mida vähem Temake asja segatakse, seda parem meile mõlemale,” torises mees. Ilmselt ta arvestas naise mainega teiste politseinike seas.

“Seda me veel näeme, mis kellelegi hea on,” ütles Paul rõõmsatujuliselt ja rüüpas topsist kehva kohvi.

Mutandid

Paul polnud kunagi olnud arvutientusiast. Sestap polnud ta oma raha arvutile kulutanud ja oma uue hobiga, Veronica Ghasti tegevuse ja isiku uurimisega, otsustas ta tegelda romantilisel viisil - ajalehtedes tuhnides.

Raamatukogus viis ta tellitud lehed erakabiini ja süvenes lugudesse pealkirjadega nagu “Naismiljonär kahtluse all hiidpistise pakkumises” ja “Ghast: ärinaine või korruptant”. Kogu selle vaeva peale sai ta teada prokuröri, kes esindas linna Maple’i tänava kohtuasjas, nime.

“Tim Abroid,” kordas ta nime märkmikku kirjutades, pani siis lehepaki kõrvale ja lukustas kabiini puiduimitatsiooniga ukse. Raamatukogu sellel korrusel polnud kohvikut ja Paul läks treppi mööda korruse võrra allapoole. Polnud hullu, talle meeldiski mõtlemise ajal kõndida.

Järjekorras märkas Paul naist, kes oli riietatud rohelisse trikoosse ja kandis maski. Pauli näole ilmus huvi, see oli talle esimest korda näha supermeest mujal kui ajakirja veergudel.

Kui Paul oli laps, olid supermehed tegelased fantaasiakoomiksite lehekülgedel. Sedamööda kuidas Paul sirgus, kasvas suurlinnades kuritegevuse hulk ja selles sõjas astusid ühel hetkel kuritegevuse poolele erakordsete võimetega inimesed. Otsekui loodusseaduse järgi –tegelikult oligi Pauli keskkooli ekstsentriline bioloogiaõpetaja pidanud seda loodusseaduseks- hakkasid mõne aasta möödudes mõned supervõimetega inimesed kandma kostüüme ja superlurjustele vastu astuma.

Alles eelmine kuu oli Paul sattunud sirvima mingit naisteajakirja, kus feministlik autor väitis, et supermehe mõiste on seksistlik. Seksi peale aga nooremuurija rohelises trikoos naist jälgides ei mõelnud. Too oli väga kõhn, peaegu rindadeta, kuid Paul eelistas vormikaid naisi, mees oli nõus leppima rasvkoega ka mujal peale rindade.

Naine märkas, et mees teda vaatab ja uuris Pauli vastu. Siis jõudis järjekord Paulini, ta esitas tellimuse – “Viini kohv ja mereandidega salat.”- ja ta ei näinud naist enne, kui ta tema laua juurde tuli.

“Kas ma võin siia istuda?” Paul tõstis silmad ja noogutas. “Ma arvan, et olen teid politseijaoskonna fuajees näinud,“ jätkas naine. „Minu super…isiku nimi on Sisalik. Kas te olete uurija?”

“Uurija jah, madalamas auastmes. Ja teie olete ilmselt käinud politseijaoskonnas kurjategijate jahtimisel tehtu kohta seletuskirju kirjutamas.”

“Tõsi. Nooremuurijatel vist millegi väga põnevaga ei tule tegemist?”

Paul tundis end kergelt riivatuna ja teda ärritas ka see, et naine polnud endast rääkides kasutanud sõna “supermees”.

“Praegu on mul midagi käsil, mis supermeestele võiks sobida,” valetas ta naise poolt välditud sõna rõhutades. “Miski, mis võib viia politseid Temakese jälile.”

“Kas politsei tegeleb tõesti Tema kõrgeaususega tõsiselt?” Paul sai tooni tõsidusest aru, et naine ei kasutanud Veronicale vähem meeldivat hüüdnime irooniliselt.

“Aga miks ka mitte?”

“Supermeeste –Sisalik peaaegu neelas selle sõna lõpu alla- seas räägitakse ka temast muljetavaldavaid lugusid. See, kes Kõrgeaususega norib, peab arvestama mitte ainult inimestest ja mutantidest käsilastega, vaid ka robotitega.”

Mutandid, mõtles Paul. Üks joob minu vastas praegu gaseeritud vett.

*

Avarasse mantlisse mähitud Igor Krutilov seisis Pauli maja juures. Ta jälgis nooremuurija kodukanti sellest peale, kui Veronica Ghast kuulis, et Paul oli öösel Pine’il sissemurdjad arreteerinud.

Kui James Stout talle uudishimulikust võmmist rääkis, ei olnud Veronica pikalt solvunud, et idioodist rusikakangelane tema vastu nii tühise asja pärast huvi tundis. Tema kõrgeaususe autunnet oli kerge riivata ja ta oli Pauli koguni oma silmaga üle vaadanud.

Järgmisel hommikul oli ta oma ärritumise üle vaid naernud ja oli otsustanud nime Paul Harker igaveseks oma peast pühkida. Siis oli ta näinud ajalehes artiklit röövist, tema territooriumile kuuluva tänava nimi tõmbas ta tähelepanu ja ta nägi pilti. Mees pildil oli tuttavlik ja päevakangelase nimi pildi all ei jätnud enam mingeid kahtlusi.

Igor ei teadnud jälgitavast just muud, kui et ta peab silmas pidama, kas mees õhtuti äärelinnast lahkub. Nähes Pauli Opeli poole suundumas, läks Igor ja käivitas nurga taga oma auto.

•

Paul oli Pine’il varitsemisest saadik mõelnud, miks ta oli tookord relva kaasa võtnud. Talle oli meenunud limusiin ja ta oli ajanud kõik selle mulje kaela, et seal sees istus enda nägu varjav kogu. Nüüd arvas ta, et oli seda kõike ette kujutanud, kokkupuude Temakese meestega ja et räägiti Veronica kombest nägu varjata,. Kuigi öösel arreteeritud mees oli kakluse ajal olnud Temakese jõugus, ei olnud ta tahtnud mõnda advokaatidest, keda Temakesega seostati.

Paul arvas, et Temakesel polnud nooremuurija vastu mingit huvi, ent ometi tundis ta Maple’ile väljudes, kui tühi oli seekord tema põuetasku. Murelikult astus ta väljasurnud looma luudena kerkiva kaubanduskeskuse toestussõrestiku poole ja soovis, et poleks ehitusplatsi külastamist lükanud õhtu peale. Oktoobrihämarus tihenes veelgi, kui talle meenus, et tal polnud õnnestunud saada ühendust Tim Abroiga. Nagu välja tuli, oli prokurör õnnetult kukkudes surma saanud.

*

Igor armastas kakelda. Ta armastas seda veel rohkem sellest saadik, kui ta oli Veronica Ghastiga sõlminud lepingu, mille eest ta sai legaalse immigrandi paberid.

Veronica las tema keha kiiritada ja tulemuseks polnud halvaloomulised kasvajad, vaid tugevamad lihased ja muutunud nahk. Sellest peale oli Igoril mugavam kanda mantlit, kui leida särke või džempreid, mis ta paisunud lihaste peale mahuks.

Kaklemine polnud ainus, mis Igorile meeldis. Ta pidas lugu talle arusaadavatest naljadest ja ta ei pahandanud, kui teda kurjategijate seas Jõehobuks hüüti. Praegugi pani selle meenutamine teda muigama ja ta paljastas oma kiiritamise järel hõredaks jäänud hambad. Siis hakkas ta Pauli, kes seisis ehitusplatsi ääres, poole astuma. Ta ei liikunud eriti kiirelt ega ka vaikselt. Uurija pöördus tema poole vaatama.

Kaua sa ei vahi, mõtles mutant ja võttis löögiks hoogu.

Paul jõudis kummarduda ja rusikas vuhises tast üle. Paul viskus kõrvale, kui mutant teda jalaga lõi, jäi hiljaks ja paiskus kaugemale kui oli plaaninud maanduda. Selle tõttu põrkas ta maaga kokku kõvemini, kui oodanud oli. Ta nihestas käed. Valu ei lasknud tal kätele toetuda. Ta keeras end selili ja lennutas end kõhulihaste jõul jalule.

Jõehobu tegutses kiiremini, oli juba peaaegu Pauli kõrval. Paul seisis ehitusploki seinaga kohakuti ja ta lennutas end vaateaknaks mõeldud laia akna kaudu ehitisse, kasutades aknaservale toetumiseks vähem valusat kätt. Ta varises prahile ja jäi valu tõttu natukeseks ajaks kõverasse.

Raske mutant liikus kiirustades kuid aeglasemalt kui tavaline inimene. Ta astus akna juurde ja vaatas sisse. Paul oli juba püsti. Ta haaras suruõhuga töötava puuri. Mutant taganes ja tera vaid riivas ta kätt. Rebitud käise alt tuli nähtavale halli värvi paks nahk, mida puur ei suutnud päriselt läbistada. Haavatud mutant norsatas nagu mingi suur loom.

Metalltalad kõrgusid ehitusploki kohal. Paul vaatas põiktala, tõstukit selle kõrval ja hakkas siis puuri õhuvoolikut kokku lappama.

Jõehobu jälgis Pauli samas, müürist veidi eemale hoides. See andis Paulile aega koos puuriga müürile ronida ja tõstuki juurde kõndida. Jõehobu ei lasknud teda silmist ja liikus lähemale, just Paulile vajalikku kohta.

Paul puuris esimese tõstukitrossi läbi ja nägi, kuidas Jõehobu tabasid alla pudenevad tööriistad.

Jõehobu astus veidi kõrvale ja mörises: “Kavalpea.”

Siis lõikas Paul teise trossi läbi ja raske tõstuk varises mutandile kaela. Üks asi, mida Igor ei olnud armastanud, oli taktikaliselt mõelda..

Paul vaatas alla mutandi kogule ja temas mässasid vastuolulised tunded. Paul oli oma elu päästmiseks lömastanud teise olendi, kelles oli elu. Elu, mis jooksis sureva Igori silme eest läbi. Sinna kuulusid töötu alkohoolikust isa, impeeriumimeelsete poliitikute ja mitte kellelegi lojaalsete ärimeeste vaheline võitlus, kõigi võimalustega ahvatlev meretagune imedemaa ja enda keha Veronica Ghastile maha müümine.

Surija küll armastas nalju, aga mitte nii absurdseid.

Teaduse ohver

Igori tapmise järgsed päevad püüdis Paul rutiini matta. Õnneks oli ta taibanud sündmuskohalt kaduda ja keegi ei seostanud tema nihestatud kätt mutandi surmaga ehitusplatsil. Õhtuti aga ei saanud Paul vältida oma teole mõtlemist. Jõehobu kohalolek ei saanud olla juhus, see oli Veronica Ghast, kes mutandi talle kannule saatis. Mõeldes Tim Abroile, kelle surm oli õnnetuseks maskeeritud, otsustas Paul, et tuge pole tal võimudelt loota. Tuli ise Veronicale vastu astuda.

Juba siis, kui ta oli Veronica Ghasti uurimist alles mänguna võtnud, oli ta külastanud naise linnast välja jäävat villat. See oli massiivne kividest hoone, millele olid koguni mõned lossitornid ehitatud. Ta leidis, et hoone meenutab talle gooti arhitekti, kellele on irooniline ajarändur toonud tulevikust kingiks gooti romaani, tööd.

Nädal peale mutandi surma ootas Paul politseijaoskonna keldrikorrusel politseilabori sulgemist. Hajameelsed laborandid olid pidevalt unustanud lasta labori katkist koodlukusüsteemi parandada ja kasutasid selle asemel tabalukku. Kui viimane kitlikandja lahkus, avas Paul traadiga luku ja tõi ära ühe laborandi poolt täiustatud pootshaagipüssi prototüübi.

Seekord ta ei sõitnud linnast välja metrooga ja ei võtnud sealt bussi. Nüüd, kus ta teadis, et tema ja naise vahel on sõda, kartis ta kummalisel kombel vähem. Ta sõitis autoga metsasalusse Veronica villa lähedal, parkis auto sinna, ootas pimeduse laskumist ja läks siis jala sihtkohta.

Kindluseks ehitatud villa ümber polnud kõrget müüri. Aeda, mille metsikus oli juba eelmine kord Pauli üllatanud, ümbritses käsitsi laotud kivimüür. Millegipärast seostus see Pauli jaoks Šotimaaga.

Ta viskas kivi üle müüri, olles valmis varjatud signalisatsiooniseadmete käivitumiseks. Midagi sellist ei juhtunud. Paul läks üle niitu meenutava muru maja juurde, vinnas end pootshaagiga ühele aknalauale ja võttis põuest Thomas Foxi klaasinoa. Ta oli selle unustanud asitõendite lattu viia ja Veronica juurde sissetungi plaanides oli talle meelde tulnud, et ta hoidis seda jaoskonnas laua sahtlis.

Ka aknal puudus signalisatsioon. Tuba akna taga oli sisustamata ja ei pakkunud Paulile huvi. Ta väljus toast ja läks vasakule, kus koridor jätkus pikemalt. Siis kuulis ta hääli ja tõmbus ogalise raudrüü varju. Hääle järgi otsustades kiirustasid koridori lühema otsa poole naine ja temaga aupaklikul toonil kõnelevad mehed. Paul ootas, kuni nad raudrüüga kohakuti jõudsid ja jälgis siis draakonikujutistega kaunistatud hõlstis Veronicat ning tema valgetes kitlites saatjaid. Veronica ja tema kaaskond sisenesid ühest uksest koridori vastasseinas.

Paul sörkis peaaegu hääletult seina äärde ja nihkus siis ukse poole. Nüüd on kindlasti mutandid mängus, mõtles ta ja paotas ust, olles valmis seda lahti rebima.

Laoruumina näiv tuba oli tühi. Paul vaatas kola vahel ringi ja kiikas üle suure kasti, mille tagant paistis šaht. Peidetud lift, otsustas ta, ja seadis end valvesse toanurka.

Saabus veel üks teadlasevälimusega mees, kes väikese puldiga plõksutades lifti tagasi üles kutsus. Paul haaras temast kinni. Valu käes pani teadlase ette kummarduma ja tema kätt väänav Paul lõi talle vasaku käe käeseljaga kaela pihta.

See läheb talle teenistuse ja järgmiste aastate vabaduse maksma, mõtles Paul enda kohta, kui ta liftiga alla sõitis.

All pöördus üks teadlastest avanevast liftiuksest sisse vaatama ja hüüatas. Veronica pööras ringi ja Paul nägi metallmaski silmapilusid end vaatamas. Nagu kolju, mõtles Paul.

“Kes pagan sina…” tahtis teadlane öelda, aga Veronica peatas ta. Ta plõksutas oma käes oleval puldil ja Paul viskus liftist välja, et mitte vangi jääda.

Pult ei mõjutanudki lifti. Pauli käest haarati tugevalt kinni, ta pööras pead ja nägi raudrüüks maskeeritud robotit. Selleks oli siis neid raudrüüsid vaja, mõtles Paul.

Naine lähenes talle ja tema kaetud näoga kogu muutis usutavaks kõik, mis Paul Tema kõrgeaususest kuulnud oli.

“Mida sa minuga ette võtad?”

“Ma ei kavatse kõnesid pidada,” ütles Veronica. “Olin niigi liiga dramaatiline, kui end sulle toona autos näitasin.” Ta pööras pead ja ütles teadlastele:

“Tulge kaasa, ma lasen metallikolakatel ta reaktorisse viia.”

*

Esimesed nädalad peale kiiritamist lasi Veronica Pauli kiirguskindlas kambris jälgida. Tekkinud mutatsioonid ei tundunud talle kasulikuna ja robotid viisid uurija ööpimeduse varjus linna prügimäele. Nõrkenud Paul oli robotite hoole all olnud vaevu teadvusel. Sorteerimata jäätmete keskel kaotas ta teadvuse lõplikult ja ta ei ärganud veel mitme nädala jooksul. Muutused muteerunud kehas aga jätkusid.

Partnerlus

Paul avas silmad. Ta tundis end ikka veel nõrgana ja tal ei olnud oma viimastest kogemustest mälestusi peale katkendlike piltide Veronica villas luuramisest ja teda ründavast robotist. Nooremuurija ajas end püsti, tema kehalt varises maha kilekott pooleldi söömata lõunasöögi jäänustega. Ta hakkas koperdama sinnapoole, kus kuulis prügiauto häält ja mõtles ise, miks kodutud teda leidnud polnud. Imelikul kombel ei paistnud neid üldse kusagil.

Autojuht võpatas teda nähes ja vehkis tõrjuvalt käega. Paul lõi kurnatusest tuikuma ja toetus auto vastu. Mees avas vastumeelselt autoukse ja küsis vuntside alt pominal:

“On teil halb?”

“Näen ma nii välja,” püüdis Paul naljatada ja mees näitas talle rahakoti vahelt peeglit. Niigi kurnatud Paul vajus šokist kokku. Ta nägu oli täiesti sisse langenud ja silmakoopad olid muutunud sügavateks aukudeks.

Edasiste tundide jooksul registreeris ta teadvus vaid mõned pildid: haiglauks, põranda inetu ruuduline mosaiik ja tema ümber sagivad jalad.

Ta tuli teadvusele haiglavoodis.

*

“Ma ei ole midagi sellist näinud,” ütles arst ja käskis Paulil riidesse panna. “Teie keha on ülimalt kõhetunud, samas teie kehakaalu langust ei seleta isegi sellega. Võib-olla peaks teile röntgenuuringu tegema.” Paul lausa nõudis seda ja ta juhatati teise kabinetti.

Paul oli nööbid lahti jätnud, nii sai ta röntgenimasina jaoks kiiresti lahti riietuda. Ta seisis masinasse ja lasi seejärel arstil endale fotosid näidata.

“Kas näete,” ütles arst pildile osutades. “Väga ebaharilik, teie luudesse on ilmunud õhuruumid nagu lindudel.”

Mõnda aega arutasid nad seda imelikku nähtust ja siis läks ta mööda lohutut kulunud kattega koridori tagasi oma arsti juurde, et enda olukorrast rääkida, olukorrast, mis oli koridori seisukorraga võrdselt masendav.

*

Paul kosus haiglas veel mõned nädalad ja lahkus sealt ühel trööstitu ilmaga novembriõhtul, taskus invaliidipaberid. Pimeduses lihtsalt peab olema valguskiir, otsustas ta ja tegi järgmiseks päevaks tegevusplaani. Ta ei lähe kohe tööle oma lõplikkust töövõimetusest rääkima, vaid otsib Sisalikku ainsast kohast, kus ta naist näinud oli.

Järgmisel päeval sõitiski ta metrooga kohale. Tema istekoha juures peatus kontrolör ja mõru muigega näitas Paul oma invaliidsustõendit.

Sel korral ta Sisalikku ei näinud.

Päevad läksid ühetaoliselt, vaheldust tõi ainult ühel hommikul sadanud kerge lumevaip. Paari päeva pärast oli see sulanud ja Paul otsustas, et see on hea enne. Ta oli siiani raamatukogu külastanud iga kolme päeva tagant, sel päeval aga lõi Paul käega sellele, et ta oli alles eelmisel päeval oodanud surnud sõnade keskel üht elavat hinge.

See oli õige otsus, sest juba kohviku poole minnes nägi ta Sisalikku sellest väljumas –nii et naisele meeldis just see söögikoht- ja Paul hõikas naist. Kui kutsutu tema poole tuli, mõtles Paul, et nüüd oli tema saatuse tahtel palju kõhnem kui naine. Seekord märkas ta silmade värvi maskipiludes –roheline.

“Kas me oleme… See olete teie?” Rohelistes kalliskivides paistis äratundmine.

Paul palus tal kohvikusse tagasi pöörduda ja seletas seal oma kehalist seisukorda.

“Ja te tahate öelda, et see lihtsalt juhtus?” küsis Sisalik, olles valmis irooniliseks muutuma. “Kallike, te olete mingil põhjusel mutanteerunud. Tahaksite nüüd ka oma muteerumise põhjuse mulle ära rääkida?”

Toimunust rääkimiseks kulus Paulil pooltund. Sisalik nõjatus plastseljatoele ja küsis:

“Te siis tahate, et mina midagi Temakesega ette võtaks?”

“Ei, ma tahan teiega liituda.”

“Mis võimeid te siis minu aitamiseks kasutaks? Võimet lennata igast saadud löögist ruumi teise otsa või?”

Paulil oli olnud aega asjad läbi mõelda. Ta seletas.

*

Sisalik saatis mehi kiirete löökidega ruumika garaaži betoonpõrandale, aga vaenlasi üha jätkus. Nurgas keerutas Garaažirott närviliselt sõrmi.

“Kas sellise haardega kurikaelal poleks aeg enda ja oma elamise välimust parandada?” küsis Sisalik, vaevu määrdunud tunkesid kandva mehe poole vaadates. Veel kaks tööriietes kaaki sai jala- ja käehoope.

Garaazirott ei vastanud midagi. Ta viskas veel püsti olevatele käsilastele mutrivõtmeid pihku. “Võti number tuhat?” küsis Sisalik ühel mehel mutrivõtme käest väänates ja teda sellega kergelt lagipähe koputades. Erinevalt käelöökidest tegid mutrivõtmed naise käeselgadele tõsisemalt haiget, kui ta lööke tõrjus, ja kaks vaenlast said Sisalikust kinni kahmata.

Paul oli senini seda kõike jälginud lae alt. Osavusega, mida ta oli treeninud vastukaaluks kaotatud jõule, oli ta kohe kakluse algul, kui tähelepanu oli Sisalikul, garaaži sissepääsu juures mööda seina üles roninud. Küünised, mis olid kinnitatud Pauli planeeritud kostüümi külge, kulusid muude otstarvete kõrval ka selleks ära. Nüüd leidis mees, et on aeg sekkuda. Ta pudenes laest alla –õigemini hõljus. Kostüümi käte ja kehaosa vahele kinnitatud hõljuknahad kandsid teda sama hästi kui proovihõljumistel.

Rohkem ehmatusest kui jalalöögist lasi üks meestest Sisaliku lahti. “Kes kurat sina oled ja mis küüneviilid sul sõrmenukkide külge kinnitatud on?” küsis ta.

Pauli jalg sähvatas kurjategijale kubemesse ja kostüümi küünised tekitasid päti käele verised vaod.

“Need on minu kihvad, seega olen ma ööloomade hulgas haruldane olend, Vampiir,” teatas Paul ja vigastada saanud kurikael varises maha. Vampiiri kostüümi terasküünised särasid peaaegu puhtalt, enamik neil olnud uinutist ringles maha varisenud mehe vereringes.

Üllatusmoment ja ühe Garaažiroti käsilase rivist välja langemine kallutasid vaekausi kangelaste kasuks. Peagi tegi Sisalik kõik vastased kahjutuks ja oma kokkuklopsitud autoloksuga põgeneda üritav Rott avastas, et Vampiiri “kihvad” olid ta auto kummid läbi torganud.

Sisalik kiskus mehe masinast välja. Vampiir astus ta kõrvale ja küsis:

“Kas see oli piisav tõestus, et minust on abi?” Sisaliku suule ilmus kummaline naeratus nagu oleks naine midagi meeldivat mõelnud.

“Eksam sooritatud. Oleme valmis Tema kõrgeaususele vastu astuma.”.

Illustratsiooni autor Levar Lõhmus

Lõppakord

Paul avastas oma mutatsiooni kohta ikka veel uusi tõsiasju. Ta oli juba harjunud sellega, et ta nägi pimedas paremini kui varem. Nii ka sel ööl, kui ta teist korda Veronica villasse tungis. Ta läks kiiresti üle niiduimitatsiooni ja jõudis Veronica villa seina juurde. Kostüümi küünte tõttu polnud tal enam pootshaaki vaja. Tuttavast aknast sisse vaadates avastas ta endal uue võime.

Veronica oli lossi sisse seadnud laservalve. Üle toa jooksid tavalise inimese silmale nähtamatud kiired ja Paul nägi neid punaste pingul niitidena.

Mõned minutid mööda lage turnimist, milleni signalisatsioonikiired ei ulatunud, ja ta oli toast väljas koridoris. Seina ääres seisis tuttav kogu. Paul ei hakanud riskima sellega, et valverobot on välja lülitatud. Ta laskus “raudrüü” õlgadele ja lõikas selle kaelajuhtmed läbi. Tee läbi koridori oli nüüd vaba. Liftiruumis laservalvet polnud.

Ainus kohal olev teadlane tundis oma kaela ümber käsivart ja häält sisistamas:

“Räägi vaikselt, muidu ma murran su kaela.” Haare kaela ümber nõrgenes. “Kus on Veronica?”

“Te ei mõista. Temake võib mind surnuks piina…” Mees vakatas, kui Pauli haare tugevnes. “Temake on selles koolis, mille vastu ta nii palju huvi tunneb.” Paul oletas, et unerohi oli küünistelt robotit kahjutuks tehes maha hõõrdunud. Ta uimastas teadlase käeselja löögiga.

Sisaliku voolujoonelise masina juurde tagasi jõudes istus Vampiir sisse ja ütles:

“Mäletad, kuidas sa Tema kõrgeaususe kohta ajalehe artikleid uurides ütlesid, et ta huvitub Hope’i põhikoolist ainult hea mulje jätmiseks?”

Naine noogutas. “Noh, tundub, et nii see pole.”

Sisaliku auto oli erinevate firmade kaudu tellitud osadest naise enda poolt kokku pandud. Selle voolujooneline kere, mida rattad praegu osavalt kurvidest läbi kandsid, meenutas veidi rohelist Porschet. Vampiir mõtles, et lisavarustuste juhtnupud on naiselikult elegantsed ja pööras siis pilgu aknast välja, kus parkimiskoht näis neile vastu liikuvat. Peagi olid nad autost väljas ja lahkusid parklast, mis asus Oaki tänava naabruses. Nad keerasid Oakile, kus kool kohe kätte paistis.

*

“Aitab juba, peaasi, et see on püsti,” ütles Veronica Ghast kärsitult. Jutt käis esemest, mille asendit ta käsilased kohendasid kooli juba valmis valatud keldripõrandasse tehtud süvendis. See oli kerakujuline metallese, mille ülemises osas olid väikesed metallklappidega kaetud avad.

“Pange nüüd plaat paika.” Käsilased võtsid plaadi, mille materjal meenutas betoonplaati, ja tahtsid sellega hakata süvendi poole minema.

“Stopp, me pole seda imeasja veel uurinudki,” kostis mehe hääl. See oli Paul, kellele oli superkangelase karjäär osa ta rõõmsameelsusest tagasi andnud.

Temakese käsu peale sööstsid mehed Vampiirile lähemale. Viimane tegi hüppe ja hõljus üle seinaplokkide kuhja. Kui jälitajad ümber üksteise peale asetatud plokkide jõudsid, Viskus plokikuhja varjus olnud Sisalik neile otsa.

Temake lähenes ettevaatlikult kaklejatele ja jäi distantsilt vaatama. Nähes kahe võitleja edu –Sisalik lõi parasjagu kahe ründaja pead kokku- klõpsutas ta pulti, saates signaali oma rüütlitele. Need ilmusid Temakese veokist ja suundusid saatuse vääramatusega kangelastepaari suunas. Temakese mehed vedelesid maas ja Vampiir pühkis demonstratiivselt kätelt tolmu.

Sisalik püüdis kahe roboti vahelt välja lipsata ja üks neist haaras ta kinni. Robotite müür sulgus kangelaste umber ja veel enne, kui masin, mis oli Sisaliku ühe käe vangistanud, ta teise käe kätte sai, oli ka Vampiir kinni võetud.

Temakese viipe peale kandsid robotid kangelastepaari põrandas oleva süvendi juurde.

“Ma ei ole kindel, et meie kohtumine ei lõppe teie võiduga, Temake,” ütles Paul, pannes Veronica maski varjus pahameelest nägu krimpsutama. “Võib-olla te räägiks nüüd oma plaani ära?”

“Midagi ma ei räägi teile,” ütles naine, kes pidas ennast Tema kõrgeaususeks.

“Pole vaja mõistatada,” ütles Sisalik, kelle käsi üks Temakese meestest kinni sidus. “Ta tahab tulevasi õpilasi kiiritada.”

“Mina? Riskida laste tervisega mõne kasuliku mutatsiooni pärast?” küsis Veronica irooniliselt. Paulil ja tema partneril polnud aimugi ilmetest maski all, mille kõrval kolp oli ilmekuse tipp.

“Siduge nad kinni,” ütles ta oma käsilastele, kui robotid olid supermehed oma kindlasse haardesse saanud. “Esimene täisannus kiirgust “ei vallandu” kahe tunni pärast –Sisalik taipas, miks metallist keral olid ülaosal liikuvad klapid- ja teil ei saa nii palju õnne olema, et teie edaspidised mutatsioonid oleks tervisele ohutud.”

Kui kangelased olid kinni seotud, lasid robotid neil maha variseda. Siis suleti kleeplindiga nende meeleheitlikud suud ja nende käed seoti jalgade külge.

*

Öövaikuses ei andnud miski aimu aja möödumisest. Vampiir oli loobunud kellaaega mõistatamast ja jätkas oma lootusetut tegevust. Kõik, mis ta teha sai, oli lasta süljel suhu valguda, et sellega niisutada kleeplinti, ja seejärel keelega lindile pressida. Keel kippus tuimaks jääma ja mitmesajandat korda ei andnud lindiserv järele. Vampiir oli väsimas ja kui suu järjekordselt sülge täis sai, liigutas ta keelt väga aeglaselt. Keel surus millimeetri ja veel ja veel. Siis lindiserv liigatas. Vampiir hingas sügavalt sisse ja surus ja surus. Kui üks suupool oli vaba, oli ta mõneks ajaks hingetu, et siis puhuda lindiserv suust eemale ja puristada sõnu suust.

Veronica oli lasknud ´tema kindad ära võtta ja keldrinurka visata. Neid vaadates oli Pauli peas küpsenud plaan..

“Mpsd… saad sa mind –sügav hingetõmme- müksata?” Sisalik pööras tema poole oma modellinäo. Juba ammu ei mõelnud Paul sellest irooniliselt kui ajakirja kaanepildile kuuluvast, vaid see oli sõbra nägu. Pärast seda, kui Paul oli igaviku pikkusena tunduva ajavahemiku jooksul talunud surmahirmu ja lootusetuse tunnet, näis naine ilma igasuguse irooniata talle imeilus. Maskipilust vaatasid Vampiiri kaks küsimärki. “Noh, ma kaalun nii vähe. On vaja, et ma veereks oma kinnaste juurde.”

Sisalik painutas end, algul ebapiisavalt, aga lõpuks tabasid tema põlved Vampiiri. Pallina üle põranda veeredes tänas Paul jumalat, et naine nii painduv oli. Vaevalt, et keegi teine, olles tõuguna kokku surutud, oleks tema müksamisega saanud nii kiiresti hakkama.

Kinnaste juurde jõudes tabas Pauli paanika, sest ta jäi vedelema valele küljele. Sisalik oleks sellega hakkama saanud, mõtles ta üha külge vahetada üritades ja ta saigi kümme minutit hiljem end teisele küljele keeratud. Vampiir hakkas nööre vastu kindaterasid hõõruma.

*

Kaitsekostüümides kiiritusrühma mehed tõstsid ettevaatlikult Veronica põrgulikku seadet põrandasüvendist välja. Kiirituskindel mahuti oli juba valmis pandud. Paul jälgis nende tegutsemist. Järjekordse politseiauto vilkuri tuli valgustas teda, kui ta endas selgusele jõudis.

“Temakese tegevusele peab lõpp tulema.” ütles ta

“Mis mõttes…?” Sisalik taipas. “Supermehed enamasti ei tapa.”

“Ma olen korra tapnud. Siis kui ma polnud veel Vampiir. Sa mine võta auto ja vaata, kas pääsed Veronica maja juurde.”

“Aga sina?”

“Küll ma saan,” viipas Vampiir Sisalikule, et ta läheks ja seadis siis sammud koolist eemale.

Ühte varem saabunud politseiautosse istus juht. Vampiir ootas, kuni politseinik pööras ust kinni tõmmates pilgu lingile, ja kükitas siis ning hiivas end auto alla. Sõit viis politseijaoskonna poole. Neile sõitis vastu erirühma soomustatud masin. Parasjagu kui patrullauto oli sellest mööda saanud, ronis Vampiir pagasiluugile ja sealt katusele. Ja sealt hõljus ta erirühma autole järele.

Kui erirühma buss hakkas villale lähenema, nägi Vampiir selle katuselt teisi erirühma masinaid. Maja juures käis tulevahetus. Teades naise kuratlikku loomust oli ta veendunud, et enam Veronicat majas pole.

Kõrvalteelt keeras linna poole viivale teele määrdunud Volkswagen. Selle juht ei meenutanud Paulile Veronicat mitte millegi poolest peale tema soo. Enda meikimata nägu peeglist vaadates muigas keskeale lähenev naine irooniliselt. Põrnika esipaneeli varjus võttis võimas raadio vastu politseiautode teateid ja naine teadis, et teda ei jälitata. Ta sirutas retuusidesse kätketud reisi..

Veronical polnud päris õigus - Vampiir, kes lennutas oma kerged luud hüppega õhku, jälitas teda siiski. Tuulehoog lendnaha all kandis ta autole järele. Vampiir langes pagasiruumile ja laskus sealt auto alla. Ta viibis seal mõne minuti, ise hoolega rattaid vältides.

Kui kangelane end teele poetas, ei olnud auto pidurivoolik enam töökorras.

*

Sisalik jälgis lähenevat väikest autot. Mõnesaja meetri kaugusel pudenes masina alt välja kogu ja ajas end sirgu. Naine tundis ta ära ja pööras tähelepanu tagasi teisele autole. Ja kergitas kulme. Lähitulede valguses nägi ta põrnika roolis kirjata t-särgis tädikest ja Sisaliku aju pani ühe ning ühe kokku. Aga miks oli Paul käinud auto all? See osa Sisaliku mõistusest, mis oli planeerinud auto, milles ta nüüd istus, teadis vastust juba enne küsimuse esitamist.

“Kas soovite küüti,” küsis ta Vampiiri juures peatudes. Mees ronis peale.

Sisalik oli pinge langetamiseks esitanud naljatleva küsimuse, kuid siiski ei suutnud ta peas keerelnud mõtet mõnda aega välja öelda. Lõpuks tegi ta seda.

“See oli pidurivoolik, eks? Kas sa nii käidki naistega ümber, kes sulle küüti pakuvad?”

Paul ei suutnud midagi öelda, süükoorem oli tema jaoks liiga ränk. Sisalik taipas seda ja tahtis talle käe ümber panna. Kohmakalt lükkas Paul selle kõrvale

Kusagil ööpimeduses ootas oma aega järgmise hommiku idu. Hakkas sadama kerget lund.

Jutt: Hommikukohv (Taivo Rist)

Kerli müksas Jaanekit tugevasti ja Jaanek ärkas. Äratuskella polnud vaja, see oli Kerlile nagu sisse ehitatud. Ütle, mis kell vaja tõusta, ja ta tõusebki.

Jaanek laksas Kerlile käega tagumikule, ajas end püsti ja vedas end duširuumi. Ta süütas tule ja vaatas peopesa. See oli tumesiniseviiruline nagu see külgki, mis magades Kerli vastas oli olnud, aga polnud häda. Duši all tuli kõik ilusasti maha.

Seejärel tuli ta magamistuppa tagasi. Kerli istus endiselt voodi serval. «Tõuse üles,» ütles Jaanek ja Kerli tõi kuuldavale pahameelekorina. Jaanek astus akna alla ja vedas kardinad eest ära. «Sul on täna neli esimest tundi. Matemaatika, eesti keel, laulmine ja kodulugu.» Kerli keeras kõrvad torusse ja suunas mehe poole ning tema suust kostis nõusolekukorin. «Ja õhtul lähete nukuteatrisse kogu klassiga.» Kerli suust kuuldus heameelekorin.

Kerli polnud tumm, aga peale eri sorti korinate ta hommikuti häält ei teinud. Ükskord käis Jaanek talle väga peale ja sai kätte kiljatuse, aga see oli nii ebaharilikult võigas, et Jaanek loobus edasistest katsetest Kerli hääleaparaadiga.

Kerli tammus kööki, Jaanek hakkas voodit üles tegema. Voodilinad, mille vahel nad olid maganud, olid sinise limaga koos ja lõhnasid tugevalt Kerli järele. Jaanek pani need pesumasinasse. See oli Kerli puudus, iga öö kohta tuli kaks pesemist vajavat voodilina. Pentsik mõeldagi, et eile õhtul oli ta Kerliga isegi ... jah, parem sellele mitte mõelda.

Jaanek ajas habet, riietus ning ajas siis poja ja tütre üles. Hea veel, et mõlemad olid temasse ja mitte Kerlisse. Siis läks ta kööki.

Kerli hakkis seal parasjagu kurki ja tomatit ning tegi ühtlasi võileibu peekoni ja munaga. See meeldis Jaanekile, et Kerli sai köögis asjad kiiremini tehtud. Naine keeras piimakruusi alt tule ära ja pani sooja piima kruusi lauale, teise käega valas salati kaussi ja ühtlasi tõstis võileivataldriku keset lauda. Peas olevad kombitsad avasid ülemise köögikapi ukse ja tõstsid sealt välja kohvipaki. Keegi teine peres ei joonud nii kanget kohvi kui Kerli.

Kahjuks ei kõlvanud Kerlile selga ainuski riidekapis olev ese, ei kleit ega püksid, ükski jalanõu ega isegi rinnahoidja, rindu nagu Kerlil polnudki. Hommikumantli saanuks selga vedada, kaks ülemist kätt varrukatesse ja kaks alumist paistaksid vabalt hõlmade vahelt, aga hommikumantli frotee saaks sinise limaga kokku. Seetõttu oli riieteta magamine tema jaoks paratamatu. Üksainus riietusese talle kõlbas, see oli põll ja see oligi tal praegu seljas, põllele ei hakanud lima hästi külge. Ta ei saanud kõrva- ega ninarõngaid kanda ja kaelakeedest ainult kõige suuremaid, sest tal oli nii jäme kael, et ta seda peaaegu pöörata ei saanud. Siiski täheldas Jaanek rahuloluga, et Kerli kandis midagi peale põlle veel: tema alumise vasaku käe eelviimases, kuuendas sõrmes oli abielusõrmus. Kõik ülemiste käte sõrmed, neli kummalgi käel, lõppesid küünisega ja olid abielusõrmuse jaoks liiga jämedad, alumiste käte sõrmedel oli ühel pool küüs nagu inimesel, teisel pool iminapp.

Lapsed tulid kööki, ütlesid mokaotsast tere hommikust ja istusid laua kaugemasse otsa. Kerli lehvitas kõrvu ja tõmbas suu naerule, see ulatus tal peaaegu kõrvast kõrvani. Ta paljastas väikeste valgete teravate kolmnurksete hammaste rivi ja tekitas tervituskorina. Tema hambad polnud õigupoolest väiksemad kui inimesel, need lihtsalt tundusid väiksematena, sest korraga paistis neid paarkümmend tükki nii üleval kui all. Selline naeratus võis hirmutada, aga Kerli polnud veel kunagi Jaanekit ega lapsi hammustanud.

Kerli pööras tähelepanu köögis ringi lendavale kärbsele. Korraga purskus tema suust erkroosa keel, haaras kärbse ja kadus suhu tagasi. Järgnes õnnekorin.

Lapsed vaatasid ema võõrastusega ja Jaanek ohkas: «Oh, lapsed, lapsed. Te ju teate, et enne teist tassitäit hommikukohvi ema inimeseks ei saa.»

Tõlkejutt: Viimsepäeva rapsoodia (Adriaan van Garde)

Ja ta kogus nad kokku paika, mida heebrea keeles hüütakse Harmagedoon. (Ilmutusraamat).

„Kas sa oled kunagi näinud naeratavat robotit?”

Selle küsimusega avas vanaema värava maailma, millest ma midagi ei teadnud, maailma, milles tal oli olnud oluline osa. See algas minu viimase külaskäigu ajal. Kui ma kohale jõudsin, ei paistnud millestki, et minu arvamus vanaema kohta vajab täielikku ümberhindamist. Nagu alati, tervitas ta mind innukalt ja palus minult suurt memmekalli. Nagu alati, tegin suure kiindumusega nagu ta soovis, kuna vanaema meeldis mulle väga.

Kui mu vanemad surid, võttis vanaema mu enda juurde. Ta elas juba sel ajal saarel, kus enamik asju juhtus palju hiljem kui maismaal. Tänu oma suurepärasele robotile elas ta ikka veel oma vanas majas, kuigi tema lihasfunktsioonid jätkuvalt halvenesid. Kui ta oleks olnud noorem, oleks seda protsessi saanud peatada, aga nagu tema robot ütles, oli ta oma vanuse tõttu parandamatu. Vanaema ei kurtnud, ta ütles mulle, et oli juba piisavalt näinud.

„Vanaema, sa tead küll, et robotid ei ole võimelised naeratama,” vastasin. „Räägi, kes see naine on ja mida ta kõigi nende sõdurite hulgas teeb?”

Põrnitesin pilti, mis oli esimest korda tema lauakesel. Olin kindel, et polnud seda varem näinud.

Vanaema ohkas. „Ilmselt on parem sulle tõtt rääkida. Pealegi on sellest kaua aega möödas ja kõik asjaga seotud inimesed praeguseks surnud.”

Ta sõnad käivitasid mu peas järelduste ahela, mis viis ainsasse võimalikku lõpp-punkti.

„See olid sina?” hüüatasin. „Mida sina seal tegid?”

„Kas sa näed seda erakordselt kaunist meest minust paremal? See oli meie toonane president David Buffet oma kindralite keskel.”

Olin rabatud. Inimajaloo kõige tähtsam sündmus, päev, mil maailm seisis paigal, Viimsepäevalahing, ja minu vanaema oli seal? Pealegi veel koos Antikristusega. Kuidas see võimalik oli? Miks ta sellest kunagi varem rääkinud ei olnud? Küsisin temalt järgi.

„Nagu Viimnepäev oleks midagi, millest maailm rääkida tahab.”

Tal oli õigus. Isegi ajalooõpikutes ei olnud selle kohta suurt midagi kirjas. Ringlesid küll mõned erakordsed raamatud metsikute teooriatega, aga kõik teadsid, et parimal juhul oli tegemist järjekordse vandenõuteooriaga. Tundus, nagu oleks kogu inimkond otsustanud sellest mitte rääkida, nagu oleks terve maailm häbi tundnud. Kui vanaema ei oleks mulle Viimsepäevast jutustanud, ei oleks ma selle kohta kunagi midagi täpsemalt kuulnud.

„Sa ilmselt ei tea sellest ajalooperioodist kuigi palju?” Ta jätkas mu kinnitust ootamata: „Esimese asjana pead aru saama, et sellest vaikitakse mitte totaalse sõjaolukorra pärast, vaid hoopis seetõttu, et meie ajalugu muutus radikaalselt. Sel päeva kaotasime oma iseseisvuse.”

Mis juttu ta ajas? Kaotasime oma iseseisvuse, mis matslik jutt. Küllap ta märkas mu hämmeldust.

„No kuule, laps. Lõpeta mõtlemine ja kuula mind ära. See on ilmselt viimane võimalus, kui saan sellest kellelegi rääkida.”

Tegin protestivat häält, ja mitte ainult seetõttu, et olin ise juba kuuskümmend üks, aga ta jätkas: „Viimsepäevalahing oli muidugi islami ja kristliku maailma vahelise pikaajaliselt kasvanud pinge tulemus. Pärast seda, kui islamiriigid olid läinud sajandi kahekümnendatel sunniidi džihadistliku vastupanuliikumise välja juurinud, võtsid nad alguses kursi hariduse ja tsivilisatsiooni suunas, eelkõige selleks, et hakkama saada elanikkonna hiiglasliku kasvuga. Kas sa teadsid seda?”

Kinnitasin, et olin selle osaga ajaloost kursis.

„Hästi, siis võime minna otse Viimsepäevalahingu eelsetesse päevadesse. Ajalugu on näinud omajagu fundamentalistlikke maniakke mõlemal poolel. Kuid just siis, kui vajasime kõige rohkem rahutagajaid, said mõlemad pooled omale juhi, kes tahtis teise kiviaega pommitada. Kalifaat lubas Jeruusalemma vallutada ja kõik juudid ja kristlased maha tappa, samas kui Kristlik Liit tõotas islami täielikult maamunalt pühkida.

Olin sel ajal algaja reporter GWNis. Jeruusalemma ümber koondati hiiglasuuri sõjajõude. Mu boss otsis korrespondenti, kellel oleks hea väljavaade mõlema poole juhte intervjueerida. Tema arvates sobisin selleks tööks kõige paremini mina, kuna nägin hea välja. Abdel Saïdil ja David Buffetil oli mõlemal naistemehe kuulsus. Suurema osa tööst sain teha oma implantaatidega, nii et mulle polnud vanamoodsat kaamerameeskonda vaja kaasa anda. Mulle küll pakuti saatjaks androidi, aga ma ei uskunud, et temast oleks võinud mingit abi olla.”

Vanaema pidas pausi, et anda mulle võimalus küsimusi esitada. Aga ma ei tahtnud tema lugu katkestada, nii ta jätkas:

“Niisiis läksin Ammanisse. Hoolimata sellest, et maailm oli sõja veerel, ehk isegi viimse sõja veerel, oli reisimine endiselt üsna sujuv. Inimesed olid väga abivalmid ja ülikiirelt olin teel Abdel Saïdi staapi. Sõjavägi laius seal nii kaugele kui silm ulatus. Kõige rohkem tekitasid kõhedust raketiheitjad. Luureteenistus oli meile rääkinud, et need olid niinimetatud TADMid, mis sisaldasid väikseid tuumalõhkepäid. See hulk, mida mina nägin, oli piisav, et tuua endaga kaasa kardetud tuumatalv. Aga neid pidi olema palju rohkem, nii et ma ei pidanuks kartma mitte talve, vaid täielikku jääaega.

Staabis võttis mind vastu üsna kena noor kindral. Implantaadid teavitasid mind, et ta oli android. Mul ei jäänud aega selle üle mõtiskleda, kui võimatu on, et androidid on juhtivatel kohtadel, kuna ta ütles mulle, et Abdel Saïd oli juba lahkunud, et juhtida viimast lahingut ketserluse vastu. Palusin, et võiksin talle järele minna, aga see ei tulnud kõne allagi.”

Vanaema pidas järgmise pausi. Ta haaras mul käest ja palus midagi juua, väikese klaasi portveini. Vaatasin toas oleva androidi poole ja too raputas eitavalt pead. Ma ei olnud kunagi kuulnud vanaema niiviisi vandumas. Kiirelt tõi android imetillukese klaasitäie portveini.

„Näed nüüd. Me ei saa enam omaenda elu kohta kaasa rääkida.”

„Aga vanaema, sa ju tead, et see on sinu tervise pärast.”

Ta vaatas mulle silma ja raputas uskumatuna pead, kuid ei lausunud midagi. Peale ohet jätkas ta:

„Olin loomulikult pettunud. Sain aru, et pean kiirustama, kui tahan jõuda õigeks ajaks, et presidendiga kohtuda. Läksin Tel Avivi nii kiiresti kui sain. Kõik sujus jälle hästi, GWN oli sel ajal ilmselgelt väga võimas. Kuid kui staapi jõudsin, oli ka hr Buffet läinud. Olin surmani väsinud ja nutu ääre peal. Aga siis sain loa talle järgneda ja maailmalõppu pealt näha.

Sa võid arvata, et maailmalõpp ei olnud midagi sellist, mida oodata, kuid mul ei olnud selle vastu midagi. Suutsin mõelda ainult sellest, et pidin kohtuma maailma kõige ilusama mehega. Kapten saatis mu kohta, kus president isiklikult pidi juhtima lahingut kurja vastu. Jällegi ei olnud seal näha muud kui sõdureid ja lahingvarustust. Ka seal olid tuhanded TADMi raketid. Pidin maha suruma sünge hukatuse tunde.

Välistaapi jõudsin hommiku lõppedes. Kapten viis mu maa-alusesse varjendisse, kus mind võtsid vastu mitu kindralit. President pidi iga hetk saabuma. Muutusin iga oodatud minutiga järjest närvilisemaks. Mu põlved värisesid ja olin üle kogu keha higine. Mõtlesin oma esimesele armumisele ja sain aru, et tundsin end parajasti samamoodi. Oh, jumal.”

Vanaema võttis oma portveiniklaasi ja jõi selle ühe lonksuga tühjaks. Seejärel andis ta klaasi mulle ja osutas kapile. Kõhklesin, aga kuna android oli toast välja läinud, läksin ja täitsin ta klaasi, seekord korraliku koguse portveiniga. Kallasin ka endale klaasikese.

„Kas sa arvad, et ma olin siis rumal?”

Ma ei teadnud, mida vastata. Ma ei suutnud tema olukorda ette kujutada, rääkimata tema tunnetest. Need pidid olema võimsad. Vanaema võttis enne jätkamist veel ühe lonksu.

“Just siis, kui panin tähele, et varjendis oleva seitsme kindrali juures oli midagi imelikku, tuli president sisse. Heldeke, sa ei suuda ette kujutada, mis minuga juhtus. Läksin üle keha kuumaks, tundsin liblikaid kõhus ja kokutasin nagu armunud koolitüdruk. Mida ma tegelikult olingi. Paistis, et ta tundis minu suhtes samamoodi, sest kui ta mu kätt surus, ütles ta midagi nagu: “Kahju, et me varem ei kohtunud. Muus olukorras oleksin teid õhtusöögile kutsunud.” Mul läks natuke aega, et enesevalitsust tagasi saada. Aga siis alustasin intervjuuga.

President vastas oma tavapäraste viidetega Ilmutusraamatule. Muidugi küsisin temalt, kas ta suudab kanda vastutust hävitava jõu vallapäästmise eest, mis tähendab kindlasti inimkonna lõppu. Siis võttis ta omaks selle, mida paljud tema kohta juba rääkinud olid. Et ta oli Antikristus. Et ta oli saanud Jumalalt endalt käsu alustada viimset lahingut, mis viiks Kristuse ülestõusmiseni. Et siin ja praegu me küll sureme, aga ei pea eriti kaua ootama, et igavest elu alustada. Et ta ootas seda.

Lõpuks küsis ta, kas ma olen valmis seisma tema kõrval, kui viimne hetk käes on. Kuna ma olin ka ise sel ajal üsna usklik, ei saanud ma tema pakkumisest ära öelda. Enamgi veel, ma rõõmustasin selle üle. Kui tal oli õigus, oleksin pealt näinud sündmust, mis oli Piiblis ette ennustatud, ehk isegi kõige viimast sündmust. Mida enamat võiks kristlane soovida? Seega ütlesin: „Jah.” Ta ulatas mulle oma käsivarre ja me astusime koos välja. Kui jõudsime väikse platvormi juurde, lasi ta must lahti. Ta pöördus kindralite poole ja saatis minema kõik peale ühe. Pärast seda astus ta platvormile.

Niipea kui sõdurid teda nägid, hakkasid nad rõõmust hõiskama. Mul olid pisarad silmas, tead, see oli nii võimas. President David rääkis seejärel ligi kaheksa minutit sellest, et viimne tund on saabunud. Tema kõne tundus pärinevat otse Ilmutusraamatust, aga mind see ei häirinud. Mis mind häiris, oli tema seitsme kindrali väljanägemine. Nad mitte ainult ei näinud täpselt ühesugused välja, vaid olid ka täpsed koopiad sellest kindralist, keda olin näinud teisel poolel. Mu implantaadid kinnitasid mu kahtlusi – ka nemad olid androidid. Imestasin, kuidas said androidid olla kindralid.

Rahvas hõiskas jälle. Kui ma õigesti mäletan, oli president öelnud, et kindralid annavad varsti märguande viimse lahingu alustamiseks. Ta astus platvormilt alla ja pöördus kohalejäänud kindrali poole. David käskis tal märku anda, aga kindral ei allunud, vaid palus hoopis hetke vahet pidada, kuna vägede seast paistsid valged lipud. President sai vihaseks ja karjus – läbirääkimiste aeg on möödas; maailmalõpp tuleb valla päästa; see oli Jumala tahe. Seepärast pidi ta kohe tuumarelvad välja lennutama. Oh sa poiss, oli see alles hetk. Ma ei suutnud oma silmi ja kõrvu uskuda.”

Vanaema võttis lonksu portveini. Ta põsed olid taas värvi omandanud, kahtlemata portveini tegu. Ma ei püüdnud teda peatada, selle asemel neelasin ka oma joogi ühe lonksuga alla. Android tuli ja küsis, kas kõik on korras. Vanaema vaatas tema poole ja ütles ainult: „Ah, sina...,” mille peale android kähku jalga lasi. Ta palus veel ühe portveinilonksu. Ma polnud kindel, kas tema soovile järele anda oli tark tegu, aga ta nautis seda hetke nii väga, et täitsin klaasid uuesti. Ta jätkas oma hämmastavat lugu.

„Kindral juhatas presidendi kõrvale, aga ma kuulsin oma implantaatide abil iga sõna. Ta rääkis Davidile, et ARC oli nende liiki androidid kavandanud kindla eesmärgiga. Kuna mõlemal vaenupoolel oli suur vajadus androidide järele, kes suudaksid juhtida laiaulatusliku sõja keerukaid operatsioone, nägi ARC võimalust paigutada neid igasse võimalikku valitsusametisse. Islami poole peal oli see olnud raskem, aga lõpuks paistis, et Abdel Saïd usaldas androide rohkemgi kui inimestest kindraleid. Nii et mitte ainult kõrgetel kohtadel olevad töötajad, vaid lausa kindralid ise asendati uut liiki androididega nii Kalifaadis kui ka Kristliku liidu riikides.

Muidugi oli neil kolm seadust blokeeritud, sest kui need oleksid olnud aktiivsed, ei oleks nad saanud osaleda sõja ettevalmistamisel. Aga ARC tegi seda selliselt, et need hakkaksid otsekohe tööle, kui keegi käsiks alustada Viimsepäevalahingut. Nii et sellest hetkest peale oli Viimsepäevalahing võimatu.

President seisis ja mõtles veidi aega. Siis vaatas ta mulle otsa ja pilgutas silma. Ta astus jälle platvormile ja pidas teise kõne, suurepärase kõne, tõeliselt piibliväärilise kõne. Ta lõpetas järeldusega, et maailmalõpu aeg pole veel käes. Et Jumal tahtis meid testida ja et ta oli ilmselt rahul. Nii et kõik võisid pöörduda tagasi koju oma armsate juurde ja elada jälle rahus.

Väheke aega valitses vaikus. Siis kerkis sõdurite seast hõiskamise laine, mis oli kaks korda valjem kui enne ja kergendust täis. Ka mina tundsin kergendust. President tõstis käed ja tegi võidumärgi. Hõiskamine jätkus mitu minutit. Kui see lõpuks rauges, kuulsin samu hääli kaugusest vaenlase asukohast. President astus platvormilt alla. Ta nägu oli väsinud ja tema hoiak peksa saanud mehe oma.

Äkitselt vaatas ta mulle otsa. Ta nägu lõi särama ja ta ajas end sirgu. Ta tuli minu juurde ja pakkus mulle taas oma käsivart. Me lahkusime koos.”

Vanaema jäi vait.

„Ossa,” ütlesin, „oli see alles lugu.” Võtsin foto ja vaatasin presidenti, vanaema ja kindraleid, kes tõepoolest paistsid väga sarnased. „Nii et sa olid seal, kui...”

Paistis, et vanaema ärkas oma mälestustest. „Nii et ma olin seal, kui meie vabadus lõppes, jah. See ikkagi oli Viimnepäev.”

Tahtsin öelda, et ta on ülekohtune, sest androidide juhtimise all oli nii palju kurja kadunud, aga vanaema tõstis käe.

„Tean,” ütles ta, „aga ikkagi ei tundu see õige.”

Sain aru, et niimoodi tundis enamik vanu inimesi. Minusuguste nooremate jaoks oli elamine maailmas, kus ei olnud sõda, reostust, haigusi, vaesust ja vägivalda, igapäevane reaalsus. Meil ei olnud tunnet, et oleksime midagi kaotanud.

„Kas sa siis sõid David Buffetiga õhtust?”

Vanaema naeratas. „Mitte kohe, kõigepealt seksisime tema staabis. Jäin tema juurde paariks nädalaks, kuna ta vajas sel ajal kogu saadaolevat toetust, kui ta ametist tagasi astus. Ma ei ütleks, et kahetsen. Tal oli jumalik keha, aga ta ei olnud suurem asi armastaja. Varsti köitsid teised tüdrukud tema tähelepanu ja mina läksin oma rada.”

Mõtlesin sellele, kuidas minu vanaema oli armatsenud Antikristusega. See oli imelik ja arusaamatu vaatenurk. Äkki kerkis üles küsimus.

„Vanaema, aga see robotinaeratus, mida sa mainisid?”

„Ah see. Tead, kui ma platvormilt lahkusin, pöörasin pead, et viimast korda kindralile pilku heita. Ma võiksin vanduda, et ta naeratas mulle.”

Inglise keelest tõlkinud Tiina Intal

Autori koduleht

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 11/17 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus „Lihtsad valikud“ (Indrek Rüütel)

Intervjuu: Triinu Meres (Agur Tänav)

Raamatuarvustus: Valikuid tegelikult polnud (Reidar Andreson)

„Merivälja“ - ulme või esoteerika? (Andri Riid)

Mõtisklus „Merivälja“ lugemise järgselt (Indrek Rüütel)

Muusikaarvustus: Langenu (Jaagup Mahkra)

Palju õnne: Andrzej Zulawski (Kalver Tamm)

Mänguarvustus: Elder Scrolls Online (Valmar Kuristik)

Väike PÖFF (Riho Välk)

Filmiarvustus PÖFFilt „Aplus“ (Veiko Belials)

Stranger Things 2 (Riho Välk)

BaltiCon 2017 (Ove Hillep)

Ulmest ja ulmekirjutamisest Viljandi Gümnaasiumis (Mairi Laurik)

Ulmkonnakroonika 11/17

Uudiskirjandus 11/17

Jyrka karvustused 11/17 (Jüri Kallas)

Juttudest 10/17 (Tõnis Hallaste)

Õrrik: Erich Zanni muusika (H. P. Lovecraft)

Jutt: Vii mind kus palju valgust (Risto. J Juvanen)

Jutt: Supermeheks saamine (Karmo Talts)

Jutt: Hommikukohv (Taivo Rist)

Tõlkejutt: Viimsepäeva rapsoodia (Adriaan van Garde)