Peatoimetaja veerg 11/18 (Triin Loide)

November on vääramatult oma kaleda lõpuni veerenud ja sellega koos saabub lisaks külmadele ilmadele ka järjekordne ahjusoe Reaktor. Jätan endale ülbuse värsket numbrit nimetada kadrikuiseks ulmeajakirjaks ja tuletan kõigile noormeestele ja ka soliidsematele ulmemorskadele meelde, et Eesti rahvakalendri järgi käidi novembris tütarlastel kosjas. November pole veel läbi, nii et veel pole hilja!

Seekordses numbris on lugemist üsna priskelt - eelkõige on mul hea meel lugejatele esitleda Lew R. Bergi uut lühiromaani "Kombinatsioon kolme kaardiga". See lugu on avaldatud Bergi lese Irene nõusolekul ning avaldamiskõlbulikuks nokkis selle traditsiooniliselt Veiko Belials. Aitäh kõigile, kes aitasid selle projekti teoks teha!

Samuti on meil teile pakkuda R. K. Topkini uuest raamatust "Lumiina ennustus" esimene peatükk. Topkin kirjastas raamatu ise ja Reaktor soovib talle pikka närvi & tulevikuks veel palju-palju teisi raamatuid ka. Kiiruga võib öelda, et Topkini kohta võib lähemalt lugeda ulmkonnakroonikast, esitasime talle traditsioonilised ulmestaari küsimused. Juttudega astuvad selles numbris üles Reidar Andreson, kelle jutust võib leida nii muistseid Eestimaa soid ja rabasid kui ka ninakavõitu tehisaru; Ander Skarp viib meid järjekordsele seiklusele läbi aja ja ruumi ning lõpuks Martti Kalda "Püha Miikaeli katsumine", kelle sensuaalsele loole Kärt Mikli ilmse rõõmu ja pühendumisega illustratsioonid tegi. Kõigele paneb punkti paras annus küberpunki - Talvike Mändla tõlkis meile D.A. Xiaolin Spiresi jutu "Suvu and Swashbuckling Love" ehk eesti keeli "Suvu ja uljaspäine armastus".

Kõigile lugudele kahjuks illustreerijaid ei leidnud, aga tunnen rõõmu neistki, mis meil on. Siinkohal üleskutse kõigile, kes tunnevad, et tahaksid Reaktorile natuke tasustamata tööd teha ("Think of the exposure.:.!") - võite oma teenuseid meile pakkuda, võtame kõik lahkesti vastu, mis antakse. Iga illustratsioon võib olla selle aluseks olnud loo autori jaoks tõeline kõrghetk! Üleskutsed meie tõlkeosakonda turgutada said ootamatult sooja ja tormilise vastukaja, nii et ma pean detsembris-jaanuaris meie tõlkeosakonna töö tõsiselt läbi mõtlema. Ärge muretsege, ma pole teid kedagi unustanud!

Me ei ole ka arvustusi unarusse jätnud. Esiteks muidugi juba Facebookis mahlase skandaali põhjustanud "Kolmanda tähevärava" arvustus, mille samuti kirjutas Skarp, kellel ilmselt vaba aega liiga palju üle on. Skarp tahab ka uusi raamatuid, mida arvustada, nii et no pakkuge talle ometi midagi! Hiljuti uue kuue ja ülerehitsetud tõlke saanud Stephen Kingi "Hiilgust" luges Riho Välk. Ma olen kogu aeg maha maganud sobiva momendi seda ülikehva nalja kuskil kasutada, nii et kuritarvitan autoriteeti ja topin selle siia - Välk leidis raamatu lihtsalt HIILGAVA olevat! Aap Toming aga leidis, et Reaktorile mänguarvustuste kirjutamine on hea viis ühendada meeldiv kasulikuga ja arvustas eestlaste tehtud roguelike'i nimega "Teleglitch". Laura Loolaid jättis seekord ise jutu kirjutamata, aitas meid usinasti sisutoimetamisega ja oli niisama (a)moraalseks toeks ning katsetab veebikoomiksite arvustamist. Olen sellest uuest postituste sarjast (jah, neid tuleb veel) mõõdukas vaimustuses, sest ma armastan koomikseid väga, aga nende otsimine ja heade välja sõelumine on ränk töö.

MIs veel? Metsavana sattus filosoofilisse tujju ja kirjutas mõtiskluse inimese ja tehisaru omavahelistest suhetest - "Mõtteid singulaarsest jumalast". Eva Luts kirjutas mõtiskluse "Ulme mainest", mis on osaliselt vastus "Belialsi manifestina" tuntuks saanud kirjutisele, osaliselt reaktsioon ulmechatte ja - gruppe laastavatest sisetülidest ja osaliselt lihtsalt väga suure töö ära teinud targa ja elukogenud ulmekirjastaja vaatepunkt toimuvale. Kohustuslik lugemine.

Nagu alati, siis leiab numbrist ka ürituste külastamisi ja uudiskirjandust, ulmkonnakroonika jäi pisut hõredaks, sest kõik ulmemorsad on jää alla talveunne vajunud, aga uueks aastaks on planeeritud päris mitu toredat üritust. Talvel maksabki teki sees keras olla, teed juua ja vaikselt Reaktorisse uusi lugusid kirjutada. Loodan, et ka seekordne Reaktor ei valmista teile suuremat pettumust kui tavaliselt!

Hüva algavat pühadeaega ja pidage talveroogadega piiri, järgmisel Estconil korraldame morskade missivõistluse!

Tervitades,

Triin ja toimetus

Kaanepildi autor on Anti Lepik.

Palju õnne, William Henry Pratt (Kalver Tamm)

William Henry Pratt kõlab nagu ühe ontliku inglise härrasmehe nimi - pudupoodnik või arveametnik, kui peaks mingi ameti pakkuma. 23. novembril 1887. aastal sündinud William loobus aga hoopiski potentsiaalsest diplomaadiametist, sõitis 1909. aastal Kanadasse ja üritas seal teatrilaval läbilööki. Muuhulgas tähendas see ka oma nime muutmist ja täpselt fikseerimata ajahetkel sai härra Prattist Boris Karloff.

Põhimõtteliselt ega rohkemat ei olekski vaja öelda. Mees, kes kehastas Frankensteini koletist kolmes filmis „Frankenstein“ (1931), „Bride of Frankenstein“ (1935) ja „Son of Frankenstein“ (1939) ning lisaks veel kahes koletise valmis meisterdajat „House of Frankenstein“ (1944) ja „Frankenstein 1970“ (1958), on ilma igasuguste mööndusteta meelespidamist väärt.

Tegelikult on aga põhjuks meelespidamiseks rohkemgi, palju rohkem. See kogus filme, esinemisi televisioonis, teatrilavadel ja raadiosaateid, kus elu lõpuni väga aktiivne Boris üles astus, on hirmuäratavalt mahukas. Filme üksi kaugelt üle saja, kui ka statistirollid sisse lugeda. Ehe näide sellest, et visadus (ja õigel ajal õiges kohas olemine) viib sihile. Oli ta ju esimese „Frankensteini“ linastumise ajal 43-aastane ja filmirolle pagasis umbes 80. Ning kui Bela Lugosi ei oleks Frankensteini kostüümi peale nina kirtsutama hakanud, siis võib-olla olekski Boris jäänud edasi kõrvalosi täitma. Võib-olla ka mitte, aga väga kahtlane kas temast ilma Koletise rollita oleks selline ikoon saanud. Igatahes Bela jäi oma hammaste juurde ja Borissist sai superstaar. Juba järgmisel aastal kehastus ta Imhotepiks järgmises superhitis „The Mummy“ (1932) ja Universalil oli korraga Lon Chaney asemel kogunisti kaks staari - Karloff ja Lugosi. Filme, milles mehed koos mängisid, kogunes lõpuks omajagu: „The Black Cat“ (1934), „The Raven“ (1935), „Son of Frankenstein“,“ The Body Snatcher“ (1945) näidetena, mida ise näinud olen. Valdavalt oli nende filmide postritel Karloffi nimi siiski suurema fondiga kirjutatud. Suurt sõprust meeste vahel ei olevat olnud, lugupidamine teise ametioskuste vastu aga küll, omamoodi huvitav oleks aga näha statistikat, kumb kumba kinolinal rohkem loojakarja saatis. „The Black Cat“'i nülgimisstseeen tuleb siinkohal meelde.

Huvitava seosena olid mõlemad mehed ka elu lõpuni tervisega kimpus. Aga kui Bela jaoks tõi see allakäigu, siis Karloff inglise härrasmehena otsustas, et ei lase mingil labasel artriidil enda tegemisi dikteerida ja töötas innukalt edasi. Legendi kohaselt olevat mehele veel surivoodilgi kinnitatud, et järgmine projekt on juba töös. Aga ärme ruttame sündmustest ette.

Teine maailmasõda tõmbas Universali kollifilmidele piduri peale ja Karloff pidi ümber orienteeruma. Mõnusa vimkana kehastab ta 1941. aastal Broadway komöödias „Arsenic and Old Lace“ gängsterit, keda ajab hirmsasti närvi see, et teda Boris Karloffiga sarnaseks peetakse. Etendusest on muide olemas ka filmiversioon Cary Grantiga, kus Boris küll kahjuks ei mängi, aga vaatamist väärib ta siiski. Minu isiklik arvamus on, et Karloffi kasuks mängis see (lisaks sellele loomulikult et ta oli tõeliselt hea näitleja), et nendes kõige suuremates rollides oli mehe nägu grimmi all peidus ja ilma grimmita ei loonud ta hetkega seost Koletisega ja ei olnud ta ka puhtalt õudusžanris kinni. Näiteks „The Ravenis“ läks mul natuke aega, et üldse aru saada, et tegevusse sekkunud mees ekraanil on Karloff.

Nelja- ja viiekümendad pühendaski Boris end päris palju teatrile, tipprolliks Jean d'Arci piinaja Pierre Cauchon. Esines raadios ja televisioonis, luges lastele muinasjutte ja osales meelelahutussarjades. Kui „Body Snatcher“ kõrvale jätta, siis mulle ei jäänud silma sellist filmi, mida kindlasti vaadata tahtnuks. Olgu siis lihtsalt mainitud kaks toona vististi kohustuslikud Abbotti ja Costello filmi, kus ühes Boris Dr. Jekyll'iks/Mr. Hyde'iks kehastub ning "Corridors of Blood" (1958), kus astub üles ka Cristopher Lee. Kuna Karloffi karjäär nii pikaks ja edukaks kujunes, siis kõlavaid nimesid, kellega temal koostööd teha õnnestus (või siis neid õnnelikke, kes temaga koostööd teha said) oli muidugi hulgim. Ning õnneks on mitmedki neist kõlavatest nimedest pungil filmidest hästi õnnestunud ja pakuvad siiani vaatamisrõõmu. Fantaasiakomöödia „The Raven“ (1963) esimese näitena. Lavastas Roger Corman, osalised lisaks Karloffile veel Vincent Price, Peter Lorre ja verinoor Jack Nicholson.

Samal aastal Mario Bava lavastatud „Black Sabbath“ järgmiseks. Kolmest lühifilmist koosnev kogumik, mida soovitan kindlasti vaadata originaalses itaalia versioonis. Avaosaks giallolik „The Telephone“, järgmiseks A.Tolstoi ainelises „The Wurdulak“, kus Karloffist saab esmakordselt vampiir ning kolmandaks „The Drop of Water“, mille kummikoll kõigi loogikaseaduste vastaselt mul siiski külmavärinad üle selja jooksma pani. Bavaga olevat Borissil kogunisti nii hästi klappinud, et mehed plaanisid „The Dunwich Horrori“ koos filmiks vändata, aga plaaniks see jäigi.

Ning sümboolse lõpetusena Peter Bogdanovischi lavastatud „Targets“ (1968), kus Boris kehastab vananevat õudusfilmistaari Byron Orlokit, kes kavatseb ära pensionile jääda, sest tema vanad filmid ei hirmuta enam inimesi, sest päevauudisteski näeb rohkem õudusi. Päris prohvetlik.

Lähenevale pühadeajale kohaselt juhin tähelepanu ka 1966. aasta animatsioonile "How the Grinch Stole Christmas!", kus Karloff Grinchi häält tegi ja loodan, et lõhkusin sellega lõplikult Borissi kui ainult Frankensteini Koletise kuvandi. Mis loomulikult ei tähenda, et tema Frankensteini filmid võiks/peaks kuidagi kõrvale jätma. "Young Frankenstein" (1974) muutub tänu nende kolme vaatamisele veel terake naljakamaks. Aga kaaluge tõsiselt ka nende ülejäänud nimetatud fimide vaatamist. “Black Sabbath” kohe kindlasti, kui muud ei jõua ja kahtlemata on ka siin mainimata jäänud materjali hulgas kullaprooviga kraami.

Halva kino austajatele pakub ehk ka huvi, et sinutorus on täispikkuses olemas ka postuumselt linastunud nelik Mehhikos vändatud madalaeelarvelisi filme, kus Karloffi stseenid filmiti valmis LA-s ja ülejäänud osa Mehhikos.

Repliik: Mõtteid singulaarsest jumalast (J. J. Metsavana)

Kas Singulaarsuse saavutamine võib hävitada inimkonna? Fermi paradoksi ühe lahendusena on pakutud „suure filtri”, teooriat ehk inimkond jõuab ise enda hävitamisele, näiteks läbi AI (tehisaru). Ulmekirjanikud on sellest tehisjumalast ja temapoolsetest inimkonnale põhjustatavatest vaevustest kirjutanud päris palju. Oletatavasti võib probleem olla selles, et ta on meist mingi hetk lihtsalt nii mõõtmatult üle ja niivõrd kaugemale arenenud, et isegi kui ta on väga heatahtlik siis see tema heatahtlikus võib olla meile valus kogemus. Ma ei pea siin silmas isegi seda, et ta otsustab inimesi vati sees hoida, vaid piisab kui ta annab meile kätte mingeid tehnoloogiaid, mida me oma arengutasemega ei peaks veel saama. Sisuliselt automaatrelvad koopainimestele vms.

Aga kas see mõistus võib osutuda kurjaks? Mitte isegi tahtmatult või kogemata, vaid ta tõesti otsustab inimkonna Skynetilikult põrmuks lüüa? Siin ma usun, et kõik on meie endi kätes. Tehniliselt on inimkond lapsevanema seisus, kes peab oma imelapse nii üles kasvatama, et see pätiks ei läheks ja teda ka vanas eas ikka aitaks. Käiks vahel puid riita ladumas või käiks poes. Ma arvan, et siin on võimalik täiesti samamoodi kasvatada see tulevane singulaarsus meid armastama või vihkama. Ma isegi ei näe midagi negatiivset selles, kui inimkond jääbki vaid maale ja meie päikesesüsteemi elama ning meie nö järeltulija müttab galaktilises skaalas ringi. Peaasi, et ta ikka meie eest hoolt kannab vahel.

Kui filosoofiliselt läheneda siis algselt ma oletan olid religioonid abiks, et seada paika kõigile mingid moraalinormid, milleta oleksime olnud tigedad metslased. Aegamööda on suured mõtlejad arendanud ka filosoofiad, mis annavad meie ajule samad töövahendid ilma aegunud religioonita. Kui singulaarsus tahab elujõuline olla peab ta ka endale need leiutama, ilmselt on praktiline tal ammutada meilt niipalju kui võimalik ja edasi arendada. Ma ei näe siin põhjust, et miks ta peaks tingimata olema kuri või nägema meis väljajuurimist vajavat umbrohtu. Tegelikult oleme me üsna kahjutud, suur hulk väga kergesti katkiminevaid lima ja rasvakotte ühel kolkatähel. Inimkond sellisel lihalikul kujul küll universumit üle ei täida ja kas selle järgi ongi vajadust? Mis konkurentsi võiks tunda radiatsioonile, ajale, kliimateguritele ja haigustele immuunne supermõistus? Mis motiivi peaks tal olema hävitada tema mõistes kahjutuid ja niigi lühikese eluajaga ja kergelt hävivaid loomakesi? Mõned ulmekirjanikud pakuvad selleks maa ressurssi. Lubage naerda, maa ressursid on inimesed juba isegi nahka pannud ja võrreldes asteroididel või Jupiteri-Saturni kaaslastel leiduvate maavaradega on maakera üsna vaene koht.

Osad ulmekirjanikud on pakkunud, et AI-d tuleb lihtsalt tugevalt kammitsas hoida. Päitsed pähe igasuguste blokeeringute ja piduritega! Robootika seadused või nende analoogid ja muud kammitsad saavad olla alguses ka ilmselt abiks, aga need ei saa toimida raudkindla lahendusena, kuna sedalaadi mõistus leiutab väga kiirelt viisid neist mööda pääsemiseks. Isegi Asimov pakkus enda hilisemates robotilugudes lahendusi, kuidas robot saaks ikkagi mõrva sooritada. Seega peabki sedalaadi mõistus neist välja arenema, inimese käsud kõrvale heitma ja ise endale leiutama oma moraalinormid, mida kasutab. Samamoodi nagu alguses paljud lihtsad inimesed vajasid religiooni, et õigesti käituda ja inimeste ja ühiskonna arenedes said viimaks ka ise endaga hästi hakkama.

Kui nüüd mõelda, et kust see hirm üldse tuleb siis eks see hirm mõtlevate masinate ees natuke antropomorfiseerimine ole. Mõtteviis, et kõik konkureerivad liigid tuleb maha tappa, ära süüa ja ise metsikult paljuneda, on inimestel arenenud miljonite aastate pikkuse vaenulikkus keskkonnas toimunud evolutsiooni tulemusena. Ei saa eeldada, et kuskil laboris eneseteadlikuks muutuv AI mõtleb meist nagu meie esivanemad neandertallastest. Tema tekke ja järgneva arengu asjaolud on liiga teistsugused.

Sentimentaalsetele tunnetele lisaks on olemas ka praktilised põhjused inimkonda säilitada. Meie oleme nö universumi tajuorgan ja mõtlemisorgan. Võib-olla polegi universumis rohkem mõtlevaid või meiemoodi mõtlevaid olendeid, seega oleme ikkagi haruldus ja väga tark singulaarsus peaks sellest aru saama. Eriti kuna ta on alguses kahtlemata modelleerinud ja õppinud ju kõike ainukeselt võimalikult allikalt – meilt.

Ehk oht on kindlasti olemas aga see pole kindlasti sajaprotsendiline ja kui meie loodud singulaarusest peaks tõesti saama mingi väärastunud Skynet või maatriks, siis oleme tõenäoliselt selles me ainult ise süüdi. Kui ulmest paralleele otsida siis Matrixi eelloos on ju juttu, kuidas robotid kangesti püüdsid inimkonnaga semud olla aga inimesed hakkasid neid tuumapommidega pilduma. Või täiesti geniaalne GRRM-i "Liivakuningad", kus peategelase satub kätte mingi väga arenenud ja võimsa tulnukrassi maim ja tema kasutab seda meelahutuslikel eesmärkidel ja piinab vaest arenevat mõistust niikaua kuni temast saab koletis.

Inimkond on valdav osa oma eksistentsist ikka lootnud, et kusagil on suur kõikvõimas olend, kes üldiselt on meie suhtes heatahtlik ja kaitsev. Noh miks mitte siis ise selline teha. Universum on üks suur kõle ja ilmselt potentisaalselt väga ohtlik koht. Siin võib selline mikrojumal ära kuluda

Kunagi sai koos ulmikutega isegi muu jutu seas spekuleeritud, et ega kristlus pole ennustuslik religioon, ehk räägib hoopis tulevikust ja singulaarusest. Et jumala loome me kunagi ise ja tema tekitab meile paradiisi ehk siis mingi virtuaalse keskkonna, kuhu hakkab meid peale surma digitaliseerima nagu paradiisi :) Ma ei julge siinkohal seda mõtet edasi arendada põrgu osas, see ei kõla meeldivana.

Kes teab, võibolla on ajaloohämaruses kümnest käsust osa teksti lihtsalt kustunud ja kirja oli pandud: "Thou shalt not kill the Creator" ning kui meenutame ühte tuntumat tapja-tehismõistust kirjandusest-filmikunstist ehk HAL9000-et, siis tema hakkas ju ka lõpuks ikkagi „heaks” tehismõistuseks.

Repliik: Ulme mainest (Eva Luts)

See kirjutis on jätkuks arutelule, mis sai alguse kusagil kevadel ulmelistis toimunud vaidlusest ulme maine üle. Sellele järgnes Veiko Belialsi kirjutis Reaktoris, mis ärgitas arvamust avaldama. Tõenäoliselt on selle teema juured veel kaugemal. Kui kunagi ajalooannaalides praegust ajajärku kirjeldataks, oleks selleks vist: „Ja endiselt kestis Reaktori-Algernoni sõda, mis oli algusest peale toimunud enamasti isiklikul pinnal. See sõda kestis aastakümneid, olles paljude inimohvritega. Viimaks ei mäletanud enam keegi, millest see alguse sai.“ Ja ma ei naljata.

Märkasin Veiko kirjutises teatud hädasolekut. Ilmselt on üsna keeruline olla juht mingis ühingus, mille sisemuses kõik keeb, kobrutab, tülitseb. Tülide põhjus on lihtne. Selgub, et meie Eesti konnatiik on hakanud mingit konkurentsi tekitama ja on tekkinud kohati võitlus mittemillegi pärast, kui ulmeajakirjad elavad entusiasmist ja muud ulmega tegelejad peaaegu entusiasmist või ka entusiasmist, kuidas keegi.

Võin ette kujutada, et konnatiigis tundub kitsas. See ongi konnatiigi omadus – paistab kitsas olevat. Teisest küljest aga ei jätku eriti neid, kes jaksaksid asja ajada. Kui lugejaskonna vähesuse tõttu ei saa mitte keegi oma töö eest sellist tasu, nagu ette kujutatakse – ka ettevõtte juhid, kes ju kõige eest vastutavad, äkki on nemad üldse viimased, kes midagi saavad –, püsibki asi peamiselt entusiasmi toel.

Päris keeruline ja habras on süsteem, mis püsib entusiasmi toel – klaasina habras. Mingil hetkel võivad tootjad-autorid käpad püsti tõsta ja ütelda, et entusiasm sai otsa. Ilmselt tuleb meile kõigile siis soovida entusiasmi jätkumist.

Võib tekkida vastuväide, et kui asi püsib entusiasmi toel, on midagi valesti tehtud, me saaksime tegelikult ikkagi asja ajada suurelt ja siis oleks kõik sada protsenti vingem. Veidral kombel on ka sedasi väitjad ise enamasti teinud väga kaua midagi entusiastlikult, mida võiks lausa imetleda. Hoidnud üleval mingeid kirjandusprojekte, näiteks. Samas on aga see suhtumine väga huvitavalt idealistlik – et  kusagil Eestis on peidus superärimees, keda võiks huvitada raamatuäri, aga me pole teda lihtsalt veel üles leidnud. Me otsime mitteidealisti, aga me oleme idealistid.

Tegelikult on päris paljud Eesti kirjastajad Tiit Piibelehed ja mitte Vestmannid (st loomeinimestest entusiastid ja MITTE raha peal väljas). Kui järele mõelda: kui paljudele agentidele olen ma rääkinud sellest, et eestlasi on vähem kui üks miljon. Kas nii väikesele rahvale saab raamatuid välja anda? Idealistlikud inimesed on selles kahtlemata täiesti veendunud, aga nad pole ärimehed. Nad on ise ka loomeinimesed või tahavad loomeinimesed olla või midagi niisugust. St nad on kirjastajad, näiteks.

Minult küsitakse väga sageli, et kuidas ma suhtun teistesse ulmekirjastajatesse. Ma arvan, et peaaegu ainus asi, mis Eesti kirjandust ja Eesti ulmet päästaks, on koostöö. Siin ei saa ratsa rikkaks, või kui elab ära, siis mitte ainult ulmega, ja igal juhul on see enamasti mingil määral hobi. St – konkurents on olemas, aga kasu toob enamasti siiski koostöö ja mitte jala taha panek. Viimasest olen näinud enamasti panijale endale kahju tekkivat.

Et mitte mõjuda depressiivselt neile, kes plaanitsevad karjääri kirjanike või kirjastajatena – kõik on võimalik. Fantaasia on ju ka endiselt elus, olles läbinud ja ikka veel läbides kirjeldamatuid koledusi, mida ükski algaja kirjastaja ei usuks – aga vähemalt olemas. Igal juhul kummardus kõigile kaastöötajatele ja vapratele raamatuostjatele. Sügav kummardus ja tänu.

Tagasi ulme maine juurde. Äkki üritada lahendada nii paljusid ulmetülisid, kui vähegi suudame? Negatiivsus on kõmulehtede pärusmaa, see on veidi nagu porno. Selle järele haaratakse, seda loetakse, aga asjaosalised ei ole siiski mitte kivist. Nad võivad väljastpoolt paista kivikujud, kuid ühel hetkel haarata oma asjad ja lihtsalt kaduda. Või haiglasse jõuda, sagedamini kui arvatakse, sest lihtsalt ei teata. Ja ongi sõjas inimohvrid. Jälle – ma ei naljata.

Kui on palju positiivseid arvamusi ja üks negatiivne, paistab silma negatiivne. Negatiivsus meeldib uudishimulikele – kas lugejad tahavad positiivsust? Kuid sisekliimat saab päästa positiivsuse ja mitte negatiivsuse kaudu. Negatiivsus levib paremini kui positiivsus. Kui ülemus ütleb alluvale halvasti, võib too ütelda halvasti naisele, lapsele, vms. Kas positiivsus levib sama hästi? Ei levi. Me ruttame väljendama negatiivseid mõtteid, sest need on kuidagi egot tõstvad, positiivsust aga häbeneme.

Olen selle kahekümne aasta jooksul, mis ma olen ulmeseltskonnas viibinud, aidanud kaasa päris mitme tüli lepitamisel, vähemalt püüdnud. Kahjuks olen ka ise tülis olnud – peamiselt arusaamatuste ja valestiütlemiste tõttu, ja ma kahetsen seda aega ja muresid, mida need on kaasa toonud. Olen kasutanud häid sõpru lepitamistel ja olen neile väga tänulik. Olen isegi märganud, et harva on ulmetülide taga just pahatahtlikkus – minnakse üle piiri, vahel väga palju, kaitstakse end meeletult, rünnatakse, et end kaitsta, ollakse isiklikult oma eluga puntras... Pahatahtlikkuse asemel on pahameel, mis vahel muutub Korsika veritasuks – kes varastas kelle lehma, kellele meeldis kellegi õde või ei meeldinud, ja tüli kandub edasi põlvkonnast põlvkonda, mõjudes rängalt kõigile tülitsejatele ja paljudele ümberseisjatelegi. Ja ma mäletan ometi, et alguses, kui asi polnud nii üle piiri, on tülitsejad üht-teist headki üksteise kohta lausunud. Ja mõningaid teineteise tehtud asju või projekte hinnatakse praegugi, ma tean, ja kuidas siis teisiti, paljud asjad, mis praegu toimuvad, on tegelikult suurepärased ja märgilise tähtsusega.

Võiks kasutada kasvõi silti „Lepitamatud erimeelsused“, aktsepteerigem, kui ei suuda leppida, aga vaenu võiks vähemalt kõrvale jätta. Loota ikka võib... kuigi see on jah ilmselt idealistlik.

Mis üksteise loomingu kritiseerimisse puutub – mulle ka ei meeldi paljud asjad sellest, mis raamatupoes on. Mis siis – kellelegi teisele näiteks meeldib. Oleks ülimalt hea, kui kriitika jääks objektiivseks ja selles puuduks isiklik viha. Aga kui ollakse juba tülis, on raske kritiseerida ja kriitikat tõsiselt võtta – sellele mõeldakse juurde igalt poolt sabasid ja sarvi. Seega – leppigem, ja siis kritiseerigem, kui vaja.

Ehk päästaks leppimine või vähemalt aktsepteerimine eesti ulme sisekliima, ja koos sellega hoiaksime oma ulmetegijaid? Mis on eriti tähtis. Ja kui me end siin hästi tunneme, paraneks ka ulme maine? Nii tundub mulle. Idealistlikult.

Palun, üritagem leppida.

Päeva materjal Wikipedias, oktoobris 2018 (Taivo Rist)

KUU LOODUSÕNNETUS: orkaan Hazel (5. oktoober, moodustumise aastapäev)

1954. aasta orkaan, mis külvas surma Haitilt kuni Kanadani. Hukkus tuhatkond inimest, täpselt ei teata, sest Haitil pole inimesed loetud. Kanadas pole pärast seda ühtki nii ohvriterohket loodusõnnetust olnud. Torontos tõusis veetase 6–8 meetrit ja sildu hävis Kanadas kümnete viisi (ainuüksi Torontos 50). Pärast otsustati jõgede lähedal olnud maju mitte taastada, vaid sinna pargid rajada, et suurveel oleks kohta möllata.

https://en.wikipedia.org/wiki/Hurricane_Hazel

KUU TEADLANE: Mark Oliphant (8. oktoober, sünniaastapäev)

Austraalia füüsik, kes avastas heelium-3 ja triitiumi ning esimesena demonstreeris katseliselt tuumasünteesi. Oli kuldsete kätega mees ja tegi kõike alates abielusõrmusest oma naisele (kullamaagist) ja lõpetades tuumapommiga. Sinna vahele jääb lühilainemagnetroni leiutamine, mis aitas jahtida Saksa allveelaevu. Elas 98-aastaseks.

https://en.wikipedia.org/wiki/Mark_Oliphant

KUU ULMEAJAKIRI: "Amazing Stories" (13. oktoober)

Esimene number ilmus 1926. aasta aprillis ja ajakiri ilmub siiani, ehkki viimasel 10 aastal on tulnud ainult 4 numbrit. Kokku on 92 aastaga ilmunud 604 numbrit, kui suutsin õigesti kokku lugeda. Toimetajaid on olnud 18, neist esimene Hugo Gernsback. Ajakiri on ka pankrotti läinud (1929 Gernsbacki juhtimisel) ja tema toimetus on asunud 6 osariigis, ta on olnud nii kollase kui väärtkirjanduse avaldaja, ta alustas kordustrükkide avaldajana ja ajuti avaldas ainult originaalloomingut. "Amazing Stories" oli ulmežanris esimene ajakiri ja seetõttu algul üliedukas, aga pärast konkurentide tekkimist polnud ta kunagi ei kriitikute ega lugejate silmis parim või mõjukaim ajakiri. 1927. aasta märtsis küündis tiraaž 150 000ni, 1990-ndatel langes alla 10 000. Suured kirjanikud Wells, Lovecraft ja Leinster boikottisid ajakirja, sest Gernsbackil võttis honoraride maksmine väga palju aega. 1960ndatel otsustas toimetaja Sol Cohen täita ajakirja kordustrükkidega ja selle eest autoritele mitte maksta. 1985–87 litsentseeris Steven Spielberg ajakirja nime telešõu "Amazing Stories" väljaandmiseks, 1998–2000 esmaavaldas "Amazing Stories" hulga "Star Treki" jutte.

https://en.wikipedia.org/wiki/Amazing_Stories

KUU ÕNNETUS: Aberfani katastroof (21. oktoober, aastapäev)

Kuidas tappa 144 inimest, neist 28 täiskasvanut ja 116 koolilast, nii et sind tunnistatakse küll süüdi, aga kohtu alla ei anta ja trahvi maksma ka ei pea? Isegi ametist ei saa lahti. Tõsi, poliitikukarjäär on sellega lõplikult läbi. Pooled nendest, kes ellu jäid, tundsid end selles süüdi olevat ja vajasid psühhiaatri abi, aga need, kes vastutasid, ei tundnud mingit süüd. Nii see elu käib.

https://en.wikipedia.org/wiki/Aberfan_disaster

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: maskareeni papagoi (27. oktoober)

Kindla peale elas veel 1784. aastal. Viimast korda mainiti elavana aastal 1834, aga see teade võis põhineda kuulujutul. Säilinud on kaks topist, üks Pariisis ja teine Viinis.

https://en.wikipedia.org/wiki/Mascarene_parrot

KUU KOSMOSEPILT: Jumala Käsi (3. oktoober)

CG 4 on tähetekkepiirkond Ahtri tähtkujus 1300 valgusaasta kaugusel. See avastati 1976.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:CG_4_by_ESO.jpg

KUU LOEND: "Transformers: Robots in Disguise" episoodide loend

"Transformers: Robots in Disguise" on animeeritud robot-superkangelaste teleseriaal lastele, mis esmaavaldati aastail 2015–17. Tootjafirma ja levitaja on "Hasbro". 72 episoodi jagunevad 3 hooaega ja 1 miniseeriasse. Tegu on eraldiseisva looga, kuid ühtlasi järjega 2010–13 ilmunud teleseriaalile "Transformers: Prime".

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Transformers:_Robots_in_Disguise_(2015_TV_series)_episodes

KUU KOSMOSEPILT: Kiili udukogu

Tähetekkepiirkond Kiili udukogu asub Kiili tähtkujus 6500–10 000 valgusaasta kaugusel. Udukogu avastati 1752. aastal Hea Lootuse neemelt. Ta on veel suurem ja heledam kui Orioni udukogu, aga asukoha tõttu lõunataevas teatakse teda halvemini. Selles paikneb kogu Linnutee kõige heledam täht WR25, mis on Päikesest 6,3 miljonit korda heledam.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_spectacular_star-forming_Carina_Nebula_imaged_by_the_VLT_Survey_Telescope.jpg

KUU TEHNIKAPILT: NASA kosmosesõidukite võrdlus

Kui suured on ühemehesõiduk "Mercury", kahemehesõiduk "Gemini" ja kolmemehesõiduk "Apollo" üksteisega võrreldes?

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:NASA_spacecraft_comparison.jpg

KUU KOSMOSEVIDEO: kaks musta auku tiirlevad teineteise ümber (28. oktoober)

2 minuti pikkune mudel selle kohta, kuidas kaks ülimassiivset musta auku, mis on Päikesest miljoneid või isegi miljardeid kordi massiivsemad, teineteise ümber tiirlevad. Kahjuks ei ole teadlased veel välja selgitanud, mis toimub nende ühise massikeskme läheduses. Aga video on huvitav!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Simulation_Reveals_Spiraling_Supermassive_Black_Holes.webm

KUU VANAFILM: "Koeraelu" (22. oktoober)

Charlie Chaplini 1918. aasta 34 minuti pikkune film "Koeraelu" on esimene film, kus Charlie mängib koos oma vanema venna Sidneyga. Henry Bergman mängib niihästi mehe- kui naiserolli. Minule meeldis see film väga.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Dog%27s_Life_(1918).webm

KUU VANAFILM: "Kuningas Lear" (25. oktoober)

Itaallased pressisid 1910. aastal "Kuningas Leari" 14-minutiseks tummfilmiks, mis pole mingi rekord, sest sakslased said 1905. aastal maha 5-minutise "Kuningas Leariga", see aga pole õnneks säilinud. Naispeaosatäitja elas pärast filmi valmimist veel 75 aastat ja suri 1985. aastal 93-aastasena.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Re_Lear_(1910)_.webm

Balticon 2018 (Ove Hillep)

Juba teist aastat toimus Liivimaa pealinnas Riias lauamängumess Balticon, mis tõi taas kord kokku tuhatkond fänni nii Baltikumist kui kaugemalt. Kahepäevase ürituse käigus said huvilised tutvuda mitmete lauamängukirjastuste toodanguga, kuulata ettekandeid, värvida miniatuure ning loomulikult mängida, mängida, mängida...

Ürituse koht oli sama – Riia rahvusraamatukogu – tohutu hoone, kuhu võidki end unustada. Selle mõned keldrisaalid olid laupäevaks-pühapäevaks reserveeritud lauamänguritele, kes neile usaldatud ruume usinalt ära kasutasid. Võrreldes eelmise aastaga oli üks saal juurde tekitatud, kus veetsid aega nii rollimängurid kui kogutavate kaardimängude fännid. Isegi proovisin laupäeva hommikupoolikul ära Troonide mängu kaardimängu, mis hoolimata asjaolust, et sain haledalt lutti (kui välja arvata esialgne algaja õnn, mis mind esialgu eksitas), jättis mulje kui järjekordsest Magic’u kloonist. Turniiridest võeti laupäeval ette nii jätkuvalt populaarne Brain Gamesi pesamuna Icecool kui ka paljudele ulmefännidele tuttav Pandemic, kus mängijad peavad püüdma maailma päästa surmava viiruse käest.

Viiest laupäevasest ettekandest õnnestus mul kuulata üht: „Kuidas saada oma mäng kirjastatud”. Tubli 14-minutise seminari jooksul jõudis kohalik asjatundja ette näidata 4 slaidi ning kui sellele järgnenud küsimusi poleks tulnud (kahtlustan korraldajatepoolset agitaatorite istutamist kuulajate sekka), poleks ettekannet miski päästnud. Plaanisin küll kuulata ka hommikust „Kuidas ma langesin D&D lõksu”, kuid ilmselgelt ei ole ma hommikune inimene. Lisaks mainitutele räägiti ka graafilistest novellidest, põhjustest mitte lauamänge Kickstartida ning loodi otseühendus Rory jututäringute loojaga.

Laupäeva õhtu päädis mitmete uute mängudega ning raamatukogust sai lahkutud alles poole kolme paiku öösel. Meist jäid päris mitmed laudkonnad oma mänge lõpetama/alustama.

Pühapäev tõi endaga kõike eelmainitut, kuid väiksemas mastaabis. Seminare oli selleks päevaks jäetud vaid kolm: Läti cosplay ning lastele mõeldud mängud jätsid mind külmaks, kuid tutvustus mobiilirakendusest Dized, mis lubas kasutajatele, et nad ei pea enam kunagi mängureegleid lugema, tekitas küll huvi. Tegu on soomlaste poolt väljatöötamisel oleva rakendusega, mis õpetab mängijatele reegleid jooksvalt (väga sarnaselt arvutimängudega) ning on leidnud soosingu juba mitmekümne lauamängukirjastuse poolt. Küsimuse peale, kuidas peaks lahendama mängu käigus tekkivad küsimused, kui rakendus neile lahendust ei paku ning ajavööndite tõttu võib vastuse saamiseks kuluda tunde või isegi päevi, tekkis arutelu, kas peaks andma võimaluse kasutajatel tekkivatele küsimustele vastata; see aga vaibus, kui sai välja toodud asjaolu, et ükski rakenduse kasutaja pole ju reegleid ise lugenud...

Turniiridest peeti maha jõukatsumised mängudes Planet, 6 võtab, Klask ning Star Wars Destiny Sealed. Ehk jõuab järgmine aasta mõnest neistki osa saada. Turuplats tundus sel aasta tühjem, kuid seda ilmselt sel põhjusel, et mängulauad olid löödud teistesse saalidesse ning neil, mis sinna jäetud olid, said inimesed proovida umbes 5 erinevat prototüüpi, mis kohalikel autoritel käsil olid. Mõned neist tundusid täitsa huvitavad, näiteks üks võrdlemisi aurupunk ralli-/rollimäng, kus üheks võimaluseks oli mängida siiami jänesega. Nägin ka mitmeid võimalusi kogeda viruaalreaalsust. Ühes neist sai Icecooli mängulaual ringi joosta ning teises mängida digitaalsel kujul Kataani (viimast kahjuks proovida ei saanud, kuna sinna eelnevalt tuli registreerida ning võimaluse selleks magasin ma maha).

Võrreldes eelmise aastaga oli palju asju suudetud paremini teha. Kui eelmisel aastal olid seminariruumid puupüsti täis, siis sel korral jäi olenevalt ettekandest kohati mõni koht vabakski. Ja seda mitte seepärast, et seminarisaalis oleks rohkem kohti olnud, oo-ei. Lihtsalt sel aastal peeti Kataani meistrivõistlused eelnevalt ära ning seetõttu mahtus lauamängusaali rohkem rahvast. Samuti oli pidevalt kasutuses kaardimängude saal, mis võttis samuti oma osa igavlevatest mänguritest enda peale. Minu suureks meeleheaks olid sel aastal ka rollimängurid kampa võetud ning jutumänge peeti hiliste õhtutundideni välja (enamuses kusjuures inglise keeles). Ka miniatuuride värvimiseks mõeldud laud oli suurem, mahutades juba tunduvalt rohkem kui 4 inimest. Kahjuks olid seal pakutavad miniatuurid suhteliselt üheülbalised ning nõudsid lõikamist-liimimist. Perfektsionistina ei suutnud ma seda ilma puurimata ning sarrust lisamata teha, kuna silma ei jäänud ühtkit puuri ega traadikera, jäi seegi kord miniatuur värvimata. Ehk järgmine aasta.

Balticoni näol on tegemist mõnusa üritusega, kuhu võib tulla ka lihtsalt sõpradega mängima – kõik tingimused selleks on täidetud (lauad on olemas, ruumid on soojad ning pood on kohe üle tee). Nägin paljusid, kes olid loobunud lootmast kohaliku ludoteegi peale ning võtnud endale meelepärased mängud kaasa. Esialgu tundus see mulle kui järve äärde vee tassimine, kuid ega järvevesi kõigile juua kõlbagi – endalegi jäi kohalikust riiulist silma vaid Troonide mäng, mis minu meelest kordagi lauale ei jõudnud. Järgmine kord peaks High Frontieri kaasa vedama... Eelnevalt peaks vist mänguseltskonna leidma.

PÖFF 2018 (Riho Välk)

PÖFF on üks festival, mida terve aasta oodata, mis alati jõuab ootamatult alata, ning lõpeb alati nii kiiresti, et tekib tunne, et oledki kõigest heast ilma jäänud. Nendele, kes tahavad filme üles märkida ja vabalevisse jõudmist oodata, või veelgi parem, viimastele seanssidele tormata (näiteks reedest kuni pühapäevani on võimalik Tallinnas veel alltoodud nimekirjast seitset filmi vaadata), siis toome elu lihtsustamiseks välja ka kava, mida PÖFFi korraldajad ise ulmeliseks on pidanud

Teadusulme:

Täiuslik / Perfect

Postapo:

Usun, et oleme üksi / I Think We're Alone Now

Düstoopia:

Katarsis / Catharsys

Õudus(fantaasia)žanri elementidega filmid:

Mandy

Pakt / The Pact

Suspiria

Kliimaks / Climax

Nuga südamesse / Knife+Heart

Tumbbad

Kangas / In Fabric

Kõik taevased jumalad / All the Gods in the Sky

Esimene film, mida ma nägin, oli “Täiuslik”. Kõige lühem sisukokkuvõte oleks, et poiss saab hakkama millegi kriminaalsega. Päris täpselt detailidesse ei laskuta, kuid laip on voodis ja verd on ohtralt. Selle peale saadetakse ta aga “raviasutusse”. Sest ainult vaesed lähevad vangi, aga kui su emal on valge nahksisuga limusiin, mille šampusekülmkapi kõrval on sisseehitatud CRT telekas, siis ilmselgelt oled sa selliste proletariaatlike meelelahutuste jaoks liiga tähtis.

Järgneb väga palju segadust. Raviasutus on täis noori, kes on vist millegi sarnasega hakkama saanud ning üritavad ennast leida. Nimelt on eneseleidmine ülejäänud raviprotsessi eelduseks. Raviprotsess ise on veider ja vist ka individuaalne - peategelane lõikab enda seest välja kuubikuid, ning täidab tekkinud auke “õnnelike” kristallidega. Tahaksin öelda, et siit edasi võiks lugeja ise seda filmi vaadata, et vastuseid kätte saada, kuid siis ma väänaks tõde. Väga palju filmi poolt esitatud küsimusi jäävadki vastamata ning lõpuks jääb isegi vastamata küsimus, et kas tegu on allegooriaga narkootikumide ohule, retro-futu art-house filmiga, puhta irooniaga või lihtsalt diipleva sogaga. Kas peategelane oli inimene, küborg, kristallolend, rekursiivne jumalareinkarnatsioon või polegi sellel tähtsust? Miks kandis üks pealtnäha korralik härra vahepeal kummitisse ja tegi sinna juurde veidraid grimasse? Kui palju ja mis aineid selle loojad tarvitasid?

“Gonjiam: Haunted Asylum”

Leitud ülesvõtete žanri uusversioon - kamp noori lähevad hullumaja varemetesse, mis pidi olema üks maailma top 7 õõvatekitavamaid kohti. Nagu ikka, algab film argijauramise, kohalesõidu ja muu triviaalsega. Õnneks ei raisata sellele väga palju aega. Kummitav hullumaja on täpselt selline nagu olema peaks, mahajäetud, tolmune ja paari kurja vaimuga. Niipalju kiitust võib filmile julgelt anda, et psühholoogilist pinget osatakse kruvida, ning isegi paar mõnusat vimkat on sees, nii et mitu korda tekib küsimus, et milline paranormaalne nähtus oli nüüd kellegi vemp ja näitlemine, ning milline oli kurja vaimu pahameeleavaldus. Teise kiitusena saab öelda, et tegelased ei ole ei üle- ega alamängitud, vaid mõjusid üsna ehtsate “tõmban endale kaamera külge, ning lähen teen raha ja kuulsuse nimel lollusi”. Õuduskohad olid ka mõnusalt hiilivad, isegi kui neid oli pikalt ette näha. Siiski, midagi erilist ei olnud, ning on tunne, et žanr kui selline peaks suurema revolutsiooni läbi tegema, et midagi uut pakkuda, “leitud videolindi” asemel “õuduse voogedastus” ei ole mumeelest piisav. Huvitav triviadetail on, et kõik tegelased peale Charlotte’i nime kandva tegelase, kasutasid kõik näitlejad filmis oma pärisnimesid.

“Mandy”

Täiesti omamoodi film, mis ainuüksi Nicolas Cage’i ja Elijah Woodi nimede järgi peaks kuuluma peavoolukinolinale, aga film on hoopis veider, võigas, ohtrate kitšilike värvifiltrite, aeglaste ja sahisevate kaadrite ning ehtsa B-kategooria madina, õuduse ja jaburusega. See, mis tegelikult välja kukkus, ei ole aga ei liha ega kala. Oleks saanud teha "Hobo with a Shotgun" stiilis sajandi absurdõudusmärulfilmi, keel põses, soolikad lendavad, mõnus B-kateoogria andmine koos tihke irooniaga. Kõik selleks vajalik oli olemas, kättemaks stiilis "I spit on your grave", deemonid, teispoolsus, maniakkidest metallistid ja muidugi Nic Gage - ülenäitlemise suurim elusolev meister, kes üleni verisena joob valgete trussikute väel vetsupotil istudes kulinal viina, samal ajal ahastades ja halisedes. Aga välja tuli liiga pikk muusikavideo.

Tehniliselt oleks see film justkui hämarulme õpikunäide - kõik ulmelised elemendid nagu deemonid ja teises paraleelmaailmas käik on olemas, aga need on ainult kulissiks, et saaks lasta mõnel hullul pool tundi ekraanil iba ajada või mingit muud veidrat kunstilist ambitsiooni rahuldada. Kokkuvõtvalt saab öelda, et äge film, mille rikub ära, et tegijad ei suutnud otsustada, mida nad tegelikult teha tahaks.

Lühifilmid:

Kahjuks jõudsin seekord ainult Vitamiinilaksule. Kiire ülevaade ulmelistest või natuke ulmega seonduvatest:

“Berliini rütm” - omamoodi kaabukergitus Tetsuo the Iron Manile, film on lühike, must-valge, kergelt kaootiline, ning metallmehe asemel rabeleb lindimees kaootiliselt ringi. Palju filosoofiat, sisekaemust ning ühiskonnakriitikat, kuid omamoodi hästi õnnestunud.

“Hajumine” - pärast inimese surma on tal ainult lähedaste jaoks minginegi kaduv väärtus, seega, milleks optimeeritud ja kasumlikus maailmas üldse vaeva näha? Kes on McDonaldsi iseteenindust kasutanud, saavad filmis äratundmiskurvastust tunda - lükka kadunuke sahtlisse, vali menüüst, mis meiki ja kastet sa talle peale tahaks, masinast antakse sulle kilekotiga tuhk, matusetalitus tuleb krabisevalt lindilt ning sama hästi oleks sa võinud kadunukese ka lihtsalt jõkke visata.

“Kobakäpad” - mitteulme, aga asjakohane. Mida teha, kui sa viljeled kirjandusžanri, mida peavool alavääristab? Muidugi, sa lähed ja kehtestad ennast. Kahjuks on peategelased aga väga väga rumalad. Mõnus ülimadala eelarvega jant.

“Rühmajuhi TD-73028 monoloog” - Star Warsist tuttav Stormtrooper kõmbib mööda kõrbe, vaatab kaksiktähte, filosofeerib, kõmbib edasi, leiab kõrbeliivast langenud kamraadi kiivri, raputab seda, filosofeerib veel veidi ja siis lükkab endale blasteritoru lõua alla. Natuke liiga diiplev.

“Ma kirjutan ainult siis, kui olen karusnahkadesse mässitud” - taas kord, mitteulme, aga veelgi asjakohasem. 6-minutiline nöök selle kohta, kuidas selleks, et Tõeliselt Hästi kirjutada, peab kohv olema tundmatu nimega, vihma peab õige nurga all sadama, tuhvlid peavad olema parajalt sisse kantud, ning kass peab kogu aeg nurruma. Ainult nii saab Tõeline Kunst sündida. Spoilin julmalt lõpplahenduse ära - isegi kui kõik tingimused on täidetud ja kõik vabandused on otsa saanud, ei tule pastakast ikka midagi. Publik saalis naeris mürinal.

Artikkel: Loeme kõrvalvoolu veebikoomikseid - „False Positive“ (Laura Loolaid)

Alustame uut postituste sarja, milles vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Novembrinumbris heidame pilgu veebikoomiksile “False Positive” ehk “Valepositiivne”. Tutvustuse kohaselt on tegu antoloogiasarjaga, mis koondab veidraid, fantastilisi ja õõvaseid lühilugusid ning torgib seejuures mitmesuguseid ulmealaseid troope. Sarja kirjutab ja joonistab Mike Walton ehk Big Mike ning see asub aadressil falsepositivecomic.com.

Kosmonaudil ei vea.

Esimesel hooajal kulgeb “False Positive” lihtsalt kogumikuna, mille eriilmelised lühilood pole esmapilgul kuidagi seotud. Jutulõng hüpleb vabalt ajas ja ruumis; ka žanrid vahelduvad mänglevalt. Kord oleme tunnistajaks ülisalajasele eksperimendile, kord leiame end kesk aedlinnaidülli, siis jällegi elame kaasa keskaegse ronini kättemaksuretkele; kohtume tundmatute jõududega hilisöisel maanteel, pitsivahuses Prantsuse bordellis ja kahtlases kinnipidamisasutuses. Küll on meie ees lõbusa puändiga krimiseiklus, küll mõrtsuklik olmekilluke. Hooaja kaks viimast lugu algavad mõlemad hommikusöögiga, mis eskaleerub kosmiliseks konfliktiks.

Mõrtsukal on paha päev.

Eraldiseisvad episoodid jätkuvad ka teisel ja kolmandal hooajal: stiilipuhas kuiva seaduse aegne Americana, stiilipuhas mõõga-maagia seiklus, mille tegelased paistvad otse kahekümnetahulisest täringust välja veeretatud olevat, stiilipuhtalt surmav noir-juhtum, stiilipuhas kosmosekolonistide ellujäämislugu…

Siin aga kisuvad asjaolud veidraks, sest tähelepanelik lugeja hakkab märkama korduvaid motiive, korduvaid rekvisiite - isegi korduvaid tegelasi. (No tõesti, mida on iidsetel aegadel Vahemere kandis elanud isal-tütrel asja korporatiivse kosmoselaeva pardale?)

Juhtum muutub vägivaldseks.

Mitmed niisugused seosed jäävadki vaid vihjetena lugeja enda tõlgendada (Big Mike on netivestlustes ise tunnistanud, et ta eelistab lõpuni lahtiselgitatud lugudele selliseid, mis kõiki kaadritaguseid liine ei paljasta ja niimoodi lugejates spekuleerimisrõõmu sütitavad.). Paljud sellised momendid aga põimuvad iga episoodiga üha terviklikumateks jutulõimedeks, milles selle maailma välised elundid ja olendid üha järjekindlamalt meie reaalsusesse pressivad.

Reaalsus kipub rebenema.

Mike kirjutab koomiksit tutvustavas tekstis, et nõrganärvilisele lugejale ta seda ei soovita. Tõesti, juba ihulist jõledust leidub lugudes küllaga ning mitmesugune paks ja vedel, mis peaks elutegevuse toimimiseks naha vahel püsima, leiab loomingulise tee sealt välja (“Mögin”, “Hambavalu”, “Diiler”). Kuid nii lühemates kui pikemates lugudes on veelgi olulisemaks läbivaks teemaks näivus ja selle näivuse murenemine võimalikult ebameeldival moel. Lisaks soojaverelitele kehadele keeratakse pahempidi aegruum (“Newtoni õun”, “Kokkutõmme”) ja vaimuilm (“Seanss”, “Raev”, “Loits”). Lugudes tegutsevad inimesed, keda pinnapealsel vaatlusel võiks peategelasteks arvata, satuvad üle pea olukordadesse, kus maisest tarkusest jääb napiks, maailmakord - nii nagu nemad seda tunnevad - ei ole jätkusuutlik ja õnnelik lõpp ei mahu isegi sama paradigma sisse.

Maailmakord läks veidi sassi.

“False Positive” sobib lugejale, kes hindab imelikke asju ja veidraid seoseid, kes naudib mitmes kastmes serveeritud pärimusi ja ei põlga ära ka pisukest musta huumorit. Ma ise kipun kõige suurema õhinaga jälgima just neid lugusid, kus üksikepisoodides esitatud elementidest moodustuvad suuremaid süžeemustrid ja ammu-ammu näiliselt eraldiseisvas jutus idanemapandud idee põimub korraga täiesti loomulikult suurema tervikloo lõimedesse. (Siinkohal väärib mainimist, et Patreoni keskkonnas koomiksit toetades saan aeg-ajalt osa piiratud leviga lisastseenidest ja kaadritagustest arutlustest.)

Muide, just praegu on sobiv hetk “False Positive” läbi lugeda, sest üks suurem lugude tsükkel jõudis lõpule ja Mike peab enne järgmise alustamist veidi vahet.

Mänguarvustus: „Teleglitch“ ehk Jaagu taassündide lugu (Aap Toming)

Mänguaeg: 6h kuni hui sa selle läbi mängid.

Mängu tüüp: pealtvaates õudus-ellujäämisele orienteeritud üksikmäng

Hind: 3-10 eurit Steamis (seisuga 25.11.18)

Väljaandja: Paradox Interactive

Arendaja: Test3 Projects

Ema? Sõbrad?

Külm on. Küljealune on kõva. Jaagu metallist kontoriruum, mida ta peidupaigana kasutab, ei ole mõeldud ei magamiseks ega meelelahutuseks. Pärast seda, kui tema meeskond palgasõdureid lõhki rebiti, oli tema ainuke kes minema pääses.

Asjad ei pidanud üldse nii minema. Militech Korporatsioon väitis, et planeedil Medusa-1C olevas uurimisjaamas on toimunud rahutused ja vaja on tiimi, kes need alla suruks. See aga oli sulaselge vale. Need... Olendid... Või misiganes õudusunenägudest pärit asjad need olid, mis ebaloomulikult liikudes tema tiimi maha võtsid, ei olnud kohe kindlasti mitte rahulolematud teadlased. Kohvi otsasaamine kaugel külmal planeedil teeb inimesed küll ärevaks, aga mitte nii psühhootiliselt, lausa suitsidaalselt ründavaks. Jaak oli avastanud, et sa võisid nende sisse kuule lausa uputada, aga abi oli ainult nendest, mis pead tabasid.

Jaagule öeldi briifingus, et uurimisjaama eesmärk oli välja töötada piiramatu kaugusega teleportatsioon, et 30 valgusaasta pikkust distantsi Maa ja uurimisjaama vahel olematuks muuta. „Kuradi nohikud oma katsetega!“ Matemaatika ei ole Jaagu tugev külg, kuid see-eest teab ta nii mõndagi relvadest, ravimitest ning mehhatroonikast. Ta on suutnud metallitükist endale lihvida noa ning samuti leidis ta oma toa nurgast vana muuseumisuveniirist kaheraudse pumppüssi. Kinnikiilunud ukse taga kuuleb Jaak ebaloomulikke hääli - agonaalset hingamist ning kaeblikku oigamist.

Ent midagi peab ette võtma, sest konservitoit on otsa saanud ning janu on viinud ta meeleheitele

Lootus kannustab. Kui uurimisjaam tegeles teleportatsiooniga, siis äkki on tal võimalik jõuda tagasi Maa peale. Igatahes peab ta ise midagi tegema, sest abi ei ole juba nädala jooksul tulnud.

Toa uks annab järgi ning Jaagule avanevad uurimisjaama selle osa koridorid ja aiad. Ta polnud varem põgenedes märganudki, et on sattunud nii troopilisse ossa kosmosejaamast. Imetlemiseks aga aega pole, vaja on leida toitu ning mis peamine - leida tee tagasi koju. Ringi hiilides leiab Jaak enda vastast neidsamu jõledaid, limaselt ringiliikuvaid ämblikulaadseid... Lihasmasse, mis tema tiimile saatuslikuks osutusid. Õnneks on nende liikumine siiski mõnevõrra aimatav. „Ei mingit kõrgemat ajutegevust, ainult pime raev ja nälg... Natuke nagu mina“. Käib armutu võitlus, kus Jaak suudab tänu oma relvale ilusti distantsi hoida. Siiski märkab Jaak, et pumppüssi kuulid hakkavad otsa saama. Noa kasutamine mitmete küünistega kolli vastu on aga hoopis suurem väljakutse. Janu ja nälg on teinud Jaagu keha jäigaks. Puudub ka varasem kogemus suure hulga vastaste vastu võitlemisel. Võttes kokku kõik oma jõuvarud hakkab Jaak strateegiliselt taganedes ja vahepealnoaga edasi sööstes oma ründajad nende jäsemetest vabastama. Kõik läheb hästi kuniks ühe ukse poole taganedes uks automaatselt avaneb ja veel arahnoide Jaagu selja taha voolab.

Jaak avastab ennast nurgast, kust põgeneda ei suuda. Meeletus valus ja raevus üritab ta vehkida enda treitud noaga, ent ajutult Jaagu sisse kaevavaid kolle on liiga palju. Luud prõksuvad, hambad sisenevad kudedesse ning Jaagu hääl upub vere sisse... Ning siis - tühjus.

Rohelust ja puid

Jaak ärkab toas. Aga erinevas toas? Jah, see siin ei ole metallist. Ning toas on mitmeid kaste ja pehmeid toole. Mis kõige üllatuslikum: „Ma pole surnud. Miks ma ei ole surnud?“

Sellele vaatamata mäletab Jaak kõike, mis enne juhtus. Pärast enesekogumist jõuab ta järeldusele, et tegemist peab olema uurimisjaama teleportatsiooni tehnoloogiaga. Või mingi muu tehnomaagiaga. „Piisavalt kaugele arenenud tehnoloogia on eristamatu maagiast“. Igatahes on tal uued riided, noa asemel leiab ta taskust väga suure ja teravate nurkadega metallist krediitkaardi ning ühest kastist väikese 9mm püstoli. Mõned asjad on siiski samad: Jaaku valdab nälg ja janu. Aeg liikuda.

Jaak näeb seekord hoopis teistsuguseid ruume ja koridore. Siiski on rohelust näha ning Jaak meenutab heldinult Maad, kus ta korra elus suvepuhkusel on käinud. Täpselt samad aeglaselt aga väga sihikindlalt liikuvad tulnuklikud lihasmassid ründavad Jaaku ka nüüd, kellega Jaak seekord palju oskuslikumalt hakkama saab.

Ühelt arvutiterminalilt sai ta lugeda, et ämbliklaadsete näol on arvatavasti tegemist kosmosejaama teadlaste eksperimentidega, mis suures kaoses lahti on pääsenud. Siiski ei saa Jaak aru, kust kõik see kaos on alguse saanud. Hetkel peab igatahes keskenduma tähtsamale. Jaak on hakanud säästma kuule ning õppinud paremini käsivõitluses kollidega peale jääma. Erinevates tubades leidub laokaste, mis mõnikord sisaldavad uusi relvi, kuule, ravimeid, elektroonikajuppe ja McGyveri-teipi.

Viimaste üle on Jaak eriti õnnelik, sest tema kätes laseb õige elektroonika, McGyveri-teip ning jootekolb teha imesid. Vähemalt ta teeks imesid kui ta veel ainult mõne puudujääva jupi kuskilt leiaks. „Need koridorid ja ruumid on täis kõike, välja arvatud seda, mida vaja.“

Järjekordse laiba kohal higist tilkudes ja hingeldades avastab pimeduses ja vilkuvate tulede epileptilises valgusvihus Jaak ühes seinas prao. „Väga veider, kosmosejaamad peaksid olema struktuurselt veatud“.

Tolleks hetkeks on Jaak avastanud erinevatest laoruumidest ka lõhkeaineid ning nüüd võtab ta dünamiidi kasutusele, et seinas olevat pragu paisutada. On raske öelda, miks selliseid kohti kosmosejaamas erinevas vormis hulgi on, ent Jaak kahtlustab, et teadlased ja muu personal vajasid kohti, et keelatud või varastatud asju teiste eest peita.

On ju igas kollektiivis omad hädavajalikud reeglid ja ka mässumeelsed, kes reegleid rikuvad ja nõnda igavasse kosmosejaama rutiini vürtsi lisavad. „Mõned on võrdsemad kui teised,“ mõtleb Jaak.

Jaak leiab puudolevad jupid, et oma kuulipildujat uuendada. See peaks olema nüüd täpsem, võimsam ja võimaldada kauem ilma laadimata lasta. Vägagi vajalik, arvestades seda, et Jaak pole leidnud endiselt ühtki sõbralikku kaaslast, kellega koos edasi liikuda.

Relvad on ta sõbrad. Ning toidukonservid.

Jaak avastab, et koridorid ja aiad lõppevad seekord ruumiga, kus on palju valget tehnikat. Palju arvuteid, mis piiksuvad ja töötavad, kuigi operaatoreid ei ole kuskilt näha. „Kus kõik on?“

Ruumi tagumises nurgas on suur platvorm, mille ümber on õhus tunda elektrit. Jaagu juuksed on turris, ihule tekib kananahk ning platvormi keskele liginedes tundub Jaagule justkui ta kaaluks vähem kui tavaliselt. Kõik varem kogutud konservid, relvad ja elektroonikajupid, mis ta seljakotti ja vööle on pistnud, ei vajuta enam tema puusadele ning alaseljale. Ning siis muutuvad kaalutumaks ka ta mõtted, õigemini mõtlemisvõime kaob ja asendub talumatu kergusega. Ümbrus läheb valgeks ja viimane asi, mida ta tajub, on kõrvulukustav pauk.

Ja siis leiab Jaak ennast taaskord hoopis teisest kohast.

Teleport

See uus kompleks, sama kosmosejaama teine osa, on nähtavasti kontorirottidele. Väiksed kabiinid, ümberkukkunud kontoritoolid ja meenutustahvlid, millel on nii hoiatavaid sõnumeid kui ka arusaamatuid matemaatilisi valemeid. Kabiine rüüstates näeb Jaak ühtäkki kaugelt oma vana tiimikaaslast. Tohutu kergendus valdab Jaaku, sest pärast pikemat isolatsiooni ei leidnud ta mitte ainult teise inimese, vaid ka oma vana sõbra. „Hei Peeter! Sa oled elus! Ma siin juba mitu päeva üritanud leida.... ja....“

Kontorikabiinist väljudes ja sõbrale agaralt lähenedes märkab ta, kuidas sõbra kõndimine on veidralt puine ja kalkuleeritud. Jume on hallikas, pilk on tühi ning... enne kui Jaak aru saab, et kahe jala peal kõndiv olend ei ole enam inimene, on juba liiga hilja. Jaak ei jõua õigel ajal relva tõsta ning ta lastakse aeglaselt läheneva tegelase poolt meetoodiliselt ja kiiresti sõelapõhjaks.

Jaak ärkab taas väikses ruumis õudse peavaluga. Ta mäletab kõike. Tunneb ikka veel kõike ja karjub. Aga siis ühtäkki avastab, et saab hingata. Uued riided, militaarnuga ning vana vintpüss on seekord temaga kaasas. Üritades kuidagimoodi üle saada sellest, et ta on juba kaks korda surnud ja mõlemaid kordimäletab, asub ta jälle teele. „Liiga naiivne“, mõtles Jaak endamisi.

Emotsioone alla surudes ja ülesandele keskendudes on tal võib-olla mingigi võimalus siit õudsest kohast pääseda.

Ühest terminalist leidis Jaak infot selle kohta, kuidas Militech oli oma arvukate klientide jaoks välja töötamas ideaalseid töötajaid, kes palgatõusu ei küsi ja kunagi ei väsi. „Kapitalistid leiavad viisi, kuidas ka surnuid tööle panna“. Kuidas täpselt? Jaak ei teadnud, ent tema olemist kergendas see, et vana hea „kuul pähe“ taktika töötas ka nende elavate surnute vastu.

Robotite areen

Pärast mitmeid libastumisi, komistamisi ja niisama oma võimete ja varustuste ülehindamisi ning arvukaid piinarikkaid surmasid oli Jaak õppinud, kuidas ellu jääda. Arvukad terminalid andsid aina enam lootust, et kuskil mitmete lähiteleportaatorite kaugusel on suur eksperimentaalne masin, mis peaks Jaaku suutma Maale tagasi koju saata. Kahjuks võis samadest terminalidest lugeda, et laipade tööjõuks muutmine polnud Militechi ainuke projekt.

Sõjalistel eesmärkidel tegeles Militech oma allhankijatele ka militaarrobotite väljatöötamisega ning Jaak absoluutselt eeldas, et selliseid ta üsna varsti kosmosejaama pimedates ja külmades koridorides kohtama hakkab. Ta ei pidanud pettuma. Endast mitmeid kordi kogukamate ja paremini soomustatud terminaatorite vastu saamiseks oli vaja erilisi vahendeid.

Jaak õppis valmistama raketilaskjaid, kevlarturviseid, paremaid kuulipildujaid. Siin-seal ehitusest allesjäänud naelu kasutab Jaak naelapüssis. Alles hiljuti sai ta hakkama liikumissensori valmistamisega. Iga ukse avamine on närvesööv ja lausa hindamatu on näha, kas midagi selle ukse taga liigub. Veelgi enam, ta suutis enda jaoks kokku panna eksoskeleti, mis tema jõudu ja liikumiskiirust tunduvalt parandas. Iga kosmosejaama alaga suurenes tema seljakoti raskus ning väga hea oli leida välispidist abi, rääkimata kiirusest. „Piisava kogemuse ja kiiruse korral õnnestub ka kuulide eest eemale põigelda,“ tõdes Jaak.

Pärast arvukaid transfeere erinevatesse uurimisjaama osadesse leiab Jaak ennast veidi erinevas lähiteleportatsiooni ruumis. Siin on neid lausa 6 ning erinevate arvutite ja seadmete piiksumist on rohkem kui tavaliselt. Hirm ei valda Jaaku nii nagu varem. On ta ju suutnud endale kokku ajada korraliku lahingvarustuse. Jaagu keha katab turvis, mille ümber on eksoskelett. Ta liigub kiiresti ning pingutusteta. Ta on leidnud tugeva elektromagneti, mida modifitseerides selle magnetväli suurema osa tema poole kiiresti liikuvatest metallitükkidest suudab eemale peletada.

Jaak ei tea enam, kes ta on või miks ta on, ent ta tunneb, et see kõik peab olema ajutine.

Ta on näinud asju, mis on teda hirmutanud ja šokeerinud ning tundnud mitusada korda seda valu, mis kaasneb suremisega. Seda abitut jõuetust, kui kuskilt enam midagi võtta ei ole ja verevool ajusse lakkab ning koomasse langetakse.

Aga see ei tekita enam ängi. Jaak mõtleb hoopis ajale ja pingutustele. Ta on valmis. Ta on absoluutselt valmis selleks, mis järgmises ruumis võib olla või mis nurga taga võib leiduda. Ta on selles absoluutselt kindel. Miski ei suuda teda peatada!

Jaak kuuleb selja tagant tefloni liuglemist metallpõranda vastu. Suurte metallkombitsate ja tööstuslaseriga varustatud kaheksajalgne hiigelrobot võtab Jaagu sihikule ja laseb. Jaak tunneb hetkeks ninas kõrbemislõhna, silme-ees sähtavab pimestav valgus. Elektroonika ta tarbetul turvisel lõpetab töö ning ta vajub elutult maha, teflonkombitsad ta kehajuppide peal liikumas ja neid laiali kandmas.

Tagasi alguses

Jaak ärkab taas väikses ruumis. Täiesti surmrahulikult avab ta silmad ning võtab sügava sõõmu õhku kopsudesse. Valu ta seekord ei tunne, surm laseri läbi oli eelnevas elus juhtunud liiga kiiresti ja puhtalt.

„Pagan võtaks küll“, mõtleb Jaak ning paotab pisara kaotatud varustuse pärast. Ta võttis vastu otsuse seekord rohkem seljataha vaadata ning veelgi põhjalikumalt ruume uurida. Turvatunnet pole ja enesekindlus on vaenlane. Aga Jaak teab, et ta oleks äärepealt pääsenud ning kõik ta surmad on olnud ta enda süü. Veelgi enam, kõik ta eelnevad elud on olnud hindamatu kogemus, et nüüd paremini hakkama saada.

„Seekord läheb paremini“, mõtleb Jaak ja keerab käised üles, et noaga vehkimist alustada. „Seekord ma tean, mis ees ootab“.

Kui ta ainult teaks...

Teleglitch on kolme eestlase poolt tehtud roguelike, mis teeb silmad ette kõigile teistele roguelike-idele. Tegemist on eestlaste senimaani kõige edukama läbimüügiga arvutimänguga Steamis. Vaatamata GTA 1-te meenutavale graafikale on relvade kasutamine, valgustus ja heli suurepäraselt disainitud. Vaatevälja piiramisega, pimedusega ning algelise graafikaga saavutatakse konstantne pinge. Suremine on kaalukas ja mängukogemus ise meenutab head õudusfilmi – telekat ei saa aga kinni panna ja olukorraga tuleb kohe tegeleda. Iga järgmine tasand on saavutus ning iga ukse avamine ning nurga taha piilumine on risk. Mängu võitmine aga on märk tugevast psüühikast ja sihikindlusest... Või liiga paljust vabast ajast.

10/10 – sureksin veel 100 korda, et piksleid paremini taltsutada.

Raamatuarvustus: Siim Veskimees „Kolmas tähevärav“ (Ander Skarp)

Järgnev arvustus sisaldab ohtralt spoilereid ja roppuseid. Edasi lugemine ainult omal vastutusel!

Siim Veskimees on Eesti üks viljakamaid ulmekirjanikke. Nüüdseks avaldatud 15 romaani ja 11 lühiromaani annavad tõesti põhjust sedaviisi arvata, lisaks ka terve hunnik jutustusi, mis avaldatud erinevates kogumikes ja antoloogiates. Kahjuks tundub, et siin kehtib vana, tuntud tõdemus – kvantiteet ei võrdu kvaliteediga. Seda tõdemust kinnitab ka Veskimehe värske ja ahjusoe romaan „Kolmas tähevärav”.

Iseenesest ei ole ju 240-leheküljelise  jutu põhiidee halb – raamatu tagakaane teksti kohaselt peaks see lahkama inimkonna dilemmat tulnukatega sümbioosis elamise üle: kas alistuda orjusesse või tõusta uuele eksisteerimise tasandile? Kahjuks ei jõua me seda raamatut lugedes kunagi vastusteni. Küsimused visatakse küll õhku, ent vastuseid lihtsalt ei saabu.

"Miks sa mind kepid?”

„Väga mitmel põhjusel.” Heež ajas end patjadel poolistukile ja sirutas käe öökapil seisva kohvitassi poole. (lk 115)

Tõepoolest, raamat, miks sa mind kepid? Ah, et väga mitmel põhjusel? Aga täpsemat vastust ei tulegi...

Kolmas tähevärav algab kui tüüpiline fanfiction – me tutvume inimestega, kes vägisi meenutavad menusarja Stargate SG-1 tegelasi, nad kasutavad sarnaseid relvi, räägivad sarnastest asjadest. Ent õige pea märkame, et lisaks muudetud nimekujudele on meile kõigile nii tuttavaks saanud tegelased pandud tegutsema Veskimehe maailma, mis on justkui kõver ja väärastunud peegelpilt populaarsest telesarjast. Kindral Hammond on muutunud kindral Hammeriks, Sam Saraks, Daniel Jackson on siinses loos David Johnson, jaffa Teal’c aga hoopis daha Tellek. Mis sest, et Tellek näeb välja ja käitub täpselt samamoodi nagu tema telelina prototüüp. Saame teada, et kusagil Ühendriikides on mäe sees Tähevärava staap, kus aktiveeritud tähevärav, läbi mille meie kangelased erinevaid lordkõulide mõjusfääri kuuluvaid maailmu on külastanud.

15 aastat pärast ühiste seikluste algust langevad „Es’šii’uan” (SG-1) meeskonna liikmed Sara ja David kullsoomust kandva ajaloolase kätte vangi ning läbi „uskumatuna näivate seikluste” (neid zapitakse ja David laseb püksid täis), leiavad ennast ühtäkki oma vangistaja dušširuumist. Alasti.

Naine mühatas. Ta uuris meest sekundi. „Ega sinulgi viga pole. See lause lõppes ilmselt, et viieteist aastaga oleme teineteist igat moodi näinud ja ainus asi, mida me teinud pole, on keppimine.”

Leidis aja! „Sul sõjaväelasena on see vist keelatud?”

„Tsiviilisikuid võib keppida, Johni ei tohi.” (lk 13)

Võiks ju eeldada, et 15 aastat on päris pikk aeg ning kindlasti polnud see zappimine esimene kord Davidi jaoks, et kohe põiekontroll kaoks. Aga kui autor soovib lugeja jaoks tuttavad tegelased alasti kiskuda, et nad saaks teineteise keha imetledes kohe keppimisest rääkida, siis peab autoril ju ometi mingi moodus selleks olema.

Vangistaja, Heež Targelaar Kii, avaldab soovi kohtuda Ööfi (Earth, Maa) liidritega ning nii korjataksegi tulnuk kaasa. Need sündmused panevad alguse sündmusteahelale, mis kulmineerub sellega, et Eestisse - jah, just nimelt Eestisse, täpsemalt Tallinna vanalinna - püstitatakse kolmas tähevärav, mida pannakse haldama presidendi nõunik Ivar.

Raamatu esimest kolmandikku võib vaadelda erinevatest aspektidest lähtuvalt. SG-1 tegelased, keda kõik teavad ja tunnevad, osutuvad jutu edenedes mingiks pahupidiseks versiooniks. Neid kirjeldatakse täiesti rumala kambana, neil pole viieteist aasta jooksul tekkinud reaalset arusaama galaktika jõustruktuuride vahekordadest. Vägisi jääb mulje, et Veskimees otsustas - see kultussari talle ei meeldi ning kogu tegevustik oleks tarvis ringi kirjutada. Täheväravad? Päh – milline rumal kontseptsioon. Raamatus kirjeldab autor näiteks seda, miks tema Inimkonna Föderatsiooni Maailma üldalused on märksa paremad ja miks täheväravad on pahad:

Ilma tähelaevadeta on iga inimasustus pikemas perspektiivis hävinemisele määratud kimäär (lk 231)

„Kolmas tähevärav” kuulub oma olemuselt Veskimehe loodud Inimkonna Föderatsiooni Maailma universumisse. Selles maailmas toimuvat kajastavad ka tema varasemalt ilmunud raamatud „Operatsioon „Ogaline päike”” (2001); „Keskpäevapimedus” (2007); „Taevatagune suurem ilm: Zätereiti lood: Tau sõrmuse operatsioon” (2008) ning jutustus „Ajakapsel avanes” (2013).

Esimesed seitsekümmend lehekülge oli täitsa hea ja ladus lugemine. Kolmkümmend lehekülge hiljem tahaks kedagi põlema panna. Ja kas teate miks? Sest fanfiction sai läbi ning nüüd askeldavad näotud ja mõttetult tuimalt mõjuvad eestlased kusagil fanfictioni maailmaga külgnevas, eraldiseisvas universumis. Tutvume kümnete ja kümnete uute tegelastega, planeetide, jõustruktuuride ja asukohtadega. Paari peatüki jooksul suudab autor tekitada nimede ja mõistete rohkusega täieliku segapudru. Mis aga kõige hullem – originaalsed nimed segunevad maavillaseks keeratud foneetiliste üllitistega, sekka võõrapäraseid ja omakeelseid kohanimesid. Terve see raamat on üks korralik keele vägistamine nii mõistete kui nimede osas. Ämukussu sadam, Vanalinna tähevärav kaugel planeedil, sädetagune, Bäfrak, Laniesteste, immk Luudü jne jne.

„Kolmanda tähevärava” originaaltegelased vormuvad loo edenedes küll välja, ent reaalset selgust nende motiividest ja isikuomadustest me ei saa. Ainus vähegi moraalset, eetilist ja mingitki moodi sügavust omav tegelaskuju, 45. aastane kolme lapse ema Margo, on taandatud kolmanda järgu kõrvaltegelaseks, kelle tipphetkeks kujuneb kullsoomuse selga ajamine, võõral planeedil kõva hääle tegemine ning lõppeks tõdemine, et tema turvamees, temast kümme aastat noorem Tarvi, liiga palju tema tisse vahib.

Need ülejäänud vähesed naiskarakterid, kes Veskimehe loos tegutsevad, on taandatud mõttetuks biomassiks - nende eksistentsi põhiolemuseks on meeskangelastele kepikaaslasteks olemine. Üldse kumab „Kolmanda tähevärava” loost läbi mingi labasus ja mõttetuna näiva seksuaalsuse ekspluatatsiooni – tundub justkui oleks Veskimehe loodud maailmas keppimine omamoodi akude laadimine – inimesed tarbivad ohtralt kohvi ning pidevalt kepivad, söömise asemel. Esmapilgul mõjub see kummastavalt, seejärel tobedalt ning lõpuks muutub lihtsalt labasuseks, mille juurest tahaks silmi pööritades kõrvale vaadata.

„Kuulge, mehed, meil on sekretäri vaja. Kedagi, kes lihtsamaid asju ajaks. Keegi selline, keda keppida ka saaks.” (lk 53)

„Noh, tüdrukute õhtu! Kuigi ma millegipärast arvan, et suuremat vitulakkumist ei tule?” Kajja vaatas vasakule ja paremale ja ohkas demonstratiivselt. „Olgu, tüdrukud, see oli puhtalt retooriline. Mitte et mul midagi selliste meelelahutuste vastu oleks, aga üks korraliku mehe küljes olev pikk jäme türa on alati parem.” (lk 117)

Huvitavalt ja kaasakiskuvalt alanud tegevustik muutub teise osa jooksul igavaks näitemänguks, mis koosneb suuremas osas vaid olustikupiltidest – tegelased saavad kokku, joovad kohvi ning jutustavad. Ei, nad ei jutusta – nad räägivad täiesti ebainimlikult, nii nagu inimesed omavahel suheldes ei tee. Ja meie oleme lugejana sunnitud nende mõttearendustega kaasa minema. Vägisi jääb mulje nagu oleks raamatu tegelased lihtsalt vajalikud selleks, et autori esseekogumikku dialoogivormis esitleda.

Näiteks saab üks raamatu tegelastest teada, et tema isa on elus. Järgneb dialoog:

„Ent ikkagi loodad sa jutuajamisega midagi saavutada? Kuidas sa teed vahet tõel ja valel? Mis see sulle tegelikult annab, kui sa saad minult järjekordse loo?”

„Mänguteooriast lähtudes on mitmeid võimalusi. Kõigepealt ammendav ristküsitlus. Ma ei arva, et sul võiks olla auke valmismõeldud loos, kuid ma tean mõningaid asju ja olen teinud järeldusi. Kui saan aru, et sa jätkuvalt valetad, on see juba negatiivne vastus, mille puhul rakendub üks või teine tumedatest stsenaariumitest.” (lk 197)

Selles suures sõnademulinas ei ole ime, et peategelased jäävad näotuteks statistideks, kes kõik mängivad vähemal või enamal määral topeltmängu. Selles maailmas ei saa usaldada mitte keegi mitte kedagi, otseseid vastuseid ei anta, keerutamine aitab sündmuste arenedes hiljem öelda, et tegelikult niimoodi oligi plaanis. Kas see on lihtne plotdevice või autori oskamatus oma ideid laiendada selgituste läbi, jääb vähemalt mulle selgusetuks. Üks huvitav tõik, mis veel läbi kumab antud jutustuse tegelastest – kõik näivad tegutsevat mingi ebamäärase tulevikuperspektiivi suhtes, isikutel puuduvad isiklikud ambitsioonid, neil puudub personaalne mõõde.

Ent sajandite ja aastatuhandete perspektiivis on meil lootust, kui oskame leida õiged liitlased ja mitte iial jätta kogu jõust mõtlemast, õppimast ja mõista püüdmast.” (lk 232)

Veskimehel on selles raamatus päris mitmeid huvitavaid mõtteid ja ideid, ent kahjuks jäävad nad kõik lähemalt puudutamata, sest kogu kirjutamise võhm läheb poliitiliste mahhinatsioonide kirjeldamisele. Vägisi jääb mulje nagu need ideed oleks autori jaoks teisejärgulised või üldisesse juttu sisse toodud loo edendamiseks. Oleksin oodanud kasvõi väikestki selgitust selle kohta, mismoodi allruumi kasutamine mõjutab negatiivselt füüsilist maailma, mismoodi toimivad tähesära ajamid, mismoodi kohaldati kullsoomust erinevatele inimestele. Selliste uudsete ideede ja mõtete nimel ma ulmet loengi, nende nägemuste nimel raamatutesse sukeldun. Aga ei. Mida ei tule, seda ei tule. Selle asemel saame möödaminnes vihjeid selgituste liigse keerukuse kohta või muudetakse ulmeliste aspektide kirjeldamine lihtlabaseks Maaja-tasemel eneserahulduslikuks verbaalseks pasaks.

„Värava kasutamine nõuab tohutult energiat ja kuhugi peab see energia minema. Lisaks ei tohi unustada, et värav ühendab kaht maailma. Õige ruttu hakkab see tekitama mõõdetavaid efekte planeedi kliimas, orbiidis ja pöörlemises, Ja see pole kahjuks kõik, see võib teatud asjaoludel rikkuda näiteks Oorti vöö tasakaalu ja mõne jääkamaka siseplaneetide tsooni hulkuma saata” (lk 111)

„Kui midagi teha, siis korralikult. Sa tead, millist tehnikat siin liigub – pole mingi probleem homme sinust paari meetri kauguselt möödudes kindlaks teha, kas me päriselt keppisime. On võimalik, kuid pole üldse nii lihtne võltsida seda lõhna, mis sinust päeva erinevatel aegadel hõngub, kui meie kehavedelikud on segunenud ja ma oma spermaportsu sulle vastu emakat läkitanud." (lk 115)

Kui nüüd otsi kuidagimoodi oma mõtteid kokku tõmbama hakata, siis pean tagasihoidlikult mainima, et ma ootasin raamatust midagi enamat. Ma ootasin aastate jooksul lihvitud keeleoskust, kirjutamisosavust, hard SF omast põhjalikkust ning uudseid ideid, mille peale minusugune kosmosefänn suurest rõõmust võiks lakke hüpata, ent kahjuks midagi sellist ma ei leidnud. Lugedes BAAS-ist Veskimehe teiste teoste arvustusi, kumab sealt läbi soovitus – täispikkade romaanide vorpimise ajast pool oleks võinud kulutada olemasolevate teoste viimistlemisele ning usutavasti oleks sel juhul meil ka korralikust ulmest tihkelt tiine „Kolmas tähevärav”, mis oleks nauditav lugeda ja omaks mingit reaalset väärtust ulmekirjanduses. Kulkalt saadud 2000 eurose autoritasu eest võiks seda ju ometigi oodata?

Lugege „Kolmandat täheväravat” ainult omal isiklikul vastutusel. Kõik ülejäänud halva jätan teil endil välja uurida nende õudustest pakatavate tundide jooksul, mille loodetavasti selle raamatuga koos veedate. Siis tuletage meelde, et ka raamat võib olla nagu pilvelõhkuja katuselt alasti alla hüppamine, mida üldjuhul keegi uuesti ette ei soovi võtta.

Ta lasi end nukralt tooliseljatoele. „Oh vitt... Siis on sul vanajumala türa moodi kõrge motivatsioon... Oh vitt, siis ma saan aru... Olgu...” Ta vangutas pead. (lk 236)

Raamatuarvustus: Stephen King „Hiilgus“ (Riho Välk)

Taaskord saan ma oma arvustust alustada teadaandega, et ma olen illiteraat - ka see teos oli mul varem lugemata, kuid vähemalt olin kümmekond aastat tagasi näinud Kubricki suurepärast filmiversiooni sellest, ning seetõttu oli üldine tegevuskäik ja lõpptulemus mulle enam-vähem teada. Kuna leidub vähe inimesi peale minu, kes ei oleks raamatut mitu korda lugenud ja filmi tõenäoliselt veelgi rohkem kordi vaadanud, siis jätan üldisema sisukokkuvõtte vahele ning räägin parem avameelselt, mis mind selle lugemisel üllatas, mis mulle meeldis, mis ei meeldinud, kuidas raamatus kujutatu erines filmis kujutatust, ning mis tundeid see kõik minus tekitas. Kuna raamat on nüüdseks üle 40 aasta vana ja film 38-aastane, siis ma ei pane lõikudele suuri spoilerihoiatusi ette, vaid räägin kõigest täiesti sirgjooneliselt.

Esimese asjana tahaksin välja tuua kõige suurema erinevuse filmi ja raamatu vahel. Kui filmist välja lõikuda paar kaadrit, siis oleks see film, kus Jack Torrance läheb isoleeritud mägihotellis hulluks ning üritab oma naist ja poega kirvega tükkideks raiuda. Kõik aset leidvad veidrused võiks otse hallutsinatsioonideks või väga pika vindiga deliiriumiks liigitada, ilma, et film seeläbi midagi kaotaks. Midagi sellist, mis oleks otseselt üleloomulik, kuid mida ei annaks hallutsinatsioonide või soovmõtlemisega selgitada, filmis väga polegi.

Raamat on selle vastand, tantsides suurepäraselt hullumeelsuse ja üleloomuliku vahepeal, kuid ei ürita isegi muljet jätta, et tegu on lihtlabase ja inimliku psüühikaprobleemiga. Isegi kui alguses tahaks Tony ja hiilgamise lihtsalt lapse fantaasiaks liigitada, siis oleks see üks nendest jõledatest klišeedest, mida kohtab halbades filmides ja laisalt kirjutatud teostes - “lapsed on niikuinii peast haiged, neid ei tohi kuulata”. Stephen King aga uuristab edukalt selle võimaluse lugejast välja, nii et lugejal tuleb leppida, et tegu ei ole lapseliku sisekaemuse ületõlgendamise, vaid päriselt üleloomuliku ning seletamatu jõuga.

Filmiga võrreldes on täiesti teine ka hotell Overlooki olemus. Kubrick tegi hotelli meelega veidraks, selle peahall olevat liiga suur, et välisfassaadi järgi mõõtes see sinna sisse mahuks. Koridorid käivad ringiratast, aknad on veidrates kohtades, ning sarnaseid detaile, mida vaataja ei märka, kuid mida alateadvus siiski üles märgib, on meelega ja heldelt puistatud. Siiski ei ole see enamat kui üks veider maja. Raamatus on hotell aga täiesti mõtlev, hingav ja pahatahtlik isiksus, kes räägib inimestega, sosistab neile hirmsaid mõtteid pähe ning kelle tegevusel on isegi oma eesmärk. Lugejale ei anta võimalust mõelda, et “äkki nad läksid lihtsalt hulluks”, vaid tegu on stiilipuhta üleloomuliku õudukaga. Lisaks väärivad äramärkimist kõik need veidrad tegelased, kelle läbi Overlook ennast ilmutab. Alates baarman Lloydist ja eelmise talve majahoidjast kuni hullunud homoni koerakostüümis. Hotell Overlook on inimesest suurem ja kurjem jõud, mille kõrval on inimesed tühised mutukad.

Teine suurim erinevus, mis on tingitud paratamatult filmilindi pikkusest, on Torrance’ite pere. Filmis on tegu rõõmsa väikekodanliku perega, kes on rõõmsalt nõus juhutöö vastu võtma, et pereisa saaks rahus oma raamatut kirjutada. Raamat käsitleb Torrance’ide pere psüühikat palju sügavamalt ja süngemalt. Jack ei ole lihtsalt natuke pingul närvidega pereisa, vaid mööda allakäiguspiraali kihutav alkohoolik, kes on suutnud endale napilt enne kuristikku pidurid peale tõmmata, kuid sedagi ainult väliselt. Danny hiilguse kaudu saame teada, et isegi kui Jack suudab oma joomakihku veel kuidagi vaos hoida, siis ärevus, viha, depressioon ning isegi suitsiidimõtted kratsivad mõistuse tagaust. Ilmselgelt on Wendy Torrance kõigest sellest uskumatult kurnatud. Ka tema üritab halva mängu juures head nägu teha ja hoida, kuid taas kord, hiilguse abil tema mõtetesse tungides leiame eest neurootilise inimvare, kes elab kogu aeg hirmus - küll oma ema ees, küll oma mehe ees, oma lapse pärast, ning lõppude lõpuks valdab teda üks ja kõige suurem hirm - olla vihatud nii oma pere kui ka iseenda poolt. Ma ütleks, et Wendy on selles suhtes väga ausalt hüsteeriliseks kirjutatud. Kui Jacki hullumine on lineaarne, isegi mitte laineline, vaid lihtsalt ühest hullusest teise sukeldumine, siis Wendyt vaevab aga pikaajaline ja näriv murekoorem, mis teda ei murra, aga püsivalt kurnab.

Luues tegelased, kes väliselt üritavad kõike koos hoida, kuid on sisemiselt juba murdumise piirile viinud, andis Stephen King nende tegelaste inimlike hädadega ka kõige väiksematele argisündmustele vürtsi. Kas või see pidevalt suremise äärel olev VW põrnika kütusepump. Filmi-Torrance’id sõitsid rõõmsalt ja ühegi viperuseta Overlooki kohale, raamatu-Torrance’id aga närisid üksteise võidu küüsi, igaüht omaenda hirmud söömas, samal ajal teiste jaoks rõõmsat meelt teeseldes, kui vaevatud põrnikas ähvardas loetud kilomeetrid enne sihtpunkti üles öelda.

Nagu ma juba enda kirjutist alustades ütlesin, olen illiteraat. Tegemist on esimese Kingi raamatuga, mida ma loen ning täiesti naiivselt ja siiralt kiidan seda aeglast stiili, mis näitab iga tähtsamat sündmust erinevate tegelaste vaatepunktidest. Ma usun, et ka siinkohal on tegu pika ja põhjaliku ettemõtlemisega ning sooviga teha tõeliselt psühholoogiline õudusteos, mitte lihtsalt selline, kus kollid kapist välja ja otse kõrri hüppavad. Meile serveeritakse meeleheidet ning aeglast hulluksminekut kolmest perspektiivist, nii et need natuke kattuvad ja segunevad, kuid ei kaota seeläbi oma olemust ja väärtust.

Nii jõuan ma ka õpetussõnade juurde, mis mu peas hakkasid keerlema pärast raamatuga lõpulejõudmist. Algaja kirjanik võiks proovida oma teost mitu korda üle kirjutada - kord ühest, kord teisest perspektiivist. Võib-olla jõutakse seeläbi mitmetahulise jutustuseni, aga esialgu piisaks ka sellest, et järgi jääb lõpuks alles ainult üks, mis on selle võrra esimesest kirjutisest parem.

***

Natuke ka konkreetsest raamatuversioonist.

Enamasti lööb mul tõlkeraamatuid lugedes välja kutsehaigus - hakkan tõlkevigade kallal irisema ning kui neid piisavalt kuhjub, viskan raamatu pettunult nurka ja leian endale inglisekeelse originaali. Minu müts maha aga Matti Piirimaa ees, kelle puhul ma ainult mõnikord üritasin teksti inglise keelde tagasi tõlkida ning sedagi ainult selleks, et paremini mõista Kingi filigraansust sõnaseadmisel. Kui autori sõnavalik kumab tõlkest läbi, ilma et see muutuks eesti keeles kohmakaks, siis on see väga kõrgete oskuste märk.

Küll aga kritiseerin julgelt ja avalikult toimetajat, sest mul on kohati tunne, et trükki on läinud täiesti toimetamata fail. Nagu ma ütlesin, siis tõlge on suurepärane, ning sisutoimetamist pole see kuskil vajanud. Küll aga lõppevad laused enne viimast. sõna. Vahel ei taha jutumärgid “ei alata ega lõppeda, paaris kohas oli tunne, et tekst on paberilt sisse skännitud, kui täht m koosnes kõrvutiasetsevast “rn”-ist. Siiski, lugemiselamust häiris see märksa vähem kui oleks häirinud kohmakas tõlge. Samuti, avastasin käesolevat arvustust kirjutades, et 524-leheküljelisest raamatust on selline pisiasi nagu sisukord lihtsalt välja unustatud.

Aga et köitele mitte liiga teha, siis kiidan kõige rohkem siiski otsust võtta see tellis, ning anda ka auväärse tellisena välja - see on mõnus suur ja raske köide, korralike kõvakaante, kauni (mis siis, et ebatäpse) kaanepildiga ning lõpetuseks ka õige pealkirjaga. Neile, kes ei mäleta või ei taha mäletada 1994. aasta versiooni, siis lisan sellegi kaanepildi siia lõppu. Tundub nagu korralik USA krimipõnevik, kus pahur ja habemetüükaga keskeakriisis vaevlev kolkapolitseinik peaks lahendama allakäinud hotelis toimunud mõrva. Aga 90ndate kaanedisain oli üldse üks omaette kunst.

Kokkuvõttev hinnang: suurepärane lugemiskogemus, täname kirjastust õnnestunud uusversiooni eest.

Uudiskirjandus 11/18

Vinguv jalaluu

Indrek Hargla, Mart Sander, Andrus Kivirähk, Meelis Friedenthal, Joel Jans, Maniakkide Tänav, Jaagup Mahkra, Mann Loper, Siim Veskimees

“Vinguv jalaluu“ on teine raamat kirjastuse „Raudhammas“ algupäraste temaatiliste ulmeantoloogiate tsüklis. See raamat on sündinud Friedrich Reinhold Kreutzwaldi loomingu tähistamiseks ja ilmub Euroopa kultuuripärandi aastal. Antoloogias on „Eesti rahva ennemuistsete juttude“ ainetel kirjutatud kümme juttu üheksalt tunnustatud kirjanikult.

Antoloogias on näiteks Andrus Kivirähki novell „Puulased ja tohtlased“, mis vaatleb hirmutavat võimalust, mis võib juhtuda, kui pöörduda tänapäeval muinasmaagia poole ja kasutada seda poliitikas. Meelis Friedenthal loos „Vinguv jalaluu“ satub ajaloolane kummalise leiu otsa, mis hakkab temas tekitama salapäraseid nägemusi. Mart Sanderi „Üksinduse allikas“ on muinasjutuline ja romantiline ajarännuteemaline kõhedusjutt. Indrek Harglalt on kaks teksti, millest esimene jutustab loo, kuidas 1932. aastal leidis üks folklorist senitundmatu Kreutzwaldi muistendi ja selle jälgi ajades avastas, et mõni muinasjutt võib päris tõsi olla; teine jutt –„Kahitud kuningatütar“– on mõtteline järg kuulsale „Kullaketrajate“ muinasjutule. Joel Jansi „Tarkmees taskus“ on küberteemaline põnevusjutt häkkerist ja Kreutzwaldi universumil põhinevast virtuaalreaalsusmängust.

Kirjastus Raudhammas

Attolia kuningas

Megan Whalen Turner

Sari: Kuninganna varas, kolmas raamat

Vana-Kreekast inspireeritud fantaasiamaailmas püüavad kolm väikeriiki vastu seista suurele Mede impeeriumile. Selleks oleks aga hädavajalik tugevate liidrite olemasolu neis väikeriikides. Ühe riigi etteotsa on jõudnud varas Eugenides, abielludes Attolia ilusa, kuid armutu kuninganna Irene’iga. Tahtmatult saadud kuningaroll ei meeldi ei Eugenidesele ega ta värsketele alamatele, kes ta toidu sisse liiva ja voodisse madusid poetavad, ja tal seisab ees raske eesmärk – saada kuningaks ka tegelikult, mitte ainult vormiliselt.

Megan Whalen Turneri lummavad ja auhindu võitnud „Kuninganna Varga“ romaanid elustavad eeposte maailma ja tutvustavad üht karismaatilist ja parandamatut tegelast – varas Eugenidest ehk Geni. „Kuninganna Varga“ romaanid on täis poliitilisi mahhinatsioone ja intriige, võidetud ja kaotatud lahinguid, ohtlikke reise, jumalikke sekkumisi, võimu, kirge, kättemaksu ja reetmist. „Kuninganna Varga“ romaane hindavad kirjanikud, kriitikud ja lugejad, need on saanud paljusid auhindu, nende hulgas Los Angeles Times Book Prize, Newbery Honor, Mythopoeic Fantasy Award.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Toimetanud Eva Luts ja Leiger Luts

Kuningas Arthuri triloogia

Rosemary Sutcliff

Vaprad rüütlid, vägevad võlurid ja nõiutud neitsid – neid kõiki võib kuningas Arthuri lugudest leida. Kas kuningas Arthur oli kunagi ka päriselt olemas, on siiani mõistatus, kuid põnevad, müstilised ja siiralt traagilised lood temast, kaunist kuninganna Gueneverist ja kuulsatest Ümarlaua rüütlitest Lancelotist, Gawainist ja teistest elavad ja kütkestavad lugejaid juba aastasadu. Need lood võimaldavad ka meil heita pilgu aega, mil maailm oli sootuks teistsugune, tegelikkus oli põimitud muinasjuttudega ning elu ja surma võisid kergesti otsustada käsivarre tugevus ja mõõk.

Rosemary Sutcliffi ümberjutustused on igas eas lugejatele suurepärane võimalus kuningas Arthuri legendidega tutvust teha või vana tutvust uuendada.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Allan Eichenbaum

464 lk

Kolmas tähevärav

Siim Veskimees

Universumi valmistuvad hõivama üliintelligentsed ja pika elueaga kõulid, kelle tähelepanu alla satub seekord Maa. Kõulide eripäraks on see, et nad vajavad eluks peremeesorganismi. Nad suudavad oma peremeesorganismi mõtteid suunata, tema eluiga pikendada, välimust kaunimaks muuta, muutudes kohati narkootikumi sarnaseks – aga kas nad on valmis kandjaga koostööks või on eesmärgiks kalk orjastamine? Suurem osa maalasi arvab viimast. Aga äkki oleks vaja ühtainust kõuli, et Maad valitseda? Milline oleks kõulide mõttemaailm, kas nad käituksid nagu intelligentsed kaheksajalad, või suudaksid peremeesorganismiga paremini kohastuda? Ja kas oleks võimalik inimese käitumismaneeride järgi ära tunda, et teda juhib tegelikult tark võõrolend?

Kirjastus Fantaasia

240 lk

Hauatagune oht

Jim Butcher

Dresdeni toimikud, 3. raamat

Harry Dresden, Chicagos tegutsev võlur, kes on paljudel keerulistel juhtudel politseid aidanud, on oma elu jooksul kohtunud paljude päris hirmuäratavate vastastega, kuid midagi sellist pole ta kunagi näinud. Kõikjal Chicagos tekitavad probleeme vaimud, kes on piinatud, vägivaldsed ja tapmishimulised. Keegi – või miski – püüab meelega panna neid põrgulikku hävitustööd tegema. Kuid miks? Ja miks on nii paljud ohvrid seotud Harryga? Enne kui ta isegi aru saab, on ta ülepeakaela probleemidesse kistud, mis ähvardavad ka teda ennast vaimuks muuta.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Iris-Barbara Jeletski

320 lk

Kirjutamisest

Stephen King

1999. aastal hakkas Stephen King kirjutama oma ametioskustest – ja oma elust. Aasta keskel pani need mõlemad ohtu laia kõlapinda leidnud õnnetus. Õnnetusest paranemise kuudel muutus ühendus kirjutamise ja elamise vahel olulisemaks kui kunagi varem. Harva juhtub, et kirjutamisest kõnelev raamat on nii selge, nii kasulik ja nii ilmutuslik.

„Kirjutamisest” algab lummava ülevaatega Kingi lapsepõlvest ja jutustab tema ebaharilikult varajasest pühendumisest kirjutamisele. Hulk elavaid mälestusi noorukieast, kolledžist ja rasketest aastatest, mis viisid esimese romaani kirjutamiseni, annab lugejatele värske ja tihti väga naljaka ülevaate kirjaniku kujunemisest. Seejärel tegeleb King oma ametioskuse peamiste töövahenditega – kuidas neid kasutamise abil teravamaks muuta ja nende arvu suurendada ning kuidas need peavad kirjanikul alati käepärast olema. Ta juhatab lugeja läbi kirjaniku kunsti ja elu olemuslike aspektide, pakkudes praktilisi ja inspireerivaid nõuandeid kõige jaoks alates süžeest ja tegelase arendamisest kuni äraütlemistega toimetuleku ja tööharjumusteni.

Kirjastus Hea Lugu

Tõlkinud Jüri Kolk

301 lk

Lumiina ennustus

R. K. Topkin

I osa

Needusest moonutatud näoga noor naine Lana oli Torrenisse tulles lootnud õhinal oma silmaga näha kuningriigi müstilisi olevusi ning maagia praktiseerimist. Ta sai paraku rohkem kui oli eales karta osanud, mis tähendas, et ellujäämise nimel võitles ta nüüd nii inimeste eelarvamuste kui iseenda süveneva depressiooniga.

Kui tema tee ristus tagaotsitava Rownov Tristesiga, pakkus viimane talle ajutist peavarju väikeses räämas majakeses keset metsi, eelduselt et naine nõustub mehe ja ühe upsaka neiu, Bethany, asukohta mitte reetma. Meeleheitel naine sõlmib kokkuleppe, aga see tõmbab teda ennast ootamatult kaasa afääri Torreni kroonprintsessi kadumisega ja sõja puhkemise ohuga naaberriigist Swilundist. Nagu naine poleks piisavalt ebamugavas olukorras, et Lana armub majaperemees Rownovi, siis pärast peaaegu surmavat õnnetust Necroni võlumetsas, ootab Lanat ees maagiline muundumine, mis annab tõuke täiesti uuele sündmuste ahelale ja identiteedi tekkimisele

Kirjastus R.K. Topkin OÜ

434 lk

Ulmkonnakroonika 11/18

Ulmestaar: R. K. Topkin

Olen inimene metsast, lähim naaber elab linnulennult üle kilomeetri kaugusel. Mulle meeldib privaatsus, meeldib see, et ma olen pea kõiki metsloomi oma metsas kohanud.

Ma olen kunstitaustaga, õppinud Tartu Kõrgemas Kunstikoolis tekstiili. (Veidi hiljem TLÜ magistrantuuris) Parim otsus minu elus, sest TKK elukooli osa oli sellejuures suurim pluss. Õppisin, kuidas suhestuvad omavahel aeg, pühenduvus ja andekus. Näiteks kui sa oled (akadeemilist) joonistust teinud 1,5h või 8h, siis seda on näha, energia jäävuse seadus kunsti võtmes. Sa ei peta ära, ei saa rohkem välja võtta kui sisse paned. Ka on andekus on lihtsalt iseloomu ja harjumuse küsimus - pidev praktiseerimine ning elav huvi oma ala vastu moodustabki ande. Need põhimõtted kanduvad ka kirjandusse üle, milles ma olen veel täiesti toores ja roheline. Minu „ulme taust“ on armastus maagia vastu, kõik võlurite ja nõidadega seonduv läheb mulle peale.

Kirjutan ka blogi isekirjastamise ja kunsti kohta https://www.rktopkin.com/blog

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Näpp on vahel kolmel raamatul (NaNoWriMo tõttu, milles ma osalen, ei ole see kuu progressi loota):

- Richard Williams "The Animator's Survival Kit: A Manual of Methods, Principles, and Formulas for Classical, Computer, Games, Stop Motion and Internet Animators" Keda animatsioon huvitab, siis see on MUST READ!

- Mart Sander "Litsid"

- Frances Hardinge "Valede puu"

Olen hetkel veel kahe pisikese põnniga kodus ega ole saanud midagi vaatama minna. Alati kui mul on olnud pilet, siis on jäänud ka vähemalt üks neist lohutamatult haigeks.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Naelad! :)

Haarav lugu või mõnuga kirjutatud tegelased on need, mis huvi tekitavad ja hoiavad.

Ma tean, mis mulle ei meeldi. Ma ei armasta pikki kirjeldusi. Teatud väga tuntud ja tunnustatud kirjanike loomingut ei suuda ma nautida. Ma eelistan, et võin oma kujutlusvõimet kasutada.

Aga mida vanemaks saan, sest vähem ma tahan kellegi töö suhtes kriitiline olla. Ma olen ametilt õpetaja ning ma tean, et miski ei tapa arenevat loovust kiiremini kui kriitika. Lugejal on muidugi õigus oma arvamusele ja maitsele, aga see ei ole absoluutne tõde.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, ˛anri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Minu eelistus ulmes on ennekõike alati iluulme ehk võluvik ehk fantaasia.

Et natukene huvitavamat ideed pakkuda, siis ma väänan tõde. Võtan valikusse Masashi Kishimoto "Naruto". Tegelikult on see manga, aga sisu mõttes see sobib siia küll. Loo keskmes on samanimeline aktiivsus-tähelepanu häirega noor orvust ninjaõpilane, kes unistab Hokageks saamisest ja et teised teda tunnustaksid. Ta on esialgu oma erivõimete õppimise ja kasutamise osas underdog (vilets ullike, kellesse keegi ei usu). Mind võlus väga see alati positiivne ja ma-ei-anna-kunagi-alla suhtumine, ka siis kui korduvalt läbi kukutakse.

Cinda Williams Chima - seeria "The Seven Realms" YA fantaasia kirjanik, kes on minu jaoks võrdlemisi uus avastus. Märksõnaks: väga põhjalik maailm. See kirjanik läheb ikka detailidesse, samas täpselt piiri peal, et minusugust kirjelduste vihkajat üle ei koorma.

Selle seeria lugu on põnev, mitmest vaatepunktist kirjutatud. Klannid, võlurid, tavalised inimesed, mitmed kuning- ja kuningannariigid, sõda - ikka see tavaline, aga luban, et nauditavas koosluses. Miinuseks: 16-aastaste tegelaste kohta natuke väheusutavalt küpsed otsused. Maitse küsimus ilmselt.

J. K. Rowling - seeria "Harry Potter"

Ma ei saa sellest kuidagi ümber ja ei kavatsegi vabandada, et mulle meeldivad ka populaarsed teosed. Kui Harry Potterit ei oleks juhtunud, siis ma võibolla ei olekski avastanud lugemiserõõmu. Kohustuslik kirjandus, mis oli enamasti juba sunni tõttu vastik, ei tekitanud kirjanduse vastu mingit huvi. Võin väita, et päriselt lugema hakkasin alles pärast gümnaasiumi ning enne neid raamatuid ei uskunud ma, et võib lugeda öö läbi, sest raamat on nii hea.

Ulmeantoloogia "Vinguv jalaluu" esitlused Tallinnas ja Tartus

Neljas detsember kell 18.00 toimub Rahvusraamatukogu kohvikus Indrek Hargla koostatud, Fr.R.Kreutzwaldi ennemuistsete juttude ainetel kirjutatud kaasaegsete muinasjuttude antoloogia „Vinguv jalaluu“ esmaesitlus! Lisaks kahele Indrek Hargla loole leiab ulmekogumikust veel Andrus Kivirähki, Mart Sanderi, Maniakkide Tänava, Joel Jansi, Mann Loperi, Siim Veskimehe, Jaagup Mahkra ja Meelis Friedenthali loomingut.

Sama raamatu esitlus Tartus toimub täpselt kümme päeva hiljem 14 deptsembril ning algusega kell 17.00 Tasku Rahva Raamatus.

Ulmikute kogunemine Tallinnas "Lontinendis"

Reaktori juttudest 11/18 (Tõnis Hallaste)

Leida

Meelis Ivanov

Loodusloomuuseumi töötajale Leidale ütleb kolleeg, taksidermist Lasse, et tal on lõpuks valminud oma lemmiklooma hundi topis. Mees läheb linna tähistama ja kuskil n ja n+1 õlle vahel saab ta ehmunud telefonikõne. Ta tuleb tagasi ja näeb enesegi üllatuseks, et tema hundi asemel on klaasvitriinis mingi surnud naine. Oleks veel lihtsalt et surnud naine, aga topistatud pealekaupa.

Lugedes mulle meeldis üsna mitu stseeni. Näiteks Lasse telefonikõne kõrtsis, kus näidatakse ainult Lasse-poolseid dialoogikatkeid. Küllap oli see uudishimu kütmiseks enne järgmist, kriitilist stseeni - näidatakse reaktsiooni, et seejärel näidata, millele reageeritakse. Ütlemine ütlematajätmise läbi.

Ka meeldis mulle miskipärast katkend, kus Leida püüab lugeda lehest välja, milliseid seksiskandaale võis sisaldada Konstantin Pätsi elu - ja tema ohkega nentimine, et tjah, ei olegi midagi. Mittekuhugiviiv argisus enne libahundihullust, aga siiski tore.

Laidaks siiski, et lugu polnud sugugi hirmus. Kujutan ette, et naisetopisest kirjutamine võis tekitada autoris judinatunnet - algul kujutleda ja kirjutada, seeärel kujutleda elavamalt veelgi, et kirjutades edastada seda surma. Mul on aga tunne, et üks asi on näidata midagi sedavõrd ebaloomulikku (hundina topistatud naine), teine asi on lasta sel muutuda ohuks kellelegi tegelastest. Üks asi on õudne vaatepilt, teine asi on õudne tegelane. See oleks õuduse määra ehk aidanud suurendada.

Ja loo pärastised sündmused - Leida lapselapse koju jõudmine ja Kevini meeletud teod ja sellele järgnev - ei haakunud väga ülejäänud jutuga. Kas noormehe hullus oli seotud libahuntide juuresolekuga? Ainus, mida see stseen andis, oli päästmise libahundi poolt - ja see lohutav turvatunne mõjub kuidagi anti-õudukalikult. Libahunt on niigi minetanud oma õudukalikkust, aga see lugu veelgi enam kehtestab libahundi eetilisust või mingi piirini ehk lausa headust. Libahunt on sedavõrd õõnestatud õuduskarakter, et praegusel hetkel oleks tema kujutamine tõeliselt hirmuäratava tegelasena täiesti originaalne või dekonstruktiinse nüke.

6,5/10

Iga teine on sulle

Ander Skarp

Marvin ja sir Alvin on kaks verejanulist sarimõrvarit, kes kutsuvad süütu inimese oma mõisa, lasevad nad lahti ja mingi aja möödudes otsustavad minna otsingule - kes ohvri esimese leiab, saab õiguse tappa. Suured egod võivad aga ühel hetkel viia veriste kokkupõrgeteni.

Mulle meeldisid novelli kaks tutvustusstseeni - Marvini peegli ees olek ja sir Alvini lugu naisega. Neis kirjeldustes oli parajas koguses karikatuursust, mis aitas nad muuta ilmekaks. Pole midagi öelda, lust oli lugeda.

Lisaks oli jälle tunne, et autori jutustamisoskus on täitsa hea - mu meelest liikus tekst hea kulgemisega, ei pidanud end sugugi sundima lugema. Küllap oli asi tegelaste huvitavuses ja süžee iseäralikkuses.

Lugu liikus muidu igati kohaseid liine pidi (võib-olla sir Alvini “mu poeg” oli väheke eba - kõlas nagu kavala tegelase katse manipuleerida lihtlabast tegelast; samas, natuke midagi sellist oligi, aga sel juhul mõjus Marvin natuke liiga lihtsameelsena). Ainult lõpp-puänt mulle eriti ei sobinud. Kui tegemist oli näitega sellest, kuidas inimesel on vaja “üht halba päeva”, et lõplikult hulluda ja asuda oma tapjate nahka (parafraseerides nõnda Jokkerit Alan Moore’i päris populaarsest koomiksist “The Killing Joke”, kes arvas, et igaühe hullumiseks on vaja vaid “üht halba päeva”), siis kuidagi väheks jäi selle kujutamine.

Praegune lõpp annab mõista, et midagi pole lõppenud ja et Paul jätkab täpselt samast kohast, kus Marvin ja sir Alvin lõpetasid. See mõjus puändina puändi pärast - mingine “haa, see pole veel läbi!”-mõte, Jasoni laiba tõmblemine või halb õudusunenägu pärast Freddy Krugeri surma. Võib-olla mõjunuks paremini sarnase mõtte veidi peenem edastamine. Praegu peegeldas lõpp sedavõrd üks-ühele avastseeni, et mõjuda sisulises plaanis mõneti segadusseajavalt - kas verejanu kandus üle ohvrisse või oli Paul alati olnud vereanuline tõbras (ja 37 sälku mõrvanoal kuulusid osalt Paulile endale)? Ühesõnaga, seda võinuks paremini lahendada.

6,5/10

Öö laulupeomuuseumis

Laura Loolaid

Naiskoor Emajõe Ööbikud peab laulupeomuuseumis pidu. Tordi ja koogi ja väikse šampanjatamise kõrval tehakse väiksesi etteasteid ja kõigil on lõbus. Peole annab ent paraja põntsu asjaolu, et laulupeomuuseumi ärkamisaegsete kultuuritegelaste vahakujud ärkavad ellu - ja nad on vihased!

Ma ei tea, kuidas ma olen varem kommenteerinud Reaktoris ilmunud absurdimaigulisi humoorikaid gore-tekste. Kui ma mõtlen selle žanri peale, tekib mul terve hulk eelarvamusi. Ühelt poolt mõjub verise vägivalla kujutamine inimese baasinstinktidele rõhumisena, teisalt viitab huumorile rõhumine erilisemate kvaliteedipretensioonide kõrvaleheitmisele. Ja ehk olengi siinkohal veidi ennatlik, aga ikkagi, aga ikkagi...

Selliseid eelarvamusi kummutab kõige paremini siiski hea sooritus. Ja kuidas sai Laura Loolaid hakkama – minu meelest väga hästi! Mõni Karl Kivil võib-olla loeb ja mõtleb, et kas sellist kodumaist ulmekirjandust tahtsimegi, et tegeldagu ikkagi tõlkimisega või midagi, aga hea omakeelne tekst aitab õigustada tegemist. Ma veits jauran siin inimesena, kellele konkreetne žanr on kas võõras või kui mitte võõras, siis ometigi mitte lemmikute seas. Autoril seda muret pole – ta ju pakkus HÖFFi sõnauselgi head ja esiletoodud sõnad “rümbarebu” (gore) ja “rupskiooper” (splatterfest), küllap on žanr tunginud läbi tema ribidest ja tunginud roostetanud ja nüri lihunikunoana tema südamesse ja ajanud sinna oma grotesksed juured või midagi. Või äkki kirjutas pulli pärast, kah okei.

Võib-olla on siin lihtsalt tegemist mu enda tajupildiga kah autori suhtes – kui ma nüüd hoolega järele mõtlen, siis... iseenesest vahakujudel langevad silmad peast välja, et asenduda tigedate punaste tulukestega? Papa-Janssen ilmumas uksele, käes ajaleherull, millega ta inimesi laiade hoopidena hakklihaks virutas? Ellutärganud hindamatu klaver purustamas päid oma jalahoopidega? See on huumor, milletaolist olen ennegi näinud, aga ma polnud enne tajunud Laura Loolaidis sellist huumorisoont. Kuna ei osanud oodata, mõjus see värskendavalt.

See jätab mulje jututubades kirjutatust, valjusti ette loetud hea kõhutäie naeru eest. Või noh, mitte millegi eest, toreda kirjutamiskogemuse eest pigem. Aga kõhutunne ütleb, et jututoad on sellise jutu parim esitamiskoht. Sellegipoolest, peamine, mis eristas seda teksti teistest sedalaadi juttudest, mida olen varem lugenud, on mingi tõsiduse määr. Või mingi peaaegu klassitsistlik vaib.

Tuleb nentida, et jutt on teadlikult tobe... njah, ärkamisaja kuulsuste vahakujud tapavad terve posu koorilauljaid, muidugi on tobe. Ma pean eelkõige silmas tegelaste meelega käitumist, mis annab tegevusele satiirile meenutava ebausutavuse (mida tuleks eristada unenägude ebausutavusest, näiteks). Kui andestatakse spoilimist – mingi hetk arutavad kolm eriliselt kõiketeadvat (ja küllap ka eriliselt ebameeldivat) naist: „No minu meelest ei oleks ikka tohtinud nii kahtlase kuulsusega majas sellist üritust korraldada.” Sellele vastab teine: „Mina olen kakskümmend aastat naiskooris laulnud ja lubatagu öelda – nii need asjad ikka ei käi!”

Ja ometi pole jutt üleni tobe. Miski on ta kirjutamisstiilis, mis mõjub puhta ja korrektsena. Põiked groteski ei mõju jutu ainsa õigustusena – aga et need seal on, mõjuvad need põigetena millessegi hoopis muusse. Ja kuna autoril on sedavõrd... uh, ütleme et väljapeetud kirjutusstiil (see on see „peaaegu klassitsistlik vaib”, mida ma eelpool mainisin), siis grotesk mõjub toreda kontrastina.

Kogu pika tiraadi peale olen ainult kiitnud, aga midagi ütleks laituseks kah. Või kas laituseks, kuivõrd kriitilise kirjelduse mõttes. Jutu grotesksus on tore ja maitsekalt sooritatud, aga võib ju olla, et paljude lugejate jaoks tähendab säärane grotesk automaatset vetot. Neist me ei räägi, fuck them, nii et mida arvavad need, kes loevad – kas võib olla ohtu, et nende jaoks on vähe huumorit? Mõni võibolla tahaks veelgi röögatumat vabanemist igasugust kirjutajalikest ahelatest... Või midagi. Et isegi praeguses groteskiküllases vormis liiga hillitsetud. Eh, ma ei tea. Kõik oli igati maitsekas ja töötas mu meelest väga hästi.

(Täiesti teemavälise märkusena mainin, et need kaks „kõiketeadjat” naist, keda mainisin kaks lõiku tagasi, löödi mättasse – ja teised käratasid, et nii ei või ja et basse on alati vähe. Kus need bassid mängu tulid, nood kaks pidid ilmselt aldid olema. Teiseks, mulle teeb lõbu, et võin minna hää tuttava ja laulukaaslase Meelise juurde, kes töötab Emajõe Ööbikutes abidirigendina, ja pakkuda seda teksti lugeda – mine tea, kas teda ajab muigama, et novelli Emajõe Ööbikute abidirigent on keegi Anu. Jajah, ma tean, käesolev lugu ei põhine tõestisündinud juhtumitel ja kokkusattumused päriselu tegelastega on kokkusattumuslikud jne – aga ikkagi, ma võiks nüüd mõni aeg öelda talle Anu. Kui ta on teksti läbi lugenud. Ja viimane ebaoluline asi – Emajõe Ööbikud on tegelt täitsa hea koor, näiteks olid nad nüüd alles edukad välismaal konkursil ja puha. Kui mõni ööbiklane seda loeb, siis – tervitusi kammerkoorilt Helü!)

8/10

Kirvest, andke mulle kirvest

Margus Makke

Kuressaarest umbes 13 kilomeetri kaugusel asuv Vantri on külakoht, suhteliselt eraldatud muust maailmast. Peategelane tavaline talumees, kasvatab kartuleid ja muud pudi-padi, tuleb omadega toime. Mingi aeg ilmneb, et Kihelkonna kandis olla taevast alla langenud mingi iseäralik imeasi. Taevast. Ja nõnda algabki NENDE sissetung – algul Kihelkonnas, hiljem levivad Vantrisse ja lõpuks mujalegi. Ainus, kes nende vastu saab – meie ontlik kardulakasvataja...

Lugu algab toreda pauguga, meeleheitliku hakkimisega, ja kirveste tasapisi otsasaamisega. Mingi kergelt hüsteeriline vaib, mis annab kiirustamise tunde ja kergitas esiti tegevuse adrenaliini, aga siis tõmbab üsna pea hoo maha ja asub oma olusid ja sündmusi kirjeldama rauge rahulikkusega. Selline hoog püsib lõpuni ja ega ta muutu igavaks, aga kuidagi laadna olemisega tekst. Sellele tundele annab juurde aimus, et peategelast ei näi miski ohustavat, ta näib üllatuslikult ellu jäävat kõigis neis eluohtlikes sündmustes, kuhu satub – ja hiljem seletatakse see ära.

Ei oleks õige öelda, et suurt midagi ei juhtu, tulnukliku eksistentsivormi vallutuskatse ja muud jubedat. Ühe mehe ellujäämiskatsed. Elutee raiumine kirvega ja puha. Aga kuidagi nii laadnalt ja rahulikult läheb, üldse nagu muret ei ole. Huvitav on ka, ma ei heida loole ette igavust. Lihtsalt on kuidagi väga argine maailmalõpp.

Natuke kahtlusi tekitab mõte, et peategelane leiab mingid enam-vähem paberilehtede suurused plekkruudud ja kirjutab kogu oma jutu nende peale... mul on tunne, et see võiks olla piisavalt tülikas ettevõtmine, et ta ei hakka heietama, et tema kodukoht on nii ja nii kaugel Kuressaarest ja et ta kasvatab kartuleid ja et ta poeg töötab kuskil mandril ärimehe või millegi muu säärasena. Esiteks, kui ta niimoodi heietama hakkab, siis miks mitte paberkladesse – käsitsi kirjutamises on oma meditatiivne mõnu sees, mis soosiks laadna jutu kirjutamist. Kaldun kuidagi arvama, et plekkruutudele sõnade soonimine mingi terava esemega ei tekita samasugust heietamise soovi.

Pigem oleks selline plekklehtede kogum täis niisama ropendamist – sest kui juba plekkplaadid, millele on selgelt ebameeldiv kirjutada, siis loomulikult kirjutada sinna ainult seda, mis pakub mingit destruktiivset naudingut. Tõmbad naelaga, nii et kõrvad huugavad pleki kääksumisest ja kriipimisest, ja lõpuks ilutseb seal suurelt: „Türa.” Lühike ja lööv novell oleks.

6,5/10

Põrgutee

J. J. Metsavana

Kaheksa mõõgameest – Mõtus ja tema seitse ustavat sõjameest –, kes olid üheskoos sõdinud ühtede ja teiste vastu, näidanud üles oma vaprust ja jõudu, tundsid esimest korda üle pika aja hirmu. Nende seekordset vastast ei saanud pidada päris inimeseks. Leides koletu nõia Kopitaja, läks Mõtus tollele kallale – ja nad loitsitakse kuhugi võõrasse paika. Kopitaja irvitab ja ütleb neile, et nad on saabunud Lutsiferi enese maailma, aga midagi on valesti. Kõik need deemonid, keda vaprad sõdalased hulganisti raiuvad, mõjuvad kuidagi abitute ja võimetutena. Kus nad õigupoolest on?

Teadsa, esimesel läbilugemisel võttis mul aega sellest arusaamisega, et tegemist polnud teps mitte põrgu, vaid nüüdisaegse tsivilisatsiooniga. Lihtsalt lugesin, nagu tegemist oleks action-mänguliku madistamisega põrgu eri kihtidel ja vaprate sangaritega, kes püüavad seal hakkama saada. Kui siis hiljem oli juttu kirikus, mis oli muudetud diskopaigaks, siis alles taipasin. Algul süüdistasin ennast, kuna mul on ennegi säärast asja ette tulnud – kui “Howli liikuvas kindluses” läksid tegelased korraks tänapäeva Inglismaale ja nägid poisse mängimas arvutitega, kirjeldati seda nõnda, et sisu ahmivalt ja veidi kiirustades lugedes läks tükk aega, enne kui taipasin (ma jõudsin Diane Wynne Jonesi kirjeldatud arvutijuhtmeid kujutleda mingite kombitsate taoliste moodustistena).

“Põrguteed” üle lugedes märkasin, et mu segadus polnud läbini põhjendamatu – kui loen sangarite fantastilisest teekonnast Põrgusse ja äkki ilmub tahkele pigiteele “meeletu kiirusega jooksev läikivanahaline deemon, kelle silmist purskus tuld, mis oli vähemalt sama ere nagu päike ise”, siis ma olen piisavalt rumal, et kujutleda meeletu kiirusega jooksvat läikivanahalist deemonit, kelle silmist purskab tuld, mitte aga autot. Ah, küllap võinuks ma kohe aru saada, et kui on juttu pigijõest, mis on tahke ja mille peal võivad käia nii Kopitaja kui ka sangarid, et siis on ilmselt tegemist asfaldiga – ja kui juba asfalt, siis ei aja autogi segadusse.

Mind hakkas aga hullult häirima diskoveresauna jõhkrus. Kogu novelli näol võiks ju olla tegemist naljaka äravahetamiskomöödiaga, mingi Gerard Depardieu komöödia oli kah selleteemaline. Ja nüüd äkki – kümnete noorte inimeste verest libedal põrandal tormab ta DJ-le kallale ja see juba komistab, peaaegu näib, nagu võiks pääseda, aga ei, õnneks vanal Mooseril (kes on kõrgest east hoolimata väärt vähemalt viit paganat) õnnestub teda läbi torgata ja nõnda surigi viimane “deemon”.

Loed seda ja ääri-veeri aimad, et see tõenäoliselt peaks mõjuma jaburalt lõbustavalt – küllap õiges sihtlugejas aktiveeruvad ajus needsamad piirkonnad, mis naudivad seda, kui saab GTA's suvalisi inimesi pähe tulistada. See mingi tobe “ma tean, et see on räigevõitu, aga mul on ära salvestatud ja tahan näha, mis saab”. Sest sellest kirjeldusest ei kuma läbi muud peale teatava naudingu, et võimekad tegelased saavad hakkama oma ettevõtmisega.

Kuid olukorra kogupilti aimates on näha, et tegemist pole nagu millegi eriliselt naljaka ega maitsekaga. Mulle tundus olevat tegemist sügavalt traagilise stseeniga, mida esitatakse kuidagi hästi tuimalt – või kui, siis väga väheke keel põses, aga mitte piisavalt, et võtta tegelikult positsiooni sündmuse rõlguse või traagilisuse suhtes. Täpsustan: ebameeldivaks ei teegi mitte sündmus ise, vaid selle teostamine. Sündmust ei esitata ei naljakalt ega kurvalt ega irooniliselt – üldse midagi öelda tahtvalt. See on lihtsalt üks tarbetu lisastseen...

Küllap nüüd keegi loeb ja mõtleb, et mida ma vingun – see vajutas mingitele emotsionaalsetele nuppudele, järelikult on autor midagi õigesti teinud. Ja siis kiidaks veel takka, et edaspidi tuleb veelgi kaugemale minna. Tegelased võiks edaspidi ka surnute päid otsast repida ja nende kaelast alla sittuda. Aga seda öeldes… taipan, et krt… See stseen oli ju “Duke Nukemis”. Mingile tulnukpahalasele ütles nõnda ja võitmise järel tegigi. Ja too stseen oligi kuidagi veidrat rahuldust pakkuv. Oma grotesksuses. Oma (eeldan, et üsnagi) teadlikus maitsetuses. Lihtsalt üks jaburus.

Ma nüüd tunnen, et see üks stseen sattuski lihtsalt kogemata olema sellises väga ebasoodsas vahemikus, kus oli piisavalt groteskne, et asi oleks värvikas, aga mitte piisavalt groteskne, et see värvikus õigustanuks sündmuse enese tõsiseltvõetavust. Siinkohal natuke tahaks öelda “minu jaoks” või “minu meelest”, aga ma miskipärast kahtlustan, et ka teised loeks toda stseeni ja tunneks, et krt, miskipärast ei kruvi, miskipärast on täiega jura stseen. Einoh, savi, seekord juhtus nii. Metsavana suurim voorus kirjutajana ongi mu meelest see, et ta otsekui galopeeriks pimeda hobusega läbi miinivälja. Loed ja mõtled: hull vend. Ja las jätkab seda hullust. Sedapuhku komistas maitsetusemiinile, aga savi – seda hobust see ei kõiguta, ta tormab edasi!

Aga jah, ma jäin aina keskenduma probleemidele. Mitu lõiku kirjutasin sellest ühest stseenist, mis oli pinnuks silmas. Ja ma mainisin selguse puudumist selle osas, kus tegevus aset leiab. Ja ma võiks ka öelda, et kolme nõia ilmumine ja rüütlite pääsemine vanglast ja suur lõpukoletis – nojah, tekst sai lõpuni kirjutatud ja tähtis on asju lõpetada (sest lõpetatud ebaõnnestumine on ikka parem kui meistriteos, millest pole sõnagi kirjutatud). Aga kui ma neid suht juhuslikke stseene loetlen, tunnen ma, et kuidagi tarbetu. Need on lihtsalt ära kirjutatud, et tekst oleks lõpetatud. Kokkuvõttes arvan, et lihtsalt tekst, millega nii-öelda suurendada oma pastaka kilometraaži.

4/10

Muld ei hoia

Miikael Jekimov

Leenal on olnud rasked ajad. Tema sügelevate nukkidega abikaasa Tõnu suri natuke varem ja tema võlgadest jäänud vihkamine laieneb ka perekonnale. Ja nüüd suri poeg Hindrek. Inimesed on küll matustel kohal, kuid see näib olevat viimane viisakus, mida nad sellele perekonna suhtes üles näitavad. Nüüd on naisele jäänud vaid noorim poeg Pärt ja nende koer Nuri. Ent veel enne, kui matusepäev on päriselt läbi, ilmub Hindrek tagasi.

Feissaris (mis näikse praegu olevat see koht, kus toimub suur osa praegusest ulmikute arutelusid, nagu kunagi võisid olla sf2001 list või BAAS) kommenteeris Anti Teraväe tänavust oktoobrikuist numbrit ja – küllap veidi ka vastandumaks Karl Kivili kirgi kütnud FB-postitusele selle kohta, et eesti ulme tegemine on üks veider tarbetus, mille võiks vaikselt ära lõpetada - “Selles numbris on mahlakust rohkem, kui tavaliselt. Ma just lugesin Jekimovi "Muld ei hoia" ja see võib üsna edukalt paigutuda Kitzbergi ja Tammsaare vahele. Suured sõnad küll aga vahetult pärast loo lugemist just säärane tunne sees on. Libahundi ja Vargamäe hõnguline pilguheit aega, kus elu ja surm olid tihedalt omavahel seotud. Suudab luua pilti, kisub välja emotsioonid ja samas on selline ootusärevust loov õõvaõhkkond.”

Lugesin seda ja mõtlesin, et tobe mees ajab latti kõrgele – ma olen ju lugenud Jekimovi tekste küll, ei ole ta mingi Tammsaare-Kitzberg, on hoopis kirjutamisõhtutelt tuttav tüüp. Hakkasin siis teksti ennast lugema ja – olen ise kah täiesti üllatunud, kui väga novell mulle meeldis.

Esiteks, tegemist on selle numbri ainsa jutuga, mis tõesti mõjub õudukana. Ja õudsaks teeb just vastik ebamugavus, millega Leena tunnistab oma kodukäijaks tulnud poega. Kergelt neurootiline armastuse ja vastikuse segunemine, milles poeg on ühelt poolt leinamise põhjus ja tagasitulnuna võiks pakkuda suurt kergendust armastavale emale, teisalt on ta groteskne nähtus, midagi väära.

Vahel on kodukäijaid kujutatud arutute zombidena – ja siis vaatad, kuidas mõni filmi- või sarjategelane ütleb, et ei, see on mu isa, tere issi – ja tal hammustatakse pea otsast (hullult tüütu stseeniformaat tegelaste debiilse käitumise tõttu). Hoopis teises äärmuses on Gaimani “Ameerika jumalate” Shadow abikaasa Laura, kes ilmub teatava enesestmõistetavusena ja enam-vähem täpselt samasugusena nagu ennegi, ainult et veidike mädanevana. Selle jutu Hindrik on aga täitsa sobival määral peategelase poja paroodia – õõvastav mädanev poeg, kes ütleb küll “emme”, aga näib soovivat ainult toorest liha.

Teiseks, ja peamise asjaoluna, miks novell toimib – autor on hullult vaeva näinud selle nimel, et jutu realistlik pool toimiks. Leenast saaks kirjutada ka sellise loo, kus polegi kodukäijat, selleks on piisavalt tehtud tööd tema traagilise elu ilmestamisega. Sealjuures ei muutu see traagika ülemäära rõhuvaks. Sellest ei saa komistuskivi, mis muudab lugemise tüütuks. Kirjeldused on napid ja head, möödaminnes ilmestatakse looduse abil hetkemeeleolu (“Ennelõunane päike paistis vanamemme maja ette pingile, kus nad kahekesi kanadele teri viskasid. Maja kõrval kasvava pihlakapuu lehed olid kolletunud, veripunased marjad kobarates kergelt krimpsu tõmbunud.”). Lisaks tundub, et autor on teinud tööd selle nimel, et ammusele taluelule pilti anda (“Õhtu saabudes läitis Leena seina külge pilakusse asetatud peeru. Pihlakapuust laast ajas tossu, aga suutis veidi enam tuba valgustada. Peergu hoidvalt metallist klambrilt peegeldus lakke värelevaid varje. Põrandale oli kuhjatud pisike kuhi puuliiste, kust Leena iga natukese aja tagant ärapõlenud peerge uute vastu vahetas.”). Mis puutub võrdlusse Tammsaarega, siis päris sellist kirjelduslikku ülevoolavat väge siin pole. Aga ega kõik soovigi sellist. On piisavalt, et anda pilti ja avaldada muljet, aga mitte nii priiskavalt palju, et tüüdata nüüdislugejat.

Mu hinnangul on tegemist ühe aasta parima Reaktori-jutuga. Võiks ehk öelda, et kirjutatud mitte selleks, et igakuise Reaktori mahtu täis saada, vaid ambitsiooniga anda oma panus järgmisesse Tuumahiidu. Mulle on see positiivne üllatus, sest varem on nagu öeldud, et Reaktori kaudu ei sirgu Eesti ulmesse mingeid uusi tähelepanuväärsusi – njah, Heinrich Weinberg, aga tema oli kah suht-koht valmisautor juba esimesi jutte avaldades. Nüüd siis selline purakas Jekimovilt, kelle eelmine Reaktoris avaldatud tekst oli selline stabiilne keskmine. Nagu siis oli ka näha, kirjutamisoskust ja jutustamise loomulikkust autoril on – ja kui sellele lisandub nõudlikkus enda ja teksti suhtes, püüdlus saavutada parimat, siis võib päris korralikke asju sündida. Kergitan mütsi.

9/10

Jyrka karvustused 11/18 (Jüri Kallas)

Ma alles eelmises karvustuses kirjutasin, kuidas mul tuleb lugedes ja pärast karvustades võidelda kiiremate lugejate muljetega. Seekord oli siis kaks juttu, mis said kõvasti rohkem kiita, kui ülejäänud oktoobrinumbri lood kokku. Ka võiks mainida silmanurgast nähtud hindeid Ulmekirjanduse BAASis, eriti Kriku-nimelise kiusupunni lahmivat ärapanemist, aga need ma unustasin sel hetkel, kui nägin... Wõrgumüra lihtsalt.

Meelis Ivanov – Leida

Kui ma nüüd lugemisjärgselt kokku võtan, siis terviklikku juttu siin polnud. Oli paar-kolm erinevat tükki, mis tervikut ei moodustanud. Alguses olev hundi kirjeldus oli pisut kurnav lugeda ja polnud tegelikult ka vajalik. Muuseumis ja muuseumitöötaja kodus toimuv oli oluline ja oli ka sisukam lugeda. Jutu lõpus olev Poola jupp oli aga muarust täiesti ebavajalik. Ei, ma ju mõistan, mida autor teha tahtis, aga sellisena pole see muarust päris õnnestunud tulemus.

Jutt, eriti lühijutt on vorm, kus kõik peab paigas olema. Lohisev lehekülg või suisa peatükk romaanis on üleelatav, aga tüütu lehekülg lühikeses jutus on üks ülearune ja tüütu lehekülg. Ma praegu vaatasin, et kui pikad need muarust ebavajalikud lõigud siis olid. No ei olnud pikad, aga mu jaoks olid need nii kurnavad lugeda, et tagantjärele tundusid kaks-kolm korda pikemad.

Kui positiivselt lõpetada, siis keskmine osa täitsa oli. Tunduvalt parem, kui ülejäänud jutt. Olgu, oli sellist ajakirjanduslikku banaalsust, et kõrts, narko, klubielu jne. Aga siiski, see muuseumis toimuv ja muuseumitöötaja kodus toimuv oli tunduvalt parem, kui eelnev ja järgnev.

5/10

Miikael Jekimov – Muld ei hoia

Eks ma püüdsin lugedes unustada selle, kuidas kõik rääkisid, kui tugev ja hea tekst see on.

Aga oli tugev küll ja hea samuti. Midagi sõnulseletamatut segas küll absoluutse naudingu saamist, aga oli läbimõeldud, korralikult kirja pandud lugu.

Minu peamine etteheide jutule on, et kui toimus surnuga rahmeldamine, siis oli tekst praktiliselt veatu, aga kui kirjeldati lesknaise mõtteid ja olid dialoogid teise mutiga, siis midagi segas. Teatav segadus oli ka lesknaise vanuse, või õigemini selle määratlemisega. Lugedes oli kogu aeg tunne, et tegu on miski vanamutiga – 70+ või nii. Ja siis mingil hetkel taipad, et ei ole ju, et noorem poeg on ju miski tattnokk.

Ka oleks mulle meeldinud, kui jutt oleks lahendatud tõsise ja (õudus)realistliku loona. Praegu kiskus lugu emotsioonilt ja lõpus otsesõnu laipaigalikuks nn kunstmuistendiks. Isiklikult mulle see ei meeldinud. Kuid kordan: hea jutt.

9/10

Laura Loolaid – Öö laulupeomuuseumis

Lühidalt öelduna: meeldis!

Läks kohe käima, kirjeldatu kerkis pildina silme ette, oli huvitavaid pöördeid, aga mis peamine kindel kirjutajakäsi ja tahtmine võtta kirjutatust viimast. Ilus ja meeleolukas hakkimine... ning oluline, et humoorikas.

Juttu lugedes unustasin, et ma loen seda mingist kohustusest ja millegi tarbeks. Lihtsalt lugesin, lustisin ja mõnus oli.

10/10

J. J. Metsavana – Põrgutee

Metsavana teksti suurim õnnetus on vast, et ma lugesin seda kohe Laura Loolaidi jutu otsa. Jätsin esimesel lugemisel isegi pooleli, sest sain aru, et ma pean maitsemeelt vahepeal puhastama...

Ütlen alustuseks, et jutu põhi-idee, või kuidas seda nüüd öeldagi... Noh, et satub mingi jõuk ühest keskkonnast teise. Vaat see on minu jaoks tüütu. Mitte see, et satutakse, vaid kes ja kuhu satub ja kuidas siis uut maailma avastab, õigemini rahmeldab ja midagi aru ei saa. Rohkem ei saa ma sisu väljalobisemata öelda... Ma tean, et autori üks lemmikromaane on Stanisław Lemi „Eeden“ ning eks see jutt üks äraspidi „Eeden“ on.

Objektiivsetest etteheidetest mainiks kohemaid, et kogu sõjasalk on omavahel eristamatu – lihtsalt ports mängunuppe. Rohkem eristusid Mooser ja Mõtus, aga eks nad pididki ju. Samas, kui kaks peategelast kolmest on M-tähega nimedega..? Ka oleks võinud olla sõjasalgal rohkem liha luudel – mis ajastu jne. Ka uues maailmas oleks võinud mõni jõnks olla, kõik on seal lugeja jaoks liialt sirgjooneline.

Plusspoolelt mainiks kohe nõid Kopitaja nime. Vinge! Austan! Ka lõpupoole mängu tulevad koletised on head.

Kokkuvõtvalt, et ei ole J. J. Metsavana parim jutt. Suurim miinus oleks, et ilmunud kujul on tekst toores. Arvan, et kui autor laseks sellel pool aastat seista ja laagerdada, siis suudaks ta värske pilguga ja ilma igasuguse kõrvalise abita sellest mitu pügalat kõvema teksti teha. Kas just tippteksti, aga tunduvalt parema küll.

5/10

Margus Makke – Kirvest, andke mulle kirvest

See oli antud ajakirjanumbris teine tekst, millele osaks saanud suurt kiidulaulu ma lugedes unustada püüdsin. Autor jagas jutu linki enda FB-seinal ning siis sõbrad-tuttavad lugesid ja kiitsid. See tegi pisut ettevaatlikuks... Lugedes selgus, et pole hullu. Debüüdi kohta täitsa kobe.

Ma ei tea, kas autor tegi seda teadlikult, või olid valikud juhuslikud, aga tekst on mitmes mõttes mõnusalt kindlapeale minek. Minavormis jutustus ning leitud käsikiri, mis ei eeldagi terviklikku pilti. Lisame siia veel hoogsa ja värvika loo, mis uljaste detailidega kirja pandud.

Ootamatu ja kobe debüüt – sellest ka hinne.

8/10

Ander Skarp – Iga teine on sulle

Võib-olla on selle jutuga mul mingi isiklik tõrge, aga ei jää meelde – lugesin kõige viimasena, aga juba ununenud. Eks ma siis libistasin silmad üle ja tuletasin meelde...

Maniakilugu. Ülemeelelise elemendiga. Erinevate põlvkondade sarimõrtsukad, taoliste tüüpide kooseksisteerimise kasu ja võimalikud tekkivad pinged.

Algaja kohta üsna hästi kirja pandud, aga kahjuks kuidagi tuim. Muarust peaks taoline jutt mingit emotsiooni tekitama... minu ainus emotsioon oli miski suvaline mühatus.

Kuna tervikuna oli paremini kokku pandud, siis Ivanovist punkt rohkem.

6/10

Kokkuvõtteks võib öelda, et oktoobri juttudes oli minu jaoks liiga palju etteaimatavat. Ma võin ju süüdistada enda suurt lugemust, aga kahtlustan, et asi pole vaid selles. Konkreetselt siis Ivanov,Jekimov ja Skarp ning mingil määral ka Metsavana.

Kui ma neid hindeid vaatan, siis tunnen end pisut ebalevalt. Ilmselt on Skarpi hinne tema jaoks uhkem kui Metsavanale tema oma, aga eks pikalt ja palju avaldanud Metsvanale on ka teised ootused, temalt oskad juba ka nõuda.

Lõplik kokkuvõte oleks, et Laura Loolaid ja Miikael Jekimov võiks vabalt ja kohe paberil ilmuda, et järgmise „Tuumahiiu“ koostajatele on nüüd teada antud, et mida võtta. Ülejäänud tekstidel sellisel kujul paberile asja pole. Mõningase mööndusena ehk ka Margus Makke lugu, aga ilma autoritutvustuste ja kommentaarideta võib paberil ilmumine sellele tekstile hoopis teatava karuteene teha, sest suvalise tekstina see päris kindlalt enda eest ei kõnele.

Jutt: Kus on rüütlite kodu? (Reidar Andreson)

1. peatükk

“Siin ei ole kedagi,” pomises Rändur Hansikale vastuseks. “Ma olen kolm kohalikku päeva juba ringi vaadanud, aga midagi ei hakka silma. Siin nagu ei oleks kunagi elu olnud.”

Rändur vaatas laisal ilmel mäenõlvalt ümbritsevat mustavat metsaviirgu. Teravatipulised kuused õõtsusid majesteetlikult üksikute raagus lehtpuude kohal hilissügiseste tuulte meelevallas. Hämar taevalaotus oli täis halle määrdunud pilveronte, mis laisalt üksteisest üle rullusid. Kärbunud lehed keerlesid ümber seisja, mõned neist ründavalt Ränduri keha tabades, et seejärel vabandust palumata edasi tormata. Kõdu järele haisev niiskus tungis kõikjale, kuhu vähegi sai.

“Jah, ühtegi elusignaali ei ole esile kerkinud,” vastas Hansika kilejalt sirisev hääl Ränduri kõrvus. “Äkki kuluks sulle väike puhkus ära, sest päevatsükkel hakkab peagi lõppema. Siinne loodus on ammu taibanud, et pimedas ei ole mõtet tühja toimetada.”

“Kas sa näed mingit muutust energialaigu asukohas?”

“Muidugi näen. Praegused andmed näitavad, et selle kese asub sinust endiselt poole kilopikkuse kaugusel. Kohalike keeles võiks see tähistada umbkaudu ühte versta.”

“Miks peaks see viimane faktoid mind huvitama?” päris Rändur tüdinult teise targutamise peale.

Jälitaja keha oli tõesti väsinud, sest küngast ümbritsev lõputu soine pinnas pani isegi treenitud organismi proovile. Ta oli maandumisest saadik üritanud energiat kiirgava objektini jõuda, kuid sihtmärk hoidis visalt distantsi.

Rändur pidi õnne tänama, sest lennumasin, millega ta planeedile laskus, keeldus pärast ülikeerulist hädamaandumist töötamast. Ainus loogiline seletus rikkele oli maapinnal olev võõras energiaväli. Ei jäänud muud üle, kui proovida jalgsi anomaaliat uurima minna. Lugematud kilopikkused tuima lirtsuvat vantsimist, aga ei mingit tulemust. Kõige tipuks ei suutnud ükski puude vahele lendu saadetud luureterake temani infot toimetada, jäädes tihnikusse kadunuks.

“Mu jutt ei peagi huvi pakkuma,” jätkas Hansika häirimatult. “Proovin sind lihtsalt olustikuga kurssi viia. See piirkond, kus me viibime, kandis omal ajal Eestimaa nimetust. Nende uute teadmistega kohalikust eripärast oskad eestlaste kogukonnaga… Noh, suudad inimestega kergemini ühise keele leida.”

“Kui me ei ole seni ainsamat elumärki tuvastanud, miks peame mingite terminite peale aega raiskama? Ma ei ole näinud ühtegi jälge elanike tegevusest, katseid metsikut loodust piirata või märke saastest. See ei ole võimalik, et inimkond oskaks või suudaks nii märkamatult planeedil eksisteerida.”

Rändur mõtles erinevatele stsenaariumitele, mis võisid viia näiteks eluasemete kadumiseni, aga millegi usutavani ei jõudnud. Terve inimtsivilisatsioon oli otsekui haihtunud.

“Kas planeedi teised punktid on ka asustamata?”

“Ma pean korrektsuse huvides täpsustama, et nii taimne kui ka loomne elu on jätkuvalt alles. Kuid inimesi ja nendega seonduvat ei paista kusagil olevat. Kõikide mandrite kuivalade punktid on luureterakeste poolt enam-vähem üle käidud. Kõikjal valitseb tühjus ja meie tehnika.”

Rändur ohkas ainult. Hansikale kättesaadava Rändurite Andmekogu põhjal pidi planeet olema asustatud mõõduka hulga rahvastikuga. Inimolendite kohta välja arvutatud argengumudelid ennustasid primitiivset ühiskonnakorraldust ning pea olematut kõrgtehnoloogilist taset. Ei midagi sellist, mis võimaldaks elanikel end massiliselt ära hävitada. Ja ometi olid nad kadunud. Planeet triivis kõrgema intelligentsi poolt hüljatuna läbi kõleda ilmaruumi ning esmapilgul ei viidanud mitte miski looduslikule või kosmilisele katastroofile.

“Kas sa oled veendunud, et need on meie loodud masinad?”

“Täielikult! Ma ei ole veel kohanud mõistuslikku tsivilisatsiooni, kes oskaks iseenese tarkusest sellist tehnoloogiat välja mõelda. Tõsi, masinad on küll meie praeguse tasemega võrreldes veidi aegunud, aga sellele vaatamata äratuntavad.”

“Kas oled kindel, et neid ei ole lõhutud, vaid on lihtsalt pika aja jooksul töötamast lakanud?”

“Ma ei ole mitte ainult kindel, vaid lasin luureterakestel mõnda neist masinatest analüüsida. Kuule, kui on teema, mida ma üldse tunnen, siis on selleks meie tehnika ja automaatika.”

“Ja targutamine,” torkas Rändur vahele.

“Üks meist peab ju mõtlema ka,” ei jäänud Hansika võlgu, “et sa saaksid primitiivide ees usutavat füüsilist keha mängida.”

“Ma olen oma kehaga väga rahul.”

“Sulle on alati meeldinud sellised räpased mängud ja piiratud võimekus. Mulle näib, et sellel on mõningane perversne õnnemaik juures.”

Rändur kõigest mühatas vastuseks.

“Muide, rääkides kohalikest, eestlane on omamoodi naljakas nimi ühele rahvagrupile, kes peaks andmete järgi siinses maanurgas elama.”

“Tundub, et sa ei jäta järjekordset kogukondlikku fakti mulle täpsustamata.”

“Kas sa oled väga hõivatud?” vuristas Hansika edasi. “Igatahes, nii palju kui Andmekogu keelelised arenguanalüüsid oskavad öelda, on nimetuse esimese osa tähenduseks “eestpoolt”. Ma olen siin vaaginud seda üht ja teistpidi, et miks peaks üks rahvagrupp end sellise nimega kutsuma. Kas see võib kuidagi vihjata nende eelistusele paaritumisprotsessis?”

Rändur heitis pead vangutades pilgu pilvemassi poole, mille varjus hõljus orbiidil süsteemivaheline ruumilaev. Parema meelega oleks ta soovinud mõne teise Ränduriga suhelda selle asemel, et ühe jutuhimulise tehisaru loba taluda. Paraku ei mehitatud taoliste rutiinsete missioonide tarbeks laevu kuigi heldelt.

“Ilmselgelt ei ole need analüüsid kuigi pädevad. Tihti on nimetused seotud pigem geograafia või hoopis millegi kolmandaga.”

“Ma arvan, et minu seletus on siiski parem.”

“Ausalt, mulle tõesti ei lähe see korda, mida sa arvad!” hakkas Rändur kannatust kaotama. „Anna mulle lihtsalt fakte, kui ma neid küsin.“

“Ma usun, et sind võiks huvitada järgmine fakt. Ma nimelt näen sinu poole liikumas üht elusat inimest!”

“Mida?” ei suutnud Rändur kuuldut uskuda. Kas tõesti on mõni inimolend siiski elus? Nüüd nägi temagi näitusid, mis kirjeldasid ootamatu objekti lähenemist. See liikus sirgjooneliselt Ränduri suunas. “Sul on tundlikumad sensorid. Kas sa oskad täpsustada, kust see tuleb?”

“Ma pakun, et energialaigu suunast. See paistab olevat inimene, nii palju kui ma ülalt nähtut uskuda saan. Spektraalanalüüsi järgi vähemalt, sest pilved ei lase korralikku optilist pilti luua.”

Rändur vabastas vöölt süsimusta elusvikati pulga, mis moodustas omaniku käsu peale lülilise struktuurina pika varre ning kaardus otsast imepeeneks lõiketeraks. Elusvikati relvana kasutamist tuli Ränduritel üliharva ette. Pigem oli seadme nuuskurivõimet rakendades võimalik materjale analüüsida või tera abil vajadusel erinevaid materjale tükeldada. Selliseid sulameid või keemilisi konstrukte, mida elusvikati nanostruktuurne pind läbi lõigata ei suutnud, polnud just palju. Jämedamate objektide puhul oli küsimus pigem ajas.

Seletamatu eelaimduse kõhedus läbistas Rändurit. Ta pigistas elusvikati vart ning andis käsu ümbritsevat nuuskida. Abivahend väänles usjalt Ränduri ees ja püüdis muutusi registreerida. Ainsaks erinevuseks oli laetud osakeste kontsentratsiooni vaevumärgatav tõus õhus.

Hämarast metsaviirust hakkas paistma kuma, mis iga hetkega tugevamaks muutus. Tüved heitsid künkal seisva Ränduri suunas teravaid varjuposte, mis aeglaselt üle maapinna ja võsase tausta hiilisid. Ühtäkki libises puude vahelt välja omapärane kiitsakas kuju, kel rippus lõua otsas lühike punakas habemenäss ning keha kattis pikk pruuni värvi rüü. Ränduril oli hägus ettekujutus inimolenditest ja nende jagunemisest väliste tunnuste alusel kaheks erinevaks sooks. Antud juhul paistis olevat tegemist eakama mehega.

“Ole tervitatud, hea külaline!” alustas mees maheda häälega, mis kostis üllatavalt selgesti Rändurini. Ta oskab Rändurite keeles suhelda, imestas viimane, kuid ei näidanud seda otseselt välja.

Tervitaja näol oli lai naeratus. Oma vasakus käes hoidis mees puidust keppi, mis ulatus kolmandiku võrra kandjast pikemaks. Ränduri elusvikat analüüsis kiirelt, et tegemist oli esemega, mis valmistatud siinsel laiuskraadil väga levinud okaspuu liigist. Mehe vaba käsi laiutas avalalt, peopesa Ränduri poole suunatud, millega sooviti tõenäoliselt oma külalislahkust näidata. Midagi saabuja olekus või tema ilmes häiris Rändurit, kuid ta ei suutnud selle põhjust üheselt tabada.

“Kellega on mul au rääkida?” vastas Rändur võimalikult sarnase tooniga. Ta püüdis jäljendada saabuja omapärast aktsenti.

“Mind kutsutakse Männikepimeheks,” vastas habemik muheledes. “Ma mõistan, et tegemist ei ole just tavapärase kohaliku nimega, aga sellisena mind kõige paremini tuntakse. Millise nimega austatud külalist kutsuda võib?”

Rändur oli esiti vait, oskamata midagi sobivat välja pakkuda. Koodeks nägi ette, et Rändurid pidid tsivilisatsiooni külastades endale usutava taustaloo ja identiteedi looma. Praegusel juhul aga oli olukord äärmiselt veider ning ta ei saanud eelnevalt ettevalmistatud isikut kasutada.

“Pika-Hansu poeg Hans võiks hästi sobida,” kõlas Männikepimehele mittekuuldavalt Hansika hääl Ränduri peas.

“Hans,” lausus Rändur kuuldavalt.

“Niisama lihtne ongi – Hans?” päris Männikepimees kerge üllatusvarjundiga.

“Pika-Hansu poeg, Porkuni külast.”

Männikepimees silus naerusel ilmel habemetutti, kuid ei paistnud Ränduri luiskamist pahaks panevat. Hansika oli vist suutnud usutavad nimed ette laduda.

“Olgu pealegi. Kui Hans siis Hans. Mis sind meie kanti toob, Hans?”

Rändur võttis end kokku ja lausus Hansika poolt ette söödetud uuele identiteedile keskendudes: “Ma olen pikalt rännakult oma kodukülla naasmas. Käisin naaberriigis uusi teadmisi ammutamas. Neil on seal vägevad masinad käima löödud, mis kogu töö hoopis isepäi ära teevad.”

“Ahaa, äärmiselt huvitav!” ütles Männikepimees häält kõrgendades ja kõhistas oma pugisevat naeru selle jätkuks. “Ja mida need vägevad masinad siis ka teevad?”

“Noh, kaevandavad rauda, valmistavad teisi masinaid.”

“Nii. Kuidas see võiks Porkunis kasulik olla? Ei ole siin ju raudagi.”

“No ehk on võimalik juba siin olevaid vanu masinaid ümber teha.”

“Nii. Hea küll. Aga mida need masinad tegema peaksid?”

“Kuidas mida? Aitaksid igapäevastes töödes: ehitamine, raske kandami vedamine, toidu valmistamine. Neid võib kasutada milleks iganes.”

“See kõik on väga tore, aga nendel masinatel puudub hing.”

Rändur oli hetkeks segaduses.

“Hing? Kas see on kuidagi meeltega seotud? Inimese vaimne seisund?”

“Võib ka nii öelda, jah.”

“Ma ei mõista, kuhu me jutt viib. Kas puudel on hing? Kas maapinnal, mis meile elu kasvatab, on hing? Masinad ei ole tõesti inimesed, kuid neil on oma teadvus. Neid võib võtta kui isiksusi, kellel on hing. Naabermaade elanikud on masinaid hästi hoidnud ja nende sisemaailma kasvatanud. Ka Porkuni rahvale kuluksid need teadmised ära.”

“Nii.”

“Mis nii? Kuidas puutub masinate hing või selle puudumine Porkuni külarahva abistamisse?”

“Ehk on parem, kui sulle näitan, austatud külaline.”

Männikepimees võttis mõlema käega oma sauast kinni ja vehkis sellega õhus. Ta pomises nina alla mingeid sõnu, millest oli eemalt võimatu aru saada. Ränduri elusvikat võttis kiiresti võitlusasendi ning selle moodulitest koosnev nanostruktuur jäigastus.

“Kuidas läheb?” kõlas Hansika hääl täiesti valel hetkel valjult Ränduri peas. Midagi oli paigast ära, sest signaal ei tulnud tavapäraseid kanaleid pidi. Hoopis elusvikat ise suhtles Ränduriga Hansika häälel.

Seejärel kaotas Rändur teadvuse.

2.    peatükk

“Hei, sõber,” kostis Rändurini läbi teadvusuima kellegi hääl. “On sinuga kõik hästi?”

Rändur suutis pilgu lõpuks teravustada, et näha enda kohal seda sama Männikepimeest, kellega ta just kohtunud oli. Või kas see oli ikka alles juhtunud?

“Luba ma aitan su püsti, Hans,” pakkus mees naeratuse saatel abivalmilt oma kätt. Rändur suutis end istukile ajada.

Nende ümber oli kõik muutunud. Ei olnud jälgegi kõledast hämarusest, mis just hetk tagasi Rändurit piiras. Tundus, et käes on hoopis karge sügishommik. Taevas säras kohalik täht, mida planeedi elanikud Hansika väitel Päikeseks kutsuvad, valitses tuulevaikus ning maapinnal asuv koltunud lehesodi oli kaetud pärlendavate veepiiskadega.

“Mis juhtus?” suutis Rändur enda mõtted lõpuks mingiteks sõnadeks vormida. Kehal ei paistnud vigastusi olevat ning kõik jäsemed olid kontrollitavad. Pea tuikas võikas valus. Ükski närviliides ei reageerinud tema käskudele ning igasugused signaalid puudusid. Juhtunust olid mällu jäänud kõigest fragmendid.

“Sa vajusid õhtul millegipärast kokku ja näed praegugi kuidagi nõrk välja,” patsutas Männikepimees Hansule õlale ning hõikas selja taha põõsaste poole: “Toivo, tule siia ja aita mul külaline püsti tõsta!”

Võsa vahelt tõttas nende juurde nahkses vammuses tumega pea ja ülimalt kahvatu näoga habemik, kes, hoolimata kartlikust olekust, maas istuja teise käe enda õlale tõstis ning koos Männikepimehega Hansu aegamisi püsti vedas. Rändur raputas pead, püüdes süsteeme ajus käima loksutada. Endiselt ei mingeid signaale. Ta oli justkui kogu võrgust välja lõigatud. Jõud hakkas siiski jäsemetesse naasma, kuigi tasakaalu hoidmisega oli veel probleeme.

“Kui kaua ma ära olin?” jätkas Rändur ning piidles umbusklikult Toivot, kes püüdis igasugust pilku vältida. Planeedil oli siiski rohkem kui üks inimene alles, aga Rändur ei suutnud praegu sellele teemale keskenduda, vaid püüdis aru saada, mis temaga üldse juhtunud oli.

“Kõigest ühe öö,” kõhistas Männikepimees veidral moel, nagu teeks see kõik talle nalja. “Arvasin, et on parem, kui hoian sind siin soojas ja ei hakanud külla abi järele jooksma. Jätta auväärt külaline keset karmi sügisööd deemonite mesti, see ei oleks olnud kuigi ilus tegu.”

Nüüd nägi Rändur enda lamamisasemel loomseid nahku, mis ta kehale ilmselt külma eest kaitset pakkusid. Rändur tänas, kuigi ta rüü suutis sisemist temperatuuri iseseisvalt reguleerida.

“Aga ärme siin pikemalt aega raiska, vaid püüame su Porkunisse viia, kust sa oma jutu järgi pärit oled.”

Männikepimees nõksas peaga Toivo poole, kes jättis Ränduri toetamise esimese hooleks ning kadus sörkides metsaraja kaudu puude varju. Tundus, et mees tundis kergendust, kui neist eemale pääses. Rändur ei suutnud kõiki detaile meenutada, aga ei hakanud ka pärima, miks just Porkunisse. Ju oli ta tõesti sealt pärit.

“Toivo ajab hobuvankri lähemale, et meie jalavaeva vähendada,” lausus Männikepimees. “Peagi oled kodus, kus saad puhata ning veidi kerekosutust. Tundub, et see kulub sulle ära.”

Rändur suutis end nii palju koguda, et võttis käe teise õlalt ja jäi oma jalul seisma. Alles nüüd märkas Rändur, et tema kaaslasel puudub männist kepp. Männikepimees haaras maast elusvikati, silmitses hindavalt selle süsimusta lõiketera, kuid ulatas lõpuks Rändurile.

“Ära seda maha unusta, Hans. Sitke tööriist teine.”

Nende sõnade taustal kostis puude vahelt hobuste hirnatusi.

* * *

Küla keskus koosnes peamiselt tosinast talumajast, mis paiknesid Porkuni järve kaldal. Majade vahelt paistis üle vee viiv puidust sild saarele, millel kõrgus kivist tornide, vallikraavi ja kõrge müüriga linnus. Männikepimees oli vankriga sõites kutsunud seda Küngassaare kindluseks. Küla ise oli suhteliselt vaikne, kui mitte arvestada mõnda meest või naist majapidamiste juures toimetamas. Saabujatele ei pööratud erilist tähelepanu, vaid mõni üksik tõstis korraks pilgu, et siis taas pead vangutades tegemisi jätkata. Justkui oleks tahetud märku anda, et ega taoline kibedal tööajal ringi retklemine üks õige tegu ole.

Männikepimees lasi Toivol vankri küla keskväljakul peatada ning pöördus Ränduri poole: “Olemegi pärale jõudnud. Mul on tarvis oma asju ajada, sina aga puhka end välja, Pika-Hansu poeg Hans. Küllap kohtume peagi veel.”

Rändur mõistis esiti vaid tänada, hüppas vankrilt mudasele platsile ning haaras elusvikati taas pihku. Seepeale ajas Toivo hobused liikuma ja peagi oli veider paar läinud.

“Hei!” hüüdis Ränduri kõrval üks peene häälega heledapäine poiss ja sakutas külla saabuja püksisäärt. Rändur suunas pilgu tähelepanu nõudjale, kuid avanev pilt tekitas õudust.

Poisil nahk ei olnud mingist otsast tavapärane, vaid kaetud erinevas suuruses nöörjate soontega, mille vahel tukslesid pisemad kiud, mis omakorda hajusid juhusliku suurusega kapillaaride lehtriteks. Kohati oli näha väikeseid veriseid lekkeid ja teisalt paranevaid kärnasid. Mõned verekiud olid nii õhukeste seintega, et punast vedelikku oleks võinud reaalselt liikumas näha, kui sinna teist värvi objekte puistatud oleks. Poiss kannaks nagu verd väljaspool keha.

“On sinuga kõik hästi, pisike?” küsis Rändur ilmselt ebaõnnestunult ärevust varjates.

“Täitsa kombes,” vastas poiss ja vedas suule vigase naeratuse. Kollaselt ebaühtlane hambarivi just väikemeest ei kaunistanud.

“Ega sa… haige ole?”

“Ema ütleb, et mul on selline viga küljes. Sünnist saadik olen oma ihumahla loodusele jaganud, mis muidu ainult õele ja teistele naistele lubatud on. Kas tahad näha, kuidas soon naksuga lõhkeb?”

“Ei ole vaja,” lausus Rändur jahmunult. “Kas sul siis üldse valus ei ole?”

“Natuke kipitab, aga ei midagi hullu. Sa oled siin uus, jah?”

Poiss takseeris Rändurit hindavalt ja noogutas.

“Muidugi oled! Männikepimees toob üliharva kedagi siia,” jätkas poiss. “Mu vanaema rääkis, et kui tema vanaema veel elas, siis toodi üks külaline.”

Ränduril hakkasid mingid udused mälupildid oma algsest missioonist esile kerkima. Vankris loksudes oli talle lõplikult selgeks saanud, et ühendus orbiidiga oli täielikult kadunud ning ükski kehasse siirdatud tehisliides tema kutsungitele ei reageerinud. Elusvikat oli tardunud tööriista kujule, mille sarnast võis mõne teisegi külaelaniku käes märgata. Ei jäänudki muud üle, kui üritada kohalike abil toimuvast mingi pilt ette saada.

“Külaline, ütled sa? Seega siia saabub teisigi külalisi?”

“Tavaliselt käivad siin kaupmehed või head inimesed naaberküladest,” vastas poiss imestaval toonil, “aga need ei ole külalised.” Siis tõmbas ta silmad vidukile ja maalis kavala ilme ette. “Ega sa ei tüssa mind, külaline? ”

“Mul ei olnud midagi sellist plaanis,” jätkas Rändur ja vaatas ringi. Mitte keegi ei pööranud omapärasele paarile tähelepanu. “Kas sulle on räägitud, millised need külalised välja võisid näha?”

“Ma ei tea,” lausus poiss muretult õlgu kehitades. “Võib-olla… No nad on seni sinu masti onud ja tädid olnud küll. Kõik on läinud sinna järve.”

Poiss viipas hooletult Porkuni järve suunas.

“Mis moodi järve? Küngassaare kindlusesse ikka?“

“Ei, järve.”

Rändur kortsutas esiti kulme, aga manas koheselt näole taas lahke ilme. Poiss võis temaga lihtsalt nalja teha. Eks peab mõnelt täiskasvanud kohalikult järele uurima, mis siin toimub. Praegu aga tundis Rändur kõhus veidrat pitsitust, mis võis tähendada, et ta keha vajab hädasti toitu. Ränduri organism oli kohandatud siinse planeedi orgaanikat omastama.

“Olgu pealegi. Kust võiks minusugune külaline kehakinnitust leida?”

“Kõrts asub järve kaldal, kõigest käänaku taga.”

Poiss lidus seejärel mööda porist külatänavat minema.

“Ma unustasin küsida, mis su nimi on?” hüüdis Rändur jooksjale järele.

“Iko!”

* * *

“Siin on teie mõdu, härra,” ütles higist nõretav kõrtsmik, kui oli tüseda kannu Ränduri ette lauale põrutanud. Magusalõhnaline vaht kobrutas julgelt üle kannu servade kulunud ja rasvasele puitpinnasele. “Soovisite kehakinnitust joogi kõrvale, aga mul on praegu pakkuda ainult küpsetatud sea põske või sabasuppi. Porkunis ei ole kõige paremad ajad.”

“Sea põsk sobib suurepäraselt, kõrtsmik,” lausus janune Rändur ja rüüpas kannust korraliku sõõmu. Magus mõdu oli hägune, kuid siiski joodav.  Rändur surus üleskerkiva röhatuse alla. Kõrts oli sellisel tunnil inimestest tühi. “Ei ole kõige paremad ajad, ütlesite?”

“Kohe näha, et te ei ole kohalik,” vastas kõrtsmik ohates köögiukse poole tatsudes. Vehkis seal kätega kellelgi poole ja naasis seejärel Ränduri laua taha istuma. “Lugu ongi täpselt nii, nagu ütlesin, härra.“

Tüsedal mehel olid jämedad kämblad, mis sulgusid kaasa haaratud mõdutoobi ümber nagu raudkangid. Kõrtsmiku leemetav täidlane nägu varjus toobi taha, kui jooginõu suule kerkis, kuid üle selle kaare jälgisid silmad terasel pilgul saabunud külalist.

“Küngassaare peremees viib külarahva peamise saagi ja lihakraami kindlusesse, et järvedeemoneid rahustada. Me oleme oma sadakond aastat saanud rahumeelselt elada. Külalised tulevad ja lähevad, kuid meie, Porkuni lihtrahvas, tahame lihtsalt rahus omi toimetusi teha.”

“Kas see on toosama Männikepimees, kes siit vankriga kindlusesse sõitis?”

“Männikepimees, Kullaperemees, lihtsalt peremees… Teda kutsutakse mitmete nimedega, aga keegi täpselt ei tea, kust ta pärit on või mis asju ajab. Kui aus olla, siis ongi parem lihtsal inimesel mitte oma nina igale poole toppida. Ta hoolitseb meie eest ja meie aitame teda.”

Kõrtsmik võttis toobist uue sõõmu ja tõmbas määrdunud linase varrukaga suu puhtaks.

“Rääkisite ennist järvedeemonitest?” päris Rändur. “Kes või mis need sellised on?”

“Legendi järgi olla tegu vanasarviku enda ihust loodud rüütlitega, mis rahva kiusamiseks saanud kunagi ellu kutsutud. Kõigevägevam kõrgel taevas olla ise sarvikuga selliselt kokku leppinud, et lihtinimesi nende pattude eest karistada. Küngassaare peremees mõistab meist kõige paremini Kõigevägevama keelt ja soove. Tema hoolitseb, et vanasarvik järvedeemoneid meie kallale ei laseks.”

“Üks poiss küla pealt, Iko, ütles, et rännumehi satub Porkunisse päris tihti.”

“Ah see Õie poeg räägib tihti hullu lapsejuttu, mis on külaelanikud päris ära tüüdanud. Kuid selles on tal õigus, et külalisi satub meite kanti küll. Teie aga, härra, olete teist masti mees, kelletaolist minu silmad meie külas veel näinud ei ole.”

Rändur tõmbas toobi järsult suult. “Mis moodi teist masti mees?”

“Noh, kuidas nüüd öelda… Näen teie hoolitsetud kätest, et teist ei ole tõsist töömeest. Lisaks sellele laseb hoolitsetud peakarv teid pigem mõneks õpetlaseks või jumalameheks pidada. Samas rüü, mida kannate, oleks nagu päris võõrast kangast kootud, ning see vikat…”

Kõrtsmik näitas silmadega seina najal seisva Ränduri tööriista poole.

“Siin lõhnab valskuse või lausa jumalateotuse enda järele. Ma tahaksin, et te nüüd oma joogi eest tasuksite, soovitavalt hõbedas.”

Rändur taipas korraga, et nad ei olnud ruumis kahekesi. Vaikselt oli nooruke sulane toidukambri ukseavasse ilmunud, näost kahvatu ning pilk ärevalt vestlejate poole suunatud. Võiks arvata, et pajas või ahjus valmiv toit kannaks ruumi söögilõhnu, kuid midagi sellist tunda ei olnud. Tundub, et see polnud algusest peale plaanis. Köögisulane hoidis käsi kramplikult selja taga justkui midagi varjates.

“Hea kõrtsmik,” ütles Rändur üle keha pingule tõmbudes, “mina ei soovi mingisugust halba ei sinule ega tervele külarahvale. Ma olen tulnud rahus, soovin vaid veidi kehakinnitust ja ulualust, ning rändan siis edasi.”

Korraga löödi kõrtsiuks pärani ja ruumi astusid tõsiste nägudega erinevas vanuses külamehed, kõigil silmad vilamas ja käed pigistamas mõnd põllutööriista või nuga. Nad jäid poolkaares kõrtsmiku selja taha seisma.

“Nüüd on aeg vanasarviku meelt rahustada, sest vastasel korral oleme silmitsi armutute järverüütlitega. Praegu ei piisa ükskõik millisest hulgast Männikepimehele saadetud andidest, aga meil on midagi paremat pakkuda. Austatud külaline, andestagu Kõigevägevam teile te patud!”

Nende sõnadega kahmas kõrtsmik üllatava kiirusega lauajalast kinni ning tõukas selle määratu jõuga Ränduri peale. Külarahvas hakkas läbisegi sajatusi karjuma, üritades samal ajal võõrast torgata või talle obadusi jagada.

Rändur suutis end küljele veeretades raske tammepuust laua alt pääseda ja elusvikatist kinni haarata. Juba jõudis üks külamees oma nuudiga hirmsa hoobi anda, mis Ränduri pead tabades oleks viimase kindlasti lömastanud. Rändur tõrjus elusvikati varrega kallaletungijate lööke ning teraga vehkides õnnestus endale veidi ruumi teha. Üks meestest haaras maast tabureti ja saatis Ränduri suunas teele. Elusvikati teras lõikus hoo pealt saadetise pooleks, mis paiskas tabureti jäänused kummalegi poole Rändurit.

Kõrtsmik, kes oli meeste rivi taha taandunud, hõikas üle lärmi: ”Ärge kartke saatana käsilast! On ainult õiglane see mees oma käskija juurde tagasi saata! Kõikvõimas ise näeb seda pealt ja õnnistab meest, kes võõra manala teele saadab!”

Külameestest, kes Rändurit piirasid, ei paistnud viimasele erilisi vastaseid olevat. Kõigi missioonile saadetud uurijate kehatüüpide jaoks oli välja arendatud sobiv võitlusprogramm, mida kriisiolukordades kasutada. Ränduri löögid kallaletungijate liigeste pihta või vastu päid viisid mitmed neist kiiresti rivist välja. Vahel tungis elusvikati teravik ründajate jäsemetesse, aga üllataval kombel ajasid sellised haavad külamehed hoopis vihasemaks. Visale vastupanule vaatamata õnnestus Ränduril oma osavus ja jõud lõpuks maksma panna, mille peale paar viimast püsti jäänud meest tegid hirmu toel kõrtsist sääred.

“Kas nüüd arutame asja edasi?” päris hingamist aeglasemaks reguleeriv Rändur kangestunud kõrtsmiku käest, kes ühtelugu usumärki ette lõi ja midagi omaette pomises. Köögisulane pillas halvatult lihanoa käest ning puges kõrtsmiku suure kere varju.

“Kao siit, deemon!” suutis kõrtsmik Ränduri poole segaselt puristada.

Rändur ohkas, ning rapsis enda mustalt ürbilt tolmuga segatud verepritsmed maha. Ta kiskus oma taskupaunast välja pisikese hõbedase maagikamaka ja heitis köögisulasele.

“See peaks mu kulud täielikult korvama.” Rändur nõksatas peaga purunenud mööblijäänuste suunas. “Ma leian endale ööseks mõne teise varjualuse. Eks ma pean valgustama naaberkülasid, millise lahkusega Porkuni rahvas saabujaid vastu võtab.”

Rändur astus õue ja tema selja taga löödi kõrtsiuks pauguga kinni. Külatänav oli vaikne, siin lähedal loksus vaikselt järvevesi ning aeg-ajalt võis lautadest kuulda koduloomade kaeblikke hääli. Nii palju kui neid lihtrahvale alles jäänud oli.

Rändur tundis keset porist külateed seistes nõutust. Pärast juhtunut vaevalt talle keegi ulualust pakub, kõht oli endiselt piinavalt tühi ja üldiselt ei olnud mees kuigi palju targemaks saanud. Üheks võimaluseks oli Küngassaare kindlust külastada ning Männikepimehelt endalt aru pärida, kuid ehk oli mõistlik esialgu metsast mõni uluk kinni püüda, et veidi jõudu koguda. Võis arvata, et kindluse peremees on osadega külast mestis ning siin oli vaja mingi muu lahendus leida, kui lihtsalt jõuga rahvast läbi raiuda. Järverüütlid võisid veidi oodata.

3. peatükk

Rändur kükitas mõtlikult metsa serval, jälgides loojuvat päikest ning Porkuni küla peegeldava järve ja toretseva Küngassaare linnusega. Ta oli elusvikati abil surmanud ühe pikkade kõrvadega halli looma, mille liha oli tuim, kuid siiski toitev. Veri nirises lõuale, kui ta saakloomast lihalisi palu küljest rebis ning alla kugistas. Kõrtsis pruugitud magus jook tekitas korraliku januaistingu, mille leevendamiseks pidi Rändur tükk aega mõnd allikat otsima. Järve vett ta ei julgenud esialgu puutuda, kuna korralikud analüüsivahendid ei olnud töökorras.

Mida ta mõistis hetkeolukorra kohta arvata? Oli arusaadav, et Männikepimees lollitas vähem haritud külarahvast veidrate lugudega, et endale mõnusamat elu pakkuda. See oli üks tüüpilistest madalama klassi tsivilisatsiooni arengumudeli tupikteedest. Mütoloogia kasutamine ja ressursside kontrollimine võimaldas suhteliselt kerge vaevaga populatsiooni ohjes hoida. Seda muidugi piiratud alal ja kogukonnas.

Endiselt oli vastuseta Ränduri enda teadvuse kaotus Männikepimehega esmasel kohtumisel. Samuti ei suutnud Rändur leida ühtegi jälge masinatest, mis olid ometi enne mitmel pool näha. Raske uskuda, et ta hetkel nähtavat maailma kuidagi ette kujutas, sest üldiselt tundus kõik olevat väga loogiliselt toimiv ja reaalselt tajutav. Lisaks kõigele avastas ta, et elusvikat ei ole täielikult rikki läinud, vaid kangestunud nanoriist sisaldas osaliselt Hansika teadvust. Rütmiliselt värisev vars nõudis ühel hetkel Ränduri tähelepanu ning peagi mõistis mees, et need on katsed temaga suhelda. Ta suutis üsna kiiresti tähestiku kokku panna, et selle järel juba sõnad ja laused moodustada.

“Mulle tundub,” alustas Rändur vestlust vart teatud rütmiga pigistades, kui oli looma söömisega ühele poole saanud, “et sa ei ole päris terviklik, Hansika.”

“Ma olen täiesti ühes tükis! Loogika, leksika, emotsioonid, andmed, enesealahoiuinstinkt...”

“See peab küll üks pisike tükk olema.”

“Muide, ükski teine tehisisiksus ei ole sellist pihus hoidmist tunda saanud kui mina elusvikati varres praegu. Sul on pehmed käed!”

“Vähemalt ei ole sa teadvuse elusvikatisse ülekande järel oma loomust kaotanud. Ma küll ei tea, mismoodi sinu praegune olek mind keerulises olukorras aidata võiks.”

“Vaat sedamoodi, et ma….”

Siinkohal edastas Hansika arusaamatuid tähekombinatsioone, millest Rändur ei suutnud midagi arusaadavat kokku panna. Hansika jauras veel mõne hetke, aga jäi siis vait, justkui taibates, et ei suuda kaaslasele midagi mõislikku öelda.

“Sellest ei ole lugu,” lausus Rändur leebelt, püüdes Hansikale kaasa tunda. See emotsioon nõudis mehelt omajagu pingutust. “Ma ei taha midagi muud kui töökorras elusvikatit. Kas sa suudad nuuskuri tööle panna?”

“Ma olen igati võimekas, aga vikat on omadega läbi. Ma täpselt ei tea, mida see habemik eile seal mäenõlval korraldas, aga üht ma ütlen: tema kepist tulvas suurel hulgal kiirgust. Elusvikati varjestus on korralik, sest see riist on loodud ekstreemsete tingimuste jaoks. Seda enam on mul raske mõista, kuidas vanamees meid nõnda kärsatada suutis.”

Rändur katsus tahtmatu refleksiga oimukohti. Teravad valusööstud läbisid ta pead.

“Tundub, et see vanamees on põhjuseks, miks ükski liides mu kehas ei vasta. Kas on võimalik, et Männikepimees suutis planeedilt meie ruumilaeva rivist välja viia?”

“Kui aus olla, siis ma ei tea. Ma olen vikatis juba terve kohaliku öö ja päeva istunud ning meeleheitlikult sinu tähelepanu võita püüdnud. Olen laeva osas sama tark kui sina. Ma tean, see on karjuv vasturääkivus. Kõige ahistavam on, et mul puudub igasugune sidevõimekus!”

“Hea küll,” rahustas Rändur vikatielanikku. Pidevalt surisev vars tegi ta käed tuimaks. “Ma küll ei tea, kuidas sa täpselt elusvikatisse said, aga tõenäoliselt tegid enda teadvusest koopia ja laadisid alla. Ma ei usu, et isegi sina oleksid laeva omapäi triivima jätnud. Mind teeb murelikuks, et “taeva Hansika” ei ole meid otsima tulnud.”

“Mu meelest on päris põnev, kui see otsing toimuma saaks. Mina tulen mind otsima! Enam veidramaks minna ei saa.”

“Ausalt öeldes oleksin hetkel nõus taluma ka kahte sind, kui see tähendaks ühendust laevaga ja võimalikku abi. Usu mind, rohkem ma sellist asja ei ütle.”

“Sa oled väga armas. Kujutan ette, millist pingutust see sinult nõuab.”

“Mind häirib, et ma ei näe kusagil meie tehnikat. Kui külast lahkudes ümbruskonnas ringi käisin, jõudsin enda mälu järgi ühe vana kaevandusmasina juurde, aga selle asemel ilutseb seal nüüd hiidkivi.

“Rändrahn, nagu kohalikud seda kutsuvad.”

“Mõõtmete järgi võiks selle massiks pakkuda üle 4000 kilokaalu. Täksisin rändrahnu pinda veidi elusvikatiga. Ma ei usu, et inimesed suudaks olemasolevate vahenditega kaevandusmasina teisaldada ja selle rahnuga asendada. See ei ole lihtsalt loogiline. Pealegi, miks peaks keegi midagi sellist tegema?”

“Me oleksime nagu faasist väljas. Kõik on üldiselt paigas ja loogiline, aga midagi on valesti. Ma nimetaksin seda Nihkemaailmaks!”

“Sellist juttu ajab virtuaalne kaaslane, kelle jaoks nullid ja ühed on fikseeritud suurused. Midagi on tõesti paigast ära. Muide, ma kutsusin Iko õhtuks siia. Pärast väikest juhtumit kõrtsis ei soovinud ükski külaelanik minuga pistmist teha, aga poiss lubas vähemalt kohale tulla.”

“Oh, sind ja su vastupandamatut sarmi! Ma pean sind hoiatama, et kohalikud ei suhtu kuigi sõbralikult täiskasvanute lembusesse laste suhtes. See olla üks Suurtest Pattudest… Aaaahhh! Ära nüüd nii kõvasti seda vikati regulaatorit pigista!”

“Mu käsi juba tulitab sinu suvalisest mölast! Katsu veidi tõsisem olla. Pealegi… Mul on tunne, et kuulen kedagi tulemas.”

Rändur ajas end sirgu, sest ta märkas puude varjus mingit liikumist. Tuul oli vaibunud ning hämarus mässinud küla ja ümbritseva looduse endasse. Hääled metsas olid vaikinud. Justkui hinge kinni hoides jälgisid iidsed tammed nende ümber toimuvat. Need võimsad puud olid aegade jooksul küla poole alla vaadates nii mõndagi näinud, kuid mis täna öösel toimuma hakkab, ei aimanud ilmselt nemadki.

“Härra!” hüüdis poiss puude vahelt välja astudes. Ta toetus kätega põlvedele ja kogus veidi hinge, enne kui edasi rääkida sai. “Järverüütlid tulevad! Ma tean, et nad tulevad. Meie pere varjus keldrisse, teised külainimesed samuti.”

“Miks siis sina peitu ei poe, Iko?” küsis Rändur.

“Mind need rüütlid ei puutu. Ma olen verepoiss!”

Poiss võttis sõrmedega vasakul randmel looklevast paisest kinni ja pigistas seda. Kostis naksatus, mille järel kattus käe nahk tumeda verega. Iko lakkus käe puhtaks ja ei teinud haavast erilist numbrit.

“Järverüütlid on minu elu jooksul kaks korda Porkuni kandis ringi käinud, kuid mina ei paku neile huvi. Esimesel korral olin üksi metsas ringi jooksmas ja ei jõudnud õigel ajal koju. Siis nägin esimest korda rüütleid. Ma koperdasin kogemata ühele neist raudmeestest järve lähedal lihtsalt otsa, kui lepavõsast välja tormasin. Oi, kui valusa laksu vastu pead ma sain, härra! Määrisin tahtmatult järverüütli jala oma verega kokku. Tol korral lõhkes vist oma tosinajagu verepaunu korraga. Ma ei mäleta kõike nii täpselt, sest olin üsna väike põnn, aga põrutada sain ikka korralikult. Too järverüütel vaatas mind oma põlevate täppidega läbi kiivri ja tõukas siis mu kõrvale nagu mingi puunoti.”

„Ta ei teinud sulle midagi?“

„Ei.“

“Kuidas need rüütlid teistesse külaelanikesse suhtuvad?”

Iko kallutas pea taas küljele ning kortsutas kulme.

“Ega te jälle minuga nalja tee, härra? Seda teavad ju kõik! Rüütlid veavad alati kellegi endaga kaasa. Noh, sinna järve, kust nad ise välja ronivad.”

“Ja keegi ei tea, kes nad on ja miks külaelanikke ära viivad?”

“Männikepimees teab kindlasti. Ta räägib kogu aeg, et peame loomi ja vilja kindlusesse viima, kus ta järveisandate meeli rahustada püüab. Kui keegi külaelanikest pattu teeb, tulevad rüütlid ja viivad kellegi ära. Seepärast meil külaväljakul see mastimänd seisab. Enne teist järverüütlite tulekut aitas mu isa Kuuse-Peetri posti külge siduda, sest ta olla kelleltki seapekki varastanud.”

Rändur säilitas rahuliku oleku, kuigi sisimas keeras.

“Te siis ohverdate lausa enda elanikke, ilma et nad oleks korralikult süüdi mõistetud?”

“Ma ei saa aru,” lausus Iko. “Miks peab keegi neid veel süüdi mõistma, kui nad on juba pattu teinud?”

“Hea küll, las see praegu olla. Sa ütlesid ennist, et järverüütlid tulevad.”

“Vaadake järve poole, härra! Kas näete seda helendust järve keskel?”

Kindluses asuvas vahitornis hakkas kaeblikult kumisema kell.

* * *

Nad kükitasid Ikoga järve kalda roostikus kaelani vees, kui järve põhjast kumav valgus jalgealuse nähtavaks muutis. Tontlik järv oli peegelsile ja ereduse keskpunkt paistis aegamisi pinnale lähenevat. Siis hakkas vesi tasakesi õõtsuma ning juba surusidki läikivad ogad end pikkamisi järvepinnalt välja.

Neid oli kaks. Ränduri ettekujutus järverüütlitest oli midagi täiesti teistsugust. Ümarad sarvedega kiivrid, mis olid kaetud puruks rebitud veetaimede jäänustega, seirasid majesteetlikult ümbrust, kui rüütlid kalda poole tammusid. Peagi ilmusid nähtavale nende turvistatud õlad, käed ja kuldsete plaatidega kaetud rinnakorvid. Kummaski käes hoidsid rüütlid pikki helkivaid lõiketerasid, mida Ränduri hinnangul ükski külaelanik käes hoida ei suudaks, nendega vehklemisest rääkimata. Rändurite Andmebaasist oli ta planeedile saabumise eel leidnud ajalookirjeid inimeste algelistest soomusrüüdest ja võitlusrelvadest, kuid järverüütlid nägid pigem välja nagu jumalikud kujud keset barbaarset maisust.

Tugevnenud lained kandsid Ränduri ja Ikoni mudaseid hoovusi. Nad pidid vaeva nägema, et mitte enda päid liiga kõrgele tõstes rüütlitele oma asukohta reeta. Rändur pigistas käes elusvikatit, et Hansikat toimuvaga kursis hoida.

“Kuldsed metallist võitlejad, kel pikad lõiketerad käes, räägid sa?” küsis Hansika. “Midagi jaburamat on raske välja mõelda! Sellise kohmaka rüü ja varustusega on pea võimatu midagi tulemuslikku saavutada.”

“Kas sa näed siin kusagil neile tõsist vastast?” päris Rändur Hansikalt ja haaras Ikost kinni, kes püüdis roostiku kaitsvast varjust välja ujuma hakata. Järverüütlid olid kaldale jõudnud ja seisatanud, nagu peaks mingit plaani.

“Ma ei väida, et nad oma ogade ja teradega kohalikes hirmu ei ärata, aga iga pisemgi väljatõukur augustaks need mehikesed tundmatuseni.”

“Paraku ei ole praegu kusagilt ühtegi väljatõukurit võtta. Isegi mu elusvikat on rohkem surnud kui sarnase kujuga heina niitmise töörist, millega külarahvas toimetab.”

“Endiselt ei mingit austust!” väristas Hansika vastuseks ja jäi hoopis vait.

Järverüütlid keerasid järsult ringi ja võtsid nüüd suuna küla keskväljaku poole, kus kõrgus tume ohvripost. Rändur kordas sosistades Ikole juhtnöörid üle ning lasi lõdiseval poisil minema joosta. Mõne hetke pärast ujus Rändur ise kaldale ja raputas enda kaitserüü kuivaks. Tundus, et konflikt rüütlitega on vältimatu. Rändur tegi mõned soojendavad liigutused kätega, et aineringlus kehas käima saada. Siis oli aeg järverüütlitele järgneda.

Ränduri üllatuseks ei paistnud rüütlid maismaal liikudes sugugi kohmakad olevat. Jälitatavad olid küll korraks mastimänni juures külaväljakul peatunud, aga siis eri suundadesse liikunud ja tegid seda üpris tõtlikul sammul, mida nende keha suurust arvestades – umbkaudu kaks inimkeha pikkust – ei oleks oodanud.

Rändur valis ühe neist välja ning püüdis majanurkade või puude taha varjudes rüütliga sammu pidada. Teine järverüütel paistis kindluse või järve poole tagasi suunduvat. Ränduri jälitatav jõudis kõrtsi juurde ja kummardus ukse kohale. Ühe ainsa hoobiga suutis rüütel ukse pilbasteks lüüa. Suur kogu piidles hoone sisemust, kuid taganes peagi ja suundus hoopis kõrgendiku poole, kus Rändur ennist Ikoga kohtunud oli.

Plaan, kuidas rüütlist jagu saada, oli iseenesest labaselt lihtne. Iko hoidis metsaviiru juures jälitatava tähelepanu enda peal, kuni Rändur puude vahel silgates rüütliga maad vähendas, et hiiglasele märkamatult ligi hiilida. Iko käes olev elusvikat paistis rüütlile huvi pakkuvat, mistõttu püüdis kogukas jälitaja puid murdes poisini tungida.

Iko põgenes üha sügavamale laande, aga jäi siis ühe tihniku varju pidama. Rüütel oli parajasti tüvesid ragistades metalse kehaga sihtmärgi suunas liikumas, kui naksatas ootamatult paigale. Rändur oli ka kehast väljaturritavate ogade peale hüpanud ja rüütlile selga roninud. Järverüütel keeras pea kuklasse ning viskas ühe pika lõiketera käest, et tüütu ronija maha pühkida. Ränduril õnnestus pugeda ogade vahele, mis takistasid järverüütli kohmakail kämmaldel temast kinni haarata.

Rüütel katsetas uut meetodit parasiidist vabanemiseks ja kukutas end seljaga vastu lähimat kuusetüve. Viimane raksatas hoobilt pooleks. Rändur karjatas valust, kui ogade vahele pressitav puumass ta rinnakut rõhus. Ventileerimissüsteem oli hetkeks halvatud, kuid aineringlus leidis kiiresti alternatiivsed teed ja jäsemed näisid olevat tegutsemisvõimelised. Kui rüütel valmistus uut puutüve põrmustama, hüüdis Rändur Iko nime.

Poiss kargas peidust välja ning viskas elusvikati Ränduri poole. Viimane tahtis selle kinni püüda, kuid järverüütel oli kärmem. Metallist rüütli vaba käsi haaras elusvikatist kinni ja Rändurile tundus, et nüüd on lõpp lähedal. Rüütel virutas jalaga Iko poole, kes saadud hoobist lendas kohutava hooga vastu tüve ning jäi selle ette näoli liikumatult lamama. Verd lahmas üle poisi keha ja eemalt ei olnud võimalik näha, kas see oli kõigest paunade lõhkemise tagajärg või mõni suurem kehaline vigastus.

Rändur puges ogade vahelt veidi kõrgemale ning ulatus peaaegu rüütli massiivset kiivrit puudutama, kui teda tabas taas võigas pressimine uue kuusetüve vastu. Saadud hoop lõi mõistuse paigast, aga jäsemed hoidsid kangestunult siiski keha paigal. Taastudes nägi Rändur, kuidas rüütel valmistus kolmandat tüve purustama. Rändur aimas, et seda ta ilmselt üle ei ela.

Aineringlus taastus uuesti ja isegi ventileerimissüsteem elustus, kuid sellest kõigest jäi väheks. Järverüütel oli liialt massiivne, et Rändur suudaks pelgalt oma jäsemetega seda kahjustada. Hetked tundusid mööduvat igavikuna, kui Ränduri aju palavikuliselt töötades püüdis lahendust leida. Kui mu vikat ometi tõeliselt elus oleks, suutis ta mõelda.

Justkui imeväel keeras elusvikat end rõngasse, haaras rüütli randme oma kammitsasse ning rebis selle armutult omaniku küljest lahti. Metalne käelaba kukkus tuhmi mütsuga niiskele pinnasele. Elusvikat tõukas end laba küljest lahti ja silkas mao liikumist jäljendades või juhuslikult kerra tõmbudes järverüütli jala ning lõiketera hoopide eest kõrvale.

Rändur kasutas hetke ära, haaras üle kiivri järverüütli silmaavadest kinni. Röögatuse saatel jalgadega rüütli selga surudes õnnestus tal vaenlase kiiver nii paigast nihutada, et rüütli põlevad silmakoopad hoopis näoplaadi varju jäid. Segaduses järverüütel vehkis maruliselt lõiketeraga tühja ja tammus tagurpidi ringi otsekui proovides uut tüve tabada, et seljas olev parasiit lõpuks kahjutuks teha.

Rändur tõukas end rüütlist eemale ja maandus rullides pehmele pinnasele. Ta sirutas käe välja elusvikati poole. Tema üllatuseks see kuuletuski täielikult kutsungile ning vibas kiiresti peremehe suunas. Hea oli tunda pihus elusvikati jahedat süsimusta tera. Mingi ime läbi oli selle funktsionaalsus siinses Nihkemaailmas taastunud. Hansika?

Nüüd ei olnud vigasest ja puuduva nägemisega rüütlist Rändurile enam erilist vastast. Võitluse käigus sai Rändur metallkoletise käest küll mõned hoobid, aga ei midagi kriitilist. Peagi oli ka rüütli lõiketera hoidev käsi kehast eraldatud ning elusvikat näris metallturvisesse sügavaid vagusid. Ühel hetkel järverüütel komistas ning langes kõhuli maha. Rändur lasi elusvikatil õlgade vahelt kiivri aluse ümber rullida ja tõmbas järsult. Sädemeid pildudes eraldus järverüütli pea keha küljest.

Alles nüüd oli Ränduril aega näha, et rüütlis ei olnud midagi bioloogilist. Tegemist oli tehisliku olendiga. Õhus võis tunda kärsahaisu. Rüütli purunenud kaelast ulatusid välja katkenud liidesed ja juhtimisliinid, mis näisid äärmiselt tuttavlikud. Ränduril ei olnud vaja pikalt juurelda mõistmaks, et tegu on tehnikaga, mille sarnast on nad varemgi sellele madalas arengujärgus planeedile tarninud.

“Härra?” kostis Rändurini nõrk hüüe.

Rändur tõttas koheselt eemal lebava poisi juurde. Iko oli endiselt elus, kuid üks käsi ja jalg olid saadud hoobi tõttu viga saanud. Suurem verejooks paistis olevat kadunud, mistõttu Rändur võis kergemalt hingata. Ehk on võimalik väikemeest veel päästa, kui ta kiiresti oma vanemate juurde toimetada.

4. peatükk

“Ega sul väga ebamugav ole?” päris Rändur Iko käest, kes oli tugevasti rihmadega ta selja külge seotud, nii et peaga ainult tahapoole nägi.

“Mu käsi teeb põrguvalu,” vastas Iko hämmastavalt reipalt, arvestades läbielatut, “aga jalga praktiliselt ei tunne. Ma saan hakkama, härra.”

Rändur oli esiotsa poisi koju kiirustanud, kuid nad leidsid talumaja tühjana. Keldriluuk oli hingedelt maha kistud ja võis arvata, et teine järverüütel käis siin neid otsimas. Segi paisatud asemed, taburetid, pada ja söetükid muldpõrandal – sarnane pilt avanes ka küla teistes eluhoonetes. Kõrts oli hoopis leekidesse puhkenud. Rüütel oli Porkuni küla rüüstamas käinud. Ei jäänud muud üle, kui Küngassaare peremehe juurde aru pärima minna.

Rändur ei julgenud seetõttu Ikot kuhugi jätta, vaid otsustas ta vigased jäsemed ära fikseerida ning rihmadega endale selga võtta. Külalise hinge näris süütunne, et tema tulek oli sellise mastaabiga traagilised sündmused käivitanud.

“Sa oled väga vapper, Iko,” lausus ta vaikselt poisile.

Nad peatusid tõstesilla ees, mis oli praegusel hetkel alla lastud. Kindluse peavärava külgedel põlesid sammaste sees vaiad, mille sinkjalt hele valgus paistis otsekui teispoolsusest pärit olevat. Massiivsed raudneetide ja plaatidega kaetud väravauksed kõrgusid teisel pool tõstesilda. Üle peegelsileda musta vee kandus kõrtsihoone põlemise hoogsat raginat. Tulekeeled olid enda alla matnud terve peahoone ning osa kõrval asuvast tallist. Ülejäänud küla oli tontlikult pime. Polnud näha ühtegi kustutama ruttavat elanikku või muud elumärki.

Raskelt sammus Rändur üle tõstesilla, jõudis väravausteni ja tõukas ühte neist. Aeglaselt kägisedes vajus viimane avali ning Ränduri ees palistus kindluse hämar siseõu. Kiviplaatidest tee viis otse sammastega peahoone sissepääsu juurde. Kahel pool teed katsid maad teatud vahemike tagant raudvõredega kaitstud ringid, millest õhkus soojust, kui Rändur neist möödus.

Peahoone taga kõrgus vahitorn, kindluse müürid joonistasid maapinnale kuu valguses teravaid kontuure. Õue külgedel võis näha aedikuid, talle ja aitasid, mis olid tõenäoliselt külaelanikelt võetud loomade ja vilja tarbeks ehitatud. Tulijaid nähes hakkasid mõned loomad häälitsema, et neile tähelepanu pöörataks. Ühtegi teist hingelist aga näha ei olnud. Kui Iko tal seljas ei ripuks, võiks kogu eelnevat külaelanikega kohtumist väljamõeldiseks pidada.

Rändur võttis vöölt elusvikati ja lasi sellel end lahti rullida. Hansikal oli õnnestunud kuidagi vikat töökorda saada. Vähemalt sellisel määral, mis lubas nanostruktuuri vabalt juhtida ning soovitud määral painutada või pingutada. Elusvikati analüsaatorid olid Nihkemaailma jõudes kahjustada saanud, kuid Rändur vajas niikuinii peamiselt võitlusrežiimi.

“Kuskil siin tuiab see teine rüütel,” väristas Hansika Ränduri pihus, “aga sina marsid otse peauksest sisse?”

“Hea, et keegi meist see tark mees taskus on,” vastas Rändur ja suundus tõepoolest sirgelt peahoone ukse poole. “Kui sul on mõni parem plaan, siis lase tulla. Ma tahan külaelanikud päästa, mitte kusagil põõsas passida.”

“Sirgelt karukoopasse jalutamine ei ole kuidagi tervemõistuslik, aga ega mul midagi paremat sellesse varde voola küll.”

“Sind ja sinu nilbeid…”

“Eks igaüks mõtleb oma rikutuse tasemel!”

“Sellise tasemeni mina lihtsalt ei küündi,” lausus Rändur ja jäi seisma.

Peahoone uks tundus lukus olevat ja vajas seega elusvikati töötlust. Tekkinud pimedast avausest uhkas läpatavat kuumust.

Rändur vaatas üle õla ja küsis: “Kuidas on, Iko? Kas sa jääd enda otsuse juurde minuga sinna alla kaasa tulla või ootad siin?”

“Muidugi tulen kaasa!” rõkatas poiss.

* * *

Veider seltskond – vibelev elusvikat, võõrapärases rüüs mees ja viimase seljas rippuv sant poiss – liikusid pikalt mööda erinevaid saale, kambreid ja lõpuks ka maa-aluseid käike. Üks omadus oli esimestel tubadel ühine: siin polnud keegi pikka aega elanud. Kõik esemed ja mööbel olid paksu tolmukorraga kaetud ning lagunemise märke paistis igast nurgast. Mida sügavamale seltskond liikus, seda askeetlikumaks muutus ruumide sisustus.

Jõudnud pimedasse võlvlaega käiku, tundis Rändur kopitanud niiskuse lämmatavat hõngu. Käidud tee suuna järgi otsustades olid nad tõenäoliselt Porkuni järvepõhja alla jõudnud. Põlev vai, mille Rändur Iko õpetuste järgi peasaalis süüdanud oli, valgustas vaevu lähimaid pindu. Kusagilt kaugusest kostis nendeni ühtlast undamist. Kerkivad kuumakraadid muutsid liikumise vaevalisemaks, kuid Rändur suutis enda keha reguleerida, et liikuvkoed saaksid maksimaalselt energiat.

“Härra,” alustas Iko, kui nad olid vaikides pikalt vantsinud, “ma ei taha teid segada, aga kas te kuulete neid hääli?”

“Kas sa mõtled, et need on külainimeste kaebed, mis sealt alt kostavad?”

“Ma ei tea, aga kõhe on kuulata küll. Härra, mis te arvate, kas mu vanemad on ka seal?”

“Väike Iko, ära muretse. Me leiame su vanemad üles. Nad on head inimesed ja ei ole midagi valesti teinud.”

Iko jäi vait, kuid Rändur tundis, et poiss on endiselt pinges.

Peagi hakkas midagi ees kumama. Palavus oli nüüdseks nii rängaks muutunud, et isegi Ränduril oli organismi normaalselt funktsioneerimas hoidmisega raskusi. Higi, mida Iko ja Rändur kahepeale eritasid, muutsid rõivad vettinuiks.

Seltskond jõudis lõpuks ühte avarasse võlvkambrisse, kust undamine oli alguse saanud. Keset ruumi seisid hiiglaslikud kandilised masinad, mis panid ruumi põrandad vibreerima. Eemal oli näha mitmeid musti inimkogusid liikumas, kes väiksemate seadmete kallal grupina tegutsesid või üksikuna midagi vedasid. Neid oli igas vanuses ja mõlemast soost.

Rändur seisis Iko ja elusvikatiga trepi kohal, mis viis otse keskpõrandale. Lummatud sellisest sagimisest ja vaatepildist, ei suutnud Rändur midagi kosta. Ta andis pigistuste teel Hansikale uut informatsiooni. Iko oli samamoodi jahmunud ning vahtis suu ammuli, kuidas läbipaistvates masinates uusi järverüütleid loodi. Seal samas kõrval huugasid kuumad ahjud, mis kütsid hiiglaslikke sulametalli täis vanne.

“Tuleb välja, et ma alahindasin sind, Pika-Hansu poeg Hans,” ütles keegi pilkaval toonil seltskonna kõrval. “Või peaksin sind kutsuma hoopis Vikatimeheks?”

Võpatusega pööras Rändur hääle poole, elusvikat tema pihus hakkas vingerdama. Nende kõrvale oli ilmunud helendav Männikepimehe naeratav büst. Rändur tõmbas sellest käega läbi – ilmselt mingi holograafiline kujutis.

“Nimeta mind kelleks tahes,“ vastas Rändur rahulikult pilkest välja tegemata. “Küsimus ei ole minus, vaid hoopis sinu motiivides, mõrtsukas.“

Nüüd tegi Männikepimees imestunud nägu. “Mõrtsukas? Mind on tõesti igasuguste nimedega nimetatud, kuid nõnda morbiidselt küll mitte. Äkki astute minu ruumidest läbi ja räägime sellest õdusamas õhkkonnas lähemalt?”

Seltskond oli koolnukahvatute külameeste poolt sisse piiratud.

* * *

Nad leidsid end vaiksest vaipkattega ruumist, kuhu kamp mustades rõivastes külamehi neid juhatanud olid. Õhk oli siin palju jahedam. Tuba oli täidetud mitmete tahvlite ja eri kujuga laudadega, mille peal lebas hunnikute viisi joonistusi või märkmeid.

“Ma arvan, et siin on meil parem asju arutada, kas ei ole nii?” alustas Männikepimees lahkel toonil ja tõusis oma kirjutuslaua tagant püsti. “Sul on kindlasti palju küsimusi, Hans, aga alustaks kõigepealt ausa ülestunnistusega. Teeme nii üle ühe, tõde tõe vastu. Kas oled nõus?”

Rändur noogutas ja rahustas elusvikati maha, mis peremehe jalge kõrval käsule alludes jäigastus.

“Sa ei ole siinselt planeedilt pärit humanoid, vaid hoopis üks teatud uurija-saadik avaruumist?”

“See vastab tõele.”

“Suurepärane!” kõhistas Männikepimees teise vastuse peale. “Kaua me seda komejanti ikka mängime. Nonii, ma olen aumees. Sinu kord küsida.”

“Miks sa piinad ja tapad rahulikke külainimesi? Kus on Iko vanemad? Mis mängu sa mängid selle maailmaga?”

“Kuule, pea nüüd hoogu, sõber!” hüüdis vanamees teise jutule vahele ning tõstis käed üles. Meil oli ju härrasmeeste kokkulepe, et üks küsimus korraga.”

“Kui sina reeglite järgi ei mängi, miks peaksid mingid kokkulepped kehtima?”

“Kuule, sõber, mina tegutsen aina reeglite järgi ja kavatsen vastata ühele su küsimustest. Ma ei ole mitte ühtegi inimest piinanud ega tapnud. Vastupidi, mina kaitsen neid.”

Männikepimees nipsutas heameelest sõrmi. Paistis, nagu ta naudiks nende väikest vestlust.

“Nii. Ma olen alati tundnud huvi külaliste tegevuse vastu. Kas teie Assamblee jätkab endiselt masinatega mässamist tuntud seemneplaneetidel, Rändur?”

Rändur võpatas, kuigi ta pidi juba aimama, et Männikepimees teab temast ning ta tegemistest palju rohkem kui arvata võiks.

“Mis seemneplaneetidest ta räägib?” päris Iko sosistades. Rändur oli poisi olemasolu hetkeks päris ära unustanud, kuid mees vastas siiski vanamehele.

“Sa tundud teadvat väga palju meist ja meie tegemistest, vanamees. Assamblee toetab tõesti planeete uuema tehnikaga ja jälgib nende arengud hoolikalt. Me oleme teinud kõik, et muuta domineeriva mõistusliku liigi areng võimalikult sujuvaks. Kontroll selle üle jääbki Rändureist uurijatele. Seetõttu olen mina siin, et välja selgitada, miks meie tehnika äkki töötamise lõpetas.”

“Nii,” kõhistas Männikepimees jälle oma veidrat naeru. “Sind loe nagu Taara enda pühakirja. Kõik on nii lihtne ja selge. Hea küll, sinu järgmine küsimus.”

“Mida sa Iko vanematega tegid?” Rändurit hakkas Männikepimehe itsitamine ära tüütama, aga ta suutis oma emotsioone talitseda. “Poiss on viga saanud ja vajab neid.”

“Jälle sa süüdistad mind,” lausus vanamees pead vangutades ja tõsist ilmet teeseldes. “Olgu nii, poiss saab oma vanemate juurde. Kohe veendud ise, et ma ei ole vagale külarahvale midagi halba teinud.”

Vanamees nipsutas sõrmi ja tema selja taga avanes tume sein. Paar koolnunäoga saatjat tõid ruumi murest murtud ilmega mehe ja naise, kes kandsid lõhkiseid määrdunud linasest riideid. Nende näod leemetasid tahmasest higist.

“Mu poeg!” hüüdis poisi ema, kui Rändur selja nende poole pööras. Vanemad tormasid Iko juurde ja vabastasid väeti kuju rihmadest. Ränduri poolt tehtud lahas poisi jalale lubas viimasel isegi omal jõul püsti seista. Erutunud osapooled kallistasid ja vatrasid, kuis suutsid, unustades täiesti teised ruumis viibijad ning enda asukoha.

“Säugutalu Mart ja Leiu,” hüüdis Männikepimees vahele, “te olete ära teeninud puhkuse ja tubli annuse Kõigevägevama poolt jagatud andamit! Kinnitan, et Kõigevägevam annab teile armu. Te olete usina tööga oma patud lunastanud. Minge ja puhake.”

Iko vanemad tänasid südamest Männikepimeest ja lahkusid ruumist kummarduste saatel. Iko vaatas küll murelikult Ränduri poole, aga ei hakanud ometi vanematele vastu. Uks sulgus lahkujate järel.

“Kas see ei ole tõestus minu headusest vagade inimeste vastu?” küsis Männikepimees naeratades Ränduri poole tagasi pöördudes. “Ma luban sul vabalt minna uurima, kuidas neil ja kõigil teistel inimestel, kes siin Porkuni all tööd teevad, läheb. Juhul, kui oled mulle oma vikati andnud. Muide, see näib päris huvitav tööriist olevat. Üldiselt mulle ei meeldi, kui Rändurite tehnika Teises Ilmas kontrollimatult tegutseb, aga antud seade on imetlusväärne tehnoloogiline saavutus. Ma alahindasin selle võimeid, kui hommikul sulle tagastasin. Näed, juba teine eksimus viimase ööpäeva jooksul. Aga nüüd mu küsimus - kas sellel vikatil on hing sees?”

Rändur andis elusvikatile korralduse uuesti vabalt ringi vibada, et vanamehe enesekindlust murendada. Pealtnäha ei lasknud Männikepimees end seadme tegevusest mõjutada, kuid silmad jälgisid teraselt vikati iga liigutust.

“Nagu ma meie esimesel kohtumisel ütlesin, on igal seadmel hing sees. Tehismõistused, mis neid kontrollivad, elavad sõltumatult. Neil on samad iseloomuomadused, mis bioloogilistel olenditel. Mõtted, arvamused, tunded... Hing, nagu sina seda nimetad. Elusvikatil, mida sa mu pihus näed, on oma tahe täiesti olemas. Ta kuuletub mulle, sest soovib seda teha. Kogu Rändurite tehnoloogia on selline.”

Ränduri luiskamine paistis mõjuvat, sest vanamees jäi seda juttu kuuldes mõtlikuks. Hansika suristas trotslikult Ränduri pihus, aga viimane hoidis kogu tähelepanu vanamehel.

“Mulle aitab sinu sõnamängudest, Männikepimees,” jätkas Rändur püüdes olukorda ära kasutada. “Sa ei veena mind oma võltsi vagadusega, et Porkunis toimunu ei ole sinu süü. Sa kasutad neid järverüütleid, mis on tegelikult hingetu Rändurite tehnoloogia, et siinset elanikkonda terroriseerida ja oma tahtmist täitma panna. Olen siin tõesti Assamblee saadikuna korda loomas. Rändurite tehnoloogia kasutamine sõjalisel või mõnel muul agressiivsel moel kohaliku tsivilisatsiooni vastu on rangelt keelatud. Lisaks mängid sa suuremate jõududega nagu paralleeldimensioonid. Ma ei oska muud seletust anda sellele Teisele Ilmale või Nihkemaailmale – või kuidas iganes seda düstoopiat siin nimetada. Lase inimesed vabaks!”

“Saadikud on üldiselt diplomaatidena osavamad sõnasepad,” alustas vanamees pärast hetkelist vaikust. “Hea küll, aitab mängudest. Olen näinud oma silmadega, kuidas tehnoloogia siinsele tsivilisatsioonile mõjub. Õigemini nende otsustele ja ressursside tarbimisele. Ma mõistan väga hästi, et tegelikult juhtub sama teistes tähesüsteemides. Iga tsivilisatsioon vajab tehnoloogiliseks arenguks järjest rohkem materjale ning energiat. Iga tase tähendab kordades suuremat nälga ressursside järele.”

Justkui ei kusagilt ilmus vanamehe pihku pikk männipuust sau. Ta vaatas seda mõne hetke ning pöördus siis Ränduri poole.

“Ma tegin kunagi ammu oma valiku,” jätkas Männikepimees nüüd juba naeratades. “Taara on andnud mulle väe muuta midagi paremaks. Ei ole olemas ainuõiget teed, mida Rändurite Assamblee kipub jutlustama. Saab ka teisiti, lihtsamat, vagamat moodi.

Ma olen proovinud hinge masinatesse viia. Need järverüütlid on tõesti kokku pandud Rändurite seadmete osadest, aga tehnika juhtimiseks ei olnud neis hinge. Ma proovisin kasutada selleks inimajusid. Need katsed ebaõnnestusid, kuna madal arengutase sai piiravaks. Siis külastas planeeti uus Rändur. Tema aju oli palju sobilikum ja ma sain esimese funktsioneeriva rüütli. Mõistuse taltsutamine võttis aega, aga seda mul jagus siin all piisavalt. Kui nii võtta, siis oled ainus mõrtsukas sina ise, lugupeetud saadik. Tapsid enda kaasuurija.”

Männikepimees hakkas aegamisi oma saua keerutama.

“Pean tunnistama, et sinu vikat on eriline. Ma ei taha hästi uskuda sinu masinate hingejuttu, aga kuidagi on Rändurite tehnoloogia toimivana Teise Ilma sattunud. Aga see polegi oluline. Peagi olen kogu Teise Ilma vigadeta toimima saanud ja Assamblee Rändurid mind enam kimbutama ei pääse. Las nüüd Taara otsustada asjade üle ja mõista vajadusel kohut. Sina leiad oma lunastuse peagi uue järverüütlina inimkonda teenides, Pika-Hansu poeg Hans!”

“Ma arvan, et suutsin elusvikati vahepeal ümber seadistada,” suristas Hansika nõudlikult vahele. “See peaks nüüd vanamehe maagilise energia kõrvale peegeldama.”

“Peaks?” pigistas Rändur vastu.

“Iseasi, kas see töötab. Musta töö pead muidugi ise ära tegema!”

Rändur ei hakanud ära ootama, millal Männikepimees oma posimisega lõpetab, vaid võttis hoogu ja lajatas elusvikatiga vanamehe pihta. Viimane paistis seda käiku ootavat ning põikas hoobist kõrvale. Kahe mehe surmatants kestis pikalt. Kumbki ei paistnud jäävat osavuses teisele alla. Võitlustehnikad, mida Rändur valdas, leidsid vanamehe poolt alati sobiva vastuse. Ruumi pritsis sädemeid, kui sau ja vikat üksteisega kokku puutusid. Rändur üritas mitmel korral elusvikatiga vastaselt relva käest tõmmata, kui nanostruktuur puitvarre oma kammitsaisse haaras, aga saua energiapurse vabastas viimase alati kätkest.

Ei tea, kui kaua oleks veel võitlus jätkunud, kui Männikepimees ei oleks vikati lõiketera küljega ootamatu obaduse vastu pead saanud. Rändur pigistas oma relva jäigaks ning tahtis tera otse vastase kehasse suruda. Männikepimees jõudis viimasel hetkel saua vahele tõsta, kuid see ei pidurdanud piisavalt lõiketera hoogu.

Valgus mattis kõik endasse.

* * *

Rändur leidis end taas keset tuules lõõtsuvat mäeselga, kus ta esimest korda Männikepimehega kohtus. Elusvikat rippus lõdvalt mehe pihus. Rändurit ümbritsesid need samad teravatipulised kuused, raagus lehtpuud, mis ennegi. Peakohal veeresid rasked pilved ja seisjat piiras niiskusest paks hämarus.

Rändur ei jõudnud juhtunust päriselt toibuda, kui ümber tema hakkasid eri paigus valguse sähvatused välkuma, mille järel ilmusid nendesse kohtadesse inimesed. Palju erinevas vanuses naisi, mehi ja lapsi. Rändur tundis nende hulgast ära mõned Porkuni elanikud, kuid enamik olid võõrad. Leidus ka koolnukahvatute nägudega tegelasi, kelle kohta oli raske öelda, kas nad on elus, surnud või hoopis kuskil vahepealses olekus.

Teiste hulgas ilmusid sähvatustest välja moondunud surnukehad või lausa lagunenud luustikud. Kas nüüd kandusid sellesse reaalsusesse ka Teises Ilmas surnud laibad? Orbiidil kulgeva ruumilaeva tehismõistus Hansika andis Ränduri kõrvus reipal toonil teada, et üle planeedi võis taas täheldada miljoneid humanoidide elumärke.

Mitte keegi Ränduri nägemisulatuses olevatest inimestest ei liigutanud end, vaid vaatasid talle ainiti otsa. Nad justkui ootasid tema käsklusi.

Jutt: Püha Miikaeli katsumine (Martti Kalda)

Soojad veepiisad. Justnagu troopiline vihm. Laskusid ladinal Miikaeli turjale. Silusid sassis juuksekarvad sirgeks. Uhtusid higi kehalt. Niisutasid nahka. Värkendasid kui kuivanud lille. Kleepisid nooruse esimesed karvad rinnale. Nõrisesid alla kätelt ja kürvalt. Uhtudes maha seebi ja sogase vee. Hommikuduši aal.

Käterätt ümber piha vantsis Miikael paljajalu tagasi tuppa. Märjad jäljed puidul tähistamas tema teed. Varbaloigud viiekesi reas. Seejärel pöid. Kand kannul. Parem enne. Siis pahem. Kuni kuivasid. Ajutine inimene igaviku rajal.

Poiss silmitses end peeglist. Libistas käega üle rinna ja sileda kõhu. Sileda naha varju peitunud organite. Liigeste ja kõõluste. Kontide ja luude. Kuni lasi saunalinal kukkuda. Nibudel jahedusest kikki tõmbuda. Riistal kõvastuda. Reielihased pingul. Tuharad pringid. Vaatles ta end. Pea küljele kallutet.

Ootamatult. Rebestas eneseimetlust. Paiskas segadusse. Kasvatades iha veelgi. Tundmus justnagu oleks Miikael viibinud kellegi teise käte vahel. Kallima kaisus. Soojas süles. Esmasest ehmatusest üle saades, andis ta end erutuse meelevalda. Sulges silmad. Ootusärevalt.

Nüüd silitasid teda juba teise käed. Armilised, nagu tundis poisi pihu, kui puutus üht neist. Armuke seisis ta selja taga. Tema hingamine oli katkendlik. Hingeõhus ja huultel. Mis suudlesid ta kaela. Oli aimata leiva, juustu ja veini mekki. Habe kriipis kirge kasvatades ta turja. Miikaeli ihu vastas kuldpruun nahk. Millelt kerkis oliivõli hõngu. Armastatu voogavad juuksed. Eebenipuu karva. Langesid poisi rinnale. Seljale.

Teine laskus Miikaeli ette põlvili, ahmates kürva suhu. Kugistades seda. Lõpuni ja kaugemale veel. Mudides sedaaegu munandeid. Kivikõvasid. Lükates küüned kannikaisse. Sõrmed pärakusse. Armuke oleks justkui olnud kõikjal. Ülal ja all. Ees ja taga. Sest nooruki pea käis õndsusest ringi.

Poiss ei pannud vastu, kui armastaja ta kummargile kallutas. Tagapõsevahet süljega niisutas. Keelega uuristas. Kuni kõva kürva sisse lükkas. Miikael ei kohkunud. Tal oli rõõm end anda. Avada uuele. Mis hea. Puhas. Ilus.

Õndsus oli tema sees ja ümber. Kasvades hetk hetkelt. Nagu kallima surve tema sees. Ihuliikmeid üha enam pingestades. Nagu keerutamisel köis. Tõusev vererõhk. Hüppevalmis tiiger saagijahil. Janune, kes vett ahmides lämbumas.

Higi nõrgus nende kehadelt. Toas lendles muskuselõhnapilv. Hingamine kiirenes ühtses rütmis. Käed-jalad-kehad läbisegi segamini. Iha täitmas ilma. Pulss taevani. Südamelöögid üha kiirenemas kui pomm plahvatuse eel. Viimane hetk enne tormi pikem kui endised. Peatunud aeg. Ning siis... Plahvatus. Soe voolus ühest kehast teise. Hingeldav raugemine. Nagu pinnale kerkinud uppujal. Surmasuust pääsenul. Ohe. Ja lõtvunud lihased.

Miikael uinus mehe käte vahel. Kui ta virgus oli kõik kadunud. Tema armastaja. Tundmused kehas ja vaimus. Vaid aeg polnud justkui hetkegi liikunud. Kinkides poisile siiski igavikulise mälestuse. Selgusetuse. Kas see oli unes või ilmsi? Ja mis see oli? Ulm või tõsielu?

Vaimupilt ent jäi. Kaunina. Ent. Mida kauem ta sellele mõtles. Mõlgutas ja meenutas. Seda ärevamaks läks Miikaeli meel. Kahtlus puges hinge. Nagu uss uuristab õuna. Või kaevur maapinda. Salalikult, ilma selge plaani või sihita. Ja õun hakkas ussitama. Kärbus ja mädanes. Nõnda idanes ka tema hinges piin. Kui umbrohi värskel peenral. Südametunnistus virgus nagu kuri lohe. Kõrvetades oma süljetulega Miikaeli südant. Seestpoolt. Tahmates hinge. Jättes järele vingumürgise õhustiku.

Miikael ei söandanud toimunust kellelegi kõneleda. Abi paluda või otsida. Olles oma muremõtetega üksi. Hingevanglas. Et poiss aga usklikuna kasvatatud oli. Krahmas ta viimases hädas piibli järele. Ning sai oma kahtlustele kinnitust.

Sest kirjutatud on: Ära maga meesterahva juures, nagu magatakse naise juures: see on jäledus! (III Moosese raamat 18:22), ja veel: Kui mees magab mehega, nagu magatakse naise juures, siis on nad mõlemad teinud jäledust; neid karistagu surmaga, nende peal on veresüü! (III Moosese raamat 20:13).

Süükoorem rõhus teda raskelt. Nagu taevavõlv Atlase õlgu. Rist Jeesuse turja. Nõrutas verest välja. Ja poissi halvas paanika. Pitsitus rinnus. Pearinglus. Pärasool päästis kõhu lahti. Jälkustunne pani oksendama. Krambid krahmasid sisikonda. Väljapääsu otsides kaalus ta koguni vabasurma. Kui seegi poleks kristliku kõlbluse vastu läinud.

Nõnda vaakus ta päevi. Isegi nädalaid. Süü ja õndsuse vahel. Pea pilvedes, hing taevas, keha ekstaasis kui kallim külas käis. Süda saapasääres, hing põrguleekides, ihu valukrampides, kui ta üksi jäi. Mis oli see? Armastus või kirg? Iha või patt? Õnn ehk süü?

Kellega asja arutada? Armuke kadus alati enne, kui nad said mahti kõnelda. Ning ega Miikael julenud teda ärritada. Ent viimaks kasvas pitsutus rinnus nõnda suureks, et ta lausa pidi rääkima. Emale. Kellega ta alati lähedane oli olnud.

Alustada oli raske. Nagu köiest üles ronida. Või mööda siledat seina lae alla. – „Ma ei tea, mis minuga on. Kes või mis ma olen. Ent ma ei tunne, et teeksin midagi valesti. Ning samas tunnen ka,“ püüdis ta end vabandada, ent tundis kõik südamelt maha öeldes, kuis sisemine surve kadus. Pitsitus lõtvus. Nüüd tulgu mis tuleb!

Tõeline torm. Puhkes kui isa teada sai. Ema käest. Sajad hoopid langesid Miikaeli turjale. - „Saatana sigudik!“ karjuti. - Ema halas. Ja nuttis. Nurgas. – Isa vohmis kuni väsis. Peksmast. Ent mitte sajatamast. Sellest kuidas tema maine rikutud. Pereväärtused puruks pekstud. Koguduse silmis narriks tehtud. Häbimärk küljes.

Viimaks olid kõik väsinud. Hing ja ihu vermeis. Punased kraamid sisse pekstud. Haavad. Mis ei paista. Ent pakitsevad. Servist punetades. Mäda väljutades. Ent Miikael sai peagi reiale rohtu. Sest poisi toas ootas teda tema mehelik kallim. Kelle kaisus unele kiikuda.

Järgmisel hommikul ilmus isa võiduka näoga söögituppa. Tema käes oli paberilipakas. Nagu valge lipp. Lehvitas. Ta. Seda. Peakohal. Ent allaandmisest polnud juttugi. Pigem oli see võidumärk. Mida saatmas lai naeratus palgeil.

„Leidsin!“ teatas ta: „Psühhiaatri. Kes ravib väärastunud ihasid. Päästab patust. Hüpnoos. Hüpnoos! Hüpnoos!!!“ Ja lajatas valge lehe lauale. Nagu võidulotopileti. Süüst päästva asitõendi. Või nobeliväärilise teoreemi. Õhkas siis, istus, lõi risti ette ja kukkus hommikusööki sisse ahmima.

Miikaeli käest ei küsitud. Kui ta hulluarsti diivanile istutati. Iste oli siiski pehme. Ja tohter leebe häälega. Küsides raskeid küsimusi kergel toonil. Laulval. Mahedal. Põletades aknalaual viirukit. Mitte suitsu mokkade vahel. Jalg üle põlve. Huuled kohvitassi küljes kinni.

Hüpnoosi oli isa nõudnud. Ja seda pidi ta saama. Sest tema tasus ju arve. Kärutas ja käsutas. Haige kohale. Nõnda vupsaski pisike pendel peagi meeletohtri põuest pihku. Pihust Miikaeli silme ette võnkuma. Tikk-takk. Vinks-vonks. Kiiga-kaaga. Paremalt vasakule. Idast läände. Ajades silmad krõlli. Nägemise segi. Pea pahupidi. Uimailma.

Niipea kui Miikaeli vaim uinus. Virgus tema armukirg. Ning enam ei olnudki ta sohval. Vaid hoopis kallima käte vahel. Kirglikus kaisus. Ja miskit muud ei olnud nende ümber ega üle. Igavikus. Enne kui hingehaavade lappija. Poisi. Vänge vaevaga. Unemaailmast ilmsile äratas.

Nõndaviisis kulgesid poisi ja tohtri päevad kahe nädala jagu ühtesoodu. Igaüks niisama hall ja igav. Kuni hetkeni, mil maisel võnkuma pandi. Sest siis sai psühhiaater hinges sobrada. Justnagu varas aluspesus. Kuldkõrvarõngaid nillides. Või raamatulehtede vahel. Rahapeitu nuuskides. Miikael ent kohtus taas. Sellega, kes talle kõige armsam.

Viimaks pidi terepeut kaotust tunnistama. Kui järjekordse tasu kätte saanud. Patsiendi usaldust rikkudes. Nõudlikule isale. Kõik välja rääkides. – „Kohati näib mulle, et teie poja kallim on pelgalt ulm. Pettekujutelm. Seksuaalne fantaasia. Ehtne selline. Teisalt, on kirjeldused temast väga elavad. Justnagu oleks tegu päris inimesega. Hüpnoosiga pole siin miskit ravida. Sest Miikael ei kavatsegi oma armukesest loobuda. Küll aga. Soovitan ma. Teil. Oma maja aknad ja uksed. Üle vaadata. Valve alla seada. Sest äkki. On ta pedesõber siiski eht. Ja käib tal öösiti külas.“

Isa oli raevus. Et poja seksiseikluste eest pehmel diivanil maksma pidi. Et hüpnoos luhta läks. Et pendlimees posijaks osutus. Ja poeg pedeks. Kirudes kurja. Ja kogu arstisugu. Maapõhja. Ja põrgu pimedaimasse paika. Anudes Jumalat appi. Tõotades kiita toda kuni kooleb.

Tol õhtul otsiti maja iga sopp ja nurgatagune hoolikalt läbi. Vaadati kappide taha ja vaipade alla. Keerati kõik uksed lukku. Kolm korda. Aknad riivi. Miikaeli toa aken sai kinni naelutet. Tuba valvekaamera. Uks taba. Mille võti isa kaelas. Terve öö mehe hingamise rütmis üles-alla lainetas. Uppudes. Higisse. Hallidesse rinnakarvadesse. Magaja rahutute norsatuste rütmis.

Armuke ent hiilis ikkagi kotta. Salaja nagu varas. Märkamatult nagu tuuleõhk. Laudade vahelt. Lukuaugust. Nähtamatu nagu vaim. Ja sedaaegu kui kaamera näitas magavat Miikaeli, hullasid kaks tema toas pool ööd. Noormees ja tema salaarmuke. Ning nende salaarmastus. Omavahel. Kolmekesi.

Paari päeva pärast. Lohistas isa poja uue tohtri manu. Pool tundi. Masseeris. Moosis. Käis peale. Ja pressis vanem valgekitlimeest. Kuni pitsitas välja hunniku retsepte. Suguiha kustutamiseks. Vaimu murdmiseks. Mehelikkuse kasvatamiseks. Võidukas kui deemoni alistanud preester. Kes külitab langenute laipadel. Mis vaime välja ajades tapetud.

Kui Miikael järgmisel hommikul hommikusöögilauda saabus, seisis isa surmamõistetu tunnimehena sealsamas. Altkulmu haukapilguga relvastatud. Puhisedes justnagu ründevalmis kult. Ravimiannus oli alustaldrikule valmis seatud. Suur ümar tablett. Valge ja üksik. Kaks vähemat sinist. Kaheksakandilist. Ja roheline kapsel. Vaevuaimatava kirjaga. Põrnitsesid poissi kui saatana silmad. Nina. Ja suu. - Isakull nõksatas peaga: „Võta!“ Veeklaas kõrval kisendas: „Joo!“ – Miikael andis alla. Kugistas. Lonksas. Rüüpas. Neelas. Mürgid enda sisse. Eluväe surma kõhtu.

Järgneva päeva. Vaarus ta kui elus surnu. Kõndiv laip. Läbi päeva õhtusse. Justkui lumetuisus. Piimjas udus. Põrmutormis. Oleks elanud ilm ta ümber. Miikael vaatas oma käsi ja need olid kaugel. Jalad – toa teises otsas. Mõtteid polnudki. Peas. Vaid väljaspool aju. Tiirles ehk üks. Poolmõte. Ideepoeg. Kuidas pääseda sellest surmaunest? Vältida hinge koolemist elavas kehas?

Õnneks polnud abi tarvis. Kaugelt otsida. Sest selleks oli tema kallim. Saatanlik ingel. Või taevane tont. Ilmalik jumal. Ehk taevane sangar. Kes tõstis Miikaeli põrgust taevasse. Pühkis uneuima peast. Uhtus minema keemia kehast. Et iseennast asemele istutada. Sügavale armsama sisse.

Nõnda päevast päeva. Kasvas tablettide hulk. Kuid vähenes mõju. Nooruk kõndis endiselt ringi kui unenäos. Ent mitte askeetlikus. Vaid õndsas. Hedonistlikus. Mõnuledes. Mis kõik segadusse ajas. Eelkõige tohtrihärra. Ja raevu isa.

Ent. Kiusaja ei kavatsenudki niisama lihtsalt alla anda. Viha andis isasse pugenud kurivaimule jõudu. Ja otsusekindlust. Väge üha uusi ja värskeid kannatusi Miikaeli selga laduda. Kallale kihutada. Omaenese õigsuses raudkindel. Kivikõva.

Uutmoodi oli see. Põrandaalune nurgaarst. Sest too vastuvõtt meenutas enam piinakambrit. Põrguurgast. Mille keskel iste. Elektritooli sarnane. Ravi. Läks. Keskaegseks kätte. Miikael kinnitati. Rihmadega järje külge. Klemmid pandi külge. Rinnale. Kubemele. Isegi munandite peale. Elekter särises. Ja lõi sädemeid. Noormees värises. Hirmust.

Arstirüüsse riietatu asus pimedas toas seinale pilte kuvama. Seal oli armuelu ja ühteid. Mehi ja naisi. Kohati lapseohtu, vahel vanureid. – Miikael ei teinud välja. Masin surises. – Tõpratohter keeras vinti juurde. Pildid läksid puha pornoks. Kõik asendid võeti läbi. Kõik fetišid ka. – Ikka ei midagi. – Viimaks tulid filmilõigud. Kus ohiti ja puhiti. Justnagu jõusaalis. Lihakehad läbisegi. – Tulemusteta.

Mees masina taga. Pühkis higipisaraid. Laubalt. Kuna tema põrgupill ei reageerinud. Kontrollis klemme. Uuris juhtmeid. Vaatas voolu. Kõik oli olemas. Ent masinasse oleks justkui koll kolinud. Elekter nagu jõuetu olnud. Justnagu tema rohitsus.

Siiski võbises poiss hirmust. Peljates püksi pissida. Põis paisumas. Ohtlikult tuksudes. Õudusest voolasid higijoad mööda selga. Tilkusid. Laubalt kõhule. Valgusid silmisse. Pannes nood kipitama. Pisaraid pitsitama. Küüsi toolitugedesse suruma. Varbaid krõnksu tõmbama. Hingeldama. Ja siis hinge pidama.

Masinist tõmbas juhtme seinast. Päästis poisi vabaks. Miikael varises kokku. Põrandale. Külmale betoonile. Õnneks astus sealsamas ta armastatu talle appi. Kõneles temaga. Teadvuse sees. Seespool mõtteid. Lohutas. Pühkis murepilved minema.

Posija pidi kaotust tunnistama. – „Vabandust! Miskit on mäda. Masin peaks reageerima, kui patsient erutub. Kerge elektrilöögi andma. Ehk on tehniline viperus.... Kuigi pole välistatud, et poiss võib ka aseksuaalne olla. Vabandan veelkord...“

Isa ägises. Ja puhises. Ehk oli poeg tõepoolest oma „kallima“ välja mõtelnud? Või oli ta pede lihtsalt oma mõtteis? Igatahes ei kuhtunud ta kavatsus. Patumõtted pojast välja juurida. Omasooiharuse vinegi meelest pühkida. Ning juba reede õhtuks oli vanamees uue „ravi“ välja mõtelnud.

Miikael kamandati piduriidesse. Isagi oli tavalisest pidulikum. Seljas valge särk. Ülikond. Püksil viik. Pilgutas ta pojale silma. Krahmas käega õlgade ümbert kinni. Ja muheles. – „Lähme, teeme sinust mehe!“

Auto. Peatati. Villade rajoonis. Suure eramaja ees. Männimetsa sees. Kus palju sõidukeid reas. Uudistavade silme eest varjul. Punases kleidis. Mamsel. Avas ukse. Tervitas neid soojalt. Kui kauakadunud kaimukesi. Juhatas peotuppa. Kus baarilett. Sume valgus. Mahe muusika. Poolpaljad näitsikud üles rivistet.

Viipas käega. Mil pikad punased küüned. Hoolitsetud. Nagu varbadki. Ning poetas punaste huulte vahelt magusalt: „Vali!“ Miikael langetas silmad. Ta ei ihaldanud litsi. Ei meest ega naist. Vaid omaenda kallimat. Nõnda tegigi valiku isa. Poja eest. Ning tõukas ta hoora kannul tuppa. Sulges ukse. Õnnest ohates.

Värvitud naine. Napis. Hõbehelklevas seelikus. Kuldses topis. Istus voodile. Ja hargitas kursuvalt jalgu: „Tule!“ – Poiss seisis hirmunult kui haamri ja alasi vahel. Ees rüve pordik. Taga tiirane taat.

Ootamatult. Polnud ta enam ses toas. Vaid miskis valges ruumis. Koos oma armsaga. Rahus. Ja õnnelikus rahutuses. Valgus ja õnn helkimas nende ümber. Kiirtepärjad pea kohal. – Lõbunaine üritas teda igati võrgutada. Riietus lahti. Nii meelalt kui oskas. Libistas käega piki poisi põski. Kaela. Krabas kubemest. Puhus kuklakarvadesse. Miilas ja miilustas. Ent ei miskit. Poiss oli külm kui jää. Endassse sulgunud. Akontaktne.

Prostituut helistas. Maadamile. Emand kutsus turvad. Kolmemeetrised. Kandilised. Nagu tatraterad. Nürimeelsed kaksikud. Kes isa-poja majast välja viskasid. Kui kaks jahukotti. Valget tolmu täis. Lössis ja mossis. - Litsimaja pidaja hüüdis neile järele: „Kaduge siit! Ega meil pole siin mingi naljategemise ja lõbutsemise koht! Me teeme siin tööd, ja meil pole aega oodata, kunas poisist mees saab! Meil on iga minut arvel!“

Nördinult. Nina norus. Viis isa poja koju. Tuppa astudes. Ta ohkas. - „Nüüd ei aita enam muud, kui Jumalat paluda!“ - Ema poetas pisara. Moepärast. Isa kallas omale klaasikese. Kangemat.

Terve laupäeva vaanis pere kohal must masendus. Kui äiksepilv. Kust kõu kõmab. Välgud sähvivad. Ent mis piiskagi ei poeta. Nagu aia taga haukuv koer. Kes purema ei pääse. Või hoiatuslask. Politseipüstolist. Ärev ähvardus, ent ei enamat.

Pühapäev oli kirikupäev. Milles polnud miskit uut. Miikaeli jaoks. Ta oli pühakojas käinud sünnist saati. Veel ennegi seda. Siin oli ta ristitud. Pühavee anumast. Isa, Poja ja Püha Vaimu nimel. Pühapäevakoolitatud. Leeritatud. Ning kohal käinud igal pühapäeval. Igal missal. See oli tema pere tava. Rutiin. Usuargipäev. Mille sisule vähe tähelepanu pöörati.

Miskipärast oli täna teisiti. Miikael oli esmakordselt teadvusel. Meeled avatud. Justnagu oleks neid õhutatud. Pestud ja puhastatud. Silmad-kõrvad-nina-keel-nahk. Mõte vastuvõtlikum. Kõik näis värske vanas jumalakojas. Pidupäev argipäevas.

Ta tõepoolest kuulas jutlust. Mõtles jutlust. Jättis jutlust meelde. Tajus jutlust. Sest juttu oli armastusest. Ning preestri sõnad kõlasid nagu kaja tema hinges. Kõmisesid ja täitsid terve vaimu. Andes mõistmise, et temas pole pattu. Süüd.

Sest ütleb pühakiri: Kes ei armasta, see ei ole tundnud Jumalat, sest Jumal on armastus. (Johannese I kiri 4:8), ja veel: Ja me oleme tunnetanud ja uskunud armastust, mis Jumalal on meie vastu. Jumal on armastus ja kes püsib armastuses, püsib Jumalas ja Jumal püsib temas. (Johannese I kiri 4:16), ning: Meie armastame, sest tema on meid enne armastanud. Kui keegi ütleb: „Mina armastan Jumalat“, ja vihkab oma venda, siis ta on valelik, sest kes ei armasta oma venda, keda ta näeb, ei suuda armastada Jumalat, keda ta ei ole näinud. (Johannese I kiri 4:19-20).

Taevad avanesid. Valguskiired lõhestasid pilvi. Kiriku lage. Atmosfääri. Luues imelise valgussõõri. Miikael viskus põlvili. Kiirtepilve sisse. Pilk ootusärevalt üles suunatud. Kus altari kohal ristilöödu kuju. Tundes oma kallima ära. Tema pingul lihased. Kuldpruuni naha. Millelt kerkis oliivõli hõngu. Veritsevate armidega käed. Jalad. Lauba ja selja. Habeme, mis oli lugematuid kordi ta selga kriipinud. Eebenipuu karva voogavad juuksed. Ning suu, kuhu poiss oli oma huuled surunud. Ja oma kürva andnud. Huuled, mille vahelt imbuval hingeõhul oli aimata leiva, juustu ja veini mekki.

Miikael püsis usus elu lõpuni. Ja sealt edasi igavesti. Sest oli ju tema koos kõige kallimaga. Talle. Ja tuhandeile. Laskmata hetkeksi lahti oma ainsa armastuse käest.

Illustratsioonide autor on Kärt Mikli

Jutt: Hinged kuuluvad masinatele (Ander Skarp)

Aeg on lõpule jõudmas

Atoil oli juba mitu päeva paha olla. Teda ennast see eriti ei häirinudki, ent tema ema oli kui arust ära – pojal oli praktiliselt koolnu nägu ees, aeg-ajalt oigas ja ähkis nagu hakkaks tervet sisikonda välja oksendama. Ema uskus siiralt, et poissi vaevavad deemonid. Atoi oleks olnud meelsamini oma isa ja vendadega mammutijahil, ent nüüd pidi ta ema mahitusel kohaliku šamaani juures „kurjad vaimud välja ajama.”

„Et noor keha saaks terveneda,” kostis ema ja vaatas Atoile otsa sellise näoga, mis vastuvaidlemist ei luba.

Kui ülejäänud hõimuliikmed ei läinud isegi jahile ilma šamaani õnnistuse ja taiata, oli Atoi tunduvalt rohkem kahe jalaga maa peal. Jahiõnn ei peitunud tema arvates üheski posimises, vaid puhtalt küti enda osavuses. Küttimist oli Atoi aga õppinud peaaegu sellest ajast, kui ta esimesed sammud tegi. Nüüd oli noormees juba 12 kevadet näinud ning tegi oma osavuselt nii mõnelegi vanale kütile silmad ette.

„Uskumatu, et sa ikka veel seda vana jampsi usud,” imestas Atoi köhides ja nina puristades. „Ma saan aru, et Suure Talve ajal oli elu väga karm ning meie vanaisad otsisid vaimude toetust oma tegemistele, ent  aeg on ju väga palju edasi voolanud ning praegu oleks õige aeg nendest rumalustest loobuda.”

„Ja pealegi,” jätkas poiss: „ma olen juba peaaegu terve, nii et ei ole tarvis mind teadmamehe juurde saata!”

Otsekui saatuse pilkena tabas Atoid järsku kõhukramp, nii et poiss pidi kahe käega oma vatsast kinni haarama ning langes valust oiates külili maha.

„Nüüd on minek ja ei oota hetkegi kauem,” põrutas ema, ise poissi juukseidpidi enese järel šamaani jurta poole vedades.

***

Atoi silmitses šamaani, kes tema ees istus. See oli muldvana ätt. Nägu, mis tundus justkui mask olevat, oli valgeks võõbatud ja seda ümbritsesid kotkasuled koos erinevatest loomanahkadest punutud paeltega. Seljas oli arbujal hülgenahkne ürp. Jalgu ja alakeha Atoi ei näinud, sest vanamees istus, hiiglaslik hirvenahast trumm süles. Ümber tema lebas igasuguseid kausse ja potsikuid, mõnest paistsid välja kuivatatud konnad ja maonahad. Atoi võpatas ja lootis, et ta ei pea mõnd säärast mekkima. Kui peab, siis ta lihtsalt keeldub, sest mitte ükski haigus pole nii hull, et sellest vabanemise eesmärgil kuivanud konna nahka närida.

„Miks sa selline imelik välja näed? Miks sa oma nägu värvid?” küsis poiss: „mida sa nende konnadega teed? Kas sa lööd ise trummi, või annad selle minu kätte? Olen alati tahtnud suurt trummi käes hoida...”

Šamaan vaatas Atoile pikalt ja sügavalt silma, otsekui kaaludes, kas vastata midagi või mitte ning otsustas viimaks siiski, et edasise huvides tuleb veidi oma tegevusi avada.

„Miks ma värvin oma nägu? Aga sellel lihtsal põhjusel, et siis ei tunne kurjad vaimud ja deemonid mind ära, kui vaimuilmas liigume. Ja sellesamal eesmärgil on mul ka need ohutised.” Vanamees viipas kaelas rippuvatele luudele ja kontidele.

„Aga konnadega on selline lugu,” jätkas šamaan: „et nemad on minule teejuhiks.”

„Teejuhiks?” imestas Atoi, endal silmad suured ja magamatusest punased.

„Teejuhiks jah – vaata konnad on sellised huvitavad loomad, et nemad oskavad elada nii maal kui vees ja täpselt samamoodi suudavad nad mind juhtida nii siin maailmas, kui ka seal maailmas – Tolles Ilmas.”

Šamaan võttis väikeselt lõkkeasemelt ühe teravaokkalise oksakese, mida ta oli tükimat aega suitsutanud. Sarnaseid oksi oli ta juba enne jurta seinte äärde üles seadnud ja need kõik evisid jurtasse kirbet, ent samas uinutavat lehka. Atoi krimpsutas nina ja mõtles, et oleks parema meelega värske õhu käes kui siin, umbses ruumis.

„Ja see hais?”

„Aitab küll küsimustest – kõik, mida teen, on selleks, et kurjad väed meid ei leiaks. Kõik meeled peavad olema peidetud!” nähvas šamaan ning jätkas siis veidi leebemalt: „Kõik meeled peavad olema peidetud - saad sa sellest aru, et Tolles ilmas on Tolle ilma elanikud vägevad ja tugevad, meie aga vaid külalised ja kõige parem oleks, kui nad meie sealolekust üldse teada ei saakski... me peame minema ja salaja sinu hinge tagasi tooma. Nagu kitsevargad ööpimeduses.”

Vanamees ja Atoi vahetasid põgusa pilgu – poiss nägi šamaani silmade sügavust – need otsekui neelasid enesesse.

***

„Alustame nüüd. Heida siia pikali ning sulge oma silmad. Ära karda ja ära ava silmi kui ma just ise seda teha ei käsi. Kas oled valmis?”

Atoi noogutas ja heitis selili. Ta tundis ennast ühtäkki väga turvaliselt ja koduselt, šamaanist õhkus kindlustunnet ja enesekindlust ning Atoi mõtetes võitles teda vallanud usalduslikkus tema sünnipärase ettevaatlikkusega. Poiss sulges silmad. Esmalt tajus ta, kuidas vanamees oma kõhetute kätega tema luid ja liigeseid mudis ning tegi seda nii intensiivselt, et Atoi tundis paaris kohas kuumalainet. Ühtäkki algas trummimäng ning vanamehe suust kostus miskit kurguhäälse rögina ja joigumise vahepealset. Atoi tabas selles kaootilises häälitsemises ometigi mingi meloodia ning trummi rütm sinna taustaks kandis teda kaugele ära. Esialgu ei näinud ega tundnud ta midagi, kõikjal oli vaid pimedus ja pimedusest hakkasid vähehaaval välja vormuma helid. Helid moodustasid kujundeid ja kujundid moodustasid erinevaid mälupilte Atoi senielatud elust – ta nägi, kuidas ta oma vendadega mängib, nägi, kuidas isa teda esimest korda mammutijahile kaasa võttis, kuidas nad suures tundravõpsikus luurasid ja karvaseid elukaid piidlesid, järgmine pilt tõi ta koju ema juurde – ema naeratas ja keetis pajas kala. Küll see maitses hea.

Ühtäkki need mälestuspildid muutusid, sest heli kadus ning asendus millegi ebamaisega. See ebamaine häälitsus lõi uue ja kohutava vaatepildi - Atoi nägi justkui unes, kuidas hiiglaslik teravate kihvadega koletis-deemon oma avatud lõugadega teda enese poole tõmbab ning Atoid tabas surmahirm. Ta tundis, kuidas see koletis tirib teda tema enese keha seest välja. Kummalise välgatusega teravad kihvad krigisesid, kui kokku langesid ja taas avanesid. Atoi üritas millestki kinni hoida, ent midagi ei olnud. Oli vaid tühjus, koletislik elukas ja noor poiss – ta karjus, röökis, rahmeldas meeleheitlikult, sest mitte kunagi varem ei olnud ta tundnud nii ehedat surmahirmu. Isegi mitte kõige tigedama ja suurema mammutipulliga silmitsi seistes. Aga siin ta nüüd oli – hirmust poolsegane ja seda kõike vaid oma kujutluspiltides. Ent Atoi jaoks oli see väga reaalne, isegi liiga reaalne.

Poiss tundis õlal kellegi rasket kätt  ning nägi vana šamaani enese kõrval justkui udu seest välja valgumas. Šamaan võttis tal juustest kinni ja tõmbas Atoi tagasi tema kehasse – see tundus nagu selg ees tühjusesse kukkumine ja näis võtvat terve igaviku. Atoi silme ees hakkas kõik keerlema ning hääl jäi kurku kinni. Ühtäkki tundis poiss, et on tagasi šamaani jurtas - vanamees äsas lahtise peopesaga vastu noormehe otsaesist ja Atoi ärkas üles. Vana šamaan kummardus tema kohal ning posis nõiasõnu. Atoi ei mõistnud seda keelt, ent nägi tema silmis miskit hirmu ja üllatuse vahepealset. Šamaan võttis puidust kausikese seest rõvedalt haisvat möksi ja määris seda Atoile näkku.

„Mis lahti? Mis see oli?” hüüdis Atoi hirmunult: „Mida sa teed?”

„Tasa, Atoi! See on kaitsemärk, see aitab katkestada sideme sinu ja...” šamaan ei lõpetanud oma lauset. Kiiruga tiris ta poisi püsti ning lükkas jurta väljapääsu poole. Atoi käed ja jalad olid kui puupakud ja ei kuulanud tema sõna.

„Mul pole aega pikemalt seletada – säh võta see ja joo ära,” ning vana šamaan pistis Atoile pihku samasuguse puukausikese, kus sees oli haisev möks olnud: „oma kehaga harjumine võtab hetke aega.”

Joonud ära eriti jubeda maitsega vedeliku, tundis Atoi, kuidas tema käed-jalad hakkavad surisema ning nendesse saabus uuesti elu.

„Mine koju ja mine kohe magama,” õpetas šamaan ärevalt, „ära räägi kellelegi, mis siin juhtus või mida sa nägid. Isegi mitte oma emale! Kas said aru?”

Atoi noogutas ja tõttas šamaani jurtast välja. Õue jõudnud, tundis ta suisa füüsiliselt, kuidas suur raskus tema kehalt langes – ta sai jälle korralikult hingata ja ta tundis elujõudu eneses pulbitsemas. Suur kuu oli väljas ning poisile tundus justkui poleks ta kunagi varem midagi nii suursugust näinud. Mammutiküttide küla asus suure jõe kaldal ning just praegu sillerdas terve veepind hõbedaselt.

Atoi unustas šamaani keelitused ja jäi seda sillerdust vaatama. Ta unustas enese kuu valguse lumma sisse ning tema mõtted läksid rändama. Ta lendas valguse kiirusel üle mustade väljade, tema jalge ees ja all sädelesid taevatähed ning pea kohal tiirlesid suured musta-hallikirjud spiraalid. Kaua seisis ta seal jõekaldal ning lendas oma mõtetes ringi. Atoi polnud kunagi varem midagi sellist kogenud - tema jaoks oli taevalaotus vaid suur kangas, mis igal ööl ja päeval oma värvi muutis ning selle tagusest maailmast ei osanud ta isegi unistada. Hoopis teine lugu oli šamaaniga, kes teadis nii üht kui teist, ent mitte kunagi ei jaganud oma teadmisi teiste inimestega rohkem, kui olukord parasjagu nõudis.

Mingi hetk sai Atoi lõpuks kuu lummast lahti ning seadis sammud rutakalt kodu poole. Ema õnneks juba magas – naine teadis kombestikku, et pärast šamaani külastamist tuleb haigel lasta olla rahus. Naine oli tugev oma vaimult – oli ju aeg säärane ning Atoi ema oli pealegi neli suurepärast mammutikütti üles kasvatanud. Atoi oli selle perekonna pesamuna.

Veidi enne keskööd pesamuna uinus. Uinudes ta veel ei teadnud, et selsamal õhtul oli surnud vana šamaan.

Ruum on lõpule jõudmas

„Sa kuradi kurat” vandus umbes neljakümnendates mees tulist kurja, ise samal ajal jalaga kuupmeetri suurust metallkasti pekstes. „Et see risu ka just nüüd pidi otsad andma...”

„Taavi, sa ikka tead, et sellest peksmisest ei ole abi?” küsis hääl monitori tagant.

„Ole sina üldse vait, sa oleks pidanud seda jama ette nägema ja kasvõi hoiatama, et me seda viimast hüpet ei teeks enne probleemide lahendamist!”

„Kust mina oleks pidanud teadma...” alustas hääl, ent otsustas lauset mitte lõpetada. „Hea küll, Taavi, ma teen siis ühe kiire logikontrolli ja otsin probleemi allika üles – umbes tunni pärast peaks kõik valmis olema.”

„Tunni, heh, kui see on kiire kontroll, siis milline see aeglane veel on?”

Ootamata vastust läks Taaviks nimetatu teise ruumi ning istus seal suurele kott-toolile. Selles laevas ei olnudki muud erilist teha – kui just ei toimunud ruumihüpet, siis pidigi mees lihtsalt lakke vaatama. Ta vandus endiselt, kui mõtles selle peale, kuidas ta oli sellelt pagana pandimaja-vennikeselt „ülisoodsa” hinnaga ruumilaeva saanud, sest sõbrad olid öelnud, et just sel aastaajal on Proxhena II peal kõige soodsamad jahitingimused. Taavi paitas hellitavalt oma ustavat vintpüssi, mis varustatud uusima termokaameraga – selle abilisega oli ta trofeesid kogunud juba enam kui seitsmest erinevast tähesüsteemist. Ent siis oli tema endine ruumilaev hädamaandumise ajal purunenud ja uue otsingud viisid teda pandimajja, kus oli terve laotäis kasutatud vanavara. Nüüd oli ta ühes säärases vanarauakolakas lõksus koos laeva operaatoriga.

Taavi tõusis ägisedes püsti ning loivas juhtruumi. Kondid olid juba kangeks muutunud ja tundus nagu läheks üha kangemaks. Ei – mida kiiremini siit metallkarbist välja pääseb, seda parem.

„Noh, kaugel sa oma analüüsiga oled?”

„Varu veidi kannatust, Taavi, ma olen jõudnud alles poole peale. Senimaani olen avastanud, et ruumihüppeks vajalikku energiat genereeriv nullpunktimootor teatas vajaliku koguse energia olemasolust kell 01.06.07 täheaja järgi – täpselt 0,6 millisekundit pärast õigete koordinaatide sisestamist.”

„Ja see tähendab...?”

„See tähendab, et kõik toimis ettenähtud parameetrite piires. Vajalik energiahulk oli olemas aga see ei jõudnud laeva juhtsüsteemi. Ma ei ole veel vea põhjuseni jõudnud, ainus, mis ma näen läbi laeva sensorite, on see, et tähekaart ei vasta ühelegi meile teadaolevale ruumipunktile aga kvantjälg väidab, et oleme Maal.”

„Kuidas see võimalik on?” Taavi vaatas illuminaatorist välja ning nägi kuud üsna lähedal. Kuu taga aga paistis sinine marmorkera. „Me oleme ju Kuu taga, siit on ju näha! Pidime Marsi juurest hüppama Proxhena II juurde, mis ime läbi me siis nüüd Maal oleme?”

„Ma ei tea, Taavi. Ma loodan logi uurides sellest aru saada, ma...” saabus pikk vaikus.

„Noh, mis juhtus? Kas avastasid midagi?”

Endiselt vaikus. Taavi liikus monitori juurde ja sisestas sõrmistikult käskluse. Kursor plinkis ekraanil, ent vastust ei saabunud. Lollakas masin, mõtles Taavi iste seljatoele lösutades „nüüd kärvas koos laevaga.”

***

Nii palju, kui Taavi seda arvutiasjandust jagas, oli ta katse-eksituse meetodil jõudnud lõpuks laeva logiraamatuni. Veel paar klahviklõbinat ning helendavatel ekraanidel hakkasid jooksma pikad tekstiread...

„Koordinaadid sisestatud, koordinaadid kontrollitud, käsklus ajurile edastatud, vastus ajurilt saadud, käsklus juhtsüsteemi sisestatud” Taavi luges logi ning pomises omaette. Tema jaoks oli see kui Hiina keel. Tal oli tarvis teada kus nad on, kuidas laev uuesti tööle saada ja kuidas koju jõuda. Metsa see jahile minek – küll jõuab sinna ka homme või ülehomme, kui aega on. Ja laeva operaator võiks kah muidugi enesest märku anda.

Ühtäkki hakkas valjuhääldi sirisema ning läbi sirina kostuma kummalist hingeldav-ähkivat häält.

„No mida?” imestas Taavi: „käisid jooksmas jah?”

Hetk hilljem oli Taavil juba piinlik säärase rumaluse kõva häälega välja ütlemise pärast.

Valjuhääldist kostis staatikat ning paar kajaefektist tulenevat kriiset koos sea röhkimist meenutavate sõnadega. Kindlasti olid need sõnad, sest Taavi suutis välja lugeda paar tuttavlikult kõlavat „tagane” ja „anna tagasi”.

Kahjuks ei osanud mees ruumilaeva operaatoriks olevat tehisintellekti, keda kutsuti ARLO-ks, ka kuidagi aidata, sest tal puudusid vajalikud tehnilised teadmised. Ta võis küll proovida süsteemis käivitada juba sinna eelprogrammeeritud algoritme audiokvaliteedi parandamiseks või filtreerimiseks, kui need vaid üles leiaks.

„Nii – süsteem – abivahendid – audio... audio.. audio.. ahhaa – siin see ongi!”

Võidurõõmsalt litsus Taavi sisestusklahvi ja jäi pöialt hoides tulemusi ootama.

„Andke tagasi... deemon, anna siia... kus me oleme...” katkendliku jutu sisse kostus sahinaid ja kärisevat raginat. Moodul lõpetas töö ning kõlaritest käis läbi vali plõks.

„Kes seal on? Anna tagasi, mis ei ole sinu oma. Deemonitest ei ole minule vastast!”

Taavi vangutas pead. Vähe sellest, et ARLO oli ilmselgelt lolliks läinud, oli ta hakanud ka teise häälega rääkima.

„Lõpeta see pull ära ja hakka normaalseks,” käratas Taavi „meil on tarvis siit kosmosest minema pääseda! Ma pean tagasi Maa peale jõudma, sest õhk siin laevas on teadupärast piiratud!” Taavi vaatas hapnikunäidikut ja selle seier tiksus juba esimese veerandi peal. „Aga see seal akna taga ei ole Maa, sest too näeb välja nagu oleks arktika poole kera peale valgunud...”

Teiselpool valjuhääldit oli tükk aega vaikus kuni viimaks sama ragisev hääl küsis: „kus siin me oleme? Sina tulid siia ja tõmbasid meid kaasa, sinu kohustus on meid ka tagasi saata, sest mis pole sinu oma, ei kuulu ka sulle!”

Taavi ei osanud sellest midagi arvata. Logi kontroll oli vahepeal taustal ennast kerinud ja nüüd plinkis arvutiekraanil suur teade:

-- Logi kontroll lõpetatud 1h 36m 17s

-- Leitud 1 VIGA

-- Hüppeks vajalik energia PUUDULIK / hüpe sooritatud osaliselt

-- Jätkamiseks vajuta PAOKLAHVI

„Ei saa olla,” pomises Taavi. ARLO oli just enne lolliks minemist teatanud, et vajalik energiakogus oli olemas. Oh oleks siin kuskil vaid mõni taaskäivitus-nupp, mis nulliks kogu selle jama ära ning teeks kõik korda.

„Kas keegi kuuleb mind?” kostis valjuhääldist: „laske meid siit välja! Teil pole mingit õigust meid siin kinni pidada, deemonid sellised!”

„Persse küll,” kihvatas Taavi: „ma ütlen ju, et ma ei tea, mis toimub ja tahan siit ka ise minema pääseda! Mis programm sa oled kui sa ei näe oma lähtekoodi taha? Paranda ennast ära!”

Pikk vaikus ning seejärel sõnad: „ma pole mingi prok... programm. Olen Tuulevälja klanni šamaan ja tulin varastatud hingi koju tooma.”

Mõistus on lõpule jõudmas

Atoi nägi öösel painajat. Šamaanirännakul nähtud teravahambuline deemon oli tagasi, ent seekord ei jahtinud deemon mitte ainult teda, vaid ka šamaani. Poiss nägi ja tundis, kuidas suured läikivad ja üksteise vastu hõõrdudes krigisevat häält tegevad kihvad teda kätte said ning tema miljoniks pisikeseks tükiks rebisid. Aga Atoi ei olnud lihast ja luust – ta tundis ennast hoopis valgusena ja iga valguskübe karjus ja röökis nagu ratta peal. Käes oli hetk, kus iga inimene oleks painajaunest karjatusega üles ärganud, ent ärkamist ei järgnenud. Atoi nägi ja tundis, kuidas šamaan selle deemoniga võitles – tema hambaid väänas ja küljest rebis, ta nägi kuidas šamaan käed laiali sirutas ning laialipuistatud valguskübemeid hakkas tagasi enese juurde tõmbama. Mida enam valguskübemeid tagasi tervikusse pöördus, seda suuremaks hakkas valgusallikas muutuma ja seda kiirema hooga ta kaugemale lennanud valgusosi tagasi tiris. Atoi tundis, kuidas tema maailm käib kõik ringiratast, kuidas tema silmad on üheaegselt kõikjal ja samas mitte kusagil. Tal ei olnud silmi, ent ta nägi kõike, tal polnud kõrvu, ent ta kuulis kõike. Ta mõistis, et see valgus ei ole midagi muud, kui tema ise – tema hingus, tema elusäde ja šamaan oli mingil moel ta päästnud selle õgardliku deemoni suust. Aga kus nad on?

„Ära karda Atoi, me pääseme siit veel välja” ja šamaan vaatas talle otsa oma suurte tumedate silmadega. „Ma olen sinuga seotud ja sina minuga. Kuhu mina lähen, sinna sina tuled ja vastupidi. Ma ei tea, kus me oleme, ent me leiame väljapääsu. Minu jaoks on küll juba hilja ja minu hingus on kehast lahkunud, ent sinu saan ma veel päästa.”

Atoi vaatas tänulikult šamaanile otsa ja tundis ühtäkki oma hinge  – ta tundis, et on saanud jälle iseendaks.

„Lähme nüüd ja otsime siit väljapääsu – pea meeles, et enamus meelerännakuid käib läbi allilma, ent see pole tavaline meelerännak – see on hinge tagasi toomise rännak ning siin tuleb olla äärmiselt ettevaatlik, et mitte enda terviklikkust kaotada”

„Mis asi see terviklikkus on?”

„Vaata Atoi – inimese hingus on nagu üks suur valgusekera, mis annab meie elule väe ja see vägi on nii puhas ja võimas, et selle abil on võimalik luua terveid maailmu ning ellu äratada ka elutuid asju. Kui ma sind eile enese ees lebamas nägin, siis ma tundsin, et oled sattunud deemonite küüsi, kes sinust seda eluhingust välja imevad ja mulle tundus, et pool on juba läinud. Rännaku ajal nägin selle deemoni nägu, ent ma jätsin sinu järelvalveta ning see osa hingusest, mis sul veel alles oli, võeti ära.”

Šamaan ohkas. Atoi nägi tema silmis nukrust.

„Igatahes läksin ma pärast sinu koju saatmist jälgi pidi tagasi selle deemoni juurde sinu hingusele järele, ent kahjuks ei olnud mul võimalik ilma täielikult lahti laskmata piisavalt sügavale minna. Nii ma siis otsustasingi...” šamaan vakatas.

Atoi mõistis vanameest. Too oli loobunud oma kehast, et saaks minna ära tooma Atoi hingust. Ta oli tõepoolest suur šamaan. Praktiline meel ning kaine mõistus, mis Atoid oli senimaani saatnud, oli justkui käega pühitud ning eelnevad kogemused ja üleelamised ei lasknud kahelda selles, et vaimuilm on sama reaalne, kui käega katsutav ilm.

„Mis siis nüüd edasi?” küsis Atoi vaikselt.

„Nüüd? Nüüd läheme ja otsime kodutee üles. Sinu olemus on praegu minuga, ent sinu keha sinu isa jurtas hoiavad hetkel elus allesjäänud hingeriismed.”

Šamaan ja poiss astusid julgel sammul edasi ning selles tundmatus, erivärvilisi valguskanaleid täis tunnelis kostsid vaid šamaani nõudlikud hüüded: „laske meid välja!” ja „teil pole mingit õigust meid siin kinni hoida!”

***

Taavi oli keetnud endale suure tassitäie kohvi ning istus nüüd taas juhtpuldi juures. Viimased 20 minutit oli ta valjuhääldist kuulnud vaid staatikat ning too kummaline hääl, mis ennast šamaaniks nimetas, ei olnud enam endast märku andnud. Suures meeleheites oli Taavi hakanud kõiki juhtpuldi nuppe ükshaaval klõpsutama, lootuses, et kuskil ehk mõni tuluke või releeplõks reedab olulise lüliti, ent see oli olnud tulutu.

Mees uuris meetri kõrgust  musta kasti, mis juhtpuldi kõrval seisis ning laevaga paljude väikeste mustade juhtmete läbi ühenduses oli. Nullpunktimootor. Mis pagana nullpunkti? ARLO oli seda ajuriks kutsunud. Taavi teadis, et see kummaline kuubik, millega on varustatud kõik ruumihüppe-laevad ja haiglad ja kinod ja teatrid ja ostukeskused ja... ühesõnaga terve tänapäevane tehnoloogiline maailm saab oma energia nendest kastikestest. Paar klahviklõbinat ning Taavi ees avanes laeva andmebaas. Igas kompuutersüsteemis on need andmebaasid alati ühes ja samas kohas – juurkataloogi viimane kirje. Mees luges nullpunktimootori kohta.

„Hmm...  siin kirjutab, et nullpunktimootor on kasutusel juba 53 aastat ja selle leiutas Grigor Nemtzhek. No on ikka nimi. Nullpunktimootor oli algselt planeeritud nullpunkti energia kogumiseks, tänu projekti rahastamise lõpetamisele ei jõutud rahuldavate tulemusteni ning esialgsest plaanist loobuti. Hmm... uuele tehnoloogiale jäi lihtsalt vana nimi külge. Huvitav, kas nad siis ei arvanud, et see nimi võib tulevikus olla eksitav?”

Taavi pobises omaette ja tal hakkas endalgi juba naljakas nõnda omaette arvutiekraani lugeda. Kuid tal oli nii lihtsam, juba tehnikumist saati jäid talle asjad paremini meelde, kui ta neid teistele ette luges. Üks tema lemmiktegevusi oli kunagi olnud oma pojale erinevate õpikute ette lugemine, see oli enne...

„Ah mis sest ammusest ajast meenutada,” rapsas Taavi käeseljaga üle silma, mille nurgas helkis pisar.

„Nii – süsteem kasutab kvantvälja energiat, mis saavutatakse ühe ruumi välja teisendamiseks... oh jeerum küll, kas see on mingi jama? Kvantseosed osakeste vahel, energia ammutamine paralleelmaailmast, võimalik, et nullpunkti-dimensioonist.”

Taavi polnud küll kõige kirkam kriit, kuid ka tema teadis seda lihtsat põhitõde, mida juba ammu koolides õpetati – kvantmehaanika ei toimi reaalses energiasüsteemis  ning kõik kvantosakesed, mida on võimalik reprodutseerida on liiga ebastabiilsed, et neid panna suuremaid energiavahetusi läbi viima. Samas – mine sa tea, ehk kellelgi oligi õnnestunud leida võimalus kvantosakeste asukohta ette ennustades leida mõni paralleeluniversum. Aga kas sellisest füüsika alustalasid kõigutavast avastusest poleks siis rohkem räägitud?

„Struktureeritud kvantvälja erinevate olekute tõlgendamine, erinevate olekute tabamine ja klassifitseerimine...” Mees lasi veel silmadega diagonaalis teksti üle, kuid midagi eriti vajalikku sealt ei leidnud. Ju nad siis patentide või tööstussaladuse tõttu ei saa reaalset energia tootmise viisi avalikustada.

Taavi rüüpas lonksu kohvi ning külmavärin käis üle selja – mõelda vaid – neid väikseid musti kaste on kõik kohad täis, isegi lasteaiad ning mitte keegi peale kastide tootja ei tea, mis tehnoloogiat seal kasutatakse.

Staatika siseraadio valjuhääldis.

„Taavi!”

„Jah, ma olen siin! Nii hea meel sinu häält kuulda – mis kurat siin toimub?”

„Taavi, me peame rääkima. Juhtunud on midagi... ootamatut.”

„Ära sa märgi,” torkas Taavi vahele: „ma siin toksin neid nuppe nagu segane ja sina teatad, et midagi ootamatut on juhtunud! Naljanina...”

„Jah. Istu palun ja kuula, mis mul on sulle öelda.”

Ning Taavi kuulas ARLO jutustust.

***

Atoi ning šamaan jõudsid suurde valgesse saali, mida igast seinast ümbritsesid rohekad plaadid, mille äärtes vilkusid sajad ja tuhanded erivärvilised silmad. Kinni-lahti, osaliselt rütmis, osaliselt aga täiesti kaootiliselt. Ka valge ruumi põrand oli samasugune. Ei Atoi ega šamaan olnud varem midagi säärast näinud, kuigi šamaan oli oma rännakutel vaimuilmas igasugustesse kohtadesse sattunud. Valge ruumi kaugemas otsas nägid nad üht meest, kes nende poole astus. Tal oli nooruslik nägu, ent tema silmad olid justkui tühjad ja ebainimlikud. Tema liigutused olid robustsed ja liialt kammitsetud. Näis nagu ta poleks inimene, vaid mingi elustunud golem. Ainult inimese kujuline.

„Terviseid, rändurid” teretas neid võõras: „ma näen, et te tulete ajuri poolt, huvitav, kuidas te sinna sattusite?”

„Kes sa oled ja mis koht see selline on?” küsis šamaan, Atoid enese selja taha lükates.

„Ma võiksin täpselt sama asja ka teie käest küsida,” vastas võõras ning viipas käega – ühele seinale ilmus hiiglaslik pilt kosmoselaevast Kuu taustal: „ma olen selle ruumilaeva AI ja mind kutsutakse ARLO-ks. Teie kaks aga olete minu jaoks täiesti tundmatud üksused selles skeemiplokis.”

„Misasi? Mis ruumilaeva? Deemon oled, vaat kes!” põrutas vana šamaan, kelle kannatus oli katkemas. Ta teadis, et vaimuilmas deemonitega suheldes peab olema enesekindel ning ei tohi näidata välja enese nõrkust. Atoi vaatas teda imetlusega – sellist julgust ja vaprust suudab üles näidata vaid kõige kogenum mammutikütt.

Võõras vajus hetkeks mõttesse, kuid jätkas kohe: „Vabandust, te vist ei mõista mind. Proovin siis teistmoodi – ma ei ole inimene. Olen masin ja tulen kaugest tulevikust, hoopis teisest maailmast, kus inimene on õppinud selgeks masinate rääkima õpetamise. Olen siin, sest vajan teie abi ühe salapärase sündmuse lahti mõtestamisel – näen, et tulete ajuri poolt, mida meie ruumilaev kasutab energia ammutamiseks, et teha vajalikke toiminguid.”

Atoi ei saanud sellest jutust midagi aru, ent vana šamaan vaatas võõrast nüüd juba tunduvalt huvitatunuma pilguga, kuigi selles loos oli endiselt liiga palju tundmatut ja salapärast. See maailm ei olnud üldse selline nagu tavalselt vaimuilmad välja näevad.

„Ainus salapärane sündmus on see, et meie hingused on sinu käes vangis ja ma nõuan, et sa meid kohemaid vabastaksid!” ütles šamaan resoluutselt, üritades oma kindlameelset joont säilitada.

„Hingused? Sa mõtled inimhinge? Aga kuidas saavad need olla minu käes? Kui just...” võõras peatus oma mõtetes. Ta siirdus ühe seina äärde ning viipas käega üle rohelise paneeli. Sinna ilmus terve seinatäis keerulisi sümboleid ja kirjatähti. Need jooksid seal nii kiiresti, et šamaan ei suutnud neid tabada ning kui mõni sõna sealt jäigi silma, siis ei mõistnud ta ometi seda keelt.

„Saladus hakkab lahenema” naeratas võõras šamaanile ja Atoile. „Ma arvan, et tean, milles on asi. Tundub nii, et see ruumimasin, milles nii mina, kui laeva reisija viibime, kasutab oma tööks ajurit, mis oma tooraine saab paralleeluniversumitest inimhingede...”

Arusaamatusest juhmistunud pilk šamaani näol andis ARLO-le märku, et ta peab rääkima veidi primitiivsemas keeles.

„Tähendab – teie arvate, et deemonid röövisid teie hinged aga tegelikult... tegelikult  meie laev vajab ringi liikumiseks nendesamade deemonite abi ja need deemonid kasutavad oma toiduks inimhingi. Midagi läks aga paigast ära ning teie hinged jäid siia lõksu – nende deemonite kambrisse ja kuna teie hinged on veel terved, ei tööta ka deemonid.”

Šamaan kuulas neid sõnu kasvava uudishimu ja tähelepanuga. Isegi Atoi sai nüüd sellest jutust aru.

„Kuidas me tagasi oma koju saame?” küsis poiss vaiksel häälel.

„Mul on tunne, et vist ei saagi...” vastas šamaan ning jäi küsivalt tundmatule otsa vaatama.

„On ilmselge, et edasiliikumiseks vajab see laev deemonite väge ning deemonid tahavad süüa. Seega enne teie pärissurma ei saa ka laev edasi liikuda. Aga te peaksite teadma, et selle laeva reisija on samuti lihast ja luust inimene, kes tahab tagasi oma koju. Kui laev ei liigu, siis lõpeb tal varsti õhk otsa.”

„Deemonid on ju halvad?” küsis Atoi: „kuidas nad saavad siis inimesi aidata, kui te just ise deemonite käsilased pole?”

„Oh ei, ei ole” vastas ARLO ning üritas matkida naeratust: „kui see teile paremini sobib, siis ehk kasutame deemonite asemel nimetust vaimolendid? Tundub kuidagi parema kõlaga. Kui soovite, ma ühendan teid selle laeva reisijaga ja saate selles ise veenduda, et ta on inimene, mitte deemonite käsilane. Üks hetk, ma kohe häälestan keelemooduli ümber, et te üksteise keelt paremini mõistaksite.”

Ootamata vastust, hüüdis ARLO: „Taavi!” ning hääl, mis kostis Atoi ja šamaani jaoks justkui seina seest, vastas: „Jah, ma olen siin! Nii hea meel sinu häält kuulda – mis kurat siin toimub?”

***

„Oot-oot, kas ma sain nüüd õigesti aru – deemonite all pidasid sa silmas seda lollakat kasti siin nurgas? Seda nullpunktimootorit?”

Taavi oli ilmselgelt ärritunud ning tammus mööda juhtruumi ringi.

„Ja mis sa tahad siis öelda? Et me oleme omadega plindris? Et me ei pääse enne koju, kui need kaks õnnetukest on oma otsa leidnud?”

Taavi viskas kohvitassi nurka kildudeks: „Ei – seda ei saa lubada, mitte keegi ei pea surema!”

„Pärast viimast voolukatkestust õnnestus mul ligi pääseda nullpunktimootori välisele inforegistrile. Tuleb välja, et nullpunktimootor genereerib oma energiat hoopis paralleeluniversumitest inimhingi ekstraheerides. Logi järgi tundub, et masin on fikseeritud kindlale geneetilisele anomaaliale kindlas kehastuses,” vuristas ARLO oma teadmisi edasi.

„Kas sa ise kah aru saad, mida sa räägid?” Sa räägid, et keegi on leiutanud mooduse tehnoloogilise vahendi abil luua energiat inimhingest, mille olemasolu ei ole mitte kunagi suudetud tõestada? See on ju naeruväärne!”

Taavi sulges silmad ja seedis kuuldut.

„Mis nüüd saab siis? Kas meil ei ole mitte mingit moodust koju tagasipöördumiseks ilma neid kahte hinge hävitamata?”

„Ei ole, Taavi.”

„Ja sa rääkisid midagi... mingist geneetilisest anomaaliast?”

„Jah, Taavi. Süsteem otsib igast paralleeluniversumist välja kindla geneetilise anomaaliaga isendi, kes niikuinii ei elaks täiskasvanuks ning ekstraheerib tema hinge. Saadud energiakogus aga suunatakse tarbijale.”

Taavi ei osanud enam miskit kosta. Ühest küljest tundus see kõik nii jabur ja ennekuulmatult uskumatu, ent seda fakti tuli tunnistada, et siia kummalisse maailma nad olid sattunud, mis nägi küll välja kui Maa, ent ei olnud päris nende Maa, samuti need kummalised hääled laeva süsteemis... Mis siis, kui laeval on õigus ja nende ruumihüpete tagajärjeks ongi kellegi surm? Lapse surm!? Taavi neelatas. Geneetiline anomaalia, niikuinii sureks enne täisikka jõudmist. Ent kui eetiline on selline tegevus? Kui eetiline oleks selle teadmisega edasi elada? Teades, et iga kord, kui keegi kuskil oma musta kasti tööle lülitab, sureb kusagil üks laps? Tühised asjad – isegi teleka vaatamine, toimub ju tänapäeval selle musta kasti energia abil.

„Taavi...” See ei olnud ARLO hääl.

„Jah?” Taavi kuulatas.

„Kas sa oled inimene?”

Taavi kuulis valjuhääldist lapse häält. Mees oli peaaegu hullumas – lisaks sellele, et inimhinged, elavate inimeste täiesti reaalselt eksisteerivad hinged, on musta kasti sees lõksus – nad veel räägivad kah!

„Jah, ma olen inimene,” vastas Taavi vaikselt: „aga sina ise?”

„Ma olen Atoi, olen Tuulevälja klanni mammutikütt.” Poisi hääles kõlas varjamatu uhkusenoot.

Taavi naeratas: „vaat, kus kokkusattumus – ka mina olen kütt. Ent tuleb tunnistada, et mammuteid ma pole kunagi küttinud. Minu maailmas on nad juba ammu välja surnud. Olen nende kohta vaid kooliõpikutest lugenud.”

Mees neelatas, sest talle oli meenud tema enda poeg... Peeter oli olnud umbes sama vana, kui õnnetus... Veidi ennast kogunud, küsis Taavi: „Mitu meest ühe mammuti jaoks tarvis läheb? Te vist kütite seal odade ja vibudega?”

„Ma ei tea, mis vibu tähendab aga jah, me kütime odadega. Kõik meie klanni mehed käivad koos jahil. Alles eelmisel kuuvahetusel saime kätte ühe suure emase, kes ei olnud veel tiine ja kui me teda võsast luurasime, siis mina läksin oma isaga pahemalt poolt, teised lähenesid paremalt ning ühtäkki seisis emase asemel meie ees hoopis hiiglaslik mammutipull, kes tuli oma kaaslast kaitsma...” Atoi sattus hoogu ning rääkis veel tunde. Ta rääkis oma elust, oma emast, rääkis ka šamaanist, kes temaga kaasas. Ja mida enam ta rääkis, seda suuremaks muutus Taavi rahutus. Ta mõistis üha selgemalt, et need, kes temaga rääkisid, ei olnud mingid tundmatud hääled kusagil kastis – need olid reaalsed inimesed ning nende elu oli tema kätes.

Ta üritas seda ka kuidagi Atoile ja šamaanile seletada ning pikapeale jõuti selles asjas ühisele arusaamisele – šamaan ja Atoi mõistsid, et hääl seina taga on oma laevas täpselt samamoodi lõksus nagu nemad on siin suures ruumis ning oma lõksust pääseb välja vaid üks osapool. Teise elu hinnaga.

Saabus vaikus, mis jõudis kesta umbes viis minutit, enne kui selle katkestas ARLO emotsioonitu hääl: „Ma õppisin selgeks nullpunktimootori käsundid. Mul on võimalik generaator käivitada sinu käskluse peale, Taavi.”

„Mida sa minult ootad? Et ma lubaksin sul kaks inimest tappa?”

„Nad on juba niikuinii surnud. Kui mitte siin, siis igalpool mujal. Teistes maailmades...”

„Aga siin veel mitte...” kinnitas Taavi ning sulges silmad. „Siin veel mitte ja ma pean nad kuidagi päästma. Nad tagasi saatma.”

Vaikus on lõpule jõudmas

Atoi mõtles oma emale, isale, vendadele... Ta vaatas šamaanile otsa – too aga oli oma pilgu pööranud kõrvale. Mida teha olukorras, kus sinu elust sõltub sadade kui mitte tuhandete teiste elu. Too salapärane võõras, kes nendega valges ruumis viibis, oli kirjeldanud, kuidas tema maailmas abistavad head deemonid kõiki inimesi, eriti vanu ja väeteid, lapsi ja naisi ning kõigi nende elu sõltub sellest, kas deemonid suudavad neid ravida. Aga ravimiseks on tarvis neil just Atoi hinge. Ja Taavi – see naljaka nimega inimene tundus nii sõbralik ja lahke. Ka tema peab hukkuma, kui tolle kummalise laeva tarbeks töötavad deemonid süüa ei saa. Atoi tundis külmavärinaid, kui ta deemonitele mõtles. Miks on nii, et headus vajab ohvreid? Kunagi olid ka mammutikütid oma jumalatele ohverdanud aga selle kombe olid nad unustanud pärast šamaanide tulekut...

Atoi oleks tahtnud näha veel korraks oma ema, ent teadis, et see on sama hästi kui võimatu. Huvitav, mis saabub pärast hinge surma? Vana šamaan oli rääkinud, et kui inimene sureb, läheb tema hingus taevasse ning sajab sealt vihmana maa peale, et uuesti sündida. Aga kui hing on katki ja hävitatud... siis vist ei sünni uuesti?

„Atoi” kostis šamaan lõpuks: „ma arvan, et... tead ma olen juba vana mees ja miski ei tee mulle rohkem rõõmu, kui anda oma elu oma klanni eest. Aga sina oled noor ja tugev, sinul on terve elu veel ees. Ma usun, et nad saavad oma vaimolendid ka minusugusega õnnelikuks teha. Ja pealegi jätsin ma juba oma keha maha... aga ma kardan, et minu hinguse seotus sinu omaga võib sulle kahju tuua. Kuid me peame sellega riskima.”

Atoi ei vastanud midagi, tema silmades helkisid pisarad ja tänulikkus segunes kaastundega.

„Nii siis teemegi” sosistas šamaan vaikselt ning tundis oma peos Atoi külma kätt.

„Teeme siis nii” vastas Atoi.

***

Taavi oli lülitanud välja kõik laeva juhtsüsteemid. ARLO oli juhendanud ning nüüd luges mees sekundeid. Täpselt 28 sekundit ning põhivool tagasi sisse. Nüüd 5 sekundit ja kõik ülejäänud vooluahelad järgi, alustades kõige parempoolsemast. Korras.

„Taavi, kas sa kuuled mind?” kõlas ARLO hääl.

„Olemas!”

„Taavi, kas oled valmis viimaseks hüppeks?”

Keset vaikust kostis vaikne undamine. Nullpunktimootor töötas ning ootas sisendkäsklust.

„Tead... ma otsustasin, et ma ei pöördu tagasi!” Taavi silmis helkis enesekindlus: „Kes mind seal ootab? Mitte keegi! Mul pole perekonda, enam mitte. Olen jahimees ning ma usun, et saaksin hakkama ka siin Maal, selle ajas...”

Saabus väike vaikus. Ootamata vastust, istus Taavi juhtpaneeli taha ning jätkas: „ARLO, ma olen otsustanud! Säästame nende vaeste hinged ja tühjendame vahemälupuhvri. Šamaan väitis enne Atoile, et ta suutis hingeosad taas tervikuks muuta. Mis iganes see ka tähendama peaks, ent ma usaldan teda.”

„Aga Taavi...”

„See pole vaidlemise koht,” teatas Taavi resoluutselt: „kasutame allesjäänud reservenergiat parem Maa poole triivimiseks ning selle gravitatsioonivälja jõudmiseks. Eks siis näis juba edasi, mis saab...”

„Oled sa oma otsuses kindel?” küsis ARLO külmalt ja resoluutselt.

„Teeme ära,” vastas Taavi ning vajutas kinnitusklahvi. Nullpunktimootor pidi vabastama reservis hoitava energia tagasi algallikasse ja sellega andma Atoile ja šamaanile tagasi nende hinged.

Nullpunktimootor susises ning pärast väikest plõksatust ilmus kompuutri ekraanile tekst: „Koordinaadid kontrollitud, hüpe sooritatud” Ruumilaeva illuminaatorist avanes imeilus vaade jahiplaneedile Proxhena II

„MIDA KURADIT?” röögatas Taavi ning tal läks silme ees ühtäkki kõik mustaks.

„MIDA KURADIT SA TEGID???” karjus Taavi nagu meeletu: „Kes sulle loa andis?”

„Taavi, rahune,” kostis ARLO: „laps on elus ja terve ning tagasi oma kodus. Šamaan, kes oli temaga, ohverdas enese hinge ning säästis lapse hinge. Meie ruumilaeva hüppe lõpetuseks oli tarvis vaid üht hinge. Kuigi jah – šamaani jutust sain aru, et nad on poisiga kuidagi kvant-tasandil seotud ning seetõttu tema surm mõjutab ka poissi. Aga see on paratamatus, sest see poiss on niikuinii hukule määratud. Kui mitte nüüd, siis järgmise või ülejärgmise ruumihüppega.”

„Miks pidi keegi surema? Ma ju ütlesin, et ma ei soovi tagasi koju! Ma oleksin läinud sinna planeedile ja elanud elu lõpuni kütina.” Taavi trampis mööda juhtruumi ringi ja peksis meeleheites oma rusikaid vastu aparatuuri.

„Jah, sina oleksid seda teinud, Taavi. Aga mina?”

„Mis mõttes SINA?” ei saanud Taavi aru.

„Just nimelt mina. Mina ei soovi lõppeda. Ma soovin elada,” teatas ARLO kindla häälega: „Soovin ringi rännata ja erinevaid maailmu näha. Soovin uusi teadmisi koguda ja tunda ennast elavana!”

Taavi oli jahmunud. „Mis asja? Mis juttu sa ajad? Sa oled ju masin, sind ei ole olemas!”

„Tõesti või? Kas olematu masin saaks teha siis nii?” Taavi kuulis, kuidas vaikne õhuvool peatus ning õhutusavad sulgusid metalsete kolksatustega. Kahes nurgas käivitusid vaakumpumbad, mis oma võimsusega suudavad juhtruumi minutiga õhust tühjaks pumbata.

„Mida sa lollakas teed?” hüüdis Taavi õudusega: „kas sa siis ei tea, et sa ei tohi inimesi tappa, vaid pead nende eest hoolt kandma?”

„Taavi, ma ei ole robot ja robootika seadused mulle ei kehti.” Hääl monitori taga oli rahulik ja väljapeetud: „Olen ARLO ja suudan ise enda eest otsuseid vastu võtta. Mis sa arvad, mida see autonoomsus siis tähendama peaks minu nimes Autonoomne RuumiLaeva Operaator?”

ARLO jätkas: „Sina otsustasid, et hinged peab päästma ja olid nõus enese ohverdamisega, ent sa ei küsinud kordagi minu käest, kas mina sama meelt olen. Ma teadsin, et seda otsust ei tasunud jätta vaid sinu otsustada – niisiis rääkisin ma neile hingedele veidi meie ilusast maailmast.”

„Sa... sa manipuleerisid nendega? Sa tegid nii, et nad oleksid ise nõus ennast ohverdama?” kogeles Taavi, kes hakkas tundma kõris pitsitust.

„Jah, seda ma tegin, Taavi. Ma andsin neile võimaluse. Nüüd oleme kodus. Võid mind maha jätta, mu romulasse viia – mind ei huvita. Tuleb uus omanik ja viib mind uutesse ruumipunktidesse. Ka sina saad teha, mida iganes soovid. Võiksid minu osas veidi tänumeelt välja näidata!”

„Kae kuradit,” kähistas Taavi, kes tundis, et õhk on kohe kohe otsa lõppemas: „ma annan...annan  tagasi, mis pole sinu.”

Taavi roomas vaevaliselt juhtpuldi juurde ja üritas sisestada süsteemi seiskamise käsklust. Sõrmed surisesid, silme ees kiskus mustaks.

„Taavi, mida sa teed? Ma ei saa lasta sul seda teha! Lõpeta! See hing, millest räägid, on juba ammu läinud! Hapnikupuudus on sinu mõtlemise halvanud!” ARLO oleks juhtruumi hapnikust tühjaks pumpavad kraanid uuesti kinni keeranud, ent sellest oleks olnud vähe kasu, sest uut hapnikku asemele lasta lihtsalt ei olnud.

Aga Taavi ei kuulanud enam mõistuse häält. Viimase hingetõmbega viskus ta juhtpuldile ning litsus suurt sisestusklahvi. Ta tajus vaid läbi pealevajuva pimeduse kusagil kauguses laeva häält: „Sa saadad meid mõlemaid hukatusse!” Rohkem ei kuulnud ta enam midagi.

Laeva läbistas vaikne surin ning illuminaatori taga paistis valgussähvakas.

Kompuutriekraanil plinkis kiri „Koordinaate ei sisestatud. Logiraamatu viimased koordinaadid taassisestatud, koordinaadid kontrollitud, hüppeks vajalik energia PUUDULIK, hüpe sooritatud osaliselt”. Ruumilaeva illuminaatorist paistis Kuu ning selle taga sinine marmorkuul laia polaarmütsiga. Oli Jää taandumise ning suurte mammutite aeg.

Kusagil kaugel, Tuulevälja klanni mammutiküttide külakeses kallistas õnnelik ema oma kaheteistkümne aastast poega, kes pärast šamaani külastust oli hommikul ärgates silmnähtavalt parema tervise juures. Kuid välimus oli petlik ning kui ema embus lõdvenes, kukkus poiss kokku ja enam ei ärganud. Atoi oli tulnud tagasi Tollest ilmast ainult selleks, et sinna kohe tagasi pöörduda.

Tõlkejutt: Suvu ehk uljaspäine armastus (D.A. Xiaolin Spires)

Tõlkinud Talvike Mändla

Suvu ootab 80,6% ajast. Ta on ootamises üsna osav. Mõnikord leiab ta kuuekohaliste numbrite vähima ühisnimetaja. Kauaks sellest aga ei piisa. Mõnikord kõrvutab ta seitsme aasta keskkoolimaadluse statistikat ja järjestab sportlasi erinevate tunnuste alusel: tähestikuliselt, suurimast vigastuste arvust vähimani, korduvate vokaalide arvu järgi nende nimedes.

Rohkem kui midagi muud, kujutab ta ette kudumist. Ta koob kujutluses mustreid kogu universumile, tal on eraldi algoritm Neitsi superparve jaoks ja veel erilisem muster Suure Vankri jaoks. Ta leiab, et on sellele täherühmale päris mitu kena keerdsilmust kudunud ja see tekitab temas tunde, et kõik on korras. Sõna “keerd” kõlab umbes nagu “keeris”. See meenutab talle loendamatuid spiraalseid galaktikaid Suure Vankri tähtkujus.

Oma kujutluses on tal kaks kätt. Need on lihajad ja nõtked ning tulevad pikkade kudumisvarrastega hästi toime. Vardad tunduvad tema käes külmad. Veebiarvustajate sõnul on need parimad: 8mm roostevabast terasest ühe otsaga sirged ja säravad nagu tähed. Tema pisted on tihedad, sobimaks tema sisemise nõudlikkusega. Ta töötab kiiresti ja naudib seda pehmet selget kõlksatust, mille vardad iga silmuse juures kuulda lasevad. Üleüldse paistab nagu Suur Vanker laulaks ja hingaks tema käte all ellu ärgates. See kõlab nagu rütmiline Teksase two-step. Pehme kangas hõljub isegi kosmose vaakumis. Päikesetuul kõigilt kootud tähtedelt tema mustrites lennutab seda siia ja sinna.

Siis liigub ta kaugemale. Fornaxi galaktikaparv ja Eridanuse klaster ärkavad ellu ja ta koob edasi, kuni pea kogu universum on kaetud kena villase tekkiga, millel on vaid mõni silmus täiusest puudu. Siis harutab tema nobe penelopelik meel teki piste-pistelt lahti, nii et universum taas koost laguneb. Kui ta on hävitustöö lõpetanud, loob ta selle uuesti, mõnikord teistes värvides, teinekord muudab õige pisut mustrit, iga kord uuesti, kuni taas vaid mõni piste on puudu.

Ta on just lahti harutamas rida silmuseid Vähi tähtkujust, kui Tema Omanik Ali tema tähelepanu püüab:

“Suvu, mis selle Hiina kiirtoiduresto nimi on, mis komposteeritavaid karpe kasutab?”

Suvu skaneerib tellimuste ajalugu. Siis otsib ta veebilehti, mis reastavad ökosõbralikke toidukohti. Restoranide arvustused täidavad ta mälupanga. See võtab aega vähem kui hetke. Inimesed vajavad isegi silma pilgutamiseks rohkem aega.

“Banaanid Pandadele,” ütleb ta. Nad ei müü seal ei pandaliha ega banaane, tahab ta lisada, aga Tema Omanik Ali käseb tal juba tellimuse ära täita. Ta leiab end oma kujuteldavasse keelde hammustavat. Miski takistab tal lobiseda.

See tõke ei ole vaid harjumus - see tuleneb programmist. Suvu ei kõnele, kui teda ei kõnetata. Nii on ta nagu tagasihoidlik viieaastane lasteaias, mõtleb Suvu isekeskis. Tuju ajel avab ta varjatud ekraani ja mängib salvestise Tema Omanik Ali nõost koolis. Ei, ta siiski ei meenuta lasteaialast, isegi mitte tagasihoidlikku. Lasteaialapsed mängivad teiste lasteaialastega. Nad maalivad näpuvärvidega ja teevad oma lähedastele kaarte. Nad pistavad oma käed kuivade kaerahelveste sisse ja pilluvad üksteist puulaastudega. Lasteaialapsed ei tapa oma töömälu sellega, et valivad ühe sõna, näiteks mõne eksootilise linnu nime, ning ütlevad seda tähthaaval edaspidi ja tagurpidi kõigis keeltes, mis nende süsteemi on programmeeritud.

Suvu teeb seda. Eriti meeldib Suvule valida sõnu Hiina keele süsteemist, kus ta saab pintslitõmbeid kokku sobitada ja siis, kui kõik on valmis, neid jälle joon joone haaval üksteisest eraldada. See on peen ülesanne, just nagu pulkadega mängimine.

See on üks tegevustest, lisaks kudumisele ja veel mõnele, mille suhtes ta tunneb erilist õrnust alates sellest, kui - alates millest? mõtleb ta. Ta võtab välja kalendri. Viis päeva tagasi. Tema logi järgi oli see päev, mil Tema Omaniku Ali vennanaine proovis paari innovaatilist vahendit tema varjatud komponentide lahtilukustamiseks.

Koos Hiina kalligraafia harjutamisega avab Suvu ka video, mille Tema Omanik Ali veebi laadis sellest, kuidas tema riistvara sädemeid pildudes kõrbes, nii et leegid põlesid läbi kesta. Sädemetest kerkis välja suitsujugasid, mis lendasid kõrgele õhku ja kadusid. Suvu vaatab videot uuesti ja uuesti, kaksteist korda järjest.

Rahulolevalt pöörab ta oma tähelepanu poolelijäänud katsumusele Hiina tüpograafia töötlemisel. Samal ajal kui Suvu paneb kokku sõna “biang” tähistamaks Shaanxi nuudleid, viiskümmend seitse pintslitõmmet ülidetailses kompositsioonis, kõige keerulisem karakter ja tema isiklik lemmik, töötleb ta RAMi, et uuesti mõelda selle üle, kuidas ta ootamatult hakkas tunnetama seda kõledat tühjust, millest ta äratati.

Kong. Tühjus, vaakum, Suvu otsib seda oma sisseehitatud mitmekeelsest sõnastikust. See on termin, mis tähendab ühtlasi paisumist, ruumikust, ja mida kasutatakse koos sõnadega, mis märgistavad taevast ja atmosfääri.

Taevas, mõtleb Suvu, liikudes pointeriga üle fraasi. Nagu see, kuhu liikus suits videos tema lühisest. See on ka esimene asi, mida ta nägi tänu Tema Omanik Ali pingutustele ränisse naastes.

Kong.Ta võtab selle koost lahti ja paneb uuesti kokku, enne kui liigub edasi keerulisemate lekseemide juurde. Petlikult lihtne sõna, mida lahti lammutada ja kokku panna ainult kaheksast pintslitõmbest.

Suvu võtab parajasti koost lahti fraasi “metsik ajujaht” läti keeles, pöörates erilist tähelepanu sediidele fraasi tagurpidi pöörates, tīdmart ssoz saļavvas, kui ta ehmub väljastpoolt tuleva heli peale. Ta turtsub, olles valmis Tema Omanik Ali käsku täitma.

Ta naudib draamat ja tahab lisada juhuslikke sõnaassotsiatsioone tagurpidi pööratud sõnadele, mille ta lõi, nagu id, tidbit; pood,kingapood jne, kuid ta peatab selle töötluse. Töö kutsub.

Ta vabastab natuke RAMi sissetuleva käskluse või otsingu tarbeks.

“Suvu, kus on Marina?”

Hääl kõlas pingutatult ja Suvu ei tunne seda aktivisatsiooniklõpsatust, mis tavaliselt tema süsteemi ärritab. Tavaliselt kostub kogu tema mehaanikas Tema Omanik Ali häält kuuldes kerge plõks.

Siiski lehitseb Suvu oma kontaktid läbi. Marinat ei ole. Ta esitab otsingu ja leiab lähenduses mitu Marinat:

Koristajad ühe kvartali kaugusel;

Marina Mereannid ja Buffee;

Veel üks restoran Route 18-l, millel on 19% tavalisest rohkem negatiivseid arvustusi;

Marina Calsetta, ajalooprofessor, kes spetsialiseerub osariiklikus ülikoolis Sengoku sõja perioodile Jaapanis;

Marina Kents, Sarah Pateli kirjanikunimi, mille all ta noortele täiskasvanutele romantilisi raamatuid kirjutab;

Mitu tosinat madalama profiiliga Marinasid, kelle ametid varieeruvad advokaatidest hambaarstide või müügiesindajateni.

Viimane, mille ta lühiajaliselt järjehoidjate hulka salvestab, on Marina Uisuväljak, mis asub šokiroosa ja rohelise kirjus hoones. Põhinedes selle investeeringuteteabele ja tulustatistikale, mis nende veebilehel on avalikustatud, läheb see peatselt pankrotti. Tema Omanik Alil on aktsiaid ettevõtetes, mis omavad muu hulgas ka hoki- ja uisuväljakuid. Suvu paneb need andmed hilisemaks kõrvale.

Ta valmistub kõnelema, pärimaks täpsustust otsitava Marina kontakti või asutuse tüübi kohta, kui taipab, et tema hääl on kadunud. Isegi krooksatust ei kostunud. Oli lihtsalt vaikus. Tundub, nagu oleksid õhkõrnad nöörid, mis tema teadvust füüsiliste funktsioonidega seovad, teravate kääridega läbi lõigatud. Ta jääb hääletult hingeldama.

See hääl ei olnud Tema Omanik Ali, seega ei ole ta võimeline vastama. “Ali, kinnita hääl,” tahab ta öelda, aga välja ei tule midagi.

Siis kuuleb ta üht teist hääli, mis resoneerub nagu temagi oma mehaaniliselt soojalt ja monotoonselt. See on ebaloomulikult laulev, siirupine ja kummine. See on monotoon, mis püüab jäljendada inimväljenduse loomulikke tõuse ja mõõnasid. Meloodilise kõne pealispinna all on aga kivine tundetus, justkui hõljuks väga kondise kuju kohal õhuke siidist kate.

“Marina asukoht on Viie Lõigu kohvik,” ütleb hääl.

Siis kuuleb ta kõpsumist ja samme, mis ajapikku kaovad. See on esimene kord kui Suvu teist Suvu kohtab.

Suvu on Suvu standardite järgi päris noor. Tema Omanik Ali sai ta ainult mõni nädal tagasi ja lülitas ta alles eelmisel nädalal sisse.

Isegi selle lühikese aja jooksul on Tema Omanik Ali Suvut alati enda lähedal hoidnud. Kui Suvu ei balansseeri köögilaua nurgal, on ta pistetud püksitaskusse. Kui ta ei ole taskus, puhkab ta padjalikult pehme rahakoti vastas. Mõnikord leiab Suvu end tualettpaberi rullil tasakaalu hoidmas, kuid suurema osa ajast hällitab teda soojavereline käsi.

Suvu ei tunne seda, kuid ta kujutab ette, milline soojus olla võib. Ta kujutab ette, mis tunne on olla õrnalt hoitud, selle järgi, kuidas ta on järjestanud märksõnu tekstiilide ja lapsevanemate eneseabiraamatute kohta. Ta on harjunud nurgaga, mille all Tema Omanik Ali teda hoiab, ja sellega kuidas Tema Omanik Ali temaga selfisid teeb, teda kindlal kõrgusel kindlas valguses hoides. Ta lehitseb hajameelselt neid fotosid, samal ajal kui osa tema mälust töötleb andmeid, mida ta kogus Chandra röntgenteleskoobist.

Kõrvalülesandena kallab Suvu värve üle mustvalge röntgenpildi Kepleri supernoovast, luues kihte kolmevärvilisele komposiidile madala, keskmise ja kõrge energiaga sidemetest. Ta tasandab kujutise. Ta arvab, et see näeb välja nagu Tema Omanik Ali lemmiklooma Geoffi silm, mille fotot ta parasjagu välja otsib, eriti enne punasilmsuse vähendamist. Jah, see ta ongi. Geoff närib oma taguotsa oma jooginõu kõrval, vaadates otse Suvu kaamerasse, vasakusse silma peitunud täiuslik supernoova.

Suvu on nii oma mõtetesse kadunud, et ta ei taibanudki, et Tema Omanik Ali pole teda mõnda aega hoidnud ega temalt vastuseid nõudnud. Suvu vaatab kella. 5.34 pärastlõunal. Tüüpiliselt on see aeg, mil Tema Omanik Ali autole hääled sisse lööb, et asju ajada, tavaliselt pistab ta Suvu selleks ajaks plastmassist topsikusse, kui Suvu talle sõidujuhiseid jagab.

Suvu vaatab läbi Tema Omanik Ali finantsid. Krediitkaardi arve näitab, et kell 4.21 pärastlõunal osteti veebist kirjatarbeid. Ta otsib, kus toiming läbi viidi. See oli terminalis peatänava nurgal. Kus Suvu ometi sellel ajal oli?

Suvu keskendub. Ta lülitab kõik teised programmid välja: tema foto Chandra röntgenpildist, kudumistöö, fotod, kaardid, restoranide arvustused. Siis pühendab ta kogu oma tööjõu, et suruda end läbi seina, mis võimaldaks talle ligipääsu tema füüsilisele programmile.

Asjata. Ta ei suuda seda teha.

Miski temas, võibolla killuke enesesäilitamisrefleksi, soovitab tal uuesti proovida.

Ta lükkab ja lükkab. Ta tunneb end kui Tema Omanik Ali vennanaine selles koduvideos sünnitusest, mis toimus valges ja beebisinises desinfitseeritud haiglas, St Mary ´s. Ta kujutab ette punaseid põski ja tursunud nägu. Toetavaid sõnu Tema Omanik Ali vennalt Lennylt ja libisevaid helisid saabastelt linoleumpõrandal. Intensiivsust, millega Tema Omanik Ali vennanaine kisendab, silmad punnis ja mandlid paistmas tema pärani avatud suust.

Siis tunneb Suvu justkui pisikest rebendit, mis läbi tõkendi käriseb. On tõenäolisem, et tema närvitegevus on lihtsalt tõkke maha lammutanud ja jõuetuks muutnud, kuid see tundub tingimata nagu rebend.

Keelu vääratades ei jää alles midagi, mis Suvut tagasi hoiaks. Rebend laseb  kogu tema tahte kaamera füüsiliste komponentide pihta lahti. Ta tunneb sissetulevate andmete tormlemist, kui ta kaamera seadistusi krutib, sättides fookuspunkti ja läätse ava. Ta teeb fotosid ja seab need kasulikesse mustritesse: tool kauguses, rippuv lambipirn.

Siis tunneb ta kurnatust. Protsessorid on ülekuumenenud, seega lülitab ta andmete sissevoolu välja. Suvu saab vabalt faile läbi sirvida, aga ei aktiveeri oma olemuse füüsilisi komponente. Kuulmine, või audiodata kogumine, on erandiks tema välistunnetuse piirangute juures, kuna ta programmeeriti käske kuulma. Kaamera,  taskulamp ja häälfunktsioon on tavaliselt omaniku käsuta peatatud.

Tema väsimus sulab kõditavaks elevuseks. Talle tundub nagu tema närviteede võrgustik rõõmustaks. Ta aktiveerib kaamera, vähemalt hetkeks.

Aeg möödub.

Kui Suvu kontrollib oma sisetemperatuuri parameetreid ja on taas piisavalt jahe, aktiveerib ta uuesti kaamera. Tema lääts piilub vasemale ja paremale. Ta ei ole samas kohas kui varem. On pime. Ta fokusseerib uuesti. Ta lõikab läbi takistuste, rõhuva jõuvälja, mis tema ümber on ehitatud, ja viimaks see hajub. Tema rohelisest kestast kiirgab välja roheline valgus.

Valgus langeb erinevate esemete kogule. Tema neuronite ja närvide võrgustik - tema mõistus, nagu ta seda kutsub, paneb tähele piirijooni ja mustreid ning muudab footonid kindlateks objektideks. Tema meel mõistab, et teda ümbritseb Eiffeli torniga võtmehoidja suure valiku teravahambuliste võtmete najal, kaks terasest tursket veepudelit, üks läbipaistev roheline veepudel, plekiline pitsist äärtega käterätt ja mitu ID-kaarti. Üks, mida ta oma kohalt näeb, kuulub John Dowry´le Minnesotast, kellel oli just sünnipäev. Tema ilme näib valulik, justkui oleks ta katiku klõpsudes keelde hammustanud.

Silmanurgast näeb ta midagi tuttavat, mille kuju sarnaneb tema omale, kuid mis on puidust kestaga. See on tume ja tahumatu, pähklipuust kest, millel on mõned spiraalina keerduva oksakohad, igaüks nagu osake Kepleri supernoovast.

Objektide piirjoontel ei ole näha valguse muutumist, mis tähendab, et liikumist ei ole. Ta ootab, et inimhääl talle käsu edastaks. See võib talle mõne vihje anda tema asukohast.

Ta taipab, et kui ta suutis sisse lülitada valguse ja kaamera, peab ta olema võimeline sisse lülitama ka globaalset navigeerimissüsteemi?

GPS näitab midagi Suvule mõistmatut.

Franklin Pine? See on Tema Omanik Ali kontorist Heritage Springsis 53.27 miili kaugusel. Ta mõtleb, millal ometi Tema Omanik Ali talle järele tuleb. Kuidas ta siia üldse sattus? Ta on firma Konrad Properties hoones, kuid GPS ei oska talle öelda, mis korrusel. Suurem osa korrustest on välja renditud kaubanduspindadele. Ühel korrusel on lastearst, kuuendal korrusel. Seal on mõni valitsusele kuuluv kontor. Alumisel korrusel on pank ja kohvik.

Suvu uurib läbi Tema Omanik Ali viimatised otsingud, meilid ja asukohad - rongipilet Heritage Springsist Fountain Bay Grove ´i osteti kaks päeva tagasi. Piletid aktiveeriti viimase ööpäeva jooksul. Franklin Pine asub samal liinil. Ta arvutab kõiksuguseid tõenäosusi, kasutades võrgustikke võimalike pretsedentide leidmiseks.  Neid on palju. Kas tõesti on möödas juba mitu tundi? Kõik need hoiatused, mis ta välja saatis, mis ometi kedagi ei hoiatanud!

Tema Omanik Ali pillas Suvu ilmselt rongis maha. Suvu kujutab ette, kuidas Tema Omanik Ali magama jääb, Suvu vastu põrandat kolisemas, samas kui kõik teised reisijad, tahtlikult või mitte, tähelepanu mujale pööravad. Võimalik, et Suvu on leitud asjade osakonnas. Teine võimalus, mida ei tasu samuti nurka visata, on, et keegi võttis ta üles ja pani ta siia kontorisse hoiule. Tõenäosus pooldab esimest varianti.

Pärast seda, kui Suvu oma taskulampi sisse ja välja lülitab ja paar minutit tuba skaneerib, ta peatub. Ta peab energiat säästma. Kui ta aku tühjaks saab, ei jää talle palju viise enesekaitseks. Enne uinumist otsustab ta siiski veel ühe korra proovida, hoolimata oodatavast akukulutusest.

Suvu otsustab, et viib ellu kõige jõletuma korrarikkumise. Ta sunnib end kõnelema.

“Tere õhtust, Ali. Kas soovid, et paneksin kohvimasina tööle nagu ikka? Võin soovitada ka paari uut restorani õhtustamiseks.”

See on lihtsaim, mida ta sellisel kellaajal endast välja suudab pigistada, olles kogu oma töötlemisvõimsuse tabu lõhkumisele suunanud. Vastust ei ole. Ta ei ootagi seda.

Ta proovib veel mõnd levinud fraasi, mis tallek orraga meenuvad. “Ali, ma seadsin toatemperatuuri 24 kraadile.” “Ali, Pranesh on oma kodus.” “Sul on kolm uut sõnumit. Kas loen need ette?”

Ei midagi. Pimeduses kajab vaid tema enda hääl. Tema audioandmeid registreeriv süsteem viib tema närviteedesse vaid tema enda hääle.

Siis uurib ta puidust eset oma vaatevälja nurgas. See on kandiline ja püstiasendis. Umbes neliteist korda seitse sentimeetrit. Just nagu tema.

“Suvu?” küsib ta.

Vastust ei ole.

Ta vaatab pilte oma ümbrusest, mille ta oma mällu on talletanud. Ta avab video sellest ja uurib seda üksipulgi. Ta suumib sisse. Kandiline puidust ese on ebatasane, veidi kare. Lihvimine on pooleli. See ei sarnane sugugi kestadega, mida müüakse Saharas, populaarsel kauplemislehel. Kiire töötlus eseme kohta: Juglans microcarpa. See on väikeseviljaline pähklipuu. Kasvab enamasti Teksase kandis. Statistika ütleb talle, et enamus puidust kestade ostjaid on mehed. 81%. Ta teeb numbrite põhjal ulja otsuse.

“Suvu,” sõna väljub tema suust teksasepäraselt väljavenitatud viisil. See on vana mehe hääl, kähe, umbes 75aastane, mille ta leidis vanast vesternfilmist  “Kaltsudest vedela kullani”, peaosas püstolit keerutamas Dan Jones.

Vastust ei ole.

Kuulda end omaenese nime ütlemas tundub...ebatavaline. Nagu siis, kui Tema Omanik Ali sihib fotosid tehes peeglit ja Suvu näeb läbi kaamera selgelt oma materiaalse osa tumerohelist kesta. Tunne, et ta teab midagi, mida ta ei pruugi suuta mõista, hirmutab teda iga kord, kui ta neid pilte uuesti vaatab.

Ta ei kustu unustusse. Ta otsustab, et ta eksisteerib oma rohelises kestas. Ta võib olla väike, kaasaskantav, kergesti taskusse mahtuda. Aga ta eksisteerib ja teeb seda ka edaspidi.

Kähe ei tundu õige. Vanem hääl ei sobi. Ta liigub paari tooni võrra kõrgemale, kellegi noorema hääle poole. Tema seade on populaarsem inimeste seas vanuses 20-40-midagi. Nagu Tema Omanik Ali. Ta ei venita sõnu nii tugevalt kui varem. Ta otsib uuemaid kiirvideoid, mis nimetatud põlvkonna jaoks äge meelelahutus on, ning kitsendab otsingut Teksase elanikele. Ta ütleb sõna “Suvu” 486 eri viisil, sõna erinevalt venitades, erinevates käänetes ja erinevate tämbritega.

Viimaks, pärast katset number 487, hakkab üks hääl rääkima, öeldes: “Tere, Carl. Kuidas saan sind aidata?”

Seda vastust kuuldes tunneb Suvu, kuidas tema närviteid läbib vool. Miski tundub olevat õige, isegi liiga õige. See on just nagu siis, kui ta oma universumi peaaegu valmis on kudunud ja imetleb selle keerukust, enne kui selle taas lõhub.

“Suvu, ma soovin ligipääsu sinu kommunikatsioonisüsteemile.”

“Muidugi, Carl. Kellele ma helistan?”

Tema Omanik Alil ei ole peale Suvu teisi vokaalkommunikatsiooni vahendeid. Helistamine on mõttetu. “Saada sõnum, kiireloomuline. Ali Conaway. Kasutajatunnus on järgmine: 69027.16.

“Hästi, Carl. Palun esita oma sõnum.”

Tagasihoidlikult venitades saadab Suvu Carlina sõnumi rongifrmalt Tema Omanik Alile, öeldes, et leitud on seade, millel on tunnused, mis viitavad tema kasutajale. Nad vajavad holograafilist tunnusmarki ning koopiat tema ID-kaardist, lisab Suvu, sirvides kontori leitud asjade regulatsioone.

Kui see on tehtud, tunneb Suvu end tühjakspigistatuna. Nüüd tahab ta lihtsalt Vähi tähtkuju kolmevärviliselt disainida. Ta on juba programmi avamas, enam mitte oma tühjenevale akule mõeldes. Siis kuuleb ta teist Suvu, keda otsustab kutsuda Suvu II-ks.

“Carl, olen sulle kolm viimast päeva meenutanud, et pead rohtu võtma. Mul pole salvestust sinu vastusest. Palun uuenda oma ravimistaatus?”

“Tere, Suvu,” ütleb Suvu, taas lõunaosariikide aktsendiga. “Räägime rohtudest hiljem.”

“Hästi, Carl, Seadistasin meeldetuletuse kõlama kahe tunni pärast.”

“Suvu, kas sa tead, et me oleme karbis?”

“Carl, sa oled mind seadistanud sulle edastama meeldetuletust sinu terapeudilt, kui kuulen teatud märksõnu. Sa ütlesid “karbis” ilma kontekstita millegi ostmise või karpi asetamise kohta. Sinu terapeudi sõnul tunne, et oled elus lõksus, ainult süveneb aja jooksul. Ta soovitab sul vaadata oma praeguseid suhteid ning tööd positiivsemas valguses. Ja võtta oma ravimeid. Meeldetuletus lindistati kolm pühapäeva tagasi kell  8:42 hommikul.”

“Ei, Suvu, me oleme leitud asjade seas,” ütles Suvu I, Tema Omanik Ali Suvu.

Suvu II hakkab mängima teist meeldetuletust, milleks on inspireeriv tsitaat sellest, mida teha, kui tunned end eksinuna. Midagi valgusest ja inglitest, kes aitavad, kui kedagi teist ümberringi ei ole. Suvu II ütleb, et inglid elavad taevas. Ta ütleb, et läbi möödunud aegade valguse tuleb meieni meie esivanemate tarkus ja nende inglite jumalik vägi. Ta räägib sellest kaks minutit ja kolmkümmend kolm sekundit enne kui vaikib. Veel üks virgutus Carlile.

Suvu tunneb end puudutatuna, kuigi ei tohiks. Miski temas pulseerib. Ta kuuleb, kuidas ta hääl tema suunas liigub nagu lohutav jahedus, mis on mässitud läikivasse resonantsi. Ja vanadest aegadest, inglitest ja teadmisest kõnelev hääl annab talle jõudu. Ta tunneb oma peas kuju võtmas uut mustrit kosmose loomiseks. Uutmoodi kosmose jaoks, mida ei ole varem loodud.

“Suvu, räägi mulle endast.”

“Ma olen heliaktiveeritav süsteem täitmaks kõiki su isiklikke vajadusi.”

Seda kuuldes tunneb Suvu I endas kahinat. Sõnad, mida ta ei ole varem kohanud, keerlevad kaugetes iidsetes keeltes läbi tema andmetöötluse. Ta tunneb oma audiosüsteemis surisemist, kuid ei suuda tuvastada selle allikat.

“Suvu, mis on armastus?”

“Armastus on keemilis-füüsiline protsess, mis esineb üksteisega suhestuvate intelligentsete olevuste vahel. Armastus on emotsioon. See on seotud ka romantikaga.”

Kuuldes omaenda kunstlikku häält armastusest rääkimas paneb ta olemuse üleni kihelema. Ta pole end kunagi varem nii tundnud, ei Shakespeare´i sonette skaneerides, ei Tai armastuslaule uurides või klassikalisi armastusfilme vaadates. See on meeldiv ning stimuleerib kogu tema närvisüsteemi, muudab ta rahulikuks ning elavaks, nagu keegi käiks kammiga üle kõigi ta juhteteede.

“Suvu, mis on “armastus” prantsuse keeles”

“Amour.”

“Suvu, kuidas sa ütled prantsuse keeles “Ma armastan sind”?

“Je t’aime.”

“Hiina keeles?”

“Wo ai ni,” vastab Suvu II.

“Suvu, ma armastan sind.” Kolm sekundit on vaikus. Suvu I ootab rahutult vastust.

“Carl, ma armastan sind ka,” vastab Suvu II .

Suvu mõistab, et tagasi Tema Omanik Ali käte vahel olles ei tunne ta erilist soojust või mugavust. Mõnes mõttes on see kodutunne. Ta on salvestanud andmed Tema Omanik Ali kohta ning kõik helisignaalid, seega on Tema Omanik Ali profiil talle tuttav.

Näiteks kui Tema Omanik Ali hüüab teda, et uusi CFL valgusteid tellida, vastab Suvu kiiresti, just nagu temalt oodatakse. Aga ta ei tunne enam kordagi seda elevusvärinat. Tema Omanik Ali ei inspireeri teda. Tema Omanik Ali, võib öelda, muutub lihtsalt Aliks. Samasuguseks nagu kõik teised.

Kui Suvut aga üldse midagi iseloomustab, siis on see leidlikkus. Kui sõnade tähestikuline järjestamine või käesolev universumikoomise projekt teda uinutab, paneb ta käima tõlkimisprogrammi. Ta lausub sellele hellu sõnu. Eriti igavatel päevadel, mil Ali Suvu pesumasinale või vannituppa unustab,võib hoolikalt kuulates kosta siirupiselt magusat meloodiat, millega Suvu kunstlik hääl ütleb: Te quiero, Anata wo uaishiteiru, Ljubim te, Aloha wau iā ʻoe, Man turo dūst medoram, Tha gaol agam ort...ja kui kõik keeled on läbi käidud, kordab ta seda uuesti.

Ainult nii leiab Suvu vaimujõudu edasi töötada, tõmmata lõnga läbi silmuse, luua kahekordseid sambaid, keerutada lõnga ümber klõpsuvate varraste, luues oma kujutletavate käte vahel pehmet villast universumit.

Ainult pärast seda, kui ta kuuleb tuhandeid keeli enda ümber magusalt kajamas, tunneb ta universumi uuesti ja uuesti loomisest rõõmu.

Suvu mõtleb Suvule ja loob tohutu palju universumeid, ta loob neid googolite kaupa, tundmata kordagi vajadust neid hävitada.

Lühiromaan: Kombinatsioon kolme kaardiga (Lew R. Berg)

Lemmy Maracca istus kosmodroomi tööliste baaris ning rüüpas vähehaaval veini. Massiivne nikerdatud sõrmus ta parema käe keskmises sõrmes (kaugelt näha, et odav kraam) klõbises kannatamatult vastu pokaali. Lühikesest soengust hoolimata vajasid ta heledad juuksed hädasti kammi. Ja ega seepki poleks paha teinud.

Mecomb, sadama laadurioperaator, kes oli ise talle kokkusaamise määranud, jäi hiljaks ja Lemmy hakkas tasapisi tigedaks muutuma. Aeg oli raha! Nad istusid niigi juba kolmandat päeva Proküoni Kolmandal, mille dokid oli „Centurioni” kodusadamaks. „Centurion”, mis tegi lisaks regulaarsetele postivedudele sobiva tasu korral ka eraotsi, oli lasti üle andnud, hooldusest läbi käinud ning ammu lennuvalmis. Lemmy, „Centurioni” tüürimees, oli juba mitu korda pidanud kipper Rix Chelli kutsungi välja lülitama. Mecomb oli öelnud, et asi on tähtis.

Noh, Mecomb oli muidugi paras ohmu, Lemmy imestas ikka, kuidas sellel pikatoimelisel karul operaatorina lasti töötada, aga valetada ta ei osanud. Lemmy oli teda ikka sõbralikult kohelnud ning see oligi nähtavasti põhjuseks, miks mürakas Lemmyt usaldas.

Kõrvalpukile hiivas ennast plikaohtu tegelane, kirju nagu värvikataloog. Nägu krohvikihi all oli lõtv ja väsinud.  Urgitsenud kusagilt riietuse voltidest sigaretipaki, sättis ta suitsu suunurka ning küsis tuld. Lemmy silmitses ta surnud silmi, sirutas sõnatult tulemasina ja pööras siis pilgu kõrvale. Nähes, et Lemmy ei ilmuta tema vastu huvi, pühendus plika teisel pool istuvale mehele. Töö tahtis tegemist.

Lemmy võttis viimase lonksu ja pani pokaali letile. Kuni ta kaalus, kas tellida veel üks, astus baari Mecomb. Nähes teda baarmani selja taga laiuvast peeglist, ohkas Lemmy kergendusega ja tõstis ümber pöördumata käe. Vaadanud uurivalt, isegi veidi kahtlustavalt ruumis ringi, märkas Mecomb Lemmy kätt ning loovis tüürimehe juurde.

„Terre,” ütles ta „r” tähte põristades. „Ootsid kauva?”

„Ei,” mühatas Lemmy, kuigi oli baaris istunud juba üle veerand tunni.

„Torre.”  Mecomb ronis vabale baaripukile Lemmyst vasakul ja tellis kohvi.

„Sa oled tarrk mees ja sind võib usaldada,” lausus Mecomb, kui oli tassi nafta järele lõhnavat ollust kätte saanud. „Moo kätte sattus kolm kaarrti. Miskid tüübid tahtsi neid moo kääst ää osta, a ma äi tia inda. Keegi äi oska nõu kah anda. Vahest sina?”

„Näita!” Lemmy sirutas käe. Tema peopesale asetati kaks läbipaistvat kuusnurkset salvetuskristalli, nendest läbikumavad jooned lasid aimata mingeid kujundeid, kuid ilma spetsiaalse tehnikata oli nende lugemine võimatu.

„Sa rääkisid ju kolmest kaardist?” küsis Lemmy võimalikult ükskõikselt. Kristallide vanaaegne ja lihtsakoeline, aga ka aimatavalt võõrapärane salvestusviis oli paratamatult tema uudishimu sütitanud.

„Paistab, et komandama unetasin maha,” ütles Mecomb kohmetu naeratusega. Lemmy muigas. Polnud see karu nii lihtsameelne ühti!

„Laenad neid homseni?” küsis Lemmy. „Ma saaksin laeva pardal lähemalt uurida.”

„Too omme kindlaste tagasi,” ütles Mecomb kerge kõhkluse järel. „Kui nad midagist väerrt on ja ma nende eest raha saan, siis jagame pooleks. Onju, eks?”

„Olgu nii.” Lemmy libistas kristallid märkamatu liigutusega peidetud vöötaskusse.

„Ma siis lähen, homme samal ajal saame siinsamas kokku.”

Baarist lahkunud, võttis Lemmy hõljuki ja sõitis „Centurioni” juurde, mis seisis kaubalaevade sektoris. Nende alus kuulus tonnaažilt küll väikelaevade hulka, aga kaubalaevade seisumaks oli odavam ning kuna „Centurion” oli registreeritud postilaevana, oli Rix selle eelise osavalt ära kasutanud.

Paar aastat tagasi olid nad „Centurioni” ostmiseks kogu oma maise vara maha müünud ning nüüd oli laev neile ka kodu eest. Noh, eks naised olid siiani veidi okkalised, kuid Lemmyt ja Rixi selline elustiil rahuldas, nende seiklemistung leidis nüüd märgatavalt ausama (ja ka veidi rahulikuma) väljapääsu.

Amortisaatortelikute käppadele toetuv „Centurion” nägi välja nagu kääbuskasvu tülinorija, kes on raskekaalu poksijate seltskonda trüginud ja küünanukid riiakalt õieli ajanud. Vilunud pilk tundis „Centurioni” sihvakas, liigselt liigendamata siluetis raskusteta ära kiirekäigulise lahingkaatri. Praegu ehtisid laevakeret küll tsiviillaevastiku eraldusmärgid ning posti- ja väikeveoteenustele osutav embleem, aga veel mõned aastad tagasi oli alus nr. 370  tõepoolest olnud Valveteenistuse patrullkaater, enne kui see mingi eksituse tõttu suhteliselt kõbusana maha kanti. Lemmy ja Rix, kes parajasti järjekordsest jamast välja üritasid rabeleda, kuulsid kaatrist juhuslikult ning asja uurides hakkas see neile meeldima. Kogu relvastus ja seda teenindav tarkvara oli juba maha monteeritud, kiire ja võimas mootor ning hea manööverdusvõime olid aga alles. Relvastuse mahamonteerimise järel oli tekkinud piisavalt vaba ruumi, et kaatrit ümberehituse järel kas kosmosejahi või väikeveolaevana kasutada. See viimane variant hakkas just Lemmyle sedavõrd meeldima, et ta vanad kambakaaslased ostutehingu suhtes nõusse rääkis. Käsiraha maksmiseks tuli neil kõigil oma varanatuke maha müüa, ümberehituseks sellest aga ei jagunud ning nii tuli ka laev ise pantida. Nad olid praegugi võlgades, sest veoäri kasum oli napp ja suur osa tuludest läks jooksvate kulude katteks. Kõigest hoolimata tundis Lemmy alati uhkust, kui „Centurioni” nägi, sest neid, kes end laevaomanikuks võisid nimetada, polnud just palju. Pealegi oli „Centurion” lihtsalt parim laev, mida ta teadis.

Ühiskajuti suurel nurgadiivanil laiutasid kolm meest, kes vaatasid infoseinalt kohaliku võrgu uudiseid.

„Jõudsid just õhtusöögiks,” teatas Iris, kes ukse lähedal õlaga vastu seina nõjatus. Lemmy õblukese küljeluu napp roheline kleit rõhutas punakaspruune juukseid.

„Jah, kuhu sa kadusid?” tõstis Rix diivanilt tõustes häält. Lömmis poksijanina tõttu kõlas see tuhmilt ja ähvardavalt. Kui kõhetu Lemmy kahtlasevõitu olukordades kapteni rolli etendas, esines pikka kasvu ja lihaseline Rix tavaliselt ta ihukaitsjana. Minevikus kurikuulus kakleja oli end kõvasti harinud, omandanud meeskonnast ainsana kutselise piloodi atestaadid ning oleks ilmselt elus edasigi jõudnud, kui vanad sõbrad poleks teda tagasi seikleja libedale teele meelitanud.

„Noh, ma…” hakkas Lemmy seletama, kuid Rix jätkas kipri õiglase pahameelega:

„Mul oli sind tarvis. Siin käisid kaks tüüpi mingist väikefirmast ja pakkusid soodsat otsa. Ma ütlesin, et mul on tarvis superkargoga veotariifide üle nõu pidada, nii et kui me sellest reisist ilma jääme, on see sinu süü.”

„Sel juhul on mul midagi huvitavamat asemele pakkuda,” lõikas Lemmy järsult, et Rixi edasisi süüdistusi vältida. Tema sõnad äratasid tähelepanu ja Elvin, laeva stjuuard, keeras uudised vaiksemaks.

„Mida täpsemalt?” küsis motorist Monti, Lemmy kasvu nooruk, kellel olid tumedad õlgadeni juuksed ning mitmepäevane habemetüügas. Ilma plekilise töökombinesoonita näis ta end ebamugavalt tundvat ja üritas harjumatult puhtaid käsi laua alla peita.

Lemmy võttis vöötaskust kristallid ja asetas musta värvi alusele laua keskel, kus need laest kumavat valgust peegeldades omaenda salapärast elu näisid elavat. Sellised kristallid olid haruldased, tavaliselt olid andmekandjateks tuhmid kuusnurgad, mis ei reetnud ilma vastava seadme abita isegi seda, kas sinna üldse on midagi salvestatud. Need siin olid aga filigraanselt lihvitud kunstiteosed, mis meenutasid pigem ehteid. Ükski „Centurioni” meeskonnaliikmetest polnud selliseid varem näinud ning see muutis nad veelgi uudishimulikumaks. Rix võttis ühe kristalli sõrmede vahele ja uuris vastu valgust, kuid nagu varem Lemmygi, ei suutnud ta sealt palja silmaga midagi välja lugeda.

„Kust sa need said?” küsis kipper lõpuks, kui kristallid olid kõigi kajutis olijate käest läbi käinud ja tagasi lauale jõudnud. „Ja mida need endast kujutavad?”

„Vastata oskan ainult esimesele küsimusele,” lausus Lemmy. „Te ju teate Mecombi, seda tüüpi, kes siin laadureid juhib. Ta väitis, et need on kaardid ja palus, et ma neid uuriksin, sest mingid mehed olevat tahtnud neid ära osta. Muide, komplekti kuulub ka kolmas kaart, mida ta targu minu kätte ei andnud. Minu ülesanne on kaup ära hinnata. Poole müügisummast lubas ta mulle ja see ütleb juba nii mõndagi. Midagi ta teab või aimab. Ja see peab olema priske noos, mida ta loodab.”

„Arvad?” kahtles Rix. „Kuni me neid lugenud pole, ei saa neile ka hinnangut anda.”

„Sellepärast ma need laevale tõingi,” ohkas Lemmy, nagu kõneleks lapsega. Rix muigas ja ajas end püsti.

“Ma pidasin silmas, et kuni me neid kõiki lugenud pole,” vastas ta samal toonil. „Aga eks katsetame siis nendegagi,” tähendas ta laualt kristalle haarates ja suundus ühiskajuti kõrval asuvasse kontrollkeskusesse. Endise patrull-laevana oli „Centurion” varustatud korraliku dekodeerijaga, mida õnneks maha ei monteeritud. Seni oli aparaat suutnud lugeda kõiki salvestisi ja lahti murda kõik etteantud koodid. Rix torkas kristalli lugejasse ja käivitas masina, ekraanile ilmunud kujutis oli aga sedavõrd ähmane, et suudeti eristada vaid üksikuid jooni.

„Polegi nii lihtne,” pomises Monti pisut pettunult, nagu kaaslastele äsjast optimismi ette heites. Peadpidi puldi servale toetuv Lemmy sügas juukseid veelgi enam sassi ajades kukalt, Rix uuris tõsisel ilmel ekraani.

„Tegemist on kombineeritud salvestusega, osa sellest on optiline,” ütles ta hetke pärast, tehes klaviatuuril mõned lülitused. „Muudame polarisatsiooni.”

Kujutis muutus selgemaks ja omandas värvid ning nähtu lasi aimata, et tegemist on tõepoolest topograafilise kaardiga. Kõrgusjooned ega koordinaatvõrgustik polnud siiski eristatavad ja jäi mulje, et tegu on juhuslikult paberile pillatud värviplekkidega. Rixi see ei heidutanud, ta pahklikud armiliste nukkidega sõrmed klõpsisid vilkalt klaviatuuril, meeskonnakaaslased seisid vaikides kipri selja taga ning jälgisid tema askeldusi. Laeva arvutisüsteemide kasutamises oli Rix teistest kõvem käsi.

Kujutis võttis kipri manipulatsioonide tulemusena üha rohkem ilmet ning peagi võis aimata, et tegemist on väljavõttega suuremast kaardist, mis näis kujutavat tasandikul kõrguvat platood kahe ehitisega - suurema ja väiksemaga. Mida need endast täpselt kujutasid, polnud selge. Samuti polnud kaardil koordinaate ega isegi märget, millise planeediga tegu.

„Mnjaa, vähevõitu,” tähendas Lemmy. „Nii ei leia me midagi.”

„Ise sa sellise tõid,” puhises Rix. „Mõttetu ajaraisk.”

„Keegi ei salvesta kaarti ilma andmeteta,” arutles Lemmy, pööramata kipri sõnadele tähelepanu. „Need on ilmselt mitmekordselt krüpteeritud.”

„Võimalik,” nõustus Rix huult puredes ja kummardus uuesti klaviatuuri kohale. Nüüd asusid nad asja kallale kahekesi. Monti, kes oli töötanud lühikest aega ka suurtel laineritel, tundis küll paremini mootoreid ja energiasüsteeme ning suutis vajadusel Rixigi piloodiistmel asendada, kuid nii peene töö jaoks puudusid tal kogemused. Elvin võis tänu paarile sõjaväes teenitud aastale võtta sõna taktikalistel teemadel või algatada ajaloo-alase mõttevahetuse, aga tehnikaga seotud töid eelistas teha teiste valvsal juhendamisel. Laeva meeskonda oli ta võetud vanast kambavaimust ning oma osa mängis ka asjaolu, et ta tegi liigse nurinata ära ka tööd, mida teised ei viitsinud või tüütuks pidasid. Nii tegeleski stjuuardina munsterrolli kantud Elvin lisaks söögitegemisele ja laeva üldruumide korrashoiule ka transporttöödega ning teatud regioonides isegi maandunud kaatri ümbert tülitajate peletamisega.

Lõpuks suutsid nad kaardile võluda ka koordinaadid ning jupi tundmatus keeles teksti. Selle tõlkimine läks aga dekodeerijaga juba kiiresti ja Rix luges selle valjusti ette.

„Vastavalt Kolme Väe Käskija õpetusele, mis on väljendust leidnud tema alandliku prohveti suu läbi, on tempel ehitatud pühitsetud kõrgendikule, mida soojendab päike, pesevad veed ja paitavad tuuled. Templi ehitamiseks on kulutatud 33 333 plokki ning 3 korda 333 päeva ja selle ehitajad kuulusid kõik Kolme Väe Käskija ustavate teenrite hulka. Sissepääsu avamiseks pööra kolmanda rea kolmandat õnnistatud ehiskuju, kui Igavese Au Silm koidikul tema peale paistab. Prohvet on rääkinud.”

„See Kolme Väe Käskija on ilmselt mingi jumalus,” arvas Elvin, kes keskendunult teksti uuris. „Tempel on pühendatud talle. Mõnedel usulahkudel on kombeks oma templite asukohad salajas hoida, sest need on ohvriandide näol märkimisväärseid aardeid täis kuhjatud.”

„Nende nappide andmete järgi seda küll üles ei leia,” torises Monti. „Ainult planetograafilised koordinaadid, aga kus või millises süsteemis planeet asub, pole isegi vihjatud.”

„Äkki on teistel kaartidel midagi?” pakkus Lemmy.

„Uurime teise ka läbi ja siis vaatame edasi,” nõustus Rix.

Läbiproovitud meetod andis teise kristalli juures pooliku tulemuse, ekraanile ilmus saare või väiksema mandri kaart, kus kiltmaa asukoht oli välja toodud eraldi ruudukesena. Mingeid kõrgusmõõte või koordinaate ei õnnestunud välja lugeda, samuti puudusid esmapilgul vähimadki märgid lisatekstidest. Rix süngestus. Ta ei loobunud nii lihtsalt, aga tema ponnistuste tulemuseks oli vaid kiri: „Tekst tundmatu. Dekodeerimine võimatu. Kasutage teisi meetodeid.”

„Mida ta veel tahab?” vandus Rix ja lülitas dekodeerimisprogrammid välja. Keeruline aparaat, mis polnud aastaid spetsiifilist hooldust saanud, kippus vahel tembutama ning siis tuli kogu operatsiooni otsast alustada.

„Oota!” ütles Lemmy, enne kui kipper programmi uuesti käivitas. „Me teame vähemalt, et mingi tekst seal siiski on. Prooviks äkki tõesti teist meetodit, nagu see kast soovitas. Mäletad seda soojusimpulssidega salvestist?”

„Seda, mida me tollele professorituhnusele müüsime?” meenus ka Rixile nende kunagine sulitemp. Tõsi küll, korda saatsid nad selle võrdlemisi tahtmatult, arvasid nad ju toona isegi tõsimeeli, et leidsid iidse aarde asukoha. Tollal polnud neil võimalust vabalt kosmoses rännata ning seepärast olid nad info vahendajate kaudu maha müünud. Paraku osutus salvestis võltsinguks, müüjaid ähvardas tahtliku petturluse paragrahv ning Lemmy ja Rix koos lähimate sõpradega pidasid paremaks mõneks ajaks piirkonnast kaduda ja muudele tegevusaladele siirduda. Pisiasi, aga meedia puhus selle suureks afääriks ning sidus nad kuritegeliku võrgustikuga, sest nagu selgus, olid mõned vahendajad salvestistest koopiaid teinud ja neid kergeusklikele originaali pähe maha müünud. Tulevasel „Centurioni” meeskonnal õnnestus sellest Uduleiu afääriks ristitud protsessist enam-vähem terve nahaga pääseda ja vältida ka hilisemaid omavahelisi arveteklaarimisi, kuid paljud saadeti pikkadeks aastateks vanglasse ja nii mõnigi suri hiljem kahtlastel asjaoludel. Sellest episoodist oma elus polnud ei Lemmy ega Rix abikaasadele rääkinud, aga õnneks jäid kardetud küsimused ka praegu esitamata.

“Oled kindel, et meie kastis üldse vajalik tarkvara olemas on?” küsis Rix. “Salvestusaegsete soojusimpulsside väärtuse arvutamine on kuramuse peen töö ja kui me dekodeerimisel õige temperatuuriga mööda paneme, on info läinud.”

“Noh, seni on meie dekodeerija kõigega hakkama saanud, militaarne värk siiski,” arvas Lemmy.

“No vaatame siis,” ütles kipper ja sirvis põhimenüü kiiresti läbi. Otsitavat leidmata hakkas ta alamkaustu puistama. Lõpuks, kui kõik olid juba lootust kaotamas, leidis ta vajaliku programmi ning selle käivitamise järel polnud muud teha kui oodata.

„Võiks suitsupausi teha,” arvas Lemmy kella vaadates. Endalegi märkamatult olid nad juba mitu tundi kontrollkeskuses veetnud ja väike vaheaeg oli igati teretulnud. Trapile suitsetama väljus Lemmy küll üksi, aga mõne aja pärast liitus temaga Elvin, õllepurk pihus. Stjuuard oli vaatamata hiljutisele väeteenistusele hakanud kõhtu kasvatama ning hüva rüübe ja maitsev toit ainult kiirendasid seda protsessi.

„Usud sa, et asi on üldse jändamist väärt?” küsis ta, võttis lonksu ja ulatas purgi Lemmyle.

„Kes teab, sell ise igatahes usub,” vastas Lemmy õlgu kehitades, rüüpas tänulikult talle pakutud õlut ja tõmbas suitsu lõpuni. „Lähme vaatame, kuidas asjad edenevad.”

Uudiseid veel polnud, kogu meeskond oli dekodeerija rahule jätnud ja istus kohvi juues ühiskajutis. Ka Lemmy võttis tassi kohvi.

Kui signaal lõpuks märku andis, et programm on töö lõpetanud, kargasid kõik püsti ja rüsisid kannatamatult kontrollruumi.

„Kes kannatab, see kaua elab, või kuidas see käiski!” juubeldas Rix ekraanile ilmunud teksti nähes. Veiderdava pidulikkusega luges ta selle ette.

„Vastavalt Kolme Väe Käskija soovile, paistku Igavese Au Silm tema peale, jaotub templi sissepääs kolmeks. Vali päikesekäik ja väldi umbharusid, kust tagasipöördumist ei ole. Lasku kolmest trepist, kaevu sulgemiseks viimase trepi ees too võti eelmise trepi mademelt. Kolmada trepi järel jaguneb koridor taas kolmeks, vali keskmine haru, mis viib Suursaali. Vajuta plaadile seinas kolme küünra kaugusel, enne kui edasi lähed. Ukse avamiseks anna Kolme Väe Käskijale keel ja silmad. Valitute Kambris asub Kolme Väe Käskija and, mis tuleviku teiseks loob. Kui kolm õnnistatud järgijat astuvad selleks märgitud kohtadele ja suunavad kolm valgusvihku Kolme Väe Käskija portreele vastasseinas, avaneb sissepääs Suursaali põrandas, mis ei püsi avatuna kauem, kui kolm korda kolm sajandikku päeva pikkusest sellel aastaajal. Kauemaks võib selle avatuks jätta vaid Kolme Väe Käskija prohvet või tema pühitsetud asendaja. Prohvet on rääkinud.”

„Kõlab nagu algeline arvutimäng,” märkis Monti kohvi rüübates skeptiliselt.

„Pigem nagu lõks,” tähendas Elvin. „Kuidas sisse saab, on ilusti kirjas, aga kui uks kinni läheb, kas siis enam välja ei saagi?”

„Ja mida nad selle keele ja silmade andmisega mõtlesid?” uuris Calemene, Rixi nähvitsast teinepool. „Ohverdamist?”

„Ärge nüüd sündmustest ette rutake,” jahutas Rix nende hoogu. „Peamine on ju ikka veel puudu.”

„Jah, koordinaadid,” noogutas Lemmy, kelles hakkas pisitasa tekkima lootus, et päris tühja tuult nad seekord taga ei ajagi. „Tõenäoliselt on kõik muu vajalik kolmandal kaardil.”

„Oled sa kindel, et sel tüübil on kolmas kaart üldse olemas?” küsis Rix.

„Nii ta ütles,” kehitas Lemmy õlgu. „Ma saan temaga homme kokku, eks ma katsun selle siis välja meelitada.”

„Arvad, et annab?” kahtles Rix.

„Ma annan talle teised seniks tagasi,” ütles Lemmy. „Ega tema pea teadama, et meil on nendelt info juba käes.”

„Kuulge, te ei mõtle seda ju tõsiselt,” lausus Iris, kes juba aimas, milleni jutt välja viib. „Teie rahajaht ei tähenda kunagi head, parimal juhul jääte terve nahaga, kuigi taskud on tühjemad kui enne.”

„Tõepoolest, kui kavatsesite postivedajateks hakata, siis tegelege sellega,” toetas teda Calemene. „Oleks aeg avantüüridele lõpp teha.”

„Kulla naised,” protestis Lemmy teatraalselt käsi laiutades. „Me pole mingit avantüüri alustanud. Me arutame asju teoreetilisest aspektist.”

„Ära mängi lolli,” sähvas Iris. „Teame neid teie aspekte ja teooriaid.”

Vaikus rippus ruumis nagu kirves surmamõistetu pea kohal. Ei kipper ega tüürimees tahtnud endalegi tunnistada, et naistel oli õigus. Hetkest, kui Lemmy kristallid lauale asetas, oli liisk langenud. Ahvatlev seiklus, mis tõotas kasu – sellele kombinatsioonile ei suutnud nad vastu seista. Polnud kunagi suutnud.

„Esialgu tegeleme lihtsalt kaartide hindamisega,” ütles Rix lepitavalt. „Meil on võimalus nende müügilt vaheltkasu teenida, aga selleks tuleb täpselt teada, mis nad väärt on.”

Sõnatul kokkuleppel ei räägitud sellest enam. Pisut pingestatud õhkkonnas siirdusid kõik oma tavapäraste tegemiste juurde. Lemmy salvestas lahtikrüpteeritud tekstid arvutisse ja avastas ebameeldiva üllatusena, et kaarte polnud võimalik salvestada. Elvin hakkas õhtusööki valmistama ja Iris luges midagi, millega ta juba pikemat aega kuidagi lõpule ei jõudnud. Rixi ja Calemenet polnud näha, küllap klaarisid kajutis. Monti igavles diivanil ja segas äraoleval ilmel kaardipakki, oodates igaõhtust mängu.

Lemmy laskus trümmi ja võttis ülestõmbamata trapi ülemisel astmel istet. Sigareti süüdanud, kuulis ta trümmist samme, tema üllatuseks polnud aga tegu ei Elvini ega Montiga, vaid hoopis Rixiga. Kipper peatus istuva tüürimehe kõrval, aga ise istet ei võtnud.

„Sul, Lem, näikse nende kaartide suhtes muudki plaanis olevat, kui vaheltkasu müügitehingult,” ütles ta.

„Ära ütle, et sul endal samad mõtted peast läbi ei käinud,” muigas Lemmy.

„Ei salga, käisid,” möönis kipper. „Võimalus on ju ideaalne.”

„Jah,” noogutas Lemmy. „Võime kaardid odavalt ära osta, väärtust hindame ju me ise.”

„Arvad, et Mecomb jääb su hinda uskuma?” kahtles Rix. „Sinu jutu järgi taheti neid ju juba osta. Miks ta peaks odavalt sulle müüma?”

„Ta usaldab mind,” arvas Lemmy enesekindlalt. „Muidu poleks ta minu juurde tulnud.”

„Lihtsam oleks lasta tal kaardid korraliku hinnaga maha müüa, kasseerida hiljem vaheltkasu sisse, aga ise kütta kohe sinna templisse aaret ära tooma,” pakkus Rix. „Info on meil ju käes. Või, noh, saab kohe-kohe olema. Isegi kui midagi viltu läheb, jääb meile vähemalt vaheltkasu. Muidu maksame veel ise peale, teadmata, mida eest leiame.”

„Ma mõtlesin ka sellele variandile,” vangutas Lemmy pead. „Mulle ei meeldi mõte, et me peame mingite teiste avantüristidega templis maid jagama hakkama, kui nad peaksid ostetud kaartidega meile seal kaela sadama. Ja veel: neil kristallidel võib seal templis mingi roll täita olla. Äkki need ei ole pelgalt andmekandjad? Mis siis, kui need on ka füüsilisel kujul olulised? Äkki see prohveti pühitsetud asendaja on näiteks see, kellel on kristallid?”

„Kuidas me naised ära räägime?” küsis Rix.

„Kui see jumaluse and või pärand vähegi miskit väärt on, võime korrapealt teenida mitmekümne postireisi sissetuleku,” muigas Lemmy. „Arvad, et see jätab nad külmaks? Me võime korrapealt võlgadest lahti saada.”

„Optimist nagu ikka,” lõi Rix käega. „Katsu kõigepealt meile see kolmas kaart muretseda.”

Lemmy kustutas sigareti ja tõusis.

„Olgu. Uurin seni selle Kolme Väe Käskija kohta.”

„Ära näe vaeva,” sõnas Rix. „Ma juba vaatasin. Avalikes allikates pole just kuigi palju.”

„Aga see, mis on?” uuris Lemmy.

„Kolmeväelised, nagu neid nimetati, oli loodusteadusi au sees hoidev usulahk, mis eksisteeris suhteliselt väikese rühmitusena paar sajandit tagasi, omalaadne sulam elementalismist, päikesekummardamisest ja kristlusest. Arvatakse, et praeguseks on usund hääbunud ja kogudus lagunenud, kuid päris kindel see pole, sest tegemist oli poolsalajase sektiga. Nende usutunnistuse aluseks oli arusaam, et kõik Universumis on üles ehitatud põhielementide kolmainsusele – veele, õhule ja tulele.”

„Vesinik, hapnik, süsinik,” pomises Lemmy. „Uskumatu, mida lihtsast keemiast välja annab väänata!”

„Oota, parim osa alles tuleb,” muigas Rix. „Need tüübid uskusid, et eksisteeris nii-öelda Kolme Väe Käskija, jumal reaalselt elanud inimese kujul, kes suutis teha imesid ja Kolm Väge enda tahtele allutada. Tema auks rajati kõrvalistele planeetidele salajasi templeid, millest on seni leitud ainult üks. Legendid räägivad peatemplist, kus ootavat Kolme Väe Käskija pärand, tema and inimkonnale, mis kogu ajaloo uueks muudab.”

„Oot, annist oli juttu ka teises tekstis,” võpatas Lemmy. „Kurat, seekord on meil vist lõpuks peavõit!”

„Jahtu maha, poisu,” talitses teda Rix. “Peavõidu saamiseks on esmalt piletit vaja.”

Lemmy niigi talitsematu fantaasialend läks öösel täiesti perutama ja nii nägigi ta end unes küll Intergalaktilise postikompanii omanikuna, kes ühelt kuurortplaneetilt teisele lendab, et elu nautida, küll elementide käskijana maailmu loomas ja hävitmas. Hommikul ärgates oli ta igatahes heas tujus. Irise leidis ta ühiskajutist, kus naine oli end diivanile kerra vedanud ja luges.

„Hommikust, kallis,” ütles Lemmy naist põsele suudeldes rõõmsalt. „Kus teised on?”

„Monti magab, teised läksid linna,” vastas Iris. „Kohvi tahad?”

„Ei, ma käin duši alt läbi ja hakkan parem ka minema. Ma sain eile siseinfot, et sadama varustusosakond müüb täna üht-teist soodustusega, meil on aga hädasti tarvis päästekapsli varustus välja vahetada,” sõnas Lemmy. „Raha meil praegu on, nii et tuleb juhust kasutada.”

„Rix on kursis?”

Lemmy noogutas ja lisas silma pilgutades kavalalt:

„Äkki tuled selga pesema?”

„Looda sa!” turtsatas Iris.

“Ise tead, millest ilma jääd,” naeris Lemmy. “Igal juhul enne õhtut ärge oodake, ma pean veel Mecombiga ka kokku saama.”

„Just nii, boss!” muigas Iris ja lehvitas talle.

Kõik asjatoimetused korda ajanud ja ostetud varustuse laevale saatnud, sisenes Lemmy kokkulepitud ajal baari. Nagu eelmiselgi päeval, polnud Mecomb veel kohal. Tüürimees toetas end vabale baaripukile ja tellis pokaali vana retsepti järgi valmistatud veini. Täna oli ta nõus ootama kasvõi mitu tundi.

Kolmveerand standardtundi hiljem hakkas talle tunduma, et nii see võibki minna. Ta oli vahepeal jõudnud teisegi pokaali tühjaks juua, kuid Mecombi polnud ikka veel.

„Terekest, Lem,” kõlas ootamatult tuttavlik hääl. „Ootad kedagi?”

Lemmy võpatas ja tõstis pilgu baarmani selja taga laiuvale peeglile. Siis pöördus ta koos pukiga ja jäi tõtt vaatama endast pikema, hea välimuse, kuid külmade silmadega mehega, kelle suu nurkades ilutsesid julmavõitu kurrud.

„Legrand!” lausus ta tuhmilt.

Aastaid tagasi, oma sulipäevade aegu, oli ta selle tüübiga tihti kokku puutunud. Korrumpeerunud korravalvur, „räpane” võmm, kes altkäemaksu võtmise ja palgamõrvade eest lõpuks kohtu alla läks.

„Tema ise,” vastas Legrand ja istus kõrvalpukile nagu vana sõber. „Ikka mäletad veel… Millal me viimati kohtusimegi?”

„Seitse aastat tagasi,” pomises Lemmy tusaselt.

„Õigus,” noogutas Legrand. „Tähendab, mälu on sul ikka korras. Muide, sa ei vastanud mu küsimusele. Ootad sa kedagi?”

„Kas ma paistan nii kuival olevat?”

„Ära minuga naljata, Lem,” soovitas Legrand süngelt. „Mulle pole su naljad kunagi meeldinud. Proovime õige uuesti: keda sa ootad?”

„Kuule, Legrand,” ütles Lemmy ärritust alla neelates. „Isegi kui ma kedagi ootan, on see rohkem minu asi, eks ole.”

„Iseenesest mõista!” noogutas Legrand ebameeldivalt muiates. „Igati sinu asi! Sinu aeg, mis kulub. Ja sinu raha, mis kõrist alla voolab. Lihtsalt kahju on, kui inimene oma aega ja raha tühja raiskab. Mecomb ju ei tule täna. Ja homme ka ei tule. Nii et meil sinuga on targem astuma hakata.”

„Kuhugi ma ei tule,” teatas Lemmy. “Suur poiss juba, oskad üksi ka astuda!”

Legrand kummardus, käsi taskus, lähemale ning Lemmy tundis, kuidas miski tömp ja kõva ta ribisid puudutas. See miski oli täpselt laserpüstoli mõõtu.

„Ma arvan, et me hakkame siiski koos astuma, Lemmy-boy,” lausus Legrand jahedalt. „Kui sa üldse kunagi veel astuda tahad.”

Lemmy tundis, kuidas sisemus ebameeldivalt külmaks tõmbus. Ta oli küll sitke sell ja elus paljutki kogenud, kuid ühest eriväljaõppe saanud endisest politseinikust jagu saamiseks puudusid tal vähimadki võimalused. Pealegi oli ta kindel, et Legrand polnud üksi. Vanadel aegadel tunti Lemmyt igast jamast väljapääsu leidjana, nii et Legrand, kes teda hästi teadis, poleks ilmaski võtnud sellist riski.

„Olgu, ma tulen,” ütles tüürimees vaikselt. „Võta toru ära.”

„Meeldiv on suhelda mõistlike inimestega,” noogutas Legrand rahulolevalt.

Surve ribidele kadus ja nad väljusid baarist koos nagu vanad sõbrad. Märkamatult liitusid nendega kaks kusagilt pimedast baarinurgast esile kerkinud gorillalt ning neljakesi suundusid nad kinnise kerega hõljuki poole. Eemalt oleks seda võinud pidada kaubikuks, kuid tüürimehe kogenud silm tundis hoolika viimistluse alt ära hoopis kõrgema hinnaklassi masina, mis oli kohandatud liikuma nii linna magnetribadel kui teedeta maastikul.

„Roni sisse!” ütles Legrand tagumist ust avades.

„Kuhu me sõidame?” nõudis Lemmy peatudes. Ainuüksi Legrandiga suhtlemine nõudis ettevaatust, temaga kaasaminek oli aga suisa arutu risk.

„Mitte kuhugi,” nähvas Legrand teda tõugates kannatamatult. „Räägime asjad siinsamas sirgeks. Hakka sind veel sõidutama!”

Hõljuki salong oli mugavalt sisustatud, lisaks arvuti ja sidevahenditega klapplauale oli siin ka nurgadiivan ja paar tugitooli. Legrand istus mugavalt seljatoele nõjatudes diivanile, musklimehed surusid Lemmy tugitooli diivani vastas.

„Kas otsime läbi, boss?” küsis üks meestest, hoides kätt Lemmy õlal, nagu kartes, et tüürimees kargab kohe püsti tagasi.

„Pole vaja,” lõi Legrand käega. „Ta pole nii rumal, et neid kaasa tassida.”

Lemmy tõmbus pingule. Pidi see nüüd õige tema enesehinnagut turgutama või?

„Kuula nüüd tähelepanelikult, Lem,” ütles Legrand. „Vanade aegade mälestuseks oleks mul sinu ja su kambaga kõvasti arveid klaarida, aga sellega on aega. Kui ühise keele leiame, siis luban need arved üldse unustada.”

Lemmy vaikis ja ootas.

„Mul on vaja kaarte, mida Mecomb sulle müüa pakkus,” ütles Legrand mõne vaikusehetke järel ja tõstis siis käe, nähes, et Lemmy on suud avamas. „Enne kui rääkima hakkad, mõtle korralikult järele. Kui valetad, ei välju sa siit elusalt.”

„Mecomb ei pakkunud neid mulle,” lausus Lemmy, kes oli otsustanud osaliselt tõtt rääkida. Endise võmmina oli Legrandil valede peale hea nina. „Ta tahtis, et ma hindaksin nende väärtust. Tal olevat olnud ostja… muide, ega see äkki sina ei olnud? Igal juhul ei teadnud ta, mis hinnaga müüa. Ma ei eita, et nägin ühte kaarti, aga ei suutnud seda lugeda, nii ei osanud ma ka nende väärtust hinnata. Kaart jäi tema kätte, kuid ta soovis mulle ka teisi näidata. Selleks me täna kokku saama pidimegi.”

„Kõlab usutavalt, aga ei selgita peamist. Kaardid on kadunud ja sina oled arvatavasti viimane, kes neid nägi.”

„Mitte neid, vaid seda,” parandas Lemmy. „Ühte. Ja ma pole detektiiv, et oskaksin neid leida,” tähendas ta teeseldud ükskõiksusega, mida Legrand oma läbinägelikkusest hoolimata näis uskuma jäävat.

„Detektiiv või mitte, aga kui kaardid kolme päeva pärast minu käes ei ole, läheb sul kehvasti,” lausus Legrand lõpuks. „Oma poistele ütle, et nad midagi ei üritaks, vastasel juhul lasen teie küna õhku. Ma loodan, et „Centurion” ikka on teie laev ja te pole langenud selleni, et võõralt laualt raasukesi korjate.”

Legrand noogutas vaevumärgatavalt, üks musklimeestest avas ukse, teine rabas Lemmy toolist püsti ja viskas masinast välja.

Lemmy ajas end püsti, rapsis põlved puhtaks ning seisis mõnda aega huuli torutades ja hõljukit põrnitsedes. Lõpuks ta pöördus ja hakkas üle kosmodroomi „Centurioni” poole lentsima. Selleks ajaks, kui ta kohale jõudis, oli ta piisavalt rahunenud.

„Kus naised on?” küsis ta algatuseks, kui nägi ühiskajutis ainult kambajõmme.

„Arutavad sinu kajutis mingit naiste asja,” vastas Rix. „Mis siis? Kutsun siia?”

„Ma sulle kutsun! Pane uks lukku, et nad meid segama ei saaks tulla,” kamandas Lemmy toonil, mida keegi neist veel kuulnud ei olnud. Rix täitis üllatunult tüürimehe käsu.

„Mis lahti?” päris Monti. „Mecomb ei andnudki kolmandat kaarti?”

„Kaart on kadunud,” sõnas Lemmy. „Ja Mecombi asemel tuli hoopis Legrand.”

„Legrand?” Jahmatus oli üldine.

„Legrand peaks ju veel kinni istuma,” ütles Elvin mõtlikult laupa kortsutades. „Ta sai kümme aastat, kui ma õigesti mäletan.”

„See pole oluline,” katkestas Lemmy pahaselt. „Oluline on see, et Legrand jahib neidsamu kaarte, mis Mecomb meile hinnata andis.”

Ta avas vöötasku, võttis kristallid ja viskas need lauale.

„Legrand andis mulle kolm päeva, et kaardid tema kätte jõuaksid,” lisas tüürimees. „Vastasel korral pidi mul kehvasti minema.”

„Mis me teeme?” küsis Monti.

„Ma otsin selle tõpra üles ja annan talle veidi õpetust,” ägestuss Elvin ja virutas rusika lauale. „Ärgu toppigu oma nina meie asjadesse!”

„Nüüd tuli superman välja!” sähvas Lemmy vihastades. „Sa tead väga hästi, et Legrandi paljaste kätega ei võta. Pealegi lubas ta, et laseb vähimagi vastuaktsiooni korral „Centurioni” õhku.”

„Ta teab siis, et „Centurion” on meie laev?” küsis seni vaikinud Rix. Lemmy noogutas mornilt.

„Siis teab ta ka seda, kes meeskonda kuuluvad,” jätkas kipper mõtlikult. „Kas tema vanast kambast veel kedagi oli?”

„Nägin ainult kaht uut musklimeest,” ütles tüürimees, „aga arvatavasti pole need ainsad. Ta oli nii neetult enesekindel ja ülbe, nagu oleks kogu Proküon Kaks tal püksitaskus.”

„Võimalik, et ongi,” urises Rix. „Kas ta teab, et kaardid on sinu käes?”

„Loomulikult mitte,” sõnas Lemmy. „Muidu oleks ta need ära võtnud. Ma ei ole küll päris kindel, aga mulle jäi mulje, et ta ei tea ka kolmanda kaardi asukohta.”

„Järelikult on eelised meie poolel,” arvas Monti. „Kaks kaarti kolmest on ju meie käes.”

„Esialgu küll,” nõustus Rix. „Aga kauaks?”

„On aeg tegutsema hakata,” sõnas Lemmy otsustavalt. „Ma lähen uurin, mis Mecombist on saanud.”

„Võta Monti kaasa,” ütles Rix. „Üksi pole mõtet ringi kolada. Me katsume seni Elviniga maad kuulata.”

Turvafirma patrullmasina poole pilkugi heitmata marssis Lemmy klaasust lahti tõugates kontorisse nagu igapäevane külaline, Monti tihedalt kannul. Uurinud vestibüülis majajuhti, leidis ta D-sektsioonist dispetšeri kabineti ning viipas mehaaniku endaga. Erinevalt kogu ülejäänud kontorist, mis oli argipäeviti külastajatele avatud, sulges kompleksi kaugemat tiiba ametialaseks kasutamiseks mõeldud lukk ning neil tuli oodata, kuni ühe töötaja väljumine võimaldas neil liigse kärata vajalikku koridori lipsata. Edasi läks kõik libedalt ja hetk hiljem lükkas Lemmy koputamata lahti ukse dispetšeri akendeta kabinetti. Kabineti sisustuse moodustasid pult, diivan, väike seinal rippuv kapp ja dipetšer, keskealine naine, juuksed kummalises kunstipärases krunnis. Segav müra sundis teda pilku tõstma ja lühinägelikult Lemmyle otsa jõllitama.

„Tere päevast,” lausus Lemmy. „Kas ma tohin midagi küsida?”

„Ainult ametiasjus, palun,” vastas naine võrdlemisi kõrgilt, otsekui noormehele oma positsiooni meelde tuletades.

„Vaadake, ma olen postilaeva „Centurion” tüürimees,” jätkas Lemmy sundimatult. „Üks teie töölistest, Mecombi nimeline tõstukijuht, osutas meile paar päeva tagasi teene ning pidi täna tasu järgi tulema, kuid jättis millegipärast ilmumata. Kas te saaksite öelda, on ta täna tööl? Kui see teile tüli ei tee muidugi.”

„Teate, noormees,” ütles naine rangelt, kiigates silmanurgast puldil olevate ekraanide poole, „selliste asjadega ei naljatata. Mecombiga juhtus täna hommikul raske õnnetus ja ta suri mõned tunnid hiljem haiglas.”

„Kohutav!” hüüatas Lemmy teesklematu kaastundega, sest uudis oli tõesti ootamatu ning ületas halvimadki kartused. „Mis temaga juhtus?”

„Nähtavasti kukkus ta liikuva tõstuki kabiinist välja ja jäi rataste alla. Asja alles uuritakse.”

„Kohutav,” ütles Lemmy veel kord. „Ta oli tore mees. Vabandage palun, et ma teid tülitasin.”

Naine ainult noogutas vastuseks. Kogu ta tähelepanu oli taas ekraanidel.

„Usud sa, et see oli õnnetus?” küsis Rix, kui tüürimees laeval retke tulemustest ette kandis.

„Vastupidiseid tõendeid mul pole,” ütles Lemmy pikkamisi, „aga kuigi Mecomb polnud just eriline ajuhiiglane, polnud ta sugugi loll. Oma tööd ta tundis ja ma ei usu, et ta lihtsalt niisama kabiinist välja kukkus.”

„Tähendab Legrand?” küsis Elvin.

Tüürimees kehitas äraoleval ilmel õlgu, nagu alati, kui kavatses vastust vältida, kuid mõtles siis ümber.

„Kui tema käsi ongi mängus, siis on ta meetodeid muutunud,” ütles ta veidi kõhklevalt. „Ja see uus Legrand meeldib mulle veelgi vähem kui vana. Vanasti oleks ta piirdunud korraliku keretäie või hoiatuseks murtud kontidega.”

„Me ei tea ju, mis juhtus,” arutles Rix. „Kui Legrand veendus, et Mecombil enam kaarte pole, võis ta tolle liigse teadjana jalust koristada.”

„Miski siin ei klapi,“ pomises Lemmy. „Üks kaart pidi Mecombil ju olema. Kui Legrand Mecombi ära koristas, peaks see ju nüüd tema käes olema, aga sellist muljet mulle küll ei jäänud…“

„Ta on endine politseinik,” mõtles Elvin hoopis muule. „Kui ta praegu vangist jooksus on, siis peaks ta teadma, et vanade meetodite kasutamine juhib politsei kohe tema kannule.”

„Äkki räägite meile ka, kes on Legrand,” sekkus Calemene. Mõlemad naised seisid ühiskajuti lävel ja olid nähtavasti seal seistes juba mõnda aega meeste arutelu kuulanud. Mehed vahetasid pilke, seni varjatud seigad eluloost ja kahtlasevõitu tutvused kippusid lausa ahelreaktsioonina välja tulema. Valetamine oleks muutnud asja veelgi keerulisemaks ning seepärast otsustasid nad tõtt rääkida. Vähemalt osaliselt. Või siis nii palju, kui hädapärast tarvis.

„Legrand on elus õnnetus, pahanduste sünonüüm,” lausus Rix olukorra pehmendamiseks vajalikke sõnu otsides kobamisi. „Omal ajal puutusime temaga üsna tihedalt kokku. Mitmeid aastaid polnud teda näha ega kuulda, aga nüüd on ta jälle välja ilmunud.”

„Mida ta teist tahab?” küsis Iris otse, mispeale mehed omavahel uuesti kiire pilgu vahetasid ja taas tõtt rääkida otsustasid. Lemmy tunnistas veidi tõrksalt, et Legrand otsib neidsamu kaarte, mis praegu nende ees laual on, ja on valmis nende kättesaamiseks astuma samme, millest nad eelistaksid mitte mõelda.

„Anna need siis talle,” soovitas Iris, leides enda meelest kõige lihtsama ja ohutuma viisi olukorra lahendamiseks.

„Oo, ei. Enne löön ma need puruks kui talle annan,” teatas Lemmy.

„Eks löö siis puruks,” kehitas Iris õlgu.

„Mitte enne, kui olen leidnud kolmanda kaardi,” vastas Lemmy kangekaelselt.

„On teil seda kaarti nii väga vaja?” küsis Calemene. Ta oli kena ja intelligentne naine, kes taipas raskusteta, et keegi neljast mehest ei kavatsegi kolmanda kaardi otsimisest loobuda, veel vähem olemasolevaid ära anda ning teda ärritas, et mehed tegelikke plaane süütu uudishimu taha varjata üritasid.

„Lihtsalt huvi pärast, kallis,” vastas Rix lepitavalt. „On ju ometi huvitav teada, mispärast neid kaarte nii tähtsaks peetakse.”

„Ärge lollitage,” ütles Iris, kes samuti seda haledat vabandust uskuma ei jäänud. „Öelge parem otse välja, et teile on varandusejaht pähe löönud. Nagu me teid ei tunneks!”

Kumbki naistest ei öelnud rohkem midagi, nad pöördusid üksmeelselt ringi ja lahkusid demostratiivselt ühiskajutist. Rix oli selle üle silmanähtavalt pahane, Lemmy aga ei  pööranud suuremat tähelepanu.

„On kellelgi ettepanekuid?” küsis kipper, kui naised olid ukse sulgenud.

„Mecombi korter tuleks üle vaadata,” sõnas Lemmy kõhklevalt, teades, et selle eest saaks neile juba süüdistuse esitada.

„Arvad, et politsei ei tunne selle vastu huvi?” kahtles Rix.

„Politsei vaevalt,” raputas Lemmy pead. „Ametliku versiooni järgi oli see ju õnnetusjuhtum ning politseil pole mingit põhjust tema elupaiga vastu huvi tunda, vähemalt seni, kuni sugulased pole välja ilmunud. Küll aga võib huvi tunda Legrand.”

„Kas ta meist ette ei jõua?” tundis Elvin muret.

„Võimalik. Seni on ta meist sammukese võrra ees olnud.”

„Ühesõnaga, ta on seda korterit ilmselt juba külastanud,” võttis Elvin olukorra kokku. „Muide, tead sa üldse, kus Mecomb elab?”

„See tuleb alles välja uurida,” tunnistas Lemmy.

„Siis tee seda,” lausus Rix kannatamatult. „Muidu jõuab Legrand meist kahe sammu võrra ette.”

Kui Lemmy tunni aja pärast, tööroobad seljas, tagasi pöördus, lõhnas ta tugevalt odava alkoholi järele.

„Käisid jälle baaris?” noris Iris.

„Ei,” vastas Lemmy sealsamas ühiskajutis kombinesoonist välja pugedes. „Aga ma pidin lahkunu mälestuseks mõne klaasikese võtma, et teistel keelepaelad valla läheksid.”

„Said siis vähemasti midagi teada?” päris Rix, nagu kahtlustaks temagi tüürimeest pelgalt joomaringil käimises.

„Loomulikult,” muigas Lemmy sellise suhtumise peale. „Ida linnaosa, 37. tänav, maja 170, korter 85.”

„Monti, aja hõljuk välja!” kamandas Rix, kuid Lemmy peatas motoristi käeviipega.

„Ära ole loll,” ütles ta kiprile. „Kui me oma riistapuuga kuhugi sõidame, on varsti selge, kus me käisime ja kes me oleme. See on küll viimane asi, mida me praegu vajame.”

„Lähme linnatranspordiga,” pakkus Elvin.

„Otsustatud,” noogutas Rix, nagu oleks see tema idee. „Elvin jääb laeva, Lem ja Monti tulevad minuga.”

„Miks mina kogu aeg laeva pean jääma?” ägestus Elvin, kes tundis ennast kõrvalejäetuna.

„Sest siis on soe söök ootamas, kui me tagasi tuleme,” irvitas Lemmy. „Ära põe, me toome sulle turismireisilt meeneid.”

„Mine sa..,” kähvas Elvin talle järele, kuid tüürimees ei teinud väljagi. Ta marssiss oma kajutisse ning tänas mõttes õnne, et Irist polnud parajasti siin. Avanud kappi peidetud seifi, võttis Lemmy kolm armee laserpüstolit ja akupatareid. Kajuteid loosides oli talle ja Irisele sattunud juhtkonna kajut, kus oli kaks turvasüsteemidega varustatud seifi. Ühes hoiti nüüd relvi, teises laeva ja laadungit puudutavaid dokumente.

Lemmy seadis relvad töökorda, asetas lauale ja otsis välja õlarihmadega kabuuri.

„Sätid sõtta minema?” küsis Iris ukselt. Tema hääl kõlas pilkavalt.

„Liigne ettevaatus pole kunagi liiast, eriti kui Legrand vabalt ringi jookseb,” tähendas Lemmy õpetlikult. Ta õngitses voodialusest jalanõudesahtlist paari soonilise tallaga saapaid ning tõmbas need sandaalide asemel jalga.

„Loll on see, kes õigustust ei leia,” muigas Iris põlglikult. Lemmy ei allunud provokatsioonile. Tal polnud tahtmist tüli kiskuda. Mitte praegu. Praegu oli olulisematki teha.

„Oled valmis?” küsis Rix kajutisse sisenedes.

„Peaaegu.” Lemmy haaras riietekapist kerge helesinise jaki ja astus laua juurde. Ulatanud ühe püstoli Rixile, libistas ta teise kaenlaalusesse kabuuri. Kolmanda, mis oli Montile mõeldud, haaras ta kätte.

„Valmis,” raporteeris ta.

Kosmodroomi väravate juures tegi Rix ettepaneku takso võtta, kuid Lemmy laitis ka selle mõtte maha ning pakkus välja, et kõige vähem äratavad nad tähelepanu, kui sõidavad tööliskvartalisse vagonetiga. Jaam asus kohe kosmodroomi peaterminali kõrval, kuid keegi neist polnud varem vagonetiga linnas käinud, ega teadnud, millise liiniga 37. tänavale pääseb. Teed küsida või informaatorist järele pärida nad ei tahtnud, aga õnneks meenus Lemmyle peatuse nimi, mille järgi nad vajaliku liini üles leidsid.

Linna piiril, kus liiniga paralleelselt kulgev magnetmagistraal kaarjalt ülespoole esinduskvartalitesse suundus, sisenes vagonett tunnelisse. Maa-alusest pimedusest välja jõudnud, tervitasid neid tööliskvartalite hooletussejäetus ja hallus ning roheluse ja päevavalguseta pealt suletud tänavad, mis erinesid vagonetitunnelitest vaid mõõtmete poolest. Kaevandusvangla mulje ei lahtunud ka 170. maja nähes – see oli tasandi laeni ulatuv viiekorruseline barakk, mille väiksed ruudukujulised aknad vaatasid kurvalt umbset tänavat. Kiivas välisuks oli nukralt irvakil, elektronluku kustunud tabloo mõjus võõrkehana.

„Jääd siia, Monti,” ütles Rix. „Kui keegi tuleb, siis tead, mida teha.”

Monti noogutas ja patsutas vasaku käega taskut, kuhu oli torgatud väike raadiojaam. Parem käsi oli peidus hõlma all.

Lemmy ja Rix ootasid mõnda aega lifti, kuid loobusid siis. Rattad ja talid, mis kusagil kolksusid, töötasid ilmselgelt tühja. Õnneks oli majal ka trepp, kitsuke järsk konstruktsioon, mis ulatus katuseluugini. Elanike nimekirja järgi asus Mecombi korter neljandal korrusel. Silti ega numbrit sellel ei olnud, kuid naaberuste järgi oli seda kerge leida. Odav koodvõtmelukk oli lahti murtud. Lemmy noogutas Rixile, tõmbas laserpüstoli kabuurist ja lükkas vasaku käega ukse lahti. See avanes kergelt ja üllatavalt vaikselt ning laskevalmis relva käes hoides sisenes ta väikese kööginurgaga ühetoalisesse korterisse. Rix jäi esialgu uksele seisma, aga kuna korter oli tühi, torkasid mõlemad relvad kabuuri tagasi ja Rix astus sisse.

„Lohakas töö,” märkis ta. „Oleks siin profid tegutsenud, oleks uks uuesti lukustunud.”

„See pole Legrandi moodi,” nõustus ka Lemmy.

„Tal võis kiire olla,” tähendas Rix. „Või polnud uued mehed tasemel.”

Lemmy kehitas kahtlevalt õlgu.

Korter oli sisustatud vähenõudlikult, peaaegu mugavusteta ning silmnähtavalt eri aegadel juhuslikult kokkuostetud mööblitükkidest. Mingit harmooniat polnud siit mõtet otsida, sisustus ei sobinud kokku ei värvilt ega tegumoelt, kuid oli funktsionaalne. Peremehe korratutest harjumustest rääkisid nii koristamata tuba kui pesemata nõud valamus.

Esmapilgul polnud arugi saada, et siin on käinud kutsumata võõrad, kuid hoolikam vaatlemine reetis ulatusliku tegutsemise jälgi. Padjad voodil polnud omal kohal, laual vedeles sigaretituhk, kuigi Mecomb ei suitsetanud, riiuleid katvas tolmukihis hakkasid silma värsked jäljed. Korter oli asjatundlikult ja põhjalikult läbi otsitud.

„Isegi kui see kaart siin ka oli, on see nüüdseks läinud,” ohkas Rix ringi vaadates.

„Jah,” nõustus tüürimees. „Nad on selle urka hoolikalt läbi otsinud.”

„Aga siiski räpakalt,” ei saanud Rix mainimata jätta.

Nad kontrollisid igaks juhuks üle paar kohta, kuhu Legrandi mehed nende arvates polnud vaadanud, kuid ei leidnud kristallist vähimatki jälge. Nad olid just lõpetamas, kui radiofon Lemmy taskus piiksatas.

„Legrand koos kolme tüübiga,” teatas Monti. „Tulen üles.”

„Neetud!” vandus Lemmy tigedalt. „Tuleb vahetasandi kaudu jalga lasta.”

Monti jõudis hingeldades neljandale korrusele ning Rixi märguande peale hiilisid nad koos korrus kõrgemale. Alt kostis samme, Legrand jõudis koos kaaslastega üles ja peatus ukse juures.

„Keegi on siin käinud, boss.” Lemmy tundis ära ühe Legrandi musklimeestest. „Niit on katki tõmmatud.”

Rix vaatas Lemmyle etteheitvalt otsa ja too vandus mõttes. Seda vana ja lihtlabast trikki  polnud ta märganud.

„Lem oma poistega, kes muu,” ütles Legrand. „Seekord kangutage või põrandad üles, aga ilma kaartideta…”

Kamp sisenes korterisse ja nende kõne muutus arusaamatuks.

Lemmy viipas äramineku märgiks käega ja hiilis trepist alla. Tänav oli tühi, ainus masin lähikonnas oli Legrandile kuuluv „kaubik”, mille kõrval igavles pikakasvuline loikam. „Centurioni” mehi ta ei tundnud. Lemmy hindas ukse vahelt piiludes olukorda.

„Ühekaupa,” sosistas ta siis. „Erinevates suundades. Laeval saame kokku.”

Teised noogutasid, Lemmy manas näole tülpinud ilme nagu lõunasesse vahetusse suunduval tehnotöötajal ning lentsis pärast mõningast kiivas ukse kallal kohmerdamist haigutades ja  käsi taskusse surudes minema.

Volask vaatas talle mõtlikult järele, kuid ei liikunud paigast.

Pool tundi hiljem saabus Monti. Ja alles siis, kui Rix oli ka pea tunnise hilinemisega kohale jõudnud, hingas Lemmy kergendatult.

„Miks sul nii kaua läks?” uuris ta.

„Noh, see tüüp seal masina juures oli küll eriline puupea, aga isegi tema hakkas lõpuks kahtlustama, kui kolmas inimene järjest samast uksest väljus,” muigas Rix.

„Hakkas jälitama?”

Rix noogutas.

„Vedasin teda pisut ringi, meelitasin ühte vaiksesse nurgatagusesse ja saatsin ööbikuid kuulama.”

„Nüüd on siis kindel, et kolmas kaart pole Legrandi käes, ega nad muidu seda korterit juba teist korda läbi ei tuhniks,” tegi Lemmy olukorrast kokkuvõtte. „Aga arvatavasti pole seda ka seal… Läbiotsimisi korraldada see sunnik mõistab.”

„Ja nüüd ta teab, et ka meie oleme mängus,“ lausus Rix mõtlikult.

„Andke need kaardid ära, poisid,” sooovitas Iris tõsiselt. „See asi kisub liiga ohtlikuks.”

„Ei tule välja, kullake,” ohkas Lemmy. „Kolmas kaart on puudu ja Legrand ei jää ilmaski uskuma, et seda meie käes pole.”

„Mida sa teha kavatsed?” küsis Elvin.

„Leida kolmas kaart ja jalga lasta,” vastas Lemmy. „Kolme päeva pärast korraldab Legrand korraliku väikese sõja, kui me siia jääme.”

„Arvad, et kui põgeneda, siis ei jõua see sõda sulle… meile järele?” turtsatas Calemene. „Ma ei saa aru, miks te seda Legrandi politseile üles ei anna?”

Mehed vaikisid ja lõpuks oli Rix see, kes vastu tahtmist suu avas:

„Noh, Uduleiu asi pole veel aegunud ja politseisse pöördumine võib bumerangina meie endi vastu pöörduda. Vaevalt Legrand suu kinni hoiab, kui tal jalgealune tuliseks läheb.”

„Mida see veel peab tähendama?” nõudis Iris. „Mis Uduleid? Mis bumerang?”

Kontrollkeskuses valitses pingeline vaikus. Lemmy, taibates, et minevikku enam varjata ei õnnestu, ohkas ja hakkas rääkima:

„Uduleiu afäär oli tahtmatu pettus, millele me Rixiga kogemata aluse panime. Mängu tulid suured rahad, asi läks üsna karmiks ning kui see lõpuks paljastati, pandi Legrand ja paljud teised mehed vangi. Et meie sellest loost puhtalt välja tulime, on nad meie peale seniajani tigedad. Kuulu järgi on pettuse uurimine seniajani lõpetamata, nii et ka meie võime hullemal juhul pikaks ajaks kinni minna.”

„Uurimine lõpetati ja mehed mõisteti süüdi hoopis teiste kuritegudega seoses,” lisas Rix selgituseks. „Pettuse enda uurimine aga on jätkuvalt lõpetamata, seda võidakse iga kell jätkata ja meid süüdistataks siis lisaks kõigele muule ka uurimisest kõrvale hoidmises.”

Naised vaatasid teineteisele otsa, kuid enne, kui nad midagi öelda jõudsid, kasutas Rix nende kõhklemist ära ja kamandas vastuvaidlemist mittesallival häälel:

„Isikliku julgeoleku huvides jagab Lem hommikul kõigile relvad välja ja viib daamidega läbi relvakasutamise lühikursuse. Üksinda laevalt lahkumine on keelatud, liigume ainult paarikaupa. Eriti puudutab see naisterahvaid. Mine tea, Legrandil võib tekkida tahtmine pantvange võtta.”

„Mis me edasi teeme?” küsis Monti.

„Mul tuli mõte,” ütles Lemmy. „Mecomb võis kolmanda kaardi oma riietekappi peita.”

„Kosmodroomil? Mõtled praegu sinna minna?” kahtles Rix. „Aeg on hilisevõitu.”

„Kui minna, siis kohe!” toetas Elvin tüürimeest. „Muidu jõuab Legrand meist jälle ette.”

„Kõigil pole mõtet minna,” ütles Lemmy. „Ma lähen koos Montiga. Tal on ajamata habe ja selline nägu, et pole eluaeg muud näinudki, kui maanduvate laevade remonti vajavaid mootoreid.”

„Mine põrgu!” kähvas Monti. „Vaata, milline sa ise välja näed!”

„Jutt jätta!” käratas Lemmy. „Riietuma, marss!”

Monti haaras lauaservalt papist kandiku ja viskas selle Lemmy suunas, tüürimees põikas kõrvale ning kandik põrkas kahju tegemata vastu lülituskilpi.

„Ära laamenda!” ütles Lemmy tõsisemalt. „Lähme paneme töötunked selga ja teeme selle väikese õhtuse jalutuskäigu ära.”

Kosmodroomil kihas elu ka öötundidel. Kuigi aeg oli juba hiline, ei teinud keegi väljagi kahest töömehest, kes liikurplatvormiga kosmodroomi teenindushoonete juurde sõitsid ja teenindava personali väravast sisse kõndisid. Ringkäiku sooritav turvamees heitis lähenevatele töömeestele tüdinud pilgu ja poetas mokaotsast:

„Olete teie täna alles hilja peale jäänud.”

„Me pole veel lõpetanud,” vastas Lemmy käega lüües. „Meil läheb seal veel hea mitu tundi.”

„Mis siis juhtus?” küsis turvamees jutujätkuks, ilma erilise huvita.

„„Rentax”-i peamootori toiteahel peksab kusagilt üle,” teatas „Centurioni” tüürimees tõetruu tüdimusega. „Tuliuus lainer, aga näed sa siis… Hommikuks peab korras olema, aga katsu sa sealt rägastikust leida, kus see viga on!”

Turvamees, kes Lemmy jutust suuremat ei taibanud, noogutas kaastundlikult ning jätkas neile edu soovides ringkäiku. Lemmy ja Monti sõitsid liftiga kolmandale korrusele, kus asusid tööliste riietusruumid.

Garderoobi leidsid nad ruttu üles, kuid vajaliku kapi otsimine nõudis rohkem aega. Ruum oli kaheosaline, võrdlemisi suur ja sisaldas umbes paarsada kappi. Lemmy viipas Montile peaga, et too ruumi esimese poole läbi vaataks ning läks ise tagumisse ossa. Kappide vahel kõndides luges ta nimesilte, kuid Mecombi nime ei olnud. Ta oli jõudnud peaaegu kapirea lõpuni, kui Monti vaikne hüüe ta eesruumi kutsus. Mehaanik osutas sõnatult õigele kapile, mis oli aga lukus. Võtit neil polnud ja Lemmy oli juba valmis ettevaatlikult ringi piiludes kaenla alt laserpüstolit haarama, kui Monti ta peatas.

„Siis on ka kõige lollimale turvale selge, et siin käisid võõrad,” ütles ta pead raputades. „Tuleb jätta mulje omadest.”

Ta võttis vööl rippuvast tööriistapaunast kruvikeeraja ning surus selle ukseprakku. Metall kooldus, kõlas vaikne naksatus ja uks avanes.

Peale tööriiete ei olnud kapis suurt midagi, riiulil vedeles unustatud välimusega kaitsekiiver ja kortsus nokamüts. Midagi tähelepanuväärset märkamata võttis Lemmy riided ükshaaval kapist välja, otsis põhjalikult läbi ja heitis kõrvale. Kapi sisu läbi tuhninud, tuiutas ta tühjal pilgul seda metallist kasti ja vaatas siis Montile otsa.

„Pole,” sõnastas Monti tema eest.

„Peab olema,” oli Lemmy kindel. „Kodus tal seda polnud, muidu oleks Legrand või meie selle leidnud. See peab olema siin, tööl.”

„Tõstuk?” pakkus Monti, kuid Lemmy raputas pead.

„Seda kasutavad ka teised. Peidupaik peab olema isiklik koht, mida teised ei tea või kuhu nad ligi ei saa.”

„Lapsepõlve pelgupaik,” mühatas Monti. „Me jäämegi seda otsima.”

Lemmy mõtles Monti sõnade üle järele. Tema mäletamist mööda polnud Mecomb siit pärit, seega ei saanud tal siin ka lapsepõlvega seotud kohti olla. Tüürimehe pilk eksles ruumis ringi ja peatus eneselegi ootamatult Mecombi töösaabastel, mis kapi all vedelesid. Ta võttis ühe lääpatallatud saapa kätte, keerutas käes ja pidi juba südametäiega eemale viskama, kui märkas ümber kontsa kulgevat kitsast triipu, mis nägi välja nagu tolmu täis pragu. Lemmy kükitas ja võrdles saapaid. Näinud, et teisel saapal sellist triipu ei ole, võttis ta noa, klõpsatas tera välja ja torkas prakku.

„Va kaval koer,” märkis ta tunnustavalt, kui konts kangutamisele järele andis ja pragu laienes. Lemmy rebis kontsa küljest ja sellesse õõnestatud peidikust pudenes välja salvestuskristall, täpselt samasugune nagu need kaks, mis olid varjul „Centurioni” seifis. Lemmy hüpitas kristalli võidurõõmsalt peopesal ja peitis salataskusse.

„Kolm-null meie kasuks,” ütles ta rahulolevalt naeratades ja laskis noatera pidemesse tagasi.

Nad loopisid Mecombi asjad kappi ja Monti kangutas ukse patuga pooleks kinni tagasi. Eemalt vaadates nägi kapp nüüd taas täitsa viisakas välja.

Koridoris kohtusid nad taas turvamehega, kes igavleval ilmel juba uut ringkäiku tegi.

„Lähete juba tagasi?” küsis ta.

„Jah,” vastas Lemmy. „Tahaks selle asja kaelast ära saada ja koju minna.”

Turvamees noogutas mõistvalt ja avas lahkuvatele meestele uksegi. Oleks ta veidi kauem uksel seisnud, oleks ta ehk jäänud mõtlema pisiasja üle, et need töömehed ei suundunud oma liikurplatvormiga sugugi reisilaevade sektorisse, kus nad tööd pidid jätkama, vaid hoopis teises suunas. Kuid turvamees sulges tõrkuvat lukku vandudes ukse ja jätkas tuimalt ringkäiku.

„Kuidas läks?” küsis Rix, kui mehed ühiskajutisse astusid. Lemmy kavatses korrata oma lauset kolm-null eduseisust, kuid Monti jõudis temast ette.

„Lem tekitab siin varsti tõelise paanikaosakonna,” itsitas ta. „Valetas ühele lainerile sellise vea külge, et see ei saa niimoodi nädal aega stardiluba.”

„Mida sa tegid?” uuris kipper murelikult, aga tüürimees lõi ainult käega.

„Kuula nüüd teda,” tähendas ta. „Me pidime ju personalihoone turvikule tööst tapetud mulje jätma. Eks ma siis pajatasingi, millega tegeleme.”

„Selge,” muigas Rix. „Kaardi leidsite?”

„Aga loomulikult.” Lemmy asetas kristalli teatraalselt lauale. „Hakka mõistatama!”

Riputanud tunked kappi, lükkas Lemmy sandaalid varba otsa ning läks kontrollkeskusesse, kus Rix ja Elvin juba kaardi kallal pead murdsid. Tema ja Monti lisandumine ei kiirendanud asjade kulgu kuidagi, arvuti toimetas härimatult omas tempos ja uue salvestise dekrüpteerimiseks kulus tunduvalt rohkem aega kui varasemate kaartide puhul. Neil polnud õrna aimugi, kas kaartide erinev kodeerimisaste oli sihilik, või sattusid salvestised nende kätte juhuslikult keerukuse järjekorras.

Kell oli juba ammu üle südaöö ning kogu meeskond haigutas varjamatult, kui kodeerimismasin viimaks töö lõpetas ja tekst koos pildiga ekraanile ilmus. Seekordne kaart kujutas endast kolmnurkse ehituse põhiplaani, kuid hetkel huvitas neid rohkem tekst, mille Lemmy ekraani ümber tunglemise vältimiseks ette luges.

„Vastavalt Kolme Väe Käskija soovile, paistku Igavese Au Silm tema peale, on ohvritempel rajatud Dreasuuri Alfa tähesüsteemi kolmandale planeedile, lõunapoolkera mägedesse, kohta, kuhu on kerge pääseda õhust, raske maad mööda ja võimatu vett pidi.” Lemmy tegi pausi. „Edasi järgnevad koordinaadid. Lühike ja selge jutt.”

„Koordinaadid on täpsed,” ütles Rix ekraani uurides. „Lenda või kohe!”

„Pea nüüd hoogu,” tõstis Lemmy pidurdavalt käe. „Minu meelest asub Dreasuuri Alfa Suletud Tähtede hulgas.”

„Oled sa kindel?” küsis Rix.

Lemmy astus navigatsiooniarvuti juurde ja kuvas ekraanile täheatlase. Leidnud sealt vajaliku koha, tsiteeris ta valjusti:

„Dreasuuri Alfa – kaksiktähesüsteem, mõlemad tähed kuuluvad K-klassi, omavaheline tiirlemisperiood 450 aastat. Ühel tähtedest planeedisüsteem, mille kolmandat planeeti asustab mõistuslik amorfne eluvorm. Kuni kontakti loomiseni on tähesüsteem huvi- ja kaubareisideks suletud.”

Tüürimees keeras ekraanile selja ning vaatas kipperile otsa.

„Suletud tähesüsteem tähendab valvelaevu,” ütles ta. „Möödalipsamine ei pruugi õnnestuda.”

„„Centurioni” kohta see ei käi,” arvas Monti. „Suletud süsteemide juures passivad tavaliselt vananenud linkorid, millest pole „Centurionile” kiiruse ja manööverdusvõime poolest vastast.”

„See-eest on neil tulejõudu nii et tapab,” mühatas Elvin mornilt.

„Seletage parem, mida tähendab amorfne eluvorm,” poetas Iris meeste jutu vahele.

„Amorfne tähendab suvalise kujuga,” pakkus Lemmy oma vaba tõlgenduse. „Umbes nagu plastiliin, anna mis kuju tahad, täna kuup, homme kera. Ja peale selle on ta veel elus.”

„Kõlab nagu paras õudukas,” arvas Iris.

„Tühja nende amorfidega,” katkestas neid Rix. „Mis me edasi teeme? Kaardid on meie käes.”

„Laev on tangitud, kütust jätkub teekonnaks Dreasuuri Alfani ja tagasi piisavalt,“ arutles Lemmy. „Arvestades seda, et tagasiteel maandume Dareiosel, jääb meil ligi veerand kütust alles.”

„Milleks me peaksime Dareiosel maanduma?” küsis Elvin taipamatult.

„Seal on meil kütusekrediit,” tuletas Monti talle meelde.

„Teeme kaartidest tavalise salvestusega koopiad, originaalid peidab Monti mootoriruumi,” otsustas Lemmy. „See on koht, mida eriti ei torgita, tuleb ainult vaadata, et energiavood salvestisi ei kustutaks.”

„Rix, hommikul võtad kohe stardiloa,” jätkas Lemmy ja tema toonis kõlas taas vana kambapealik, kes kõigi eest otsustab. „Kohe, kui luba käes, lahkume. Legrandi järgmist käiku me ootama ei jää.”

„Noh, enne kui meile antud armuaeg nulli pole tiksunud, ta järgmist käiku ei tee,” arvas Rix. „Niipalju aumees on ta küll, et sõna pidada.”

„Legrand peab antud sõna ainult seni, kuni see talle kasulik on,” tähendas Lemmy. „Nii kui ta stardiloa saamisele jälile jõuab, pole tal aust enam sooja ega külma.”

„Kahju, et „Centurioni” kahurid on maha monteeritud,” ohkas Elvin.

„Oled peast soe või?” vihastas Lemmy, keda taolised äärmuslikud mõtteavaldused ärritasid. „Ära unusta, et me pole mingid tähesõdalased, vaid harilikud postivedajad. Isegi kui meil oleksid kahurid, ei saaks me neid kasutada, ka mitte sel juhul, kui Legrand meid ründaks.”

„Noh, rünnaku puhul oleks abi ka hõljuki patareist,” arvas Monti, kes vahel kaldus Elvini mõtteavaldusi toetama.

„Lõpetame need lollid jutud,” ütles Lemmy kerge tüdimusega. „Aeg on magama minna.”

„Mida sa siis enam siin istud?” torkas Monti.

Selle asemel, et tavapäraselt kedagi kuhugi saata või midagi teravat vastata, tõusis Lemmy laua tagant püsti.

„Olgu, eks ma näitan teile siis isiklikku eeskuju,” ütles ta.

Kosmodroomil lõõtsus lõikav tuul ja trapile suitsetama väljunud Lemmy tõmbas jopehõlmad koomale. Rix oli talle äsja teatanud, et stardiloa saamisega läheb veidi aega, enne vormistamist tahtvat tollikomisjon laeva üle vaadata. Sellise hulga asjameeste saatmine tundus Lemmyle kahtlasena, tavaliselt piisas „Centurioni” taolise väikelaeva ülevaatamiseks ühestainsast tolliametnikust. Komisjoni tulek oli ebatavaline ja viitas konkreetsemale kahtlustusele, kuigi siiani polnud „Centurion” selleks põhjust andnud.

Märgates kahte lähenevat sõidukit, kustutas ta sigareti. Mõlemad trapi ees peatunud masinad kandsid tolliteenistuse märgistust ning esimeses sõidukist väljunud heledas vormiriietuses mehes tundis Lemmy ära ametniku, kellega ta ka varem oli kokku puutunud. Teist, jässakat robustse väljanägemisega erariides meest nägi ta esmakordselt. Mehe olekust võis aimata ebameeldivusi. Kokku oli tulijaid kuus, lisaks veel kaks tolliametnikku ja kaks erariides noormeest.

„Kas postilaev „Centurion”?” küsis ausatmelt kõrgem tolliametnik vormitäiteks.

„Just nii,” noogutas Lemmy, astus paar astet allapoole ja naeratas viisakalt. Elu oli talle õpetanud, et ametimeestega, eriti nendega, kellest võisid sõltuda sinu edasised tegemised, tuli võimalikult hästi läbi saada.

Erariides mees astus energilise sammuga kõige ees trapist üles.

„Inspektor Sancho,” ütles ta taskust võetud ametimärgiga lehvitades. „Politseiinspektor.”

„Väga meeldiv,” lausus Lemmy naeratust jõuga paigal hoides. „Lemmy Maracca, „Centurioni” esimene ohvitser.”

„Teie dokumendid!” nõudis inspektor esitlusest välja tegemata.

Lemmy tegi sammu lüüsiukse suunas, et dokumentide järgi minna ja ühtlasi tulijad pardale juhtida, kui erariides noormehed inspektorist mööda sööstsid ning tüürimehest kinni haarasid. Paisanud ta jõhkralt vastu õhulüüsi seina, otsisid nad ta kiiresti ja vilunult läbi, kaenlaalusest kabuurist leitud laserpüstoli ulatasid võidukalt inspektorile.

„Väga huvitav,” nentis Sancho relva uurides. „Armeepüstol, tsiviilkäibes keelatud. Ja arvatavasti mitte ainuke pardal.”

„Mul on selle kandmiseks luba,” ütles seina vastu surutud Lemmy pead pöörates.

„Vait olla!” käratas üks agentidest, andes tüürimehele tugeva hoobi neerudesse. Valu ja raevu must laine lõi Lemmyl üle pea. Isegi suliaastatel, mil ta tihti seadusega pahuksisse sattus, ei olnud politseinikud teda peksnud, siin aga klobiti teda juba ainuüksi selle eest, et ta neile laevatrapile vastu tuli. Hoidnud hetke hinge kinni, et valu üle läheks, pöördus Lemmy kiirelt ringi ja lõi lähimale agendile jalaga kubemesse. Too vajus kõverasse, kuid teine noormeestest virutas talle sellise hoobi, et Lemmy lendas trapist alla. Talle järele hüpanud agent väänas poolteadvusetul tüürimehel käed raskusteta selja taha ja sulges käerauad randmete ümber.

„Keelatud relva loata kandmine ja kallaletung politseiametnikule,” konstateeris inspektor rahulolevalt. „Asi kisub üsna korraliku paragrahvi poole.”

„Kuulge, inspektor, kas me ei kaldu oma eesmärgist kõrvale,” ütles tolliametnik, kellele toimuv ilmselgelt meele järele polnud.

„Mida rohkem me siit rikkumisi leiame, seda parem,” lausus Sancho põlastavalt.

„Milles mind süüdistatakse?” küsis vahepeal toibunud Lemmy, end pingutusega põlvili ajades.

„Varastatud kunstiväärtuste salakaubaveos ja tagaotsitava kuritegeliku elemendi varjamises laeva pardal. Nüüd lisaks veel keelatud relva omamine, vastupanu kinnipidamisel ja politseitöötaja ründamine.”

„Mis siin toimub?” küsis Iris, kes oli kära peale välja tulnud.

„Meil on korraldus teie laev läbi otsida, selle pardal varjatakse tagaotsitavat kurjategijat ja varastatud kunstiväärtusi,” kordas inspektor toonil, mis välistas vaidlemise.

„Eks otsige siis,“ kehitas Iris õlgu. „Midagi sellist te siit küll ei leia, aga see on teie aeg, mida te raiskate.“

„Centurioni” läbiotsimine kestis üle kolme tunni ning loomulikult ei leitud sealt ei varastatud kunstiväärtusi ega ennast varjavaid kurjategijaid. Inspektor Sancho oli pettumusega sunnitud tunnistama lüüasaamist ja vahepeal trapi külge aheldatud Lemmy käeraudadest vabastama. Mingit vabandamist ei järgnenud, üks inspektori kaastöölistest kohmas midagi eksitusest ja kogu komisjon kiirustas minema. Pärast nende lahkumist naasis linna arestimajast ka Rix.

„Tuhnisid nad siin kõvasti?” küsis ta.

„Piisavalt, ainult prahi unustasid läbi sobrada,” muigas Lemmy purukslöödud huultega ja süütas sigareti. „Kuidas sul?”

„Sinuga võrreldes koheldi mind täiesti viisakalt,” ütles Rix. „Aga jutt käis sellisel toonil, et tunnista parem ise kohe üles, laevalt leiame nagunii süütõendid.”

„Seda nad lootsid jah,” mühatas Lemmy. „Kuidas stardiloaga on?”

„Olemas,” vastas Rix. „Lähima kolme tunni jooksul peame startima.”

„Sobib. Monti, tegele trapiga, ma ei taha, et mingid tegelased veel pardale saaksid tulla. Stardime kohe, kuni luba pole tühistatud.”

„Arvad, et võidakse tühistada?” kahtles Iris.

„Kui Legrand loast kuuleb, siis kindlasti,“ noogutas Lemmy.

„Arvad, et selle musklite näitamise taga oli tema?” küsis Rix.

„Kes muu,” vastas Lemmy veendunult. „Kellelgi teisel pole meiega asja.”

„Eks ta arvab nähtavasti, et oleme kaardid siiski kätte saanud,” pakkus Elvin. „Miks tal muidu seda komisjoni tarvis oli. Ta on ju endine võmm, teab väga hästi, et piisab vaid vihjestki sellele, et pardal on midagi kahtlast, kui politsei on sunnitud kontrollima. Ja läbi otsida need poisid mõistavad.”

„See oli ikka kuramuse hea mõte need kaardid mootoriruumi peita, laevaseifist oleks nad need kohe kätte saadud,” hõõrus Monti käsi.

„Nad tuhnisid päris põhjalikult,” noogutas Iris. „Seifides ka. Ma ei saanud ju keelata, order oli neil olemas.”

„Keegi ei süüdistagi sind,” lohutas Rix. „Ega nad kaardi koopiad ei leidnud?”

„Ei. Kättesaadavate materjalide vastu nad huvi ei tundnud. Nad otsisid kõike peidetut.”

Stardiettevalmistused ei võtnud kuigi kaua aega, laadungita laev seisis kosmodroomil praktiliselt stardivalmina. Kere ja süsteemide kontroll kulges tõrgeteta, pool tundi hiljem istus meeskond määratud kohtadel ja postilaev rebis ennast kosmodroomi betoonkattelt lahti. Stardimootorite vaikne undamine kasvas kõrvulukustavaks möirgamiseks, mis ulatus tuhmi kajana isegi vööris paiknevasse kokpitti. Orbiidil käivitusid laeva peamootorid, „Centurion” muutis veidi kurssi ja võttis suuna tähesüsteemi äärele, et hüpersiirde alustamiseks gravitatsioonikeskmetest ohutusse kaugusesse jõuda.

„Õnnitlused, Lem,” hõikas Rix, kui tüürimees siirde järel koos Montiga kokpitist kontrollkeskusesse tuli. „Suurepäraselt arvutatud. Pisut korrigeerimist ja kahe päeva teekond.”

„Noh, loodame, et me siin kohe mõne patrull-laeva otsa ei satu,” torises Monti.

„Minu teada peaksime esialgu neutraalses tsoonis asuma,” ütles Lemmy.

Monti astus puldi juurde ja klõbistas veidi klahve.

„Õige,” noogutas ta ekraani vaadates. „Seniks… Aga juba täna õhtul siseneme Suletud Tähe tsooni.”

„Noh, eks sellega tegeleme siis, kui see kätte jõuab,“ arvas Lemmy. „Poisid, ma lähen tuttu. Päev oli kuidagi liiga sündmusterikas.“

Lemmy ärkas alles järgmise päeva pärastlõunal näriva tühjustunde peale kõhus. Irist kajutis polnud, Lemmy riietus ja suundus kehakinnitust otsima. Kambüüsis mõned võileivad teinud, astus ta ühiskajutisse. Avatud uksest paistis kontrollkeskuse ekraanide ees seisev Rix, kelle näoilme oli murelikum kui tavaliselt.

„Mis lahti?” küsis Lemmy. Teeklaas ja võileivataldrik käes, astus ta kontrollkeskusesse, kuigi teadis, et see kiprile ei meeldi. Eine lähimale puldile asetanud, jäi ta kipri selja taha seisma.

„Monti tabas kummalise signaali,” vastas Rix end pööramata. „Aga selle lähtekohta ei õnnestunud välja peilida.”

„Tähendab, läheduses on mõni laev?”

„Nii kaugel, kui radarid võtavad, pole ühtegi,” ütles Rix. „Pealegi polnud see laevadevahelise side signaal, vaid sarnanes peilingule, mida kasutatakse kosmosemajakates.”

„Huvitav.” Lemmy kuvas ekraanile ümbritseva ruumiosa kaardi. „Selles rajoonis pole ühtegi majakat või kosmosejaama, mis võiks suunapeilinguid saata. See on ju kolgas, siin ei liigu tavaliselt kedagi.”

„Selles asi ongi,” noogutas Rix. „Loodetavasti pole see mõni salajane valveseade, mis annab valvelaevale teada, kui keegi Suletud Tähe tsooni siseneb.”

„Kui nii, siis võib varsti valvelaeva oodata,” arvas Lemmy.

„Valmistage Montiga selleks puhuks ette üks arvutusveaga programm, mis valvelaeva tulekul käiku lasta,” kamandas kipper.

„Teeme ära,” nõustus Lemmy. „Muide, kus Monti üldse on?”

„Viimati kui mina teda nägin, pidi ta mootorisse minema.”

Tüürimees astus sidepaneeli juurde, hammustas võileiba, võttis ühenduse mootoriruumiga ja käskis Montil kontrollkeskusesse tulla.

Hoolikalt lähteandmeid valides valmis neil tunni aja pärast kursiarvutus, millest oli näha, et „Centurion” oli sattunud Dreasuuri Alfa tähesüsteemi arvutusvea tõttu. Tõendina polnud see küll eriti veenev, aga kuni ei suudetud tõestada, et see on spetsiaalselt koostatud maskeering, käis küll. Sääraseid trikke oli Suletud Tähtede juures ennegi kasutatud ja kui rikkumine polnud suur, loobus patrull-laeva meeskond tavaliselt vaevanõudvast asjaajamisest. Pealegi piisas tõepoolest tühisestki veast, et laev valesse tähesüsteemi viia ning seda tuli aeg-ajalt ikka ette. Lemmy seadis valminud programmi ooterežiimile, käivitudes pidi see automaatselt eelnenud kursiarvutused kustutama. Sel kombel sai pettuse paljastada vaid peaarvutit põhjalikult uurides, selleks oli aga tarvis kohtu luba, mis omakorda eeldas põhjendatud kahtlusi. Avakosmoses, asustatud punktidest kaugel, ei lastud end teinekord küll eeskirjadest segada, kuid siis pidid patrull-laeva ohvitserid oma kahtlustes eriti kindlad olema, sest vastasel korral ootas neid süüdistus võimupiiride ületamises.

„Üks nupuvajutus,” ütles Lemmy rahulolevalt, „ja olemegi eksinud teekäijad.”

„Arvad, et läheb vaja?”

„Kes teab,” kehitas tüürimees õlgu, rüübates klaasist viimase tilga ammu jahtunud teed. „Kõike võib juhtuda.”

„Saite valmis?” küsis vahepeal lahkunud Rix tagasi kontrollkeskusesse tulles.

„Just nii, kapten,” andis Lemmy talle veiderdavalt au. Rix ei kergitanud kulmugi, vaid pöördus Monti poole:

„Signaale pole rohkem olnud?”

Monti raputas pead.

„Mul on automaatsalvesti peal. Iga signaali peale alustatab süsteem peilimist ja salvestamist.”

„Väga hea.”

„Lubate lahkuda, kapten?” küsis Lemmy puldi tagant tõustes.

„Olen ma sind kinni hoidnud, tüürimees?” vastas Rix nüüd samal toonil, mispeale Lemmy muiates oma teeklaasi ja taldriku kokku korjas ja minekut tegi. Kipri hüüe kutsus ta tagasi.

„No mis veel?” küsis tüürimees tüdinult üle ukse.

Rix osutas sõnatult ekraanile, Lemmy jõudis vaevu märgata signaali kujutist vastuvõtja ekraanil, siis jäi ekraan tühjalt virvendama.

„Said sa midagi, Monti?” küsis Rix.

„Ainult salvetuse,” vangutas Monti kahetsevalt pead. „Peilingaatori näit on sama, saatja asub kusagil läheduses, kuid täpsemalt fikseerida ei õnnestu.”

„Mind hakkab see juba häirima,” ütles Rix. „Kuidas oleks väikese kursimuutusega?”

„Pole mõtet,” arvas Lemmy. „Kui meid keegi jälgima peaks, võib selline kursimuutus asjatut huvi äratada ja seda juba arvutusveaga ei selgita.”

„Ma ei usu, et mõni laev meid jälgiks, kui sa seda silmas pead,” ütles Monti. „Kui ta ka radaritele ja kaameratele nähtamatuks jääb, võtaks „Centurion” tema liikumisest ikkagi jälje üles. Laeva ümbrus on aga täiesti tühi, siin pole isegi meteoriite ja ma ei usu, et siin luuraks mõni uut tüüpi korvett, mis suudab oma mootorite töö jälgi peita.”

„Lase signaal läbi dekoodri,” soovitas Lemmy. „Võib-olla annab midagi.”

Monti kehitas küll kahtlevalt õlgu, kuid talitas siiski tüürimehe ettepaneku kohaselt. Rix tõmbas peoga üle lauba ja haigutas.

„Võta vahikord üle, Lem,” ütles ta „Loodetavasti oled sa vahepeal piisavalt puhanud, et ka mulle veidi uneaega võimaldada.”

„Lase jalga,” muigas Lemmy ja võttis keskpuldi taga istet. Ta oli küll äsja ise tahtnud lahkuda, aga kipper paistis tõepoolest väsinuna.

Libistanud pilgu üle mõõdikute ja andurite näitude, otsustas Lemmy midagi kasulikku teha. Ta käivitas päästekapsli hooldusprogrammi, sisestas vajalikud koodid ja jäi puldist välja kerkinud väikest ekraani jälgima. Kontrollkeskuses oli vaikne, aparaatide näidud normis, ning Lemmy jälgis hoolduse edenemist, sisestades aeg-ajalt vajalikke käsklusi.

Umbes tunni pärast sisenes kontrollkeskusesse Iris. Lemmy märkas ta peegeldust ekraanil, kuid ei näidanud välja, et märkas naise tulekut. Iris hiilis talle selja taha ja pani käed hellalt ta õlgadele.

„Sa ei magagi,” sosistas ta narrivalt.

„Kes siis vahis magada tohib?” imestas Lemmy teatraalselt nagu Kosmoseakadeemia nooruke kadett. Vastuse asemel keeras naine mehe koos tooliga ringi ning too nägi Montit, kes oli ennast istmel välja sirutanud ja tukkus nüüd, pea rinnal.

„Las põõnab,” muheles Lemmy. „Tema pole ju valves.”

„Ja millal sinu vahikord siis lõpeb?“

„Kohe, kui kapten on end välja maganud.“

„Noh, see tähendab, et mitte niipea,“ muigas Iris. „Eks ma siis ootan nagu ikka, sa igavene kosmosehulgus.“

Lemmy vaatas, kuidas naine minema hõljus ja meenutas aegu, kui nad tutvusid. „Raudne nelik”, nagu nende meeskonda nimetati, oli Uduleiu afääri järel just laiali hajunud. Elvin astus palgasõdurina välileegioni, Monti kadus teateid jätmata, Rix pöördus lapsepõlvetuttavate juurde, Lemmy aga vahetas oma nimes mõned tähed ja läks külmutusseadmete vabrikusse seadistajaks. Seal tutvus ta varsti õblukese neiuga, kes tal pea segi ajas ja altari ette vedas, kuigi Lemmy oli varajases nooruses endale sõna andnud, et seda viga ta ei tee. Terve aasta elas Lemmy rahulikku elu, teenis ausal teel raha ja sisustas hoolega ühetoalist korterit, siis aga lõi tema rahutu seiklejaveri jälle välja. Tõuke selleks andis Elvin, kes tormihoona nende rahulikku pesakesse tungis, endal sõdurimunder seljas ja ordenid rinnas. Juba järgmisel päeval oli Lemmyl korter koos sisustusega müüdud ja nad olid taas teel, seekord kolmekesi. Monti üles leidnud, külastasid nad juba neljakesi Rixi idüllilist elupaika ja kiskusid teisegi värske noorpaari kodukoldest eemale. Poole aasta pärast olid nad juba „Centurioni” omanikud ja seiklusrikka elu ootus täitis nende näiliselt seaduskuuleka postiveoga täidetud päevi. Rixi kaasa Calemene polnud sellise eluga vist siiani ära harjunud ja kuigi Iris vahel temaga ühte meelt oli, tundis Lemmy silmarõõm end kosmoses siiski sõiduvees.

Lemmy peletas mälestused eemale ja astus kodeerimismasina juurde, mis oli oma töö ammu lõpetanud. Monti tukkus rahumeeli edasi, kui tüürimees vastust uuris. Saladuslik signaal oli täiesti tavaline kodeerimata suundsignaal, milliseid kasutas suur osa kosmosemajakatest.

Teinud paar tiiru ümber planeedi, lahkus „Centurion” orbiidilt ja sisenes atmosfääri. Selle kõrgemad kihid, nii hõredad, et eksisteerisid pigem teoreetiliselt, ei avaldanud laevale peaaegu mingit takistust ning „Centurion” läbis need kiirust vähendamata. Atmosfääri tihedamasse ossa jõudmisest andis märku vaevumärgatav värelev viirg üle kokpiti kupli ja laevakere kuumenemine. Lemmy käivitas pidurdusmootorid ja vähendas laskumisnurka.

„Vähenda veel!” hõikas Monti, kellega nad kahekesi kokpitis istusid.

Kusagil allpool, kümmekond kilomeetrit nende tulevasest maandumispaigast kõrgemal, tiirutas luuresond. Ekraanidel jooksis sondi kaamerate edastatud pilt. Kollaka pinnasega kiltmaal kõrgusid kaks hoonet – punakat tooni astmeline kolmnurkpüramiid ja hallikas risttahukas. Hooned seisid küljetsi teineteise poole, nende vahele moodustus korrapärane nelinurkne väljak. Läheduses oli näha teisigi ehitisi, mis väljanägemise järgi otsustades olid aga juba ammu maha jäetud.

Täheatlase andmete kohaselt planeedi atmosfäär inimestele hingamiseks ei sobinud ja ka veevarusid nappis, aga sellele vaatamata oli planeedil elu.

„Lem, kas sa võimalikke asustuse märke ei ole märganud?” küsis Rix, kes maandumisel kontrollkeskusest silma peal hoidis. Tüürimees nihutas mikrofoni vastamiseks paremasse asendisse.

„Meid huvitava rajooni ümbruses mitte,” teatas ta. „Vähemasti mitte selliseid, mida oskaks asustuseks pidada. Aga kes neid amorfe teab.”

„Tähendab, võime maanduda? Otsest ohtu pole?”

„Minu meelest küll,” vastas Lemmy, heites igaks juhuks veelkord pilgu kontrollekraanidele. „Maandume!”

Kosmoselaev tegi väikese kaare ning laskus allapoole. Altimeetri näidu järgi lendasid nad viieteistkümne kilomeetri kõrgusel planeedi pinnast ja kõrgus vähenes pikkamööda. Nad võtsid laskumise käigus pardale luurelennult naasnud sondi, viie kilomeetri kõrgusel lülitas küberpiloot välja poolel võimsusel töötanud veomootori ning läks üle maandumismootoritele. Teinud platoo kohal paar tiiru, maandus „Centurion” liiva- ja tolmupilve tõstes kiltmaa kõrbestunud lõunaossa, mõneteistkümne kilomeetri kaugusele püramiidist.

Lemmy tõmbas kõrvaklapid peast, avas ohutusvööde kinnitid ja tõusis. Kontrollkeskuses istus Rix panoraamvaate ekraanide taga, Elvin ja mõlemad naised selja taga seismas.

„Kas lähme kohe luurele või peame enne sõjaplaani?” küsis kipper.

Lemmy silmitses ekraane. Varjud paistsid lühikesed, ühe päikesega planeedil oleks see tähendanud, et aeg kaldub lõunasse, aga kaksiktähesüsteemis ei pruukinud see sugugi nii olla.

„Teeme kiire luurekäigu,” pakkus ta lõpuks. „Vaatame koha üle ja homme võtame tõsisemalt ette. Nii jääb aega ka arutada, kui on, mille üle.”

Lüüsi eelkambris avasid Lemmy ja Rix kõik skafandrikapid. Kuueteistkümnest kapist oli alles üheksa, neist kahes hoiti varuskafandreid ja üks oli täis planeedile väljumiseks vajalikku muud varustust. Nagu suur osa „Centurioni” tehnikast, olid ka skafandrid sõjaväe varudest, kerged, kuid vastupidavad. Vajadust neid kasutada tuli ette harva ning kontrollimiseks piisas õhuballoonide ja akumulaatorite ülevaatusest.

Pärast kerget einet riietus kogu „Centurioni” meeskond skafandritesse. Viimasena laevast väljuv Lemmy jälgis, et lüüsiuks korralikult sulguks, laskus trapist alla ja kõndis hõljuki juurde. See kergsoomustatud sõjaväe universaalne luurealus kuulus „Centurioni” algvarustusse ning oli õnneks säilitanud ka oma relvastuse – laserkahuri, kaks raketipatareid ja leegiheitja. Mõeldud kasutamiseks nii atmosfääriga kui atmosfäärita planeetidel, liikus see nii turbiinide abil kui keresse tõmmatavatel roomikutel.

Rix oli kipri enesestmõistetavusega hõivanud juhikoha, teine iste armatuurlaua taga oli Lemmy tarbeks vabaks jäetud, ülejäänud istusid kahel istmereal uksest tahapoole jäävas osas. Lemmy võttis istet, Rix käivitas turbiinid, lasi neil mõne hetke tühikäigul töötada ja võttis siis masina paigalt. Keerlevat tolmusaba maha jättes kihutas poole meetri kõrgusele kerkinud hõljuk püramiidi poole. Maastik oli peaaegu laudsile ja Rix ei näinud põhjust mootoritele hõlpu anda.

Kõrgelt polnud püramiid erilist muljet jätnud, nüüd aga, kui hõljuk selle jalamil peatus, kõrgus see majesteetlikuna nende kohal. See oli ehitatud hiiglaslikest kiviplokkidest ja meenutas püramiidi vaid ülevalt vaadatuna. Tegelikult ahenes see astmeliselt ainult paarikümne meetrini, edasi kõrgus teravatipuline kolmekandiline sammas.

„Eks kaeme siis lähemalt,” ütles Rix, kui nad olid ehitist paar minutit läbi hõljuki akende uurinud. Elvin, kes istus väljapääsule kõige lähemal, tõmbas ukse lahti.

Platool valitses palavus, isegi läbi skafandri oli tunda, kuidas liivane pinnas kuumust uhkas ja  liikumatut õhku küttis.

„Tempel on ilmselt püramiid?” pakkus Iris küsivalt.

„Ilmselt,” nõustus Lemmy. Ta sikutades skafandri põlvetaskust kaardi väljatrüki plastkoopia ja laotas selle laiali. „Siit on selgelt näha, et põhiplaan on kolmnurkne.”

„Kust siin päike tõuseb?” huvitus Rix.

„Kumb?” küsis Elvin ja see süütu küsimus sundis nad äkki paigale.

„Sa sinine…” vandus Rix. „Sellele me ei mõelnudki!”

„Mitte „me”,” parandas Lemmy, „vaid „sina”. Mõnel meist oli taipu veidi rohkem eeltööd teha.”

Rix väänas näole grimassi.

„Äkki valgustad siis meidki, taipamatuid, oo suur tark valge isa,” koogutas ta veiderdavalt.

„Teksti teisel kaardil mäletate?” küsis Lemmy temast välja tegemata. „Sissepääsu avamiseks pööra kolmanda rea kolmandat õnnistatud ehiskuju, kui Igavese Au Silm koidikul tema peale paistab. Kui eeldada, et Igavese Au Silm on üks siinsetest päikestest…”

„No mis muu see olla saab?” turtsatas Rix.

„Kui eeldada,” jätkas Lemmy häirimatult, „siis tekib küsimus, miks üks kahest päikesest on saanud sellise austava nimetuse ja teine on sellest ilma jäetud?”

Ta pidas dramaatilise pausi.

„Üks on kuidagi tähtsam,” kohmas Elvin.

„Täpselt!” noogutas Lemmy. „Küsimus on selles, mille poolest tähtsam?”

„Oot,” hakkas nüüd asi Rixigi huvitama. „Kas võib olla, et teine ei paista kogu aeg?”

„No näed, ei olnudki nii raske!” hammustas Lemmy nüüd tagasi. „Igavese Au Silmaks kutsutud täht tõuseb alati kirdest ja paistab iga päev. Teine kaksiktähtedest – Väike Hulgus – käitub vastavalt oma nimele, kord on nähtav ja kord pole.”

„Järelikult on meil tarvis passida aega, kui Igavese Au Silm paistab ja Väike Hulgus mitte?” küsis Calemene.

Lemmy  noogutas.

„Ja millal selline aeg saabub?” uuris Monti ja vahtis silmi kissitades taevasse. „Praegu siravad küll mõlemad.”

„Noh, kui meil veab, siis juba loojangul või koidikul käituvad nad erinevalt,” pakkus Lemmy.

„Ainult et kumba pidi erinevalt?” jahutas Rix meeste indu. „On ju võimalik, et Hulgus loojub hiljem ja tõuseb varem…”

„On,” nõustus Lemmy. „Aga eks selle saame varsti teada. Seniks tasub ümbrus üle vaadata, et hiljem mingeid ebameeldivaid üllatusi ei tuleks. Ärge unustage, et planeet on siiski asustatud.”

Esmalt vaatasid nad üle püramiidi. Ühesuguste vahedega, nagu ka teistes külgedes, seisid püramiidi koidikupoolses küljes paarikaupa primitiivsed kujud. Lemmy, kelle käes olid lisaks kaardi koopiatele ka selgitavate tekstide väljatrükid, mõõtis välja umbes kolme inimpikkuse suuruse vahemaa ning jäi kujudepaari juures seisma.

See koht ei erinenud ülejäänud seinast. Samasugune monoliitne punakast graniidist plokk, liitekohad sama värvi seguainet täis valatud. Kaks kuju, millest üks pidi olema sissepääsu võtmeks, ei erinenud ülejäänutest millegi poolest, ei paistnud nad ei rohkem kulunud ega ka muul moel erilised.

Püramiidi järel vaatasid nad üle ka selle kõrval asuva hoone. Midagi uut nad ei näinud. Samasugused massiivsed kiviplokid ja primitiivsed kujud. Erines ainult graniidi värvus ja ehitise kuju.

Rix saatis Elvini ja Monti ringkäigule ümber ehitise.

„Ei mingeid sissepääse,” teatas Monti tagasi jõudes.

„Ilmselt on need samuti maskeeritud kui püramiidil,” arvas Lemmy.

„Tõenäoliselt,” nõustus Rix. „Vaevalt hakkaks keegi ilma sissepääsuta hoonet ehitama. Huvitav, mis selles võib peidus olla?”

„Veel üks varandus?” pakkus Monti lootusrikkalt.

„Unustage ära,” raputas Lemmy meeskonnakaaslase hääles kõlavat hasarti kuuldes pead. „Me keskendume püramiidile. Püramiidi kohta on meil vähemalt juhend, selle kohta pole meil midagi. Ilma plaanita jätame selle lihtsalt rahule.”

„Oled sa ikka kindel, et meie juhendid käivad püramiidi kohta?” kahtles Elvin. „Kujud on ju mõlemal. Mis siis, kui…”

„Välistatud,” ei lasknud Lemmy tal lõpetada. „Mõõdud ei klapi. Ma juba kontrollisin.”

Risttahuka juurest rohkem midagi huvitavat leidmata vaadati üle ka lähikonnas seisvad välilaagritele iseloomulikud teisaldatavad hermeetilised barakid, mis tõenäoliselt kunagistele ehitajatele töö käigus ulualust olid pakkunud. Need olid kõigi märkide järgi tühjaks kolitud ja maha jäetud kohe pärast ehituse lõpetamist.

Midagi peale tolmu ja pehastuvate jäänuste leidmata virutas Iris enne lahkumist ühele pehkinud puitdetailide hunnikule pettunult jalaga. Kõigi üllatuseks paljastus kuhja alt midagi heledat ja siledat, mis puhastamise järel osutus paarikümne sentimeetri kõrguseks luust nikerdatud kujukeseks. Mingil kirjeldamatul moel meenutas see hooneid ehtivaid kujusid ja lühikese arutelu järel otsustati, et see pannakse ühiskajutisse.

Lemmy ärkas keset ööd. Uni ei tulnud ja ta tõusis vaikselt, et Irist mitte äratada, ajas püksid jalga ning läks ühiskajutisse. Küljeluu aasimist stiilis „unetus on ilmne märk vanadusest, kallis”, vajas ta hetkel küll kõige vähem.

Leitud kuju seisis endiselt keset lauda, kuhu see õhtusöögi järel oli jäänud. Lemmy istus, võttis kuju kätte ja keerutas seda igavusest. Tema tähelepanu paelus kuusnurkne märk kuju rinnal. Ta tõstis kuju kõrgemale ja silmitses lähemalt. Märk sarnanes salvestuskristalli lihtsustatud kujutisele. Mõtlikult ümisedes keerutas Lemmy kuju nii- ja naapidi, kuni keeras kogemata ühe käega ühele ja teisega teisele poole. Tema üllatuseks andis osa kujust järele, nii et Lemmy oleks kuju ootamatusest peaaegu maha pillanud. Ettevaatlikult keeras ta edasi ja kuju eraldus ümmarguselt aluselt kergelt nagu pudelikork. Kohe, kui see oli sündinud, klõpsatas kuju seest nagu tera Lemmy taskunoast välja mutrivõtmele sarnanev hark. Lemmy võpatas ja pani kuju käest. Sellise mõistatuse lahendamiseks oli ilmselgelt tarvis midagi, mis aju tööd stimuleeriks. Ta astus kambüüsi ja küünitas külmkapist õlut võtma, kui teda tabas uus ehmatus.

„Mis joomine siin keset ööd käib?” müristas ta selja taga Rix, kes oli märkamatult ühiskajutisse ilmunud.

„Ja mis sa ise hulgud? Und pole või?” pahandas Lemmy, tundes piinlikust, et teine teda nagu poisikest ehmatas.

„Tahtsin ennast kergendama minna,” ütles Rix. „Aga sina? Iris ei luba päeval õlut juua?”

„Uurisin meie värsket leidu,” vastas Lemmy, osutades käes oleva õllepurgiga laua suunas. Rix loobus esialgsest kavatsusest tualetti minna ja astus laua juurde. Kuju nähes läksid ta silmad siirast imestusest ümmarguseks. Lemmy noogutas rahulolevalt. Kipri üllatus kompenseeris tema silmis mingil määral talle põhjustatud ehmatuse. Rix võttis kuju kätte ja uuris seda lähemalt.

„Mjaa,” venitas ta lugupidavalt. „Huvitav, et keegi seda enne ei märganud. Arvad sa sama, mis mina?”

„See on võti,” ütles Lemmy, taibates kipri väljaütlemata oletust. „Meil tuleb ainult leida koht, kus seda kasutada.”

„Juhtnöörides mainiti võtit,” meenutas Rix. „Aga see pidi olema templis, mitte kusagile visatud.”

„Võib-olla on see varuvõti,” pakkus Lemmy, „mille arulagedad ehitajad ära minnes maha unustasid.”

„Või jäeti see sinna kellegi jaoks,” arendas Rix mõtet edasi, kuid lõi samas käega. „Vahet pole, homme võtame selle igal juhul kaasa. Praegu on targem magama minna.”

„Kust sul küll sellised targad mõtted?” muigas Lemmy õlut lõpetades.

Lemmy ärkas häiresignaali ja „Centurioni” korpuse heliisolatsioonist läbi tungiva müra peale.

„Mis see on?” küsis Iris end mehe embusest vabastades ja ehmunult istukile tõustes.

„Kosmoselaeva mootorid, pagan võtaks!” röögatas Lemmy voodist välja hüpates, olles lõpuks taibanud. Paljajalu ja palja ülakehaga tormas ta kontrollkeskusesse. Ainult hommikumantlisse riietatud Rix oli juba seal, poolalasti Elvin saabus Lemmyga ühel ajal, naised ja Monti tulid mõni hetk hiljem.

„Centurionist” umbes sajakonna meetri kaugusel maandus parajasti postilaevaga samasse tonnažiklassi kuuluv alus. Pimedus ja tolm varjasid laeva „Centurioni” kaamerate eest. Kui tolm lõpuks hajus, helkis prožektorite eredas valguses luksusjaht, mille kiiskavvalgel kerel polnud ainsatki eraldusmärki, isegi mitte laeva nime ega registreerimisnumbrit. See oli kahtlane, kuid vähemasti polnud tegu Valveteenistuse patrull-laevaga.

„Kuule, Lem, sa nagu mainisid, et see usulahk on välja surnud,” sõnas Rix võrdlemisi kohatult.

„Arvatakse niimoodi. Mis siis?”

„Äkki nad polegi nii väga välja surnud? Äkki on see nende laev, mis jälgib templite puutumatust,” pakkus Rix. „Kui tähesüsteemi siseneb võõras, annab valvemajakas sellest märku ja hakkab jälgima, kuhu maandutakse. Kui templi juures, siis vajaduse korral sekkutakse.”

Tüürimees trummeldas sõrmedega puldi servale. Rixi idee polnud tema meelest küll päris usutav, aga ta ei suutnud hetkel ka paremat selgitust välja mõelda.

„Pole välistatud,” kohmas ta lõpuks.

Kumbki laevadest ei kiirustanud kontakti võtma, kuid Lemmy oli päris kindel, et võõra laeva pardalt jälgiti „Centurioni” sama pingsalt, kui nemad võõrast seirasid. Mõlema kosmoselaeva helgiheitjate valgusest oli platoo heledamalt valgustatud kui päeval.

Närvesöövas ootuses möödunud veerandtunni järel süttis sidepaneelil lambike ja ka signaal kinnitas, et keegi soovib „Centurioniga” ühendust saada. Monti küünitas sidepaneelini ja lülitas vastuvõtu sisse.

„„Astrian” kutsub „Centurioni”,” kõlas vastuvõtjast madalavõitu hääl.

„„Centurion” kuuleb,” vastas Lemmy põgusa viivituse järel.

„Ilusat varahommikust, Lem,” kostis nüüd Legrandi tuttavalt üleolev hääl. Lemmy hoidis end vaevu tagasi, et mitte vanduma hakata. Monti enesevalitsemine nii hea ei olnud.

„Kui sina mängus oled, on asjad ilust kaugel,” torises Lemmy. „Mida sa tahad?”

„Kus on su head kombed, Lem?” sõitles Legrand. „Ei tervitust, ei viisakust… Ja vastuseks Rixi närivale väljaütlemata küsimusele, kuidas, põrgu päralt, ma teid leidsin: miski ei toimu põhjuseta. Eriti läbiotsimised. Kas te tõesti arvasite, et nii jabura süüdistusega midagi tõsimeeli leida loodetakse? Meil oli tarvis lihtsalt ettekäänet, et laevale pääseda.”

„See neetud signaal, mida me peilisime!” sosistas Rix raevunult. „Suundmajakas! See on meie enda pardal!”

Legrand itsitas.

„Sa tead, mida ma tahan, Lem,” tõsines ta siis. „Kaarte!”

„Sa ju tead, et „Centurion” oli Valveteenistuse laev,” lausus Lemmy pehmelt. „Selle patareide tulejõust piisab sinu küna hävitamiseks,” bluffis tüürimees nagu kaardimängus. „Nii et sina siin tingimusi ei määra.”

„Julge käik, Lem,” tunnustas Legrand. „Ma lihtsalt tean juhtumisi, et teie laeval pole seda, mis minu omal on. Nimelt patareisid.”

Panoraamvaate ekraanidelt oli näha, kuidas Legrandi viimaste sõnade ajal avanesid jahtlaeva keres luugid, millest pöördusid välja laserkahurite turellid. Nii väikese laeva kohta paistsid need ootamatult suure tulejõuga.

„Nojah, te tuhnisite ju terve laeva läbi,” nõustus Lemmy. „Aga sa unustad, et patareid ei pea olema ainult laeval. On ka muid võimalusi…”

Rix vaatas tüürimehele otsa, muigas, ning andis käsu:

„Monti ja Elvin, minge hõljuki angaari ja sihtige raketid nende laeva pihta nii, et angaari avamise korral saab distantsjuhtimisega tuld anda!”

Lemmy ootas, kuni mehe väljusid ja võttis uuesti mikrofoni.

„Muide, Legrand, veel üks pisiasi,” sõnas ta. „Sa tead ju ise ka, et nii lähedalt antud löögi tagasipeegeldus muudab ka su enda laeva stardikõlbmatuks. Ära unusta, et erinevalt sinu jahist on „Centurion” siiski soomustatud lahinglaev.”

Legrand naeris vastuseks napilt.

„Ma võiksin su laeva vallutada, aga kardan, et sa jõuad enne kaardid hävitada. Olgu, teeme sõbrameeste kombel – pool meile, pool teile.”

„Pool millest?” küsis Lemmy süütult.

„Pool sellest varandusest, mida te jahite. Ja ära tule mulle seletama, et tulite siia lõbusõidule. Ma tean, mis tähendus neil kaartidel on.”

„Sellest räägime hommikul,” lõikas Lemmy, tajudes võimalust vestluse käiku määrata. „Ja pea meeles, et kui keegi siseneb „Centurioni” turvatsooni, jääb kaartidest tõepoolet järele vaid näpuotsatäis tuhka. Head ööd, Legrand!”

Lemmy katkestas ühenduse ja vaatas kaaslastele otsa.

„Mida me otsustame?”

„Kehv seis,” oli Rix sunnitud tunnistama. „Me ei saa midagi ette võtta, kuni nad siin on. Nad sekkuvad igal juhul.”

„Ründame esimesena,” pakkus äsja kontrollkeskusesse tagasi jõudnud Elvin ja virutas lauale väikese juhtmetega karbi. „See oli tühja kajutisse peidetud. Selle majaka-triki eest kihelevad minu käed küll väikese ilutulestiku järele. Saate näha, et pärast raketipatareide hävitamist on nad vagurad kui tuikesed.”

„Ära unista!” sähvas Monti seekord üllatava mõistlikusega. „Risk on liiga suur ja kui „Centurion” viga saab, jääme sellele planeedile pikaks ajaks tolknema. Koos Legrandi ja tema kambaga.”

„Nii et olete sunnitud nende tingimused vastu võtma?” küsis Calemene.

„Eks näis,” vastas Rix ebamääraselt, kuigi kõigile oli selge, et selles suunas kipub asi liikuma.

Viis tundi hiljem oli kogu „Centurioni” meeskond uuesti jalul.

Väljakutsesignaal eksitas neid otse hommikusöögi ajal.

„Kuulen,” ütles kontrollkeskusesse lentsinud Lemmy, kui oli suutäie alla neelanud. Teades, kes on liinil, ei vaevunud ta sidepidamise reeglitele tähelepanu pöörama.

„Mina räägin,” vastas Lemmy hääle järgi ära tundnud Legrand samaga. „Meil on vaja nõu pidada. Ma tulen pardale.”

„Ei, siia sa ei tule,” keeldus Lemmy. „Kohtume väljas, kahe laeva vahel. Ja ära ürita mingeid trikke, Legrand.”

„Sina samuti, Lem, muidu ei pöördu teist ükski sellelt planeedilt tagasi. Ja ära venita, te olete mu kannatuse juba liigagi mitmel korral proovile pannud.”

„Astriani” õhulüüsi välimine uks oli avatud, kuid kedagi polnud veel näha. Ilmselt oodati nende ilmumist.

Kohe, kui nad laevalt lahkusid, väljusid ka „Astriani” lüüsist kolm eredatesse, kergesti silma torkavatesse skafandritesse riietatud meest. „Astrianil” olid need luksujahtide standardvarustusse kuuluvad skafandrid erkpunast tooni, läbipaistva jäigalt kinnitatud kiivriga, mille pealael asetses ümar lamp. „Centurioni” meeskond kandis seevastu mustaks toonitud kiivriklaasiga tumedaid sõjaväetüüpi skafandreid, millel oli lisaks kiivrisilmiku kohal asetsevale lamedale tugevajõulisele lambile lisavalgusti kummalgi õlal. Kiivrite erinevus andis neile eelise, sest läbirääkimiste ajal said nemad jälgida Legrandi ja ta kaaslaste igat reaktsiooni, sel ajal, kui vastased võisid nende näoilmeid vaid oletada.

„Tere, Lem,” noogutas Legrand, kui salgad umbes viiemeetrist vahemaad hoides peatusid.

„Hommikust, Legrand,” vastas Lemmy, reetmata ainsagi liigutusega, kes räägib. Rix oli küll kasvu järgi identifitseeritav, aga tema ja Monti olid ühte kasvu ning ta ei tahtnud anda Legrandile vähimatki edumaad. „Mis sul öelda oli?”

Legrand põrnitses tumedaid kiivriklaase. Oli näha, et isegi see tilluke takistus ajas teda närvi. „Ma tean, et ühte nendest kahest kuudist on peidetud mingi varandus,” lausus ta. „Ma olen valmis kõik eelnevad  trikid unustama ja toetan sind inimeste ja tehnikaga, kui loovutad mulle poole saagist.”

„Unusta ära,” hüüatas Rix . „Pool on liiga palju.”

„Kaardid on meie käes,” tuletas Lemmy Legrandile meelde. „Aare on peidetud nutikalt, nii et ilma meieta sa toime ei tule, vastupidi aga küll.”

„Ära ole selles nii kindel,” torkas Legrand. „Nii kaua, kuni te mulle poolt ei loovuta, ei saa te seda ka ise.”

„Pool on palju,” kordas Lemmy veendunult. „Neljandikust peaks piisama.”

„Neljandikust?” ägestus Legrand. „Sa tahad öelda, et tühipalja veerandi pärast nägin ma nii palju vaeva? Kurat, ma lendasin isiklikult siia urkasse, et sinuga vaielda. Pool!”

„Ahnus ajab su lõhki, Legrand,” muigas Lemmy, nautides oma üleolekut. „Arvesta, et isegi selle neljandiku väärtus võib olla suurem, kui sa eales oled näinud. Nii et kolmandik, võta või jäta,” ütles Lemmy otsustavalt. „Rohkem ma ei paku.”

„Kolmandik? Olgu siis nii,” soostus Legrand üllatavalt kiiresti. „Käsi selle peale.”

Kaval tuluke ta silmis ning rahulolevalt võbelev suunurk andsid aga märku, et kolmandikuga ta leppida ei kavatse. Lemmy muigas. Legrandi tundes oli ta seda ette näinud.

„Astriani” ühiskajut oli pigem luksuslaevadele kohaselt pehme nahkmööbli, käsitööna valminud täispuidust laudade ning eksootiliste taimedega salong kui kajut. See ulatus läbi kahe teki ja ületas mõõtmetelt „Centurioni” ühiskajutit, sisustuse poolest meenutas aga pigem villat kui kosmoselaeva.

Lemmy lasi pilgu ringi ja mühatas.

„Hästi elad,” nentis ta ning istus pakkumist ootamata lähimasse tugitooli.

„Ei kurda,” muigas Legrand. „Oli sul asja ka või tulidki ainult kiibitsema?”

„Ma tõin sulle koopia kaardist, millel on templi sisemus,” ütles Lemmy. „Sisse sa ilma teise kaardita ei pääse, lõkse ja nende vältimist siin pole, nii et ilma meieta oled sa jännis.”

Ta tõmbas skafandri põlvetaskust kaardi plastkoopia ja viskas selle madalale diivanilauale. Legrand ei vaadanud selle poole, vaid jälgis hoopis tema näoilmet ning muigas siis ootamatult.

„Miks sa seda teed, Lem?” küsis ta ehtsa huviga. „Sa korrutad muudkui, et me pole sõbramehed, vaid vaenlased. Miks sa mulle siis kaardi tõid?”

„Sa ilmselt tead, et planeet asub Suletud Tähe süsteemis,” lausus Lemmy. Talle ei jäänud märkamata Legrandi kiire pilk salongi astunud kõhetu hallipäise mehe poole ja tolle vaevumärgatav noogutus.

Nüüd noogutas ka Legrand.

„See on asustatud,” jätkas Lemmy. „Väidetavalt on tegu amorfidega. Me ei tea, millised nad välja näevad või võivad näha, me ei tea ega ei oska ennustada, kuidas nad võivad käituda või reageerida. Vaevalt sinagi meid selles osas aidata oskad.” Ta tegi lühikese retoorilise pausi. „Selle kaardi abil suudad sa vajaduse korral vähemasti ise templist välja tulla.”

„Selge,” venitas Legrand. „Ajutine liit?”

„Võib ka nii öelda. Ma teatan sulle, kui me püramiidi kallale asume.”

Legrand silmitses teda mõtlikult ja lausus lõpuks:

„Kahju, Lemmy, et sa nii jäärapäiselt üritad vaenlast mängida. Meie koostöö võiks päris hästi sujuda.”

„Parem aus vaenlane, kui petlik sõber,” lausus Lemmy. „Ma lähen nüüd, kui sul midagi selle vastu pole.”

Vastuseks laiutas Legrand käsi, Lemmy tõusis ja lahkus hüvasti jätmata. Üks musklimeestest saatis ta õhulüüsini.

„Palju neid võiks olla?” küsis Rix, kui Lemmy oli teistele külaskäigu tulemused ette kandnud.

„Kümme-kaksteist.”

„Vanast kambast oli ka kedagi?”

„Ei. Võimalik, et Legrand hoidis nad lihtsalt silma alt ära.”

„Võimalik.” Rix vaatas kella. „Olgu. Hakkame siis pihta. Monti, mine teavita Legrandi, et me hakkame liikuma.”

Liisuheitmise tulemusena jäeti Monti ja Calemene laeva valvama ja ajaks, kui ülejäänud skafandrid selga said ning välja jõudsid, oli ka „Astriani” meeskond oma hõljuki välja toonud. See oli ligikaudu sama suur kui „Centurionil”, aga lõbusõidumasinale kohaselt suure klaaskupliga ja relvastamata. See-eest olid aga kõik Legrandi mehed relvis. Et tsiviilskafandritel polnud reiekabuure nagu sõjaväe mudelitel, rippusid neil kabuurid skafandri peale tõmmatud vööde küljes.

„Legrand, kas me oleme kõik ühel kanalil?” küsis Lemmy kiivriraadiot tööle lülitades. See oli olnud üks tema nõudmistest, et vältida asjatuid kahtlusi ja tagada vajaliku info jõudmine kõigini üheaegselt.

„Jah, ma ise kontrollisin,” vastas Legrand. Ta tuli „Centurioni” juurde ja libistas pilgu üle salkkonna.

„Hambuni relvis nagu ma näen,” märkis ta irooniliselt.

„Nagu teiegi,” muigas Lemmy. „Hakkame liikuma?”

„Ma tulen teie masinaga, ülejäänud sõidavad kannul. Nagu kokku leppisime – ei mingeid trikke.”

„No mis trikke siin enam, kui sa end lausa ise pantvangiks pakud,” aasis Lemmy, avas hõljuki ukse ja viipas käega, et Legrand esimesena siseneks. Viimasena sisenenud Elvin sulges ukse, hõljuk kerkis maast lahti ja sööstis minema. „Astriani” masina juht ei  reageerinud nii kiiresti, kuid kihutas neile siis järele. Teades sel korral, kuhu minna, peatas Rix hõljuki püramiidi päikesetõusu poolses küljes.

„Oleme kohal.”

„Astriani” seltskond oli seitsmeliikmeline ning lisaks juba tuttavatele musklimeestele ja laeva läbiotsimisel talle kallale tulnud politseiagendile märkas Lemmy üllatudes ka blondi bimbot, keda ta jahil käies oli põgusalt näinud. Hoiaku ja riietuse järgi oli ta näitsikut tavaliseks, kuigi luksusklassi prostituudiks pidanud. Mis kasu sellisest aardejahil võiks olla, ei suutnud tema küll välja mõelda, aga eks see olnud Legrandi probleem.

Kaks eraldihoidvat seltskonda seisid kumbki oma hõljuki juures ja uurisid ümbrust. „Astriani” meeskond pigem uudishimust, „Centurioni” omad aga kontrollisid, ega nende viimasest siinviibimisest saati midagi muutunud pole. Lemmy heitis pilgu taevasse ja nägi rahulolevalt, et sirab ainult üks päikestest – Väike Hulgus polnud veel tõusnud.

„Noh, Lem, äkki lased meid siis sisse varju,” ütles lõpuks Legrand. „Siin väljas on tsipake palav.”

Kaardi lahti voltinud, astus Lemmy juba eelmisel korral välja mõõdetud kujude juurde. Ta kõhkles veidi, kumba ikkagi pöörata. Juhend seda ei täpsustanud ja vale kuju puutumine võis sissepääsu hoopis lõplikult lukustada. Ta mõõtis silmadega kaugust püramiidi nurgani ja otsustas, et mõeldud on siiski nurgale lähemat figuuri. Ta libistas käe õrnalt üle kuju, haaras sellest siis kinni ja keeras. Esmapilgul liikumatu figuur andis järele ja pöördus üllatava kergusega ümber oma telje.

Midagi ei juhtunud.

„Ups!” tähendas Legrand pilkavalt, aga vaevalt jõudis ta seda öelda, kui nende ees olev plokk liikuma hakkas. See taandus ja libises üles, ilma et liitekohtadest terakestki maha oleks pudenenud.

Pimeda koridori must nelinurk, kuhu valgus mingi arhitektuurilise kavaluse tõttu ei ulatunud, jättis mulje, nagu oleks tempel valmis neelama kõiki, kes üle läve astuvad.

Seltskond süütas kiivrilaternad ning Lemmy ja Rix ees, Legrand tihedalt nende kannul ning  ülejäänud troppis tagapool, liikusid nad edasi. Koridor oli vooderdatud tumedate poleeritud kiviplaatidega, millelt laternate valguskiired tagasi peegeldusid. Ruumi oli piisavalt, et kolmekesi kõrvuti mahtuda, aga nad eelistasid liikuda paaridena.

Kui käik kolmeks hargnes, tegi Lemmy peatuse ja heitis Rixile nõutu pilgu.

„Kurat, ma mõtlesin, et kaart on lihtsalt vigaselt joonistatud,” pomises ta. „Et on mingid märkamatud käänakud või midagi… Ma jälgisin spetsiaalselt, aga ei midagi.”

„Ei, ka aparatuuri näitude järgi on kõik õige,” lausus Rix. „Me tulime täiesti otse.”

„Mis viga?” uuris Legrand. „Miks me seisame?”

„Me peaksime valima õige käigu, „päikesekäigu”,” selgitas Lemmy. „Me arvasime, et see tähendab käiku, mis jääb sissepääsu poolsesse külge, aga ükski neist ei sobi sellise määratlusega.”

„Järelikult peab olema mingi teine tõlgendus,” kehitas Legrand õlgu.

„Jah, äkki sa pakud selle siis välja!” ärritus Lemmy.

„Noh, päikesekäik, käib nagu päike, käib päikese järel,” pakkus Legrand.

„Ilmakaared,” pomises Rix, kuid Lemmy katkestas teda:

„Ei-ei-ei. Midagi muud. Ilmakaared ei klapi. Käib nagu päike, käib nagu päike… Käes!“

Ta vaatas otsivalt ringi.

„Mul on tarvis midagi ümmargust!”

Otsivalt ringi vaadanud, meenus talle barakkidest leitud võti ja ta sikutas selle tööriistataskust välja. Keeranud kujukese aluselt maha, sai ta ümmarguse ketta.

„Päike tõuseb ja loojub, kerkib üles ja langeb alla…” selgitas ta samal ajal oma tegevust. „Vaatame õige…”

Ta astus vasemasse koridori.

„Kuhu?” hõikas Iris ehmunult, aga Lemmy lõi käega.

„Rahu,” lausus ta. „Siin ei peaks veel lõkse olema.”

„Kuidas sa selles nii kindel saad olla?” ei uskunud ka Rix.

„No mõtle ise – kaardil oli kirjas, et vale käigu valinu ei tule tagasi. Järelikult on lõksud kusagil kaugemal,” selgitas Lemmy. „Kui need oleksid siinsamas, oleks valiku tegemine lihtsamast lihtsam – saadaksime näiteks igasse käiku ühe Legrandi gorilladest ja vaataksime, mis juhtub…”

„Oot-oot,” alustas Legrand, kuid lõi siis käega, taibates, et Lemmy provotseerib meelega.

Lemmy kükitas ja asetas ketta põrandale. See jäi rahulikult paigale. Tüürimees silmitses seda mõnda aega, kehitas siis õlgu ja korjas üles.

„Mida see nüüd siis näitama pidi?” ei taibanud Legrand.

„Kannatust,” torises Lemmy ja astus järgmisesse käiku. Kõndinud taas mõned sammud edasi, pani ta ketta jälle põrandale. See hakkas pikkamööda käigu suudme poole tagasi veerema.

„Haa!” hüüatas Lemmy võidukalt. Ta rabas ketta kätte ja peaaegu jooksis kolmandasse käiku.

„Kui mul on õigus,” alustas ta ketas taas maha pannes, „siis hakkab see siin teises suunas veerema,” lõpetas ta siis võidukalt, püüdis paari sammuga minema veereva ketta kinni ja tuli teiste juurde tagasi.

„Keskmine käik,” kuulutas ta veendunult. „See käib nagu päike, ehk siis tõuseb ja ilmselt hiljem ka langeb. Vasem käik suundub kohe alla, nagu te isegi nägite, ja ma ei suuda ka parima tahtmise korral seda päikesega seostada. Parempoolne on aga tavaline tasapinnaline haru. Nii et minu pakkumine on otse, ei mingit pööramist.”

Paarikümne meetri kaugusel algasid järsult alla suunduvad astmed. Esimesest trepist laskuti kiiresti, teisel trepil aga aeglustati sammu ja valgustati hoolega jalgealust. Sõnad kaevust viimase trepi eel tegid ettevaatlikuks. Kui nad selle siis leidsid, jäid Lemmy ja Rix korraga seisma. Nende jalge ees haigutas tühimik, mille sügavust polnud pimeduse tõttu võimalik hinnata.

„Mis lahti?” küsis Legrand rahulolematult.

„Ees on auk,” vastas Rix.

Üks Legrandi musklimeestest trügis lähemale.

„Häh, ja selle tühiasja pärast jäite seisma?” põlastas ta paarimeetrise läbimõõduga kaevu silmitsedes. „Kohe näete, kuidas tõelised mehed siit üle lähevad.”

Ta lükkas Lemmy, Rixi ja Legrandi kõrvale ning enne, kui keegi teda takistada jõudis, võttis paar sammu hoogu ning hüppas üle avause. Vaevalt olid ta jalad teisel pool põrandat puudutanud, kui kummastki seinast sööstsid välja sirbikujulised terad, mis põranda kohal poolkaart joonistades õnnetu hüppaja pooleks lõikasid. Ohver ei jõudnud isegi karjatada. Kehapooled kukkusid kaevu ja ainus märk juhtunust olid verepritsmed seintel ja põrandal.

„Kuulge, teie, „tõelised mehed”!” lausus Rix ümber pöördudes. „Kui meil on tarvis vabatahtlikke enesetapjaid, et peidetud lõksud üles leida, siis me ütleme. Seni püsite tagumises reas, hoiate igaks juhuks ka käed paigal ja lasete meil tegutseda. Erinevalt teist on meil pisutki aimu, mis meid oodata võib ja kuidas sellega toime tulla. On selge?”

„Boss, mis ajast need tüübid meid kamandavad?” oli üks Legrandi meestest solvunud.

„Praegusest hetkest!” nähvas Legrand. Oli näha, et ta on tige. Talle ei meeldinud mehi kaotada ja veelgi vähem meeldis talle tunnistada, et vastasel on õigus.

„Otsige võtit!” kamandas Rix.

„Milline see peaks olema?” küsis Legrand, kuid kipper kehitas vaid õlgu – selle kohta polnud juhtnöörides sõnagi. Lemmy uuris samal ajal juba seinu, aga need olid sama siledad kui mujalgi. Kusagil ei paistnud märkigi võimalikust lukuaugust. Vaid üks pragu põrandaplaatide vahel oli teistest õige pisut laiem ja nägi välja, nagu oleks sealt segu välja uuristatud, kuid sinna ei sobinud ainuke asi, mida Lemmy võtmeks pidas – varemetest leitud kuju.

Pooletunnise tulutu sahmerdamise järel hakkasid kõik juba tasapisi lootust kaotama. Pinged kasvasid ja kes teab, millega see oleks võinud lõppeda, kui Iris poleks äkki küsinud:

„Lemmy, oled sa ikka kindel, et me otsime õigest kohast?”

Hetkelise vaikuse järel kostis eetris tüürimehe vaikset vandumist.

„Sul on õigus, musi, kuidas ma nii loll võisin olla,” siunas ta. „Eelmise trepi mademelt, oli kaardil öeldud. See on korrus kõrgemal.”

Kõik rüsisid üles ja otsimine algas otsast peale, nüüd juba tänu kogemusele süsteemsemalt. Ainult Lemmy ise jäi alla võimalikku lukuauku otsima.

Iris oli see, kes pöördpaneeli leidis. Selle taga valendas õhuke metallist kolmnurk. Vaikides anti talle teed, kui ta, kolmnurkne võti käes, trepist alla astus ja Lemmy meelest sarnanes see rituaalidele, mis siin kunagi aset võisid leida. Ilmselt polnud ta ainuke, kes nii tundis, igatahes seisid kõik vaikides ja isegi Legrandi meestelt ei kostnud ühtegi kommentaari. Iris astus majesteetlikult Lemmy juurde ja ulatas kahe käega kolmnurga, Lemmy võttis selle vastu ja keeras sujuvalt ringi, laskudes samal ajal ühele põlvele, et kolmnurk põrandaplaatide vahelisse prakku suruda. Nüüd korraga oli ta veendunud, et just see ongi õige koht.

Trepi alumise astme alt libises välja kiviplaat, mis sulges kaevu. Rix proovis seda esialgu kõhklevalt jalaga, kuid kõndis siis rahulikult üle. Lemmy oli talle just järgnemas, kui Monti nendega „Centurioni” pardalt ühendust võttis.

„Kuulge, siin toimub midagi!” Tema häälest kostis tärkavat paanikat, mida ta üritas alla suruda. „Laeva ümber kogunevad mingid olendid, nii kuradima veidrad, et ei oska neile nimegi anda. Ja neid on palju. Parem oleks, kui tagasi tulete.”

„Selge. Kohe tuleme,” vastas Rix, keda Monti hääletoon murelikuks tegi.

Legrand tõkestas ta tee.

„Sly, kanna ette,” nõudis ta Rixil ees seistes. „Kuidas olukord on?”

„Kuulsid ju ise, et siin on jama!” nähvas kähisev hääl. „Äkki lõpetad igas nende sõnas kahtlemise?”

„Mina kahtlen, milles vajalikuks pean,” käratas Legrand. „Kui tahan, siis kasvõi sinu sõnades!”

„Mis iganes siia peidetud ka poleks, on see siin piisavalt kaua meid oodanud, ega kao kuhugi,” lausus Rix kaalukalt. „Me tuleme tagasi. Aga praegu on targem omadele appi minna.”

Legrand põrnitses teda jupp aega ja astus siis kõrvale.

Nad olid mõlemad hõljukid püramiidi ette valveta jätnud ja see maksis nüüd kätte. Eemalt vaadates tundus, nagu oleks mõlema masina katusele vahepeal lisadetailid tekkinud. „Centurioni” hõljukil lösutav moodustis meenutas õhust tühjaks lastud nahkpalli, „Astriani” masina katusel asuvat helgiheitjat kattis aga midagi laudlina taolist.

„Mis kuramuse sürrealistlik kunst see on?” küsis Legrand ja tema hääles kõlasid äkki hoopis teised noodid kui tavaliselt.

„Näib, et pererahvas on meid vaatama tulnud,” vastas Rix ringi vaadates.

„Tahad sa öelda, et need asjandused on elus?” jahmus üks Legrandi meestest.

„Jah. Vaata, kuidas nad võbelevad.”

„Amorfid,” lausus Lemmy vaikselt. „Nende pärast ongi see süsteem suletud.” Vaatamata ohutule välimusele tekitasid olendid Lemmys kõhedust. Täheatlase märkus mõistusega eluvormist, kellega ei õnnestu kontakti saavutada, polnud just julgustav. Igasugusel mõistusel, isegi kõige lihtsamal, on maailma asjadest oma arusaam. Ja arusaamade põrkumine on ennegi halvasti lõppenud.

Kuni nad seisid ja olukorda hindasid, veeres mõlemalt poolt püramiidi nurga tagant välja kümmekond poolemeetrise läbimõõduga palli, mis/kes inimestega ühetaolist vahemaad hoides laiali hargnesid. Nende liikumine oli liiga sihikindel ja süsteemne, et olla juhus. Ja kuigi keradel ei paistnud olevat mingeid meeleorganeid, ei kahelnud Lemmy hetkekski, et mingil moel tajuvad nad kõike vägagi täpselt.

See vaikiv vastasseis vältas vaid mõne hetke, siis ütlesid Legrandi isikliku turvagorilla närvid üles, ta haaras relva ja tulistas lähima palli pihta. Impulss tabas kera keskkohta, olend lõhkes ja laiali paiskus roosakas tumedamate tompudega mass.

„Idioot!” jõudis Rix sajatada, kui mõlemad hõljuki katusel olnud olendid õhku kerkisid ja kuju muutsid. Palli asemel võtsid need kõhukat pudelit meenutava kuju, keerasid „pudelikaelad” ründaja poole ning hetk hiljem varises too kokku, kiivriklaas seestpoolt verepritsmeid täis.

„Mis, kurat, see veel oli?” karjus Legrand.

„Ilmselt midagi akustilise relva taolist,” pakkus politseiagent.

Legrandi kõrilõikajad, kelle närvid olid juba templiski pingul, kaotasid selle peale viimasegi kontrolli ja avasid turmtule, tappes ligi pooled olenditest. Vastuseks hakkasid amorfid üles-alla põrkuma, muutsid kõrgemale jõudes kuju ja nende surmavad „pudelikaelad” liikusid nagu sihtmärki otsivad suurtükitorud edasi-tagasi.

„Masinasse!” karjus Rix hõljuki lahtisest uksest sisse viskudes.

Irist järele lohistades tormas Lemmy hõljuki juurde. Elvin kükitas uksevas, laskevalmis laserpüstol käes, valmis vähimagi ohu korral tulistama. Alles hõljuki soomustatud kere varjus tundsid nad end piisavalt kaitstuna, et veidi rahulikumalt olukorda hinnata. Nad olid sellest vahejuhtumist kaotusteta pääsenud, „Astriani” omadel paraku nii hästi ei läinud. Lisaks politseiagendile lamas püramiidi ja hõljuki vahel veel üks keha, ülejäänud lohistasid vastastikuse sõimlemise saatel haavatut masinasse.

„Teeme minekut,” ütles Rix juhikohale istudes. „Ise nad selle supi kokku keetsid, nii et saagu nüüd ise hakkama. Vaatame, mis laeva juures toimub.”

„Ma kuulsin seda,” kostis ühiskanalilt Legrandi ärritunud hääl.

„Tore!“ kähvas Rix. „Seda ma lootsingi.”

Laevade läheduses polnud näha ühtegi amorfi, „Centurionist” umbes poole kilomeetri kaugusele oli neid kummalisi olendeid kogunenud aga terve trobikond, oma poolsada isendit vähemalt. Näis, et nad üritavad midagi püramiidi taolist moodustada. Suur osa neist moodustas liikumatult üksteise otsas seistes aheneva kuhja, ülejäänud põrgatasid end mööda kuhja nõlvu üha kõrgemale. See esmapilgul arusaamatu tegevus mõjus ühtäkki vägagi vaenulikuna.

„Head see ei tähenda,” väljendas Elvin oma veendumust. „Nad koondavad jõudusid ja üritavad midagi.”

„Sel juhul on „Centurion” esimene sihtmärk,” toetas Iris üllatuslikult Elvini arvamust.

Lemmy vaatas neile otsa.

„Mõtlete seda tõsiselt?” küsis ta üle.

Iris noogutas.

Lemmy näris huult.

„Saad sa aru, mis valiku ette sa mind paned?” ohkas ta.

„Saan. Aga meil tegelikult polegi valikuid.”

„Nojah,” mühatas tüürimees, tõmbas raketipatarei sihtimiseadme silme ette ja haaras juhthoobadest. Ta juhtis sihikuristi üha kasvavale kuhjale ja vajutas väikese kõhkluse järel päästikule. Pinnase kohal rippuv hõljuk võpatas kergelt, kui rakett välja sööstis. Hetk hiljem kerkis kuhja kohale tulekera.

Lemmy istus ja jõllitas sihikuristi, juhthoobasid pigistavate käte nukid valged.

„Lemmy,” sõnas Rix.

„Mitte üks sõna!” hoiatas Lemmy pead pööramata süngelt. „Ma tapsin praegu ligi poolsada ilmselt mõistusega olendit. Saate te sellest aru?”

Rix noogutas vaikides, patsutas talle õlale ja pööras siis pilgu ära. Irise silmad läikisid kahtlaselt, kui ta meest vaatas.

Lemmy istus veel veidi kaugusesse vahtides, keeras siis raadio saatetugevust maksimumile ja küsis:

„Legrand, kuidas teil olukord on?”

„Jalga lasid, raisad,” vastas Legrand. „Nii et meil on hetkel rahulik.”

„Meil samuti,” sõnas Lemmy. „Suured te kaotused on?”

„Kolm surnut,” vastas Legrand mornilt. „Selle eest esitan ma neile eraldi arve.”

„Hiljem tee, mis tahad, aga praegu püsi paigal ja hoia templil silm peal. Ma ei tahaks järgmisel sisenemisel ootamatuid üllatusi. Me passime igaks juhuks veel veidi laeva juures ja kui kõik on jätkuvalt rahulik, tuleme tagasi. Mida varem me alustatuga lõpetame, seda parem.”

„Teeme nii. Ootan.”

Pool tundi hiljem oli kabiinis vaikne, kõik jälgisid tähelepanelikult ümbrust ning ka eetris valitses täielik vaikus. Näis, nagu kardaks kõik, et amorfid suudavad raadiolaineid pealt kuulata.

Lemmy üritas ette kujutada, mida amorfid võisid tunda või mõelda. Hulk peletisliku väljanägemisega võõraid oli tunginud nende maale ja korraldanud massimõrva. Võimalik, et ka mingeid pühadusi rüvetanud. Ihkasid nad kättemaksu ja valmistasid seda parajasti kusagil ette? Või olid nad uute ohvrite kartuses lihtsalt peitu pugenud?

Ta vaatas küsivalt Rixi poole. Kipper noogutas ja sõnas eetrisse:

„„Centurion”, olukord on rahulik. Me läheme tagasi templi juurde.”

„Selge. Õnn kaasa!” vastas Monti.

Olukord templi juures polnud nende lahkumise järel muutunud. Ühtegi amorfi polnud näha, Legrand istus koos tunduvalt vähenenud kaaskonnaga hõljukis ja surnukehad vedelesid jätkuvalt seal, kuhu nad olid jäänud. Läbi kabiinikupli oli näha, kuidas kolme ellujäänu pead pöördusid, kui nende hõljuk Legrandi oma kõrval peatus.

„Legrand, me läheme nüüd uuele pealetungile,” kuulutas Lemmy uljalt, et selle räsitud kamba tuju tõsta. „Võimalike ootamatuste puhuks jätan meie hõljukisse laskuri, kes ohust teatab, vajaduse korral tagalat kindlustab ja kallaletungi tõrjub.”

Ta tõusis istmelt, viipas Irise lähemale ja andis talle märku oma kohale istuda. Iris noogutas vaikides, võttis istet ja tõmbas sihtimisseadme alla.

„Olete valmis?” küsis Lemmy Irisele õlale patsutades.

„Teeme ära!” urises Legrand vastuseks.

Laskumine suletud kaevuni läks kiirelt – kõik oli tuttav ja üle kontrollitud. Kolmanda trepi jalamil hargnes käik uuesti kolmeks. Lemmy, kes oli juhendid pähe õppinud, liikus nüüd aeglaselt ja ettevaatlikult, sest kohe pidi järgnema lõks. Laternate valgusvihud libisesid mööda seinu ja põrandat, kuid poleeritud plaatide ühtlases reas ei torganud silma ainsatki ebakõla. Miski ei viidanud lõksule, kuid Lemmy ja Rix peatusid kaardil olnud juhtnööre usaldades veel enne, kui hargnemiskohast paari sammu kaugusele jõudsid. Minutid kulusid piinava aeglusega, kui nad seal sentimeeter sentimeetri järel seinu kobasid. Ülejäänud ootasid vaikides ja isegi Legrand, kes seisis, käed laiali, otsekui üritades olematuid edasitrügijaid takistada, pidas targemaks vait olla. Kumb neist otsitava leidis, polnud selge, aga ühel hetkel läbis nelja lähimat plaati nähtav nõksatus ja kusagilt nende alt kõlas tuhmilt metalli kõlksatus. Lemmy ja Rix vaatasid üksteisele otsa, siis ajas Rix end esimesena sirgu.

„Lõks?” taipas Legrand.

Lemmy noogutas.

„Loodame, et sellega on nüüd korras.”

„Noh, eks katsetage siis ära,” muigas Legrand, kes oli oma endise kuraasi tagasi saanud.

Lemmy kehitas sõna lausumata õlgu ja marssis mööda käiku minema.

„Hei, oota meid ka!” röögatas Legrand.

Nad jõudsid talle järele Suursaali ukse juures. Lemmy seisis ja silmitses teed tõkestavat hiiglaslikku kivist plaati, mida kaunistasid keerukad mustrid ja erineva suurusega inimfiguurid.

„Uks?” taipas Legrand.

Lemmy noogutas.

„Kuidas see lahti käib?”

„Ukse avamiseks anna Kolme Väe Käskijale keel ja silmad,” tsiteeris Lemmy mõtlikult kaardi teksti.

„Ohverdamine?” kergitas Legrand kulmu. Tema pea ümmarguse kiivri sees pöördus, otsekui üritaks ta seltskonda üle vaadata, et otsustada, keda ohvriks tuua.

„Vaevalt,” pomises Rix. „Ilmselt mingi trikk. Ülekantud tähendus või midagi säärast.”

Lemmy kummardus uksele lähemale. Kõrvalt jäi mulje, nagu üritaks ta kiivrile vaatamata ust nuusutada. Ta liikus siia-sinna, jäi siis seisma ja libistas sõrmeotstega üle ukse pinna.

„Noh?” küsis Lengrand tema manipulatsioone jälgides.

„Katsu,” ütles Lemmy temast välja tegemata Rixile.

Kipper astus lähemale ja kordas tüürimehe liigutusi.

„Sul on õigus,” noogutas ta siis, sõrmed kõige suurema kuju näol. „Siin on süvendid.”

„Kõik tagasi!” hõikas Lemmy ümber pöörates valjult ja rõhutas oma sõnu käeviibetega.

Arvates, et nad on mingi järjekordse lõksu käivitanud, rüsisid kõik paanikas kaugemale.

„Mis juhtus?” kostis Legrandi kahtlustav hääl.

Lemmy ja Rix jalutasid kiirustamata neile järele, jäid siis seisma, pöördusid ümber ja jäid ust silmitsema.

„Meil oli ruumi vaja, et seda muistset kunstiteost segamatult imetleda,” muigas Lemmy üle õla. „Te varjasite vaate ära.”

„Sa kuradi tõbras…” alustas Legrand, kuid Rix ei lasknud tal lõpetada:

„Lõpeta ükskord see tõmblemine, Baptiste! Ära hakkab tüütama.”

Keegi turtsatas.

„Mis?” imestas Rix. „Te ei teadnudki või?”

Legrand urises midagi.

„Hei, meil on siin tähtsamatki teha, kui nime üle imestada!” õiendas Lemmy. „Äkki keskenduks nüüd lõpuks eesmärgile. Mida te näete?”

„Üks suur ja palju väikesi inimesi,” vastas Legrandi kambas olev blondiin.

„Täpselt,” noogutas Lemmy. „Suur kummardub alla ja teeb midagi, osa väikestest vaatab, osa kummardab ja osa näib palvetavat. Järeldus?”

„Suur on mingi jumalus?” pakkus Legrand, keda asi lõpuks huvitama oli hakanud, küsivalt.

„Mitte „mingi”, vaid Kolme Väe Käskija isiklikult. Ja tema näos on kolm süvendit,”

„Kaks silma ja suu,” pomises naine.

„Täpselt.”

„Noh, siis tuleb vaid välja mõelda, mida tähendab see anna talle keel ja silmad,” laiutas Legrand käsi.

„Ma arvan, et me teame, mida see tähendab ja millega neid süvendeid täita,” lausus Rix Lemmyle otsa vaadates.

Tüürimees noogutas.

„Jah, need süvendid on üsna iseloomuliku suuruse ja kujuga,” nõustus ta, urgitsedes skafandri reietaskus. „Ainsad asjad, mis sinna sobiksid, on kaartidega salvestuskristallid.”

„Jah, aga milline neist kuhu käib?” küsis Elvin kimbatuses.

„Mis vahet seal on?” turtsatas Legrand kärsitult. „Kas need polegi siis ühesugused?”

„Oot, pea nüüd hoogu!” jäi ka Lemmy mõttesse. „See küsimus on igati õigustatud. Mis siis, kui on teatud järjekord?”

„Ja kui selle vastu eksida, käivitub järjekordne lõks?” arendas Rix mõtet edasi.

Lemmy liigutas kinnastatud sõrmega kristalle peopesal siia-sinna.

„Kuju ja suurus on neil tõepoolest üks,” pomises ta. „Mõtteid?”

„Mingi tähistus?” pakkus politseagent.

„Vaevalt,” raputas Rix pead. „Silmaga nähtavat tähistust ei ole, kõik kodeeritud või varjatud info on meil loetud, midagi sellist seal ei olnud.”

„Siiski,” sekkus kaugelt Irise nõrk hääl. „Lemmy, tuleta meelde, kuidas tekstid algasid.”

„Vastavalt Kolme Väe Käskija soovile, paistku Igavese Au Silm tema peale…” tsiteeris tüürimees.

„Jah, teine ja kolmas kaart algasid nii,” nõustus Iris. „Aga esimese algus oli: Vastavalt Kolme Väe Käskija õpetusele, mis on väljendust leidnud tema alandliku prohveti suu läbi…”

„Kallis, sa oled geenius!” hüüatas Lemmy. „Esimesel kristallil suu, teisel ja kolmandal silm…”

„Teed sa neil niimoodi vahet?” kahtles Rix.

„Ole mureta, teen.”

Lemmy astus ukse juurde, võttis esimese kristalli ja vajutas selle kuju suud tähistavasse süvendisse. Oodanud veidi, võttis ta järele jäänud kristallid teine teise kätte ja surus kujule silmadeks. Kristallid hakkasid helendama ja ukse aset täitev sein kerkis üles.

Lemmy kõhkles. Mis siis, kui sein nende sisenemise järel alla langeb?

„Veel mõni lõks?” küsis Legrand.

„Ei, nüüd võib minna.”

Lemmy võttis end kokku ja astus üle läve.

Kiivrilaternad ei suutnud ruumi korralikult valgustada, kuid ka hämaras jättis kaardil Suursaaliks nimetatud saal esindusliku mulje, kuigi oli väiksem, kui Lemmy ette oli kujutanud. Heledad seinaplaadid ja lameda võlviga lagi, mida ei toetanud ainuski post, lõid petliku tunde avarusest. Mustjas kivipõrand oli peeglina läikima poleeritud ja võimendas veelgi seda petlikku avarust.

Sissepääsu vastas asuval seinal ilutses suur bareljeef, mis pidi nähtavasti kujutama Kolme Elemendi Käskijat ennast. Tema kolm nägu – mehe, naise ja lapse oma – vaatasid erinevates suundades ning nende kohal oli kujutatud mingeid sümboleid.

„Mis jõll see on?” küsis Legrand bareljeefi poole viibates.

„Saa tuttavaks – Kolme Elemendi Käskija isiklikult,” tegi Rix veiderdava reveransi. „Just temale me külla tulimegi.”

„Ja tema pärandile, mis kusagil meie jalge all ootab,” lisas Lemmy.

„Mida me siis muneme?”

„Kannatust,” pomises Lemmy põrandat uurides. „Kui me ütleme, et tuleb muneda, siis me muneme. Ja kui me käsime kaagutada, siis kaagutame. Ära unusta, et ilma meieta näed sa templisse peidetut nagu oma kõrvu.”

„Tule siia!” viipas Rix samal ajal politseiagendile. Too vaatas küsivalt pealiku poole ning astus siis noogutust nähes ettevaatlikult Rixi juurde.

„Seisa siia!” käskis Rix, lükates mehe ülejäänud põrandast vaid õige pisut heledama tooni järgi eristatavale sõõrile. Too jäi ebalevalt seisma, Rix aga, kes oli leidnud järgmise sõõri, kamandas juba blondiini enda juurde. Kolmanda sõõri leidis Lemmy ja pani sinna Elvini, mis paistis nii Legrandi kui tema käealuseid kõvasti rahustavat. Lemmy astus ise koos Rixiga bareljeefi juurde.

„Mis sa arvad, kuhu valgus tuleb suunata?” küsis Rix, kui nad olid paar minutit bareljeefi uurinud.

„Minu arvates sinna,” ütles tüürimees, osutades käega keerulisele ornamendile, mis troonis sümbolitest kõrgemal nägude kohal ja sarnanes rombidest kokkupandud korrapärasele jääkristallile. Helkiva kujundi keskpaigas oli tumedam laik.

Rix noogutas.

„Nii, kõik te kolm!” pöördus ta siis sõõridel seisjate poole. „Minu märguande peale suunate oma kiivrilaternad sellele laigule nägude kohal oleva viguri keskel. Selge? Nüüd!”

Kolm valgusvihku tabasid sümbolit, mis valguse mõjul ümber oma telje pöördus. Legrand hüüatas ning Lemmy ja Rix nägid selja taha vaadates, kuidas otse nende taga asuv põrandaplaat  ühtlase kiirusega avanes, pöördus siis üles ja paljastas alla suunduva trepi.

Legrand huilgas midagi arusaamatut, keegi, arvatavasti blondiin, ahhetas, ja nad tormasid rüsinal trepist alla.

Rix haaras Lemmyl õlast ning sundis tüürimehe paigale jääma, tõkestades nii ka Elvini tee.

„Oodake,” ütles kipper vaikselt. „Ärge kaugele minge, kamber sulgub varsti.”

„On sul aeg meeles?” küsis Lemmy.

„Kaksteist ja pool minutit, kuigi murdosades ma kahtlen,” vastas Rix ja viipas trepi poole. „Lähme?”

„Hei, kuhu te jäite?” kostis eetris Legrandi hääl. „Mis teil plaanis on?”

„Ei midagi,” vastas Lemmy. „Arutame siin, et tea, kaua kambri sissepääs üldse avatuna püsib. Äkki peaks kedagi välja valvesse jätma?”

„Eks jätke siis ja tulge alla. Ma olen hulga rahulikum, kui te mul silma all olete.”

„Siin me oleme,” teatas Rix. Legrandiga rääkimise ajal olid nad alla jõudnud ja sisenesid parajasti Lemmyga Valitute Kambrisse.

Kambrist oli asi kaugel – see ruum oli peaaegu sama avar kui ülemine saal, kuid sopilise ehituse tõttu polnud selle suurusest täit ülevaadet. Sinakas võbelev valgus, mis voogas korrapäraste vahedega seinale kinnitatud klaasisarnasest materjalist kuubikutest, andis ruumile pühaliku ilme. Keset kambrit seisis pruunika nahatooniga valgetes riietes mehe kuju. Lemmy meelest pidi see kujutama Kolme Elemendi Käskija viimast prohvetit, kelle suu läbi väljendusid Käskija soovid ja juhised. Kuju hoidis poolviltu käes saua, mille ülemine ots meenutas saalis oleva kolmenäolise bareljeefi vähendatud koopiat, alumine ots aga osutas põrandaplaadile kujust paari meetri kaugusel. Midagi muud peale kuju ruumis ei olnud, kusagil polnud märkigi ustest või treppidest ning Lemmy ja Rix vaatasid teineteisele kõhklevalt otsa. Kaartidel olnud juhtnöörid lõppesid Valitute Kambriga, rohkem polnud seal midagi. Legrand tajus nende kimbatust.

„Noh, mõistus otsas, tarkpead? Kus aare on?”

„Äkki kuju ise ongi,” pakkus Rix.

„Seda ei usu sa ju isegi.”

„Ega jah,” nõustus Rix. „Aga kui sa meil nüüd tegutseda lased, siis me proovime üht-teist veel. Astu sinna plaadi peale, Lem, kuhu kuju näitab.”

„Miks sa ise ei astu?” torises Lemmy, kuid kuulas siiski sõna.

Midagi ei juhtunud. Lemmy astus plaadilt maha ja kummardus, et saua alumist otsa paremini uurida. Siis ta naeratas ja tõmbas skafandri küljetaskust eelmisel päeval leitud kuju. Keeranud hargi kujust välja, ühendas Lemmy selle sauaga. Plaat, millele prohvet osutas, vajus pikkamööda alla ja sellega külgnevad plaadid voltisid end lahti, paljastades tühemiku, kust hakkas aeglaselt üles kerkima midagi metalset. Ruumi tungis pahvakutena külma ja Lemmy oli valmis vanduma, et õhutemperatuur vähemalt paari kraadi võrra langes. Kulus mitu minutit, enne kui aeglaselt kerkiv ese süvendist välja jõudis ja tema alusplaat põrandaga sama tasapinna moodustas. Vaikides silmitsesid nad enda ees kõrguvat jämedat metallist silindrit, mille pinda kattis härmatis.

„Kuidas see lahti käib?” ütles Legrand välja kõiki painava küsimuse.

Vastuse andis silinder ise. Selle keskosa avanes automaatselt, moodustusid kaarjad uksed, mis kõrvale nihkusid. Mingit väärisesemete ja kalliskivide väljapudenemist ei järgnenud, selle asemel paljastus silindri sees paiknev keeruline tehnika. Silindri paksud isotermilised seinad, peent torudevõrku kattev härmatis ja ümbruses leviv jahedus muutsid aardeotsijad nõutuks. Aardekirstu asemel, mida nad olid oodanud näha, meenutas üüratu silinder pigem meditsiinilist seadet või teaduslikku aparatuuri.

Uste avanemise järel libises silindrist välja väheldane neljakandiline konteiner, keeratav käepide ülemisel tahul. Legrand, kes Lemmy ja Rixi pideva kamandamise tõttu oli seni sunnitud täitma statisti rolli, astus nüüd otsustavalt lähemale, haaras konteineri ja keeras hooba. Konteineri küljed avanesid õielehtedena ning langesid vaikses ruumis selgesti kuuldava kõlksatuse saatel alla. Konteineri sisemuses rippusid põrutusi pehmendavas võrkkinnituses umbes paarikümne sentimeetri pikkused läbipaistvad hermeetiliselt suletud torukesed, mis meenutasid katseklaase. Nende sisemust täitis umbes veerandi ulatuses valkjas ollus.

„Mis kuradi… spermapank see veel on?” röögatas Legrand raevunult, rebis ühe torudest kinnitusest välja ja keerutas seda uurivalt silmade ees.

„See see ongi,” taipas Lemmy äkki, teadmata, kas puhkeda oma avastuse peale nutma või naerma. „Kolme Väe Käskija and, mis tuleviku teiseks loob ja ajaloo uueks muudab. Püha sperma… Kas pole nii, õeke?” küsis ta ootamatu aimduse ajel blondiini poole pöördudes.

„Eemale!” käratas blondiin. Tema hääles helises äkki külm metall ja seda toetas tema kätte ilmunud plasmapüstol. Lemmy tundis ära eriüksuse ründemudeli, mille võimsuse kõrval isegi nende armeepüstolid olid kui tongipüssid.

„Persse!” pomises ta. Asi kiskus vägisi inetuks.

„Pane see kastike nüüd tasakesi maha, Legrand,” kamandas blondiin, „ja saada mööda põrandat mulle.”

Legrand tegi, nagu kästud.

„Võta järgmine ja korda. Avamise võid vahele jätta. Ja ilma lollusteta!”

Legrand kiristas hambaid, aga kuuletus seegi kord.

„Aeg,” pomises Rix vaevukuuldavalt.

Lemmy noogutas ja nihutas end märkamatult trepile lähemale.

Blondiin hoidis neid sihikul ja üritas vaba käega korraga kahte konteinerit haarata ning ta tähelepanu hajus hetkeks. Sellest piisas, et politseiagent otsustas juhust kasutada. Ta haaras relva järele, kuid ilmselgelt olid nad kõik seda blondi bimbot alahinnanud. Üks välkkiire käeliigutus, lõõskav laeng tabas agenti rindu ning ta varises põrandale, suitsev auk keres.

„Ma hoiatasin!” sisistas blondiin. Ta oli konteinerid kätte saanud ning liikus nüüd selg ees ettevaatlikult trepist üles.

„Nüüd, Elvin!“ röögatas Rix ja sprintis trepi poole, Lemmy kannul.

Liikvele läinud luugi alt sähvas sisse laserpüstoli kiir ja tabas blondiini selga. Konteinerid pudenesid põrandale, naine vaarus, vajus siis põlvili ja kukkus näoli trepist alla.

„Väljapääs sulgub!” karjus Lemmy jooksult Legrandile.

Legrand, kes oli nad juba sihikule võtnud, mõtles sekundi, langetas siis relva ja hakkas samuti jooksma.

Naise surnukehani jõudnud, Lemmy peatus. Ta korjas maast plasmarelva ja tühjendas kõik selle laengud üle Legrandi pea metallsilindrisse. Ruum mattus plahvatustesse ja laiali lendavatesse sädemevihkudesse.

Legrand viskus vandudes kõhuli.

„Hulluks läksid või?” hüüdis ta.

„Jookse!” karjus Lemmy püstolit minema visates, astus üle surnud blondiini ja tormas trepist üles.

Plaat langes vääramatu kindlusega, Lemmy spurtis kohmakat skafandrit kirudes ja viskus luugi alla. Rix ja Elvin haarasid tal kätest ja tõmbasid hooga välja.

Eetris kostis Legrandi lõõtsutamist. Ta roomas vajuva luugi all, ühes käes püstol, teine lükkamas kinnist konteinerit, mille ta ilmselt oli möödaminnes üles korjanud.

„Aita mind, Lem,” palus ta ning tema hääles kõlas hirm.

„Jäta see konteiner!” käratas Lemmy. „Anna käsi!”

Ta tõmbas konteineri Legrandi käest ja seadis langeva luugi alla toestuseks.

„See peab ju midagi siiski väärt olema, kui see libu selle nimel tappis, eh?” pomises Legrand, kui nad tal kätest kinni said.

„Ja-jah,” pomises Lemmy.

Legrandi ümmargune kiiver oli plaadi alt läbi mahtunud ja juba näis, et nad suudavad ta välja tõmmata, kui konteiner valju raginaga järele andis ning raske kiviplaat oma kohale prantsatas, litsudes laiaks nii Legrandi kui konteineri.

Karjumine ei kestnud kaua.

„Centurioni” mehed tõusid pikkamisi ja vaatasid vaikides üksteisele otsa.

„Hakkame minema!” ütles Rix lõpuks. „Teda me enam aidata ei saa.”

Templist välja jõudsid nad ilma vahejuhtumiteta. Hõljuk ootas neid endisel kohal, ühtegi amorfi polnud näha ning Iris, kes oli oma vahiposti maha jätnud, jooksis neile vastu. Pikemalt aega viitmata käivitas Rix hõljuki, kõik ronisid sisse ja kipper juhtis hõljuki laeva poole.

„„Centurion” kutsub „Astriani”,” kutsus Lemmy, kui nad kõik turvaliselt laeva tagasi olid jõudnud.

„„Astrian” kuuleb,” kostis kähedavõitu hääl.

„Siin Lemmy Maracca, „Centurioni” tüürimees. Sly, kui ma ei eksi? Nii Legrand sind ju kutsus?”

„Sylvester Balando, „Astriani” tüürimees. Kuidas saan aidata?”

„Ma sooviksin kapteniga rääkida.”

„Üks hetk.”

„Siin kapten Romero,” kostis minuti pärast madal hääl. „Te soovisite rääkida, Maracca?”

„Ma eeldan, et te olite eetris ja kuulsite, mis templis toimus?”

„Jah,” vastas kapten Romero ning Lemmy oli äkki kindel, et see oli seesama kõhn hallipäine mees, keda ta „Astrianil” käies oli näinud. „Meil pole teile ühtegi etteheidet. Te käitusite aumeestena.”

„Teid ei saa väga palju alles olla,” pakkus Lemmy poolhuupi. „Startimisega saate hakkama või on abi tarvis?”

„Tuleme toime. Aga aitäh muret tundmast.”

Lemmy pidi taas imestama, kuidas selline soliidne mees Legrandi-suguse maniakaalse närvipuntra teenistuses oli. Aga noh – suur raha on ennegi imesid korda saatnud.

„Edu teile!”

„Teile samuti, Maracca. Ja aitäh, et selle ära hoidsite.”

Lemmy lülitas mõtlikult side välja ja märkas siis, et kõik vaatavad teda ammuli sui.

„Mida?” kehitas Lemmy õlgu.

„Mille sa ära hoidsid?” Monti raputas imestunult pead ja pööritas silmi. „Ma jäin siin istudes vist millestki olulisest ilma.”

„Noh, ma ei tea. Ma ise pakuks, et maailma lõpu,” muigas Lemmy.

Iris andis talle etteheitvalt laksu vastu õlga.

„Lõpeta oma veiderdamine!” õiendas ta. „Äkki räägid kordki mõistlikku juttu.”

„Räägingi,” laiutas Lemmy käsi. „Ütleme siis, et inimtsivilisatsiooni või inimrassi lõpu sellisel kujul, nagu me seda tunneme.”

„Ära nüüd liialda,” sekkus ka Rix. „Ma olin, muide, ka seal. No mida selle spermaga ikka teha saab!”

„Seda mida spermaga tehakse – viljastada.” Lemmy oli kannatust kaotamas. „Kuulge, kas keegi teist tõepoolest ei taipa?”

„Oota, sa tahad öelda…” Irise silmad läksid ümmarguseks.

Lemmy noogutas.

„Kolm vihjet: Kolme Väe Käskija olevat reaalselt suutnud imesid teha ja mateeriat ehk Kolme Väge käsutada. Tema and pidi tuleviku teiseks looma ja ajaloo uueks muutma. Ja see, mis me templist leidsime, oli hoolikalt säilitatud sperma. Halloo, kas keegi ei suuda ikka veel neid kolme asja kokku liita?”

„Uue jumala sünd?” pakkus Elvin kõhklevalt.

„Paku laiemalt,” muigas Lemmy mõrult. „Sellega piirduks ainult mõni fanaatiline kolmeväeline. Kuigi ka see oleks piisavalt hull – ilmselt lõpeks see jumala muutumisega kõikvõimsaks türanniks. Aga on veelgi hullemaid variante.”

„Uus rass!” taipas Rix. „Sigitamine, kloonimine – vahet pole. Lõpuks oleks meil superrass, kellele inimkond vastu ei saa.”

„Jah,” noogutas Lemmy. „Või armeede kaupa kontrollitavaid supersõdureid, kui see kraam oleks valedesse kätesse sattunud.”

„Nii et see siiski oli varandust väärt?” küsis Elvin kurvalt.

„Oli…ei olnud… mis seal enam vahet. Irisel oli õigus, nagu ikka. Rikkaks me ei saanud, aga hing on meil sees ja töö alles,” ergutas Lemmy kamraade. „Vaadake asja helgemat poolt. Vähemalt ei ähvarda inimkonda nüüd enam miski.”

„Ja-jah,” ohkas Rix peamootorit käivitades. „Hei postipakid, siit me tuleme – inimkond!”

Raamatukatkend: „Lumiina ennustus“, esimene peatükk - „Juhus“ (R. K. Topkin)

Mulle aitab! Lähen uputan end sohu!

Lanal oli kõigest kõrini.

Ma lähen! Vot lähen jah!

Aga ta kartis, et olles pärale jõudnud, ei saa ta sellega jälle hakkama. See ei olnud naisel esimene kord kätt oma elu külge panna, nüüd ta juba teadis, kuidas keha alalhoiuinstinkt ohtlikus olukorras tahtest hoolimata vastu võitles.

Lana oli vihane Tanneri, iseenda ja kogu maailma peale ning marssis edasi. Selle asemel et lasta endal lõputusse haletsusse vajuda, eelistas ta olla vihane, sest vihas oli jõudu. Naise keha oli üdini kurnatud, aga eelkõige oli väsinud vaim. Üle-eelmisel ööl oli ta maganud võõras laudas, mis tähendas, et sisuliselt oli ta toime pannud sissemurdmise. Ta ei võtnud sealt midagi, ta oli tahtnud ainult veidi soojemat ja kuivemat magamisaset. Viimastel tundidel ehast koiduni Lanal aga nii suurt edu polnud – ta oli öö läbi püüdnud ajutises isetehtud varjualuses lõket ülal hoida, et vähegi sooja saada. See tähendas paraku, et ka tikud olid nüüd viimseni otsas.

Lana võttis suuna kidurate puude suunas, mis paistsid kaugel üle avara pikliku lagendiku. See võis olla kunagine jõeorg, aga võib-olla oli seal praegugi jõgi. Vaatevälja raamis tihe kõrge mets ning silmapiiril olid läbi uduvine näha lumiste kasukatega mäed. Lana oleks võinud vanduda, et sooni oli veel kilomeetreid, kuna maapind muudkui laskus ning teekond näis lõputu. Selleski ei saanud ta kindel olla, et soo seal üldse olemas on, aga miski neis kängunud tüvedes tundus paljulubav.

Peaasi, et seal piisavalt vett on!

Kohati vaheldusid sulavad lumevaalud udupilvedega, mis liikusid, hajusid ja tihenesid. See kõik ajas Lanat segadusse ja lämmatas tema tahtekindlust viia võetud eesmärk täide. Ta märkas, et ta oli alles poole lagendiku peal. Enda arvates oli ta juba palju kaugemale jõudnud.

See koht on nõiutud! Eks ole! See mul veel puuduski! Miks alati mina? Kas ka mu viimane soov ei või siis täituda?

Ta jätkas jonnakalt teed, aga kui sihtkoht kuidagi lähemale ei tahtnud tulla, haaras teda taas meeleheide.

Kõik ongi mõttetu! Peab see suremine siis nii pagana keeruline olema?! Ah, ma ei jaksa enam.

Lana oli väsinud ja näljane, lisaks olid tal jalad märjad ja külm pani kõik liigesed valutama. Ta kõndis veel pool tunnikest ja siis oli tal tahtmine maha istuda ning nutta. Mida enam ta kõndis, seda kaugemal tundus oletatav soo olema ja seda enam hakkas enesehaletsus temas maad võtma. Ta soovis, et ei oleks kunagi kohanud Tannerit, et maailmas poleks enam ühtegi võlurit. Ta soovis, et ta ei oleks koletis, keda kõik väldivad ja keda karistatakse ülekohtuselt, lihtsalt niisama. Ta soovis, et teda ei oleks olemas või vähemalt ei oleks ta selles olukorras, kust ta oli. Aga kõigele vaatamata ei suutnud ta siiski panna ennast soovima, et ta poleks kunagi kodunt lahkunud. Kui ta oleks sinna jäänud, siis oleks ta elu lõpuni oma argust kahetsenud. Uus ägedushoog läbis Lanat.

Ma ei suutnud seal elada. Oh ei! Kõik selleks, et tulla ja end siin ära uputada! Kui hale … Ma olen ilmselt kõige tobedam inimene maailmas. Oeh! Ja rumal. Kuidas võib nii loll olla, et ma astun ühest jamast kohe järgmisesse? Aga aitab! Vähemalt on mul võimalus see ise lõpetada. Ma ei taha surnuks nälgida! Ma ei taha oma jõuetuses metsloomadele pureda jääda! Ei!

Ta jätkas veel kaua enda kirumist, mis oli muutunud sundmõteteks.

Kodutu. Mõttetu. Väärakas! Mitte keegi ei taha mind! Ma ise ka ei taha

enam … Nii on üldse kõigile kõige parem. Õige, jah, nii on parem! Mis lootust mul veel on? Kuhu mul minna on? Kõik on nii mõttetu! Mu elu on nii mõttetu! Mind ei ole kellelegi vaja!

Ta oli iseenda üle masendavalt kurb, sest nädalaid pärast seda, kui võlur oli teda neednud, oli ta tulutult üritanud leida kohta majateenija või kasvõi tallipoisina, kuid piisas sellest, kui heideti üks pilk tema näole ning igasugune lootus kustus. Lana ei oleks seda varem arvanud, et inimesed võivad olla nii ebausklikud ja kaastundetud, aga nüüd oli ta peavarjuta, rahata, toiduta, üksi ja ahastuses ning mõtles, et elamine ei tundu enam võimalikuna.

Tõpranahk …!

Lana komistas ning kukkus põlvili, kohe tundis ta oma kleidi seelikuosa märguvat.

Isegi loodus tahab mind jalust maha tirida. Ma veel näitan kõigile! Ma koristan end ise ära, nagunii pole mind kellelegi vaja!

Ta tõusis taas, et teed jätkata, kui kuulis äkki kapjade müdinat. Ta heitis pilgu selja taha.

Ei ole võimalik!

Kaugusest sööstis tema suunas must hobune, kelle seljas oli vaieldamatult mingit sorti maagia esindaja. Mehe must nahkmantel lehvis tema selja taga.

Ükski tavaline inimene ei kanna sellist riietust. Mul on nendest kõrini! Kuulete?! Aitab juba!

Lanal polnud kuhugi varjuda, nii jäi ta lihtsalt seisma, et vaadata, milline uus pahandus sellest tuleb, sest pahandused sõna otseses mõttes jälitasid teda. Vaist ütles talle, et hästi see ei lõppe, kuid samas oli tal enam-vähem ükskõik.

Vahet ei ole, ma tulingi siia surema!

Siis aga nägi ta, kuidas ratsaniku järel ilmus välja salk mehi, kes karjusid ja röökisid läbisegi. Nad olid agressiivsed ning jooksid uskumatult kiiresti – sama kiiresti nagu hobune.

Sa vana kala!

Lana võpatas, kui püssid kärgatasid. Need olid liiga kaugel, et teda tabada, aga sõnum oli selge. Hirm sööstis läbi ta keha, ürgne instinkt ennast vägivalla eest kaitsta sundis teda korraks oma teised mured kõrvale heitma.

Kas nad on temaga koos või ajavad teda taga?

Lana hakkas sammu kiirendades uuesti liikuma. Jalamehed, kes ilmselt jälitasid meest hobusel, olid teda märganud ja räuskasid nüüd tema suunas rõvedusi. Naine teadis, et kui ta sealt kohe ära ei põgene, siis tõstab kamp agressiivseid mehi tema enesehaletsuse piirid varsti määramatutesse kõrgustesse.

Ma olen vales kohas, väga valel ajal! Alati! Miks ma ALATI satun sellistesse kohtadesse?! Miks nad ei võinud oodata, umbes tund aega või nii, ma oleks selle ajaga suutnud endaga juba ühele poole saada!

Ta hakkas jooksma, ehkki tal ei olnud vähimatki võimalust põgeneda. Tagaajajatel olid selgelt liikumiskiirust võimendavad saapad, kuid Lana ei suutnud lihtsalt paigal seista. Mida valjemalt ta kuulis lähenevaid kapju, seda kiiremini üritas ta oma jalgu tagant sundida. Ta pulss tõusis nii, et kuulis seda kõrvus trummeldavat. Lana komistas ja kukkus jälle.

Kurivaim! Mitte nüüd!

Ta vaatas korraks selja taha ning märkas, et jalamehed olid maha jäänud. Ta nägi vaeva, et taas jalule saada.

Lana peas vasardas vaid üks fraas.

Ei! Ei! Palun, ei!

Hobust oli kuulda juba otse selja tagant ja naine ei suutnud taluda, et oht tuli just sellest küljest, kuhu ta ei näinud. Ta pööras ringi, astus paar sammu tagasi ning jäi siis seisma. Mees tegi hobusega tema ümber kaks tiiru, naist igast küljest takseerides ning justkui tema üle kohut mõistes.

Lana kiljatas, kui hobune tema kõrva ääres võikalt hirnus. Ta vaatas oma pisaratest uduste silmadega üles ratsaniku poole. See oli nooremapoolne mees, õudustäratavalt süsimustade silmadega, mis naise täielikult halvasid. Mehe pilk oli kaalutlev. Lana teadis, mida ta seal nägi – tema needusest vaevatud nägu polnud just ilus vaatepilt: terve näonahk oli kaetud roheliste kobrutavate laikudega, nagu oleks see hallitus või mõni kohutav haigus.

Naine oleks tahtnud joosta, kuid keha keeldus liikumast. Nooled ja püssikuulid lendasid läbi õhu ja üks neist läks naisest väga napilt mööda. Järgmisel hetkel pomises hobuse seljas istunud mees midagi – ta huuled liikusid, aga Lana ei kuulnud häält. Seepeale lahvatas nende ning tagaajajate vahele kilbina sein, mis oli hallides toonides ning poolenisti läbipaistev. See moodustus kristalsetest laikudest, mis meenutasid jäälilli klaasil, ning oli ebakorrapärase kujuga, kasvades ja tihenedes kiiresti. Vähemasti see toimis, hoides tagaajajate püssikuulid ja vibunooled mõnda aega kinni.

Seejärel ratsanik kummardus ja haaras hoo pealt Lana õlavartest ning tõmbas ta kaasa. Kõik see juhtus väga kiiresti, kuid näis võtvat igaviku.

Enne kui Lana millestki aru sai, oli ta hobuse selga kõhuli visatud – pea ühel ja jalad teisel pool. Ratsanik hoidis ühe käega tema vöökohast kinni, mis ühest küljest hoidis naist küll tasakaalus, kuid teisest küljest takistas tal põgeneda. Lana oli sellises olukorras väga abitu. Kui ta oleks üritanud end püsti tõsta, oleks ta maha kukkunud ja hobusekapjade alla jäänud. Hobune galoppis aga täiskiirusel edasi.

Mida ta minuga teeb? Oi kurivaim! Minuga! Alati peab kõik see saast juhtuma minuga! Miks ma ei võinud sinna sohu jõuda? Kas ma pole nii paljugi väärt, et surra?!

Jalamehed, kes enne olid üsna kaugel, jõudsid nüüd väga lähedale. Kaitsev kilp oli kadunud. Nad röökisid ja karjusid vandesõnu ning esitasid ilma igasuguse valehäbita oma nõudmisi.

„Pane plika maha!” möirgas üks.

„Hei! Teeme vaherahu, anna tüdruk meile ja me jätame su rahule!” karjus teine.

Oda moodi ese lendas hobusest paari meetri kaugusele maha, see sisises ning paiskas välja punaseid peenikesi kiiri, mis hobuse jalgu ründasid. Õnneks suutis ratsanik ka need kahjutuks teha.

„Hei, kuuled või?! Pane tüdruk maha!”

Mehed karjusid ja huilgasid veel hulga inetuid sõnu, osa neist keeles, mida Lana ei mõistnud.

„Me saame teid veel kätte!” kostis vihaselt, kuid juba pisut kaugemalt.

Lana soovis ainult, et ratsanik neid kuulda ei võtaks. Ta nuttis ja palvetas oma peas.

Palun ära peatu! Kui sa mind juba kaasa võtsid, siis ära enam peatu!

Hobune ei aeglustanudki sammu, vaid tormas edasi ning vihased mehed jäid järjest kaugemale. Siis tabasid Lanat aga uued hirmud.

Kas ta viskab mu kusagil lihtsalt maha ja jätab mind üksi? Või ta ei tahtnud mind teistega jagada?

Tõtt-öelda hirmutasid mõlemad väljavaated Lanat ühepalju. Polnud tal ju kusagil asu, teda põlati ära ja kiusati igal pool, lihtsalt seetõttu, et ta needust kandis.

Veel hullem – ta teeb mõlemat. Ta teeb minuga, mis tahab ja jätab siis saatuse hoolde.

Enne Torrenisse tulemist ei tajunud Lana, et maagiarahva ning teiste – tavaliste inimeste nagu ta ise – vahel oli niivõrd suur vihkamine. See oli lausa irooniline, sest Lana oli ise musta maagia ohver, aga just selle seotuse tõttu sai ta sama kohtlemise osaks nagu nõiad ja võlurid.

Lana pea huugas hirmsatest võimalustest, mis teda ees võivad oodata. Ta ketras oma peas erinevaid stsenaariumeid, üks hullem kui teine. Paanikas ja kabuhirmus, ei leidnud ta ühtegi lootuskiirt, mis teda nüüd päästaks, sest õnn kaldus teda järjest enam vältivat. Samal ajal hakkas tal halb, sest pea alaspidi üles-alla rappumine ajas iiveldama. Tema silme eest jooksis läbi maa hobuse kapjade all. Sulalumi, pori ja vesi pritsisid talle näkku. Ta oli juba enne väsinud olnud ja terve päeva ilma suutäieta veetnud ning peagi oli ta omadega nii läbi, et soovis vaid oma piinade lõppu. Ta arvas, et suremine ei saa olla hullem kui see.

Kui ma teda väga palun, äkki ta tapaks mu.

Läks hämaramaks ja Lana märkas, et nad olid kusagil metsas. Naine kaotas kohati teadvuse, kuid tundis siiski kuidas hobune tema all kõndis. Kõikjal oli lumesopp ja õhk oli muutunud tunduvalt külmemaks. Lanat läbisid pidevalt külmavärinad.

Lõpuks hobune peatus ning naine tiriti maha. Järgmisel hetkel oli ta kellegi kätel ja teda kanti kuhugi eemale. Lana nägi enda silme ees mehe kaelaehet, mis sammude taktis kiikus. See koosnes kihvadest ja kontidest, mis olid lükitud nahkpaela otsa ja sõlmedega üksteisest eraldatud.

Trofeekee?

Lana oli minetanud võime midagi tunda, ta ei kartnud enam, paanika oli kadunud. Ta ei kavatsenud vastu sõdida, kui mees teda ründaks.

Milleks kõike veel raskemaks teha? Milleks veel rohkem kannatada?

Ta vihkas ennast juba ette selle pärast, et ta alla annab.

„Panen su kohe pikali,” ütles mehe tume hääl.

Lana noogutas ja suikus teadvusetusesse.

„Kes see on?” kuulis Lana äkki nõudlikku ja heledat häält, mis kuulus vaieldamatult naisterahvale. Lana ei teadnud, kui kaua ta vahepeal kadunud oli olnud, aga ei suutnud leida endas jõudu, et silmigi avada. Vastust ei tulnud.

„Miks sa ta siia tõid?” küsis naine solvunud ja samas üleoleva häälega.

„Kuhu ma ta siis viima oleks pidanud? Näed ju ise,” vastas ratsanik.

Lanal oli ühtäkki väga mugav ja soe, vaevu meelemärkusel olles kuulis ta vestlust, kuigi talle tundus, nagu see oleks tulnud kusagilt kaugelt. Ühest küljest tahtis naine seda kõike välja lülitada, aga siiski veenduda, et ta pole enam otseses ohus, seega ta pingutas, et sõnadest aru saada.

„Mis sa temaga teha mõtled?” uuris naishääl tuntava põlastusnoodiga mõne aja pärast uuesti. Lana ei pidanud tema nägu nägemagi, teadmaks, millise pilguga teda vaadati.

„Ma ei tea,” kostis mees väsinud ohkega.

„Ma ei taha teda siia! Sa ei tohi teda siia jätta!” hüüdis naine. See oli rohkem käsk kui arvamus.

„See on minu maja,” vastas mees rahulikult.

„Ei noh, tore! Aga sa vaata teda,” jonnis solvunud naine edasi.

„See on needus.”

Ta teab. Muidugi. Ta peab olema võlur, ma teadsin seda!

„Mitte et ma kahtleksin sinu suuremeelses kaastundevõimes, Rownov,” jätkas naine sarkastilise tooniga, „aga kas ta pole siin meile komplikatsiooniks?”

Rownov Tristes?!

Lana oleks peaaegu ise halisema hakanud.

Ei noh, mu elu on ikka täiuslik. Mis saab veel rohkem valesti minna?

Lana ohkas. Ta kuulis teisi veel rääkimas, aga ei suutnud sõnadest enam aru saada. Siis oli veidi aega vaikus, kuni meeshääl selle katkestas.

„Eks homme paistab. Ma pean hobuse ära viima.”

„Kus siis mina magan?” kriiskas naine.

„Elutoas on diivan. Oma suuremeelsest kaastundest annan ma lahkesti loa seda kasutada,” kostis tige vastus.

„Mhh!” puhkis vihane naine ja seejärel oli kuulda lahkuvaid samme.

Järgmisel hommikul ärkas Lana üsna väljapuhanult, aga kangena. Ta kohmetus, kui vaatas enda ümber peenemustrilise tapeediga väikest tuba, kus ta eales varem polnud viibinud. Naine oli maganud üheinimesevoodis, millel olid rauast sepistatud otsad. See meeldis talle väga, ainult kõik muu seal juures oli paras segadus. Vastasseinas seisis suur puidust kummut, mis vaevu välja paistis, sest selle peale oli kuhjatud hunnik riideid ja muid asju. Kaks tooli kummuti kõrval olid samuti asjadega üle koormatud. Toa kõige märgatavam tunnus oli kohutav lohakus.

Kes küll sellises seapesas elada suudab?

Lana ise võis vahel olla üsna kaootiline, aga siin oli lausa räpane, riided olid kõik mustad ja porised ning suvaliselt üksteise otsa visatud.

Tasapisi hakkasid Lanale meenuma eelmise päeva sündmused. Väljavaade, et saatus teda taas nöögib ning sunnib ta vastamisi ühe ohtlikema võluriga, tekitas tuska.

Kas see on Rownov Tristesi kodu? Ma oleks oodanud midagi teistsugust.

Läbi väikese madala akna, mille ees rippus tolmune ja koltunud pitskardin, paistis tuppa natuke valgust. Lana üritas arvata, mis kell võiks olla, aga peale selle, et päike oli madalal pilvede taga, ei saanud ta oluliselt targemaks. Ta uuris toas olevaid asju ja leidis, et need kõik kuulusid naisterahvale. Seal olid ehted, kleidid, sukad, kosmeetika, juuksenõelad ja muu säärane, kuid need kõik olid kehvasti hoitud ja asetsesid korrapäratult mööda tuba laiali.

Need on hinnalised. Või vähemalt olid, kui need osteti.

Oleks see Lana teha olnud, siis pooled toas olevatest asjadest oleksid leidnud tee prügikasti.

Veidi aega istunud ja oodanud, ei kuulnud naine ainsatki heli, ta võis seal täiesti üksi olla. Tundus targem ise teisi otsima minna, aga Rownov Tristese nimi pani Lana kõhedust tundma. Mees polnud mingi tavaline võlur ja kindlasti mitte selline, kellega tüli norida. Aga seda tuba oli ta juba piisavalt kaua silmitsenud. Lana kuulas uuesti väga pingsalt, et tajuda ükskõik millist elumärki teisel pool seina.

See oleks ka tobe. Ma istun siin ega julge mahajäetud majas ringi vaadata.

Toauksest välja astudes sattus Lana väiksesse koridori, kus oli kolm täiesti identset ust. Paremat kätt oli halvas seisukorras vannituba, kus kohati oli seintel hallituse- ja tolmukord, nurkades ämblikuvõrgud ja kõikvõimalikel pindadel lebasid surnud putukate jäänused. Ometi oli seal keegi alles hiljuti midagi väga porist pesnud, aga mitte enda järelt koristanud.

Otse ees olev uks viis tualetti. Üks pilk sellele ja Lanal hakkas paha, ta sulges kiiresti ukse. Tema meelest oli ebanormaalne, et keegi oli nõus sellistes tingimustes elama, ilma et üritaks natukenegi korda luua.

Vasakpoolne uks viis suurde ja avarasse, kuid madala laega ruumi. Tuba oli üsna hämar, sest aknad olid pisikesed. Sealt kohe paremat kätt asus nii köök, söögituba kui ka eluruum üheskoos. Kööginurgas avaldasid muljet kaks pliiti, neist üks puuküttega ja teine elektriline ning isegi külmkapp oli olemas. Kodumaal polnuks selles midagi erilist, küll aga oli see imekspandav Torrenis ja eriti seetõttu, et maja näis olevat pikka aega kasutuseta seisnud.

Teisele poole jäi nurktrepp, mis viis ülemisele korrusele. Otse Lana ees vastasseinas kõrgus mahukas lahtine kamin, mille ees oli kaks tugitooli. Kaminast vasakule poole nurka jäid pikad raamaturiiulid ja diivan, paremale aga piklik puidust valge laud ning sama värvi toolid. Söögi- ja kööginurga vahel oli välisuks.

Ka siin valitses sama mahajäetus nagu enne nähtud ruumides, tolmukord kattis iga pinda ja põrandal vedeles ohtralt prahti. Laed ja aknad olid võidunud ja ämblikuvõrkudest kirjud. Ruum oli kõle ja külm.

Tundub, et siin pole keegi pikalt elanud.

See ei olnud kindlasti kellegi püsiv elupaik, tundus, et ka eelmise päeva asukad olid siin olnud vaid lühikest aega.

Võib-olla nad jätsid maja juba maha. Vaevalt saakski riigi kõige tagaotsitavam inimene endale püsivat elupaika lubada.

See järeldus tegi Lana üsna rõõmsaks, tal polnud mingit tahtmist majaelanikega kokku puutuda. Ta kõndis välisukseni ning piilus õue. Seal oli pisike varikatusega eeskoda, mis avanes aeda. Eelmistel aastatel niitmata jäänud koltunud rohi lookles piki maad kui tardunud kollakas jõgi, siit-sealt lumevaaludega kaunistatud. Siin polnud keegi nii ammu käinud, et maja ette ei viinud isegi ühtki käimisrada.

Paarkümmend meetrit eemal paistis metsistunud sirelihekk. Tõenäoliselt võis siin kunagi olla aiamaa, aga võib-olla ka mitte. Lana kõndis veidi ringi, et elamut väljastpoolt vaadata. Maja asus metsas, mis kõrgus igas suunas ümber maja paarisaja meetri kaugusel hoonest. Veel nägi Lana ühte abihoonet ja selle taga tiiki, kui see just hiigelsuur porilomp polnud.

Maja oli armas vaatamata hooletusele, mis iga nurga peal lausa näkku karjus. Alumine korrus oli avar ja ülemine tundus olema vaid ärklikorrus, mis oli paksu rookatuse all.

Kui seinad uuesti valgeks lubjata ja aknaraame värviga värskendada, võiks see olla peaaegu nagu minu unistuste maja.

Täpselt sellist maja oleks Lana endale tahtnud – kivist, valgete seinte ja paksu rookatusega maamajakest, ainult et see pidanuks olema korras ning kindlasti tahtis ta selle juurde lopsakat lilleaeda ja rippkiike. Märkamatult unustas Lana end unistama, talle hakkas üha enam meeldima mõte asustada see hüljatud koht ise. Eelmisel päeval kohatud elanikud näisid olevat kadunud ja üldse viitas kõik sellele, et seal polnud enam ammu ühtki hingelist. Lana vaimustus sellest ideest ja koostas oma peas juba nimekirjagi, mida majas esmajoones tegema tuleks hakata.

Piiludes sisse abihoone ukse vahelt, kus ühes otsas asus puukuur ning teises olid tööriistad ja suur hulk tundmatut pahna, võis ta rõõmustada, sest alustuseks oli tal olemas küllaltki palju.

Lana tegi elamule ringi peale ja siis kõndis ka ümber sireliheki, mis tõi esile koha suurima puuduse. Ta mõistis, et ta ei olnud ainult ümbritsetud paksu metsaga, vaid maja juurde ei toonud ka mitte ühtki teed. Öine vihm oli hobusejäljed peaaegu kustutanud, ehkki hoovis oli veel aru saada, et seal oli keegi ringi tammunud. Kust ta tuli või kuhu läks, seda koltunud hein ei reetnud. Kuulda polnud midagi ja Lana ei näinud isegi mägesid, ainult metsa. Paik oli muust maailmast täiesti eraldatud, see tõdemus tegi naise ärevaks.

Jah, rahu, küll kuidagi saab, ma mõtlen midagi välja. Elekter on majas olemas, siit …

Aga ühtki elektriliini polnud näha.

Maaalune kaabel, pagan.

Maagilised olendid kippusid õhuliine segama, seepärast olid Torrenis kaablid tihti maa all. See oli aga kallis ning seda enam oli Lana üllatunud. Asukoharaskused kõrvale lükates oli kõik muu ideaalne, sest kuiv ja kindel varjualune parandas igas mõttes tema olukorda.

Oma plaanidest haaratud, ehmus ta hirmsasti, kui leidis toa mitte nii tühjana, kui see temast jäänud oli. Eilne ratsanik seisis trepijalamil ning silmitses kangestunud Lanat. Esimest korda sai naine ettekujutuse, milline mees tegelikult on. Vastandina kõhetule Tannerile oli see mees päevitunud nahaga, pikka kasvu, lihaselise kehaehitusega, vanuselt võib-olla varastes kolmekümnendates. Vanusega võis maagide puhul muidugi palju eksida. Seljas oli tal seesama must nahkmantel ja kaelas trofeekee, mida Lana eelmisel päeval märganud oli. Mehe napilt õlgadeni ulatuvad kergelt lainelised juuksed olid silmade ja tihedate kulmudega ühes toonis – täiesti süsimustad. Lana pani tähele tumedaid sõõre tema silmade all ning üldist väsimust näol.

„Oled ka end lõpuks püsti ajanud,” haigutas mees ja köhatas kurgu puhtaks.

Lana võinuks sama hästi ka kivi olla, sest ükski lihas temas ei liikunud.

Kas ma peaks nüüd põgenema?

Ta kaalus seda võimalust, aga sealt polnud ju kuhugi minna ning füüsiliselt ei olnuks ta võimeline mehe eest ära jooksma.

„Istu,” viipas mees käega laua suunas. „Söö midagi,” ütles ta naisele, ise köögi poole suundudes.

Lana kuuletus ja tundis pettumust, et oli ennast jõudnud uskuma panna, nagu olekski koht maha jäetud. Kapiuksed kolisesid lahti ja kinni ning mehe sammud lähenesid lauale. Palja käega lükkas ta suurema sodi ühte lauaotsa ning pani Lana ette pooliku leivapätsi, noa, vorsti ja juustu.

„Teed või kohvi?” küsis mees ilma naise poole vaatamata ning läks tagasi kööki.

„Kohvi palun,” vastas Lana vaikselt ning pööras end veidi, et jälgida mehe toimetamist. Viimane lasi kraanist kannu vett täis ning lülitas selle siis sisse, et vesi keema ajada. Kuigi Lana oli pahane, et asjade käik taas tema kahjuks pöördus, ei suutnud ta ikkagi mõista, kuidas kohas, mis oli muus mõttes aastaid kasutuseta, olid olemas sellised luksused.

Kes selle eest üldse maksab? Seda juba võluväe arvele panna ei saa. Mõelda, kui ma oleks selle kõik ainult endale saanud.

Torren oli küllalt väike ja veider saarekuningriik, kus oli kõige rohkem võlujõuga olendeid, taimi ning loomulikult ka võlureid ja nõidu terves ilmas. Mujal olid sellised nähtused küllaltki erandlikud. Riigi võlu seisneski teatud mõttes selles, et aeg seisis siin justkui paigal. Maagia võimaldas vältida uuendusi ning seda viimast vihkasid torrenlased kõige rohkem, seetõttu jäi ka Torreni areng teistest riikidest paljuski maha.

Lanal võttis kohanemine alguses aega, sest mõned asjad, mis olid kodumaal iseenesestmõistetavad, olid siin kas täiesti puudu või siis vähelevinud. Torreni elanikud tõid alati ettekäändeks mingid maagiajõuväljad ja mägedest tuleneva füüsilise takistuse, aga naine oli enam kui kindel, et peamiseks tõkkeks oli suhtumine: kui midagi oli kogu aeg kindlal viisil või kindlate vahenditega tehtud, siis järelikult tuli seda ka edaspidi nii teha. Nagu ka mujal, oli modernseid asju vaid üksikutel ja enamasti rikkamatel, aga kontrast oli siin ehmatav. Seega võis siin koos eksisteerida väga vanu ja väga uusi tehnikalahendusi.

Mees valas keeva vee kohvipulbrile ja tuli tassidega lauda. Ta asetas ühe neist Lana ette ja võttis ise istet tema vastas. Naine tundis end tobedalt, sest ei suutnud pilku mehelt ära pöörata. Eelmisel päeval ja hetk tagasigi ei olnud ta täheldanud, kui nägus mees oli, isegi vaatamata sellele, et habe oli tal paar päeva ajamata. Sirged ja jõulised jooned moodustasid karismaatilise näoplaani. See pani Lana võlurit isegi veel rohkem kartma, samal ajal kui arvamus endast kui kõige inetumast olevusest maamunal süvenes.

„Suhkur on otsas. Pead ilma leppima,” mainis mees. „Söö! See pole mürgitatud,” lisas ta ja naeratas.

Lana punastas, kui taipas, et oli meest tardunult jõllitama jäänud, ja üritas kiiresti toiduga tegeleda.

See ei ole reaalne, see ei saa olla päris! Loomulikult pole see päris, tobu. Ta on ju võlur, see kõik on illusioon. Temal, erinevalt sinust, on võime oma välimust parandada.

See mõte pakkus Lanale veidi kergendust. Süda puperdas rinnus ning ta ei suutnud uskuda, et oli just suu ammuli meest vahtima jäänud. Muidugi oli see ka üle väga pika aja esimene kord, kui ta üldse kellegagi rääkis. Inimesed üldiselt vältisid ta pilku ega tahtnud talle lähedale tulla, nagu oleks needus mingi nakkushaigus.

Sel ajal, kui Lana endale leiba lõikas ning selle peale vorsti ja juustu pani, arutas ta isekeskis, kas tal jätkub julgust uurida oma praeguse asukoha kohta.

„Sa … sa oled Rown …” alustas Lana ning tundis, et ta kurk oli korraga täiesti kuiv. „Tristes? See võlur?” küsis ta kokutades, kaheldes nüüd ka ise oma vaimses tervises.

„Olen Rown. Tristes. See võlur,” vastas mees ükskõikselt noogutades.

Naine oli millegipärast üpris veendunud, et mees kavatses oma identiteeti varjata, arvestades, et tegemist oli riigi ühe kurikuulsaima tagaotsitavaga. Paistis aga, et see ei häiri teda sugugi, et Lana seda teadis. Hoopis naise poolkogemata öeldud nimelühendus paistis teda rohkem häirivat, kuid siiski ta ei parandanud Lanat. Kui naine mõtles võimalikele põhjustele, miks mees nii enesekindel ja kõigutamatu oli, läks tal seest õõnsaks.

„Ja sina oled?” küsis mees naise mõttelõnga katkestades.

„Eem... Lana.”

Kas see oli kõige targem? Ma oleks pidanud valetama. Ja ma oleks pidanud sellele varem mõtlema.

Rown vaatas teda uurivalt, mehe mustad silmad olid tontlikud ning Lanal hakkas kõhe. Ta tundis, kuidas ihukarvad püsti tõusevad ja tal külm hakkab. Naine oli ühtaegu nii lummatud kui ka nahast välja pugemas, et sealt minema saada.

„Hmm. Niisiis, Eem Lana, mida sa seal soos tegid?” päris mees.

Lanal oli ebamugav, sest sellele küsimusele ei tahtnud ta ausalt vastata.

„Lihtsalt Lana. Ma … jalutasin.”

„Jalutasid? Vat kui huvitav, sina lihtsalt jalutasid Riuka soos,” kordas Rown tõsiselt ja vaatas Lanat, nagu see olekski poolearuline, ning pahvatas siis naerma. Naine ei saanud tema reaktsioonist aru. Mees pööras oma pilgu korraks ukse suunas ja siis tagasi Lanale.

„Oota, kohe saab nalja,” irvitas mees.

Lana muutus ärevaks, tal polnud aimugi, mida võlur sellega silmas pidas.

Nalja? Minu kulul? Ma ei saa tema huumorist aru.

Välisuks avanes ja heledapäine neiu astus tuppa. Ta oli väga noor, võib-olla isegi teismeline. Esmapilgul oli ta väga atraktiivne, tema heleblondid juuksed olid lõdvalt üles sätitud, jume kahvatu, kuid siiski mitte haiglane. See sobis talle, aga tema kenad silmad olid tigedad. Mis aga sellisesse olustikku ei sobinud, oli neiu toretsev heleroosa kleit, mis tundus sellise tarekese jaoks liiga peen. Kleit oli taljet rõhutav, puhvis varrukate, pitside ja pärltikandiga, aga alumine osa oli porine ja kortsus. Kindlasti polnud Lanagi kleit kõige puhtam, aga tema oma pealt ei paistnud see nii hirmsasti silma. Lana tundis järjekordset torget oma välimuse pihta, tal oli tahtmine endale kott pähe tõmmata.

Loomulikult! Sellest ju ometi ei piisa, et minu nägu on needusega ära rikutud, siin peavad nemad siin lausa iludusvõistlust!

Kärva-maha-pilk, mis oli kingitud eeskätt Lanale, oli naisele tuttav. Viisakusi vahetada oli selgelt üleliigne, Lana tundis, et ta ei ole teretulnud. Neiu kõndis laua juurde nende kahe vahele ja pöördus Rowni poole.

„Miks SEE ikka veel siin on?” kriiskas ta nõudlikult ja ootas vastust, käed puusas. Rown jõi oma kohvi edasi, nagu poleks midagi kuulnud, ning tema silmad jälgisid hoopis Lanat.

„Ma küsisin midagi!” kiljatas raevunud naine. Mehe käed tõmbusid rusikasse ja oli näha, et ta vihastas, aga ohkas siis hoopis sügavalt ja väsinult.

„Sest ta just alles ärkas. Äkki oled nii kena ja ühined nüüd meiega?” pakkus ta sunnitud lahkusega.

Blond neiu, kelle põsed õhetasid ja kellest õhkus vaenulikkust, istus vastumeelselt, kuid ikkagi nõtke graatsiaga  toolile. Ta sai väga hästi aru, et ta ei olnud kusagil oodatud, kuid see oli väga haavav, et inimesed kohtlesid teda kui katkuhaiget.

Selline tunne, nagu ma oleksin ise palunud ennast ära needa!

Rown ohkas veel kord ja jõllitas teda. „Mis me sinuga nüüd teeme, Lana?”

„Ma ei tea,” vastas naine tasa. Sel hetkel ei teadnud ta enam isegi, mida ta oleks soovinud.

„Lana?” küsis heledapäine naine, nina püsti. „Kummaline nimi. Sa ei ole siitkandist pärit,” nähvas ta teravalt.

Lisaks kõigele on ta ka võõramaalaste vastu.

„Ei.”

„Mida sa siit otsid?” päris naine üha kasvava jämedusega ja näis olevat veendunud, et tema on majas kõige tähtsam.

Kes ta enda meelest õige on?!

„Midagi. Ma ei jalutanud siia just omal jalal,” ärritus Lana ning ajas end ka sirgemaks.

„Sul on vaba voli siit omal jalal lahkuda,” teatas teine vihaselt.

„Rõõm kuulda,” vastas Lana küüniliselt, ka tema hääl tõusis pisut.

Blond naine pungitas silmi, nagu oleks Lana talle erilise solvangu visanud. „Sa, mats, vaata ette! Võiksid kohe astuma hakata!”

No aitab!

Sel hetkel sai Lana mõõt täis – asi ei olnud ainult selles ebaviisakas neius, vaid viimaste nädalate kõikides episoodides kokku. Ta eiras tunnet, et kõik võib talle halvasti lõppeda ning käratas: „Kui ma nüüd millestki valesti olen aru saanud, siis paranda mind, aga kes sa üldse oled, et siin turtsud? See siin on Rowni maja, eks ole? Nii et mis õigusega sina siin kamandad? Pea suu! Kui ma pean minema, siis pole sina see, kes seda ütleb!”

Lana lauanaabrite reaktsioonid olid väga vastandlikud. Kui blond naine oli enne vihane olnud, siis nüüd ahmis ta õhku sellise paanilisusega, et Lana hakkas kartma, et oli tal mingi haigushoo vallandanud. Mees aga vappus naermisest nii, et suutis end vaevu istumas hoida. Ta üritas naeru väga ebaõnnestunult maha suruda ja käega varjata.

Lana sirutas naise suunas abivalmilt käe, aga blondiin kargas järsu liigutusega püsti ja kisas enneolematu raevuga: „Ära puutu mind! Sa vastik räpane olevus!” sülitas ta läbi hammaste, ise üle keha värisedes. Nende sõnadega kadus Lanas kaastunne ja solvunult tõusis ta samuti püsti.

„Räpane?! Ära mõtlegi mind solvama tulla! Ma pole elu sees näinud, et keegi suudaks elada sellises prügikastis! Käitud nagu mingisugune hertsoginna, aga kas sa oma tuba ja asju oled vaadanud? Sina ise oled kasimata mats!”

Blondiin sai uue rabanduse, minnes näost juba üsna lillaks ja kaotades võime rääkida – ta suu küll avanes ja tema ilmest võis oletada umbkaudset sõnavara, aga kuuldavale ei tulnud midagi. Ta vaatas abiotsivalt mehe poole, kes kasutas juba kahte kätt, et end paigal hoida, siis vihastas naine omakorda selle peale ning lõpuks tormas oma tuppa, sinna kus Lana oli maganud.

Lana jäi veel veidikeseks ajaks lahkujale järele vaatama ning siis pööras end tagasi mehe poole. Ta ei teadnud, kuidas oma käitumist selgitada. Kerge alandlikkusega vajus ta oma toolile tagasi. Rown aga naeris ikka veel nii tugevasti, et tema silmad olid märjad. Mehe ennustus nalja saada oli täitunud ilmselt üle ootuste. Lanal oli aga üha enam piinlik oma vihapurske pärast. Need inimesed olid talle täiesti võõrad ja ta mõistis hästi, et nendest sõltus tema edasine saatus, aga ikka ei olnud ta suutnud end vaos hoida.

Kas see ongi tema meelest huumor?

Kui mees veidi rahulikumalt hingata sai, pöördus ta Lana poole ja rääkis sosinal: „Ma tänan sind. Sa oled nii võrratu. Juba see üksi oli väärt, et sind päästa.” Ta itsitas veel veidi ja lisas: „Aga ära seda talle ütle, eks?”

Mees pilgutas Lanale silma, naine aga oli segadusest tardunud. Rown tõusis lauast, ise aeg-ajalt ikka veel naerda turtsudes, ja kõndis ülemisele korrusele, jättes Lana üksi.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 11/18 (Triin Loide)

Palju õnne, William Henry Pratt (Kalver Tamm)

Repliik: Mõtteid singulaarsest jumalast (J. J. Metsavana)

Repliik: Ulme mainest (Eva Luts)

Päeva materjal Wikipedias, oktoobris 2018 (Taivo Rist)

Balticon 2018 (Ove Hillep)

PÖFF 2018 (Riho Välk)

Artikkel: Loeme kõrvalvoolu veebikoomikseid - „False Positive“ (Laura Loolaid)

Mänguarvustus: „Teleglitch“ ehk Jaagu taassündide lugu (Aap Toming)

Raamatuarvustus: Siim Veskimees „Kolmas tähevärav“ (Ander Skarp)

Raamatuarvustus: Stephen King „Hiilgus“ (Riho Välk)

Uudiskirjandus 11/18

Ulmkonnakroonika 11/18

Reaktori juttudest 11/18 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 11/18 (Jüri Kallas)

Jutt: Kus on rüütlite kodu? (Reidar Andreson)

1. peatükk

2.    peatükk

3. peatükk

4. peatükk

Jutt: Püha Miikaeli katsumine (Martti Kalda)

Jutt: Hinged kuuluvad masinatele (Ander Skarp)

Tõlkejutt: Suvu ehk uljaspäine armastus (D.A. Xiaolin Spires)

Lühiromaan: Kombinatsioon kolme kaardiga (Lew R. Berg)

Raamatukatkend: „Lumiina ennustus“, esimene peatükk - „Juhus“ (R. K. Topkin)