Peatoimetaja veerg 11/19 (Triin Loide)

Novembrikuine Reaktor on valmis saanud ning, nagu Facebookis välja hõigatud, siis sai ka enne 30nda novembri keskööd üles. Kui midagi lubad, siis tee ära! Sellekuises numbris on arvustusi, jutte, tõlkejutt, mõtteid ja mõtisklusi ning alustavad kaks uut rubriiki.

Ma olen seisukohal, et püsirubriigid on iga ajalehe ja ajakirja selgrooks, olgu tegu siis päevalehe, kuukirja või meie pisikese Reaktoriga. Need seovad numbrid üksteisega kokku põnevaks tervikuks ning teevad ausalt öeldes ka ajakirja kokkupanemise ja planeerimise töö oluliselt lihtsamaks - nii lugejad kui ka toimetajad teavad, mis neid ees ootamas on. Eks oma osa ole ka selles, et ma olen inimene, kes mugavust ja meeldivat rutiini enamasti üsna kõrgelt hindab. Suhtun sellepärast üsna valulikult mõne püsirubriigi kadumisse ja tervitan suure rõõmuga uute tekkimist. Seekordses Reaktoris on toimunud väike vägede strateegiline ümberpaigutamine - Jüri Kallas ei jaksa enam arvustada ja ma ei heida talle seda ette. See on üsna raske, tänamatu ja närvesööv töö. Nii et esialgu jätkab Reaktor kahe jutuarvustuste rubriigiga - traditsiooniline Tõnis Hallaste arvustuste rubriik ja Weinbergi sõbralik hammasteteritamine. Jüri suunas aga vabanenud energia hoopis muudesse asjadesse, arvas midagi ja käis Hargla uue raamatu esitlusel ja teatris. Nii et kui keegi tunneb, et tal on aega, energiat ja ulmehuvi piisavalt, et meile kolmandaks (või neljandaks...) jutuarvustajaks tulla, siis andke teada. Kallas vedas teatrisse ka Joel Jansi kaasa, kes esimesena fikseeris baari asukoha ning siis leidis, et võiks teinekordki minna.

See-eest lansseerime rahulolevalt kaks täiesti uut püsirubriiki. Neist esimene jääb minu õlgadele - "Taskumänguri päevaraamat" hakkab olema igakuiselt ilmuv mänguarvustuste rubriik, kus ma vaatan, et mida põnevat mul õnnestub Google Play Store'st välja kaevata ja oma nutifoni installeerida. Esimene mäng, mille luubi alla võtan, on zombie-survival "Dead Age". Teine rubriik on Tormi Ariva veetav vanemat Eesti ulmet kajastab "Wabariigi ulme". Esialgse plaani kohaselt hakkab see olema rubriik, mis ilmub igas teises Reaktoris, sest Tormil on täiesti mõistlik seisukoht, et ennast ei ole mõtet liigselt ära vaevata. Tunnistan ausalt, et osaliselt inspireeris mind mängurubriiki käivitama see, et ma olen lihtsalt auahne ja Laura "Segaverelise koomiksimaailma" peale pisut kade.

Varasematest rubriikidest on ilusasti omal kohal ka meie esivikipedisti Taivo Risti kokkuvõte Wikipedias toimunud ulmelistest või teaduslikest arengutest ning võttis vaevaks arvustada ka Meelis Looveeru juttu "Võõras kehas". Novembri-Reaktori kohta ütleb vist kõik ka ee asjaolu, et "Carl Danhammer Liisa Vesiku kehas" ei ole sugugi kõige veidram pealkiri, mis selles numbris on. Siinkohal lugejatele meeldetuletus, et Reaktorisse võibki täiesti vabalt saata ka erandkorras mõne ühe jutu kiituse-laituse-arvustuse. Kuna tagasiside ja konstruktiivne kriitika on enam-vähem ainsad, millega me saame oma autorite vaeva tasuda, siis need on alati teretulnud ja saavad avaldatud. Ruum meil ju otsa... Tegelikult ma ei saa veksleid välja anda, Metsavanalt peaks uurima, et kuidas meil serveriruumiga on. Veiko Belialsilt laekus massiivne 2019. aasta jutuvõistluse arvustus. Kui ma ütlen "massiivne", siis ma ka mõtlen massiivne, kui mul mälu mind praegu ei peta, siis see ligi viis tuhat sõna pikk...

Skarp luges raamatut ja pani vabas vormis mõned mõtted kirja. Skarbist on mul hea meel, sest ma olen "olnud tema sünni juures". Ta kirjutab igati tublisid arvustusi ja on kirjanikuna teinud aasta jooksul suure arengu ja hüppe paremuse poole. Kipub küll kiirustama ning lõhkeb kannatamatusest, kui ma ta jutu toimetajale edastan, mitte otse ahjust tulnuna üles ei lükka, aga ma eelistan iga kell aktiivsust passiivsusele ja elevil kannatamatust huvipuudusele.

Algupärandist on meil Jana Raidma jutt "Isake Pjotr ja Snaige", Kärt Mikli oli nii lahke ja joonistas paar pilti ka juurde. Mul on hea meel, et Jana on usinamalt kirjutama hakanud, sest, noh, olgem ausad, see tuleb tal kadestamisväärselt hästi välja ja ilmselgelt mingisuguse erilise ideedepuuduse all ta ei kannata. Loodan siiralt, et ta kirjutab veel Reaktorile midagi ning kahtlustan, et siit võib veel suuri asju tulla, kui öökülmad teda ära ei võta, Teine algupärane jutt on Andrei Samoldini "Uurija Haagi vaba nädal", kus on küll vähem kasse ja deemoneid, ent see-eest palju enam kriminaalsust.

Sellekuine ulmestaar on Irina Möldre.

Tuletan ka lugejatele meelde, et jaanuarikuine Reaktor saab olema sajas number ning teist nii ilusast ja ümmargust juubelit ei näe sel ajakirjal meist mitte keegi, kui just Metsavana niisked unistused transhumanismist täide ei lähe. Ootame jaanuariks väga absoluutselt kõigi kaastöid, mõtteid, arvustusi, jutte, jutustusi, lühiromaane, romaane, romaanide triloogiaid ja kõike muud ulmelist. Sularaha, väärtpabereid ja bitcoini võib ka saata.

Tervitades

Triin ja toimetus

Päeva materjal Wikipedias, oktoobris 2019 (Taivo Rist)

ESIMENE ULMEFILM: „Surnute praam" (6. oktoober)

„Surnute praam" on ulmesarja „Star Trek: Voyager" 6. hooaja 3. episood. Selles saab pooleldi inimene ja pooleldi klingon B'Elanna Torres magnettormi tulemusena peapõrutuse ja langeb koomasse. Teda tabavad nägemused oma emast, kes väidab, et Torres ei saa õigesti aru sellest, mida tähendab olla klingon. Lõpuks tuleb ta muidugi jälle teadvusele ja jutustab teistele oma surmalähedasest kogemusest. Stsenarist  Bryan Fullerile, kes kirjutas 22 „Star Treki" episoodi, jäi see viimaseks – ta lahkus, sest tahtis luua emotsionaalselt sügavamaid lugusid, mis kestaksid rohkem kui ühe episoodi, aga tootjafirma ei nõustunud. Analüüsi peatükis võtavad sõna kõigi elualade esindajad alates usuteadlastest ja lastearstidest kuni klassikaliste keelte filoloogide ja indiaanlaste uurijateni.

https://en.wikipedia.org/wiki/Barge_of_the_Dead

KUU ÕUDUSSEIKLUS: Senghenyddi kaevandusõnnetus (14. oktoober, aastapäev)

14. oktoobril 1913 toimus Walesis kaevandusõnnetus, milles hukkus 439 kaevurit ja 1 päästja. See on Suurbritannia kõige rängem kaevandusõnnetus. 1911 oli vastu võetud kivisöekaevanduste seadus, mis nägi ette kaevanduskäikude tuulutamise ja muud ohutusmeetmed ning  mis hakkas kehtima 1913. aasta algusest, aga Senghenyddis muudatusi ei tehtud. Valitsus andis järgmise tähtaja septembriks, aga Senghenyddis ei tehtud ikkagi mingeid ohutustöid. Ja siis plahvataski. Kaevanduse juhataja Edward Shaw sai trahvi 24 naela, mis tähendas, et inimelu maksis tollal 1 ja veerand penni (tänapäeva hindades 13 naela). Ta ei saanud isegi ametist lahti, vaid jätkas kaevanduse juhatajana kuni 1928. aastani. Nähtavasti oli ta Suurbritannia kõigi aegade edukaim mõrvar. Uurige kaevanduse kaarti, kus on ükshaaval üles tähendatud, kust iga surnukeha leiti ja kuidas igaüks suri.

https://en.wikipedia.org/wiki/Senghenydd_colliery_disaster

KUU AJALUGU: Cotereli jõuk (18. oktoober)

Cotereli jõuk tegutses North Midlandsi piirkonnas Derbyshire'is ja Nottinghamshire'is 1328–1333 ning elatus rikaste röövimisest ja väljapressimisest. Vaestele ei andnud midagi. Eeldatavasti on just nemad pannud aluse Robin Hoodi lugudele. Jõuku juhtis James Coterel oma vendade Nicholase ja Johniga. Jõugu peavaenlane oli Inglismaa ülemkohtunik Richard de Willoughby Nottinghamshire'ist, kuningliku aastaraamatu andmetel korrumpeerunud mees, kes müüs maaseadusi nagu teised kariloomi. 1332 õnnestus Cotereli jõugul de Willoughby vangi võtta, kui ta neid vahistama tuli, ja de Willoughby pidi oma vabaduse eest maksma 1300 marka. Kuningas Edward III kaebas vennad Coterelid kohtusse, aga need ei suvatsenud kohale ilmuda, misjärel kohus nad vabaks laskis. Järgmisel aastal alustas Edward sõjakäiku Šotimaa vastu ja vajas võimekaid mehi, niisiis andis ta Coterelidele armu ja kutsus nad ohvitserideks. Sõjakäik läks edukalt ja nad sõdisid hiljem ka Prantsusmaal. Viimati mainiti neid 1338, nähtavasti ei elanud keegi vendadest oluliselt kauem.

https://en.wikipedia.org/wiki/Coterel_gang

Ursula K. Le Guin

KUU ULMEKIRJANIK: Ursula Le Guin (21. oktoober, 90. sünniaastapäev)

Le Guin oli Hugo nominent 26 korda (võitis 8) ja Nebula  nominent 18 korda (võitis 6). Sealjuures võitis ta 4 parima romaani Nebulat, rohkem kui keegi teine. 1979 sai ta Gandalfi Suurmeistri Auhinna, 2001 pääses ta Ulme- ja Fantaasiakirjanduse Kuulsuste Kotta. 2003 nimetas SFWA (USA ulmekirjanike organisatsioon) ta suurmeistriks. Pärast seda hakkas ta ka väljaspool ulmet tunnustust pälvima. Tema mõju kirjandusele üldse ja ulmele eriti on tohutu, näiteks „Meremaa”- sarja võlurite kool sai eeskujuks „Harry Potteri” sarjale. „Meremaa”- sarja läbiv idee, et nimede teadmine kätkeb väge, inspireeris Hayao Miyazakit filmi „Vaimudest viidud" tegemisel. Le Guin leiutas termini „ansible" valgusest kiirema, hetkelise infoedastusviisi kohta, ja kasutas seda oma debüütromaanis „Rocannoni maailm" (1966). „Pimeduse pahem käsi" sisaldas uudsena androgüüniat, teise uudse ideena oli selle peategelane neeger. Kirjanduskriitiku Harold Bloomi hinnangul tegi Le Guin ulme muutmiseks tõsiseltvõetavaks kirjanduseks ära rohkem kui Tolkien.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ursula_K._Le_Guin

KUU ULMEAJAKIRI:  Science Fantasy (25. oktoober)

Science Fantasy oli 1950–1967 ilmunud Briti ulmeajakiri, mida ilmus 93 numbrit. 1960-ndatel pälvis see 3 järjestikust Hugo  nominatsiooni – brittide kohta tähelepanuväärne saavutus. Ajakirja andis välja Nova Publications, kellel oli teinegi ulmeajakiri New Worlds. Ajuti oli neil koguni ühine toimetaja ja seetõttu olid need ajakirjad üsna sarnased. Science Fantasy otsis eristumise meetodit, aga hästi ei leidnudki. Väidetavalt oli Science Fantasy kvaliteet kõrgem, aga New Worlds müüs sellegipoolest paremini. Viimast viit numbrit toimetas Harry Harrison. Vaadake ka kaanepilti, millel kurat röövib palja naise. 2013 ilmus USA-s kokkuvõttev teos Strange Highways: Reading Science Fantasy, 1950–1967, kus 371 leheküljel kommenteeritakse iga numbrit, autorit, juttu ja isegi ajakirjas ilmunud reklaame.

https://en.wikipedia.org/wiki/Science_Fantasy_(magazine)

ESIMENE VÄLJASURNUD ELUKAS: jaekelopterus (26. oktoober)

Hirmus röövloom jaekelopterus kuulus meriskorpionide hulka. Teate ikka, kui suured meriskorpionid olid? Midagi te ei tea. Jaekelopterus oli 2,3–2,6 m pikk, kusjuures poole meetri pikkused sõrad on veel juurde arvamata, ja ta on kõige pikem teadaolev lülijalgne. Ta elas vanaaegkonnas varadevonis 411–406 miljonit aastat tagasi. Ainult vees, sest kuival maal oli elu veel algeline. Devonis tekkisid esimesed juurtega taimed, kogu selgroogne elu oli veel meres. Jaekelopterus oli tippkiskja, terava nägemisega, kiire liikuja ja osav pööraja. Elu jooksul kestus ta mitu korda ja igale kestumisele järgnes kiire kasvu periood. Kehaehituses tal elu jooksul suuri muutusi ei toimunud, vastsündinud nägid välja samasugused kui täiskasvanud, erinevus oli mõõtmetes. Meriskorpionid surid välja 252 miljonit aastat tagasi Permi–Triiase väljasuremissündmuses.

https://en.wikipedia.org/wiki/Jaekelopterus

Ja veel ühe lausega. 5. oktoobril (sünnipäeval) oli esilehel Kate Winslet, kes peaosatäitmisega filmis „Karge meele igavene sära" nimetati Oscari, BAFTA auhinna, Kuldgloobuse, Hugo ja Saturni kandidaadiks. 17. oktoobril (aastapäeval) oli esilehel Neville'is Crossi lahing, kus inglased ei kaotanud peaaegu kedagi, aga šotlased mitu tuhat meest, sealhulgas langes vangi kuningas David II. 28. oktoobril oli esilehel Rodrigueze saarel elanud ja XVIII sajandil välja surnud hiidtuvi Pezophaps solitaria, sajand varem välja surnud dodo lähim sugulane. 31. oktoobril (sünnipäeval) oli esilehel astronaut Michael Collins, kes esimesena rohkem kui korra avakosmoses käis.

ESIMENE KOSMOSEPILT: Linnutee (5. oktoober)

Enamik tähti asub mõnes galaktikas ja Päike asub Linnutee galaktikas. Idee, et linnutee koosneb tohutust hulgast tähtedest, pärineb antiikajast, kuid selle tunnustamiseks tegi kõige suurema töö ära tuhat aastat tagasi elanud pärsia (usbeki, horezmi) teadlane Al-Biruni. Kuni umbes 1920-ndateni arvasid astronoomid, et Linnutee hõlmab kõik universumi tähed, kuid Edwin Hubble näitas siis, et Linnutee on kõigest üks paljude galaktikate seas. Linnutee läbimõõt on paarsada tuhat valgusaastat ja paksus sada korda väiksem. Linnutee pöörleb, näiteks Päike teeb tiiru ümber Linnutee keskme 240 miljoni aastaga. Linnutees on sadu miljardeid tähti ja tema keskel on ülimassiivne must auk. Linnutee on peaaegu sama vana kui universum, paljud galaktikad on nooremad. Nimest – ornitoloogid on kindlaks teinud, et osa linde rändab öösitigi ja nemad kasutavad tõepoolest suuna hoidmiseks Linnuteed.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Guisard_-_Milky_Way.jpg

KUU PORTREEFOTO: Edgar Allan Poe (7. oktoober, 170. surma-aastapäev)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Edgar_Allan_Poe,_circa_1849,_restored,_squared_off.jpg

ESIMENE VANAFILM: „Roundhay aiastseen" (14. oktoober, aastapäev)

Vaadake maailma vanimat säilinud filmi (tehtud oktoobris 1888 Inglismaal). See kestab 2 sekundit. Filmi režissöör, produtsent ja operaator oli Louis Le Prince. Vanem daam, keda siin näete, tema ämm, suri 10 päeva pärast filmimist. Vanem härra, äi, suri pisut üle 2 aasta hiljem, jaanuaris 1891. Veel on näha Louis' vanem poeg Adolphe ja keegi Annie Hartley. Septembris 1890 jäi Louis Le Prince kaduma, kui valmistus sõitma USA-sse oma leiutist demonstreerima, tema laip jäigi leidmata ja tema surm lahendamata. Adolphe tunnistas 1900. aastal kohtus Thomas Edisoni vastu, kes tahtis saada kino leiutajaks, ja kaks aastat hiljem leiti Adolphe mahalastuna. 1908 otsustaski USA kohus, et Edison on ainuisikuliselt kino leiutanud, nimelt mais 1891, ja kõik filmitootjad peavad talle tema patentide kasutamise eest raha maksma.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Roundhay_Garden_Scene.ogv

KUU MAAL: „Perseus ja Andromeda" (18. oktoober)

Frederick Leightoni 1891. aasta maal kujutab antiikmütoloogia legendi. Athiopia kuninga Kepheuse naine Kassiopeia kiitles, et tema tütar Andromeda on najaadidest ilusam. Selle peale vihastasid mitte üksnes najaadid, vaid ka nende isa Poseidon, kes saatis merekoletise Keto Aithiopiat laastama. Koletise lepitamiseks laskis Kepheus Andromeda kalju külge siduda. Sinna sattus aga kangelane Perseus, kes ratsutas lendaval hobusel Pegasusel, ja kui Keto tuli ohvrit ära sööma, siis Perseus surmas ta ja viis Andromeda endaga. Perseus sai Peloponnesose poolsaarel asuva Tirynsi kuningaks ning Andromeda sünnitas talle seitse poega ja kaks tütart. Kõik selle legendi asjaosalised tõsteti pärast surma taevasse tähtkujudeks, Keto on Lohe tähtkuju. Tänapäeva neegrid samastavad Aithiopia Etioopiaga ja usuvad, et võrreldamatu kaunitar Andromeda oli neeger, kuid selline samastamine on ennatlik: Aithiopial oli merepiir, Etioopial merepiiri pole.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Frederic,_Lord_Leighton_-_Perseus_and_Andromeda_-_Google_Art_Project.jpg

TEINE KOSMOSEPILT: orkaan Patricia (23. oktoober, aastapäev)

2015. aastal püstitas orkaan Patricia läänepoolkera rekordi tuule kiiruse (345 km/h) ja õhurõhu (ainult 872 mbar) osas. Ta püstitas ka kõige kiiremini tugevneva orkaani rekordi (24 tunniga 140 km/h pealt 335 km/h peale). Mehhikos püstitas ta kõige madalama õhurõhuga maabumishetke maailmarekordi (932 mbar). Patricia silmas mõõdeti +32,2 °C, mis on samuti üks kõrgeimaid. Mehhiko valitsus oli valmis kõigeks peale selle, mis juhtus: Patricia püstitas veel ühe maailmarekordi, nimelt nõrgenemise osas, ja oli 24 tunniga kadunud. Hukkunute arv oli üllatavalt väike: 8 otseselt ja veel 5 kaudselt.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Patricia_2015-10-23_1730Z.jpg

TEINE VÄLJASURNUD ELUKAS: makrokranion (26. oktoober)

Makrokranion elas uusaegkonnas eotseenis 50–40 miljonit aastat tagasi. Ta oli oravasuurune (15 cm pikk), aga pikemate jäsemetega ning arvatakse koos siili ja mutiga putuktoiduliste seltsi. Ta oli karvane, ilma okasteta. Nähtavasti kõigesööja (putuktoidulised kipuvad seda olema), aga see isend, kelle luukeret näete, oli viimase einena söönud kala. Luustik on haruldaselt hästi säilinud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Macrocranion_tupaiodon_01.jpg

TEINE VANAFILM: „Elavate surnute öö" (31. oktoober)

Kas teadsite, et „Elavate surnute öö" on avalikus omandis? Eksikombel võttis levitaja tiitritest välja kopiraidi märgi, mistõttu film pole kunagi olnud autoriõigusega kaitstud (sellised seadused USA-s tollal olid). Filmi levikule ja tuntusele tuli see kasuks. Tohite seda igapidi ja tasuta kasutada, sealhulgas äriliselt, tohite teha tuletatud teoseid, näiteks üksikuid kaadreid välja võtta, ning iseenesest mõista tasuta vaadata ja näidata. Kestab poolteist tundi.

Filmi eelarve oli tagasihoidlik 114 tuhat dollarit, tagasi tuli 30 miljonit. Euroopas oli see 1969. aasta enim raha sisse toonud film. USA Riiklik Filmiregister valis „Elavate surnute öö" 1999 „kultuuriliselt, ajalooliselt või esteetiliselt oluliseks filmiks", mida tuleb säilitada USA Kongressi raamatukogus. Film oli edumeelne selles mõttes, et ühena esimestest filmidest oli meespeategelane neeger, ehkki stsenaariumist see otseselt ei järeldunud, neeger osutus kõigist tegelastest kõige rahulikumaks ja võimekamaks ning jäi ka kõige kauem ellu. Tolle aja inimeste jaoks muutis filmi eriti õudseks asjaolu, et lõpuks said kõik surma. Filmide vanusepiirangute süsteemi tollal veel polnud, mistõttu lapsi lubati kinno seda vaatama ning sageli toimus kinos kaks õudust korraga: üks ekraanil ja teine seda vaatama tulnud lastega. Aastatel 1978–2009 tehti sellele 5 järge, millele hinnangud järjest kukuvad: kui Rotten Tomatoes annab originaalile 97%, siis viiendale järjele ainult 30%. Kaks järge on veel töös, kukkumise ruumi on.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Night_of_the_Living_Dead_(1968).webm

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KOLMAS KOSMOSEPILT: galaktika Messier 101 (25. oktoober)

Messier 101 on 21 miljoni valgusaasta kaugusel Suure Vankri tähtkujus asuv spiraalgalaktika. See avastati juba 1781. Hüüdnimi Tiivik tuleb sellest, et ta on spiraalgalaktika ja üks esimesi galaktikaid, millel avastati spiraalsus. Linnuteest on ta umbes kolmandiku võrra väiksem, aga tähti on seal poole enam kui Linnutees.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:M101_hires_STScI-PRC2006-10a.jpg

TEINE ULMEFILM: „Sintel" (1. oktoober)

Vaadake 2010 valminud 15 minuti pikkust filmi Sintelist, kes päästab lohepoja, ravib ja kasvatab teda, kuni tuleb suur lohe ja võtab oma lapse tagasi. Sintel läheb lohepoega otsima. Sintel tähendab hollandi keeles tuhka (Cinderella tuleb samast sõnatüvest) ja ta läheb üsna noorelt halliks (nagu, muide, ka Geralti kasutütar Ciri).

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sintel_movie_4K.webm

KOLMAS VANAFILM: „Inimkärbes" (10. oktoober)

Georges Méliès' ligi 2 minuti pikkune trikkfilm 1902. aastast. Idee oli omal ajal uudne. Peaosas muidugi Méliès ise.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:L%27Homme_mouche_(1902).webm

NELJAS VANAFILM: „Hambaarst" (12. oktoober)

Selle 1932 valminud 22 minuti pikkuse komöödiafilmi produtsent oli Mack Sennett ning stsenarist ja peaosatäitja W.C.  Fields. Fields oli enne teinud komöödiafilme golfimängijatest, tal jäi osa nalju üle ja ta pani need filmi sisse. Golfiväljakult läheb hambaarst tööle, kuhu ilmub igasuguseid karvaseid ja sulelisi, näiteks sellise habemega mees, et Fields peab stetoskoobiga tema suud otsima, ja hobuse näoga naine, kellega Fields astub sellisesse maadlusesse, et 1950-ndatel käskisid tsensorid selle välja lõigata. Mingeid valuvaigisteid see hambaarst ei tunnista. Hambaarst paneb oma tütre ülakorrusele luku taha, et see ei saaks oma peigmehega ära joosta, aga tütar hüppab oma toas nii, et krohv kukub laest.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Dentist_(1932).webm

KUU REKLAAMFILM: „ Pepper” (15. oktoober)

Pepper on poolhumanoidne robot, kes suudab avastada emotsioone inimese ilme ja hääletooni põhjal. Ärge arvake, et seda ei osteta: 2018. aasta mai seisuga oli ainuüksi Euroopas müüdud 12 tuhat isendit – tahtsin muidugi öelda eksemplari. Pepper on 1, 2 meetrot kõrge, kaalub 28 kg ja töötab akudega (pärast laadimist peab vastu 12 tundi). Liikumiskiirus kuni 3 km/h, saab üle kuni 1½ cm kõrgusest takistusest – järelikult isegi mitte igast ukselävest. Toodetakse Prantsusmaal ja Jaapanis. Maksab alla 2000 euro, vähem kui ma arvasin. Reklaamfilm kestab 5 minutit ja on millegipärast tšehhikeelsete subtiitritega. Ilmneb, et Pepper oskab õhukitarri mängida ja tunneb Asimovi robootika seadusi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Pepper_Introduction.webm

KUU FÜÜSIKAFILM: „Mis on reaalsus" (27. oktoober)

Los Angeleses asub matemaatikuid ja füüsikateoreetikuid ühendav rühmitus Kvantgravitatsiooniuuring, mis töötab välja kõige teooriat. See termin iseenesest on vana. Kõige teooria peaks ühendama kvantmehaanika, gravitatsiooni ja üldrelatiivsusteooria ning selgitama, miks paljud looduse konstandid, näiteks Plancki konstant, on just sellised nagu nad on. Relatiivsusteooria järgi on maailm pidev, kõige teooria järgi koosneb pikslitest. Kuldlõige kipub olema üks fundamentaalsetest konstantidest. Pooletunnine film jutustab sellest, mismoodi maailm vastavalt kõige teooriale (mida veel ei ole) välja nägema peaks. Film on populaarteaduslik, mõeldud laiale vaatajaskonnale ja sisaldab puhtas eesti keeles sõna „armastus" (7.36).

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:What_Is_Reality-_(Official_Film).webm

KUU MEDITSIINIFILM: „Homöopaatiline üledoos” (29. oktoober)

Homöopaatia põhineb vananenud arusaamisel universumist ja ravimite toimimisest. Homöopaatilised ravimid ei sisalda üldjuhul ainsatki toimeaine molekuli, aga sellegipoolest müüakse neid Norras nagu ravimeid. Olukorrale tähelepanu juhtimiseks kogunesid aktivistid ja igaüks neist võttis homöopaatiliste ravimite üledoosi, see tähendab mitukümmend korda suurema koguse kui homöopaatilise ravimi tootja ette nägi. Mitte keegi nendest pärastpoole arstiabi ei vajanud, kirjutas ingliskeelne Vikipeedia. Film kestab 1½ minutit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Homeopathic_mass_overdose_The_10_23_Campaign_Oslo.webm

Repliik: Ühest lõpust (Jüri Kallas)

Pean tunnistama, et mulle meeldib teinekord öösiti unisena YouTube’st vaadata nn reaktsioonivideosid. Peamiselt on need küll reageerinud muusikavideotele... noh, et kuidas kristlased või räpimaiad mustanahalised mõtestavad metalli, või siis kuidas lauluõpetajad mitteklassikalise muusika vokaale. Üks mu lemmikuid on aga venekeelne kanal, kus vene keelt õppivad itaallased proovivad Venemaa toite või vaatavad vene filme, ning siis räägivad, kuidas maitses või kuidas nad aru said...

Ükskord vaatas kamp itaallasi kultuslikku ulmekomöödiat „Ivan Vassiljevitš vahetab elukutset“ (Иван Васильевич меняет профессию, 1973). Ilmselt on kõik seda näinud ja ma võin rääkida filmi lõpust. Lühidalt: film lõppeb sellega, et kõik eelnev tants ja trall, nii nali kui ka ulme on vaid unenägu. Šurik lõi pea ära, kaotas teadvuse jne.

Arvan, et ma ei eksi, kui ütlen, et kümnest ulmefännist vähemasti üheksa peavad seda halvaks lõpuks. Eks minagi üldiselt. Vanale teise ilmasõja eelsele ulmele annaks sellise lõpu ehk veel andeks, aga tänapäeval peaks seda lihtsalt tegijate laiskuseks. Jah, eks ulmevälised ja žanri servaalade autorid peavad taolist lõppu ägedaks ja raamemurdvaks solipsismiks, aga jätame nendele nende arvamuse...

Itaallased aga olid filmi lõpust, mis eelneva kõik unenäoks kuulutas, ikka erilises vaimustuses. Mul kukkus ausaltöeldes lõug lauale, kui ma seda kilkamist kuulsin ja vaatasin. Minu jaoks banaalne... Olgu, poolulmelise komöödia puhul üldiselt andestatav, aga siiski laisk lõpp. Jah, võib-olla aitas selline lõpp filmi tsensuurist läbi? Kuid taolisi asju ju tavalised itaalia noored ei tea. Nende vaimustus oli siiras!

Ilmselt ongi kusagil siin ka mingi moraal või õpetlik iva, mis aitab meil mõista mitteulmekirjanikke ja neid servaulmekirjanikke, kes pidevalt oma teostele taolisi lõppe teevad. Meie mõtleme, et nad on laisad ja vähelugenud, aga nemad elavad hoopis teises reaalsuses ja lugemiskogemuses...

Segavereline koomiksimaailm: Life the Necropolis (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Novembrinumbris heidame pilgu ühe-mehe veebikoomiksile “Life the Necropolis”.

See ilmub 2015 aastast üle nädala ja pealkirja maakeelseteks vasteteks pakun näiteks “Elu Nekropolis” või “Palgasõdur nimega Elu”. Tutvustus kodulehel ütleb napilt: “See siin on ulme-seikluskoomiks ringirändavast palgasõdurist. Autoriks on Nick Klie. Elu on peategelane. Nekropoli ei ole me veel jõudnud.”

Sisult sirgjooneline, väljenduslaadilt Moebiuse-maiguline koomiks jälgib üksildast palgasõdurit (nimega Elu). Too rändab võõrastel maadel, võtab teha juhutöid ja saadab selle käigus kolle-tulnukaid ja pahalasi muusse ilma. Kui nüüd hakkas tunduma, et üsna sedamoodi juttu sai eelmisel kuul juba lugeda, siis nii see tõesti on - valisin novembrikoomiksi eelmise numbri mõtteliseks jätkuks, täienduseks ja kontrastiks. Sest tõesti - ühelt poolt jätkab “Life” rändurvõitleja ja ülevõlli-vägivalla liini.

Teisalt aga on teema “tegelane liigub paigast paika ja võitleb palga eest” siin omapidi lahendatud ning meeleolude palett hoopis lakoonilisem ja süngem. Koomiksi tekst on napp ja nurgeline, stiliseeritud visuaalide taga peitub parajalt sopiline maailm ja nii edu kui häving esitatakse ühtmoodi lühidate repliikidena eksootiliste planeedivaadete taustal.

Esiotsa täidavad “Elu” lehekülgi pisiepisoodid ja värvikad vinjetikesed mitmesugustest tööotstest. Sellised lood on lihtsad: keegi palkab Elu ülesannet täitma, ta täidab ülesannet, saavutab paremaid või halvemaid tulemusi, miski lendab õhku, keegi saab tappa, lõpp.

Siiski, pärast tooniseadvaid ja iseloomustavaid pisilugusid hakkavad lugeja ees avanema ka pikemad seiklused. Koomiksi napist formaadist hoolimata jõutakse ära käia džunglis, koopas ja mäe otsas, kõrbetes ja sitatorudes.

Kuigi koomiksi jutustamislaad on sama lakooniline ka edaspidi, hakkab lugudele ja maailmale ajapikku lisakihte selga kasvama ja ühe-lehekülje lugude vahele mahub mitu pikemat. Juhuslikest tööotstest ja pisipahalastest kasvavad välja igivaenlased ja kunagi tehtud teod jõuavad ringiga tagasi. Loomulikult lähevad asjad mitmel moel viltu, satutakse suurematesse sekeldustesse ja tuleb varjuda, kaevuda, ronida, tuhnida - ja tulistada ikka muidugi ka.

Esimene pikem lugu “Retk hullumeelsusse” sisaldab näiteks vandenõud kultistide ja kombitsatega. Teises pikemas loos “Võti” satume piraka maa-aluse salaukse taha, kus peidab end muistne energiaolend, mis tegelased “kogemata” endani juhatas. Muidugi pesitseb keldris ka kole koll, kes suurema porinata maha lüüakse.

“Life the Necropolis” võiks hästi sobida lugejale, kes ohjeldamatu sõnapillerkaari asemel otsib kõvakskeedetud kontsentraati, mida jõuaks tarbida kiiremal tööajal. Siiski soovitan võtta aega piltide sisse minemiseks, sest sõnalist minimalismi tasakaalustavad detailiküllased tegevuspaigad ning napist stiilist hoolimata jagub hoole ja armastusega kujutatud vägivalla-akte. (Lugemise taustaks võib kuulata spagetiwesterni-mussi ja ameerika tume-folki.)

Mina sain “Nekropoli” lugedes lisaks minimalismi-mõnule ka ootamatu nostalgialaksu: tekkis äratundmine ja meelevaldsed seosekohad kunagi keskmises koolieas Noorustest ja Põhjanaeltest sisseahmitud ulme-illustratsioonidega.

Lingid ka. Koomiks hakkab pihta siit. Jooksvaid uuendusi (sealhulgas tint-oktoobri sketše) ja autori mõtteid saab jälgida tema FB lehelt.

Lõpetuseks pilt, mis “Elu” minimalistliku lähenemise minu jaoks kaunilt kokku võtab.

------------------------------------------------------------

P.S.: Lisan lõppu hoopis midagi kodumaist. Tallinna Paepealse raamatukogu teeb hoolega tööd kohaliku koomiksikultuuri kestmiseks ja kasvamiseks: julgustatakse lugema ja laenutama, korraldatakse laatasid ja näituseid, pannakse püsti töötubasid. Kuigi sellised üritused ei keskendu kitsamalt ulmelisele sisule, leiame koomiksiedenduse lainetes üksjagu meile huvipakkuvaid palasid. Nii näiteks jõuavad Paepealse väljapanekusse Kõheda Folgi lood, millest meiegi selle aasta juuninumbrisse väikse ülevaate kirjutasime. Novembris toimus Paepealse raamatukogus koomiksikirjanduse vestlusring noortele (lähemalt loe ürituse eelteavitusest). Üritust saab tagantjärele vaadata video vahendusel.

Taskumänguri päevaraamat. „Dead Age” (Triin Loide)

Oma kõige esimese ja eelmise nutifoni ostsin TLÜ jaapani filoloogia esimesel kursusel, ehk siis 11-12 aastat tagasi ning loobusin ma sellest tublist tööloomast alles eelmise aasta hiliskevadel, kui ta lõpuks alla andis. Riistvara oleks veel tükk aega vastu pidanud, aku oli vist isegi vahetatav, aga tarkvara andis saba – lõpuks ta keeldus isegi Gmaili sisse logimast, et turvarisk, not supported ja kõik muu sellega kaasnev.

Peale pikki kaalutlusi otsustasin, et teeme siis selle väljamineku. Uus uhke Nokia 8 on täpselt sama tubliks tööloomaks osutunud kui endine Sony Xperia – ma olen teda korduvalt maha pillanud, kasutanud vihma ja udu ja lumesaju käes, unustanud sõprade juurde, kõrtsidesse ja tema väärikust riivanud sellega, et olen talle lihtsalt korduvalt peale istunud. Töötab juba poolteist aastat ilma mingite probleemideta ja loodan, et ta teenib mind veel mitu aastat. Miks loodan? a) Inimesed, kes igal aastal endale uue telefoni ostavad, on looduse suhtes hoolimatud idioodid, b) mul pole selliste vallatuste jaoks liigset raha ja c) uue seadme seadistamine on igavene rist ja viletsus. Ma olen ka uue arvuti ostmist samadel argumentidel edasi lükanud juba kaks aastat (ja mul on nagunii energiat ainult Fallout 4-s baaside ehitamiseks, Crusader Kingsis oma õdede võrgutamiseks ja Elder Scrolls Legendsis noobide tuuseldamiseks). Ainus argument, mida ma tean Õuna ostmiseks, on see, et Õunad pidada omavahel täiesti sujuvalt sünkroniseerima – sa ei pea sisse logima, paroole vahetama ega meelde tuletama (ehk siis vahetama, sest need on meelest läinud), nad võtvat kõik „otse õhust” ja uus seade liitub olemasoleva süsteemiga sujuvalt ja probleemivabalt.

Aga kui juba uus telefon, mis ka uuemaid mobiilimänge ilusasti jooksutab, siis loomulikult tuleb neid ka mängida, eriti kuna elu on viimasel aastal olnud üsna reisipõhine – üks põhilistest argumentidest, mis mul Tallinnast ärakolimiseks oli, oli see, et ma veedan igal tööpäeval 1,5 tundi oma elust ühistransporti vangistatuna. See teeb umbes kaks tervet nädalat igal aastal mu elust, mille ma veedan aknast välja vahtides. Siinkohal ma mühatan põlglikult kõigi: „Noorus on hukas ja nad muud ei tee, kui kössitavad bussis oma telefonide kohal!”-stiilis arvamusavalduste suunas. Nii linna- kui maakonnaliinidel, nii rongis kui bussis on nutitelefon hädapärane igavusepeletaja. Loomulikult võib lugeda uudiseid, raamatuid, teha mingit hädapärast tööd (lugeda töömeile vms) ja seda ma muidugi teen, aga kuna mulle lihtsalt meeldib mängida, siis nõnda sündis idee „Taskumänguri päevaraamatuks” juba eelmisel aastal, aga ma olin liiga laisk ja depressiivne, et sellega otsast alustada.

Nüüd on aga parem olla ja, mis seal salata, Laura „Segavereline koomiksimaailm” piitsutab ka minu auahnust tagant.

Esimeseks mänguks valisin ellujäämis-rollimängu „Dead Age”.

Ma mängisin seda juba umbes aasta tagasi, ent, nagu öeldud, olin liiga väsinud, et sellest artiklit sünnitada. Mõned nädalad tagasi tuli see mäng mulle meelde ja hakkasin seda otsima – telefonist olin ta maha installeerinud ühe oma hambutu „Hakkan tubliks!”-hoo käigus. Asja tegi keeruliseks see, et mul polnud mängu nimi meeles ja ma veetsin mitu tulutut googledamissessiooni ja püüdsin seda leida. Täiesti lootusetu üritus. Ma proovisin kõiki võimalikke otsisõnu ja kaevasin läbi kümneid ja kümneid „zombie-survival games” ülevaatelehti, aga otsitav jäi tabamatuks. Ma ei saagi aru miks, sest „Dead Age” on üks paremaid saadaolevaid survival-rollikaid; see on täiesti võrreldav sellise mänguga nagu „This War Of Mine” ja muude moodsate klassikatega. Selles täiesti puudub mikro-ostude süsteem, mis juba iseenesest teeb mängu ülejäänud massist paremaks. Lõpuks taipasin oma rumalust ja leidsin mängu oma „previously installed” sektsiooni alt Google poest. Juba ostetud mängu taasinstalleerimine on muidugi tasuta.

Mängu sisu on üsna lihtsakoeline ja klassikaline. Sa oled Jack, zombi-apokalüpsises ellujääja, kes kaotab oma õe Lilly, ning kes juhuse tõttu satub ühte väikesesse ellujääjate laagrisse – Trish ja Šerif on sisse seadnud pisikese mugava laagri ja võtavad su avasüli vastu. Edasi hakkab juhuslik sündmuste generaator saatma su laagrisse üha enam ja enam inimesi, kellega seonduvaid ülesandeid täites saad teenida kogemust ja materjale ning lukustada nad oma tiimikaaslastena lahti. Laagri majandamine nõuab teatud järjepidevust ja vilumust ning etteplaneerimisoskust. Iga päev sööb üks laagrielanik ära ühe toiduportsu (ration) ja neid toiduportsusid saab kas juurde küttida (määrates kuni kolm laagrielanikku küttima, vastavalt nende ellujäämisoskusele saab laager toitu juurde) või siis otse ise jahtima minna – iga päev saab 1-3-liikmeline meeskond minna kuskile taplema ja nodi korjama. Erinevatel tiimiliikmetel on erinevad oskused – Larissa on insener ja loobib Molotovi kokteile (mida sul on piiratud varu), Jennifer on suurepärane pumppüssi-laskja (aga laskemoona on piiratud varu), Hank on pigem lähivõitluse ekspert, Jamal on hea kütt, Liz on meditsiinilise eriharidusega... Tuleb hoolikalt läbi mõelda, et mis on sinu enda oskused, milliseid oskuseid on vaja laagri kaitsjatel (sest laagris tuleb võimaluse korral kolm inimest kaitsjateks määrata, nemad siis peavad päeva lõppedes oma võitlused rüüstajate ja zombidega), milliseid oskuseid oleks vaja muude ülesannete täitjatel jne. Tavaline party management.

Jack ise alustab esimest mängu tudengina – tal puuduvad erioskused ja teda tuleb hakata nullist üles ehitama, õnneks on mäng piisavalt armuline, et annab sulle ühe kehvakese pesapallikurika, kehvakese püstoli ja natuke laskemoona püstoli jaoks, nii et areneda saab igas suunas. Mängimise käigus täidad „väljakutseid”, peamiselt vastaste tapmise teemalisi. Iga täidetud challenge annab sulle medaleid, millega saad Jacki tugevamaks ehitada ning lahti lukustada talle erinevaid taustasid. Jack saab olla ka sõdur, arst, insener jne, iga ametiga kaasneb erinev oskustepagas ning varustus, mille abil saab oma mängukogemust endale sobivamaks timmida.

Vaenlasi tappes saab nii Jack kui ülejäänud tiimiliikmed kogemust ja oskuspunkte juurde. Üleüldse meenutab mängu süsteem vanu häid JRPG-sid nagu Final Fantasy, Earthbound või Heroes of Might and Magic lahingusüsteemi. Lahingud ei toimu reaalajas, vaid sinu tiim ja vaenlaste tiim ründab kordamööda. Peale iga lahingu lõppu saad natuke kogemust ja nodi ning võimaluse rahvale laskemoona juurde panna või neid ravida (kas siis esmaabipakkide või näiteks kookide ja hamburgeritega, just see viimane element meenutab mulle kangesti Earthboundi). Iga koht, kuhu sa lammutama minna saad, sisaldab erinevaid ja erineva tasemega vaenlaseid ning reast saad teha 20 lahingut – viimane lahing on boss fight, mille eduka sooritamise korral pöördud tagasi laagrisse.

Ega see mäng eriti ei hellita. Kuigi ma olin seda ju umbes aasta tagasi paar korda läbi mänginud, siis esimese uue mängu alustamise järel surin kolmandal või neljandal päeval. See on üsna häbistav, sest mulle meeldib mõelda, et ma olen arvutimängudes absoluutne, ületamatu professionaal. Aga tegin paar vale otsust ja olin liiga uljas ning värske installeerimise järel oli mu Jack täiesti ilma igasuguste boonusteta ning nii ta läks – pidin uuesti alustama, sest surm on selles mängus lõplik. Kui mõni su tiimikaaslastest sureb, siis ta on surnud. Kui Jack surma saab, siis lõppeb mäng ära ja pead otsast peale alustama. Kõik, mis sulle jääb, on väljakutsete sooritamise eest saadud medalid, millega saab Jacki natuke paremaks tuunida. Mis kehvasti, see uuesti!

Liiga tõsine see mäng ei ole, samas ei ole see ka pealiskaudne kimp meeme ja troope, mida saamatult, „How do you do, fellow kids?”-suhtumisega, mängijale näkku paisatakse. Tapetavate vaenlaste hulgas on rollimängude klassikat küll ja veel, näiteks hundid. Lisaks tehakse väike silmapilgutus zombi-maailma klassikute suunas, tappa saab nappides seelikutes zombi-ergutustüdrukuid, nunnasid ja politseinikke. Rüüstajad (siiski mitte raiders, vaid punks) on nagu Falloutist või Mad Maxist välja hüpanud naljakates kostüümides tüübid.

Miinuspoolena võiks välja tuua segasevõitu kasutajaliidese, millega harjumine võtab ikka omajagu aega. Märkmiku- või päevikuvormis esitatud liidesel saab korraga lahti olla kaks lehekülge ja teinekord ajab see juhtme üsna kokku, et kuidas nüüd paremat ja vasakut lehekülge omavahel klapitada ja kuidas täpselt asju määrata, vaadata, järele uurida. Aga sellega harjub üsna kiiresti ära. Kindlasti soovitaks täiesti esimese mängu mängida kergel raskusastmel, sest kasutajaliidese õppimine, mängu süsteemiga harjumine jne on juba iseenesest üsna keeruline. Keskmine ja kõige raskem raskusaste lisavad sinna tohutu mikromanageerimise, mida ehk esialgu pole vaja.

Samuti tunnen ma vana Fallout 4 paadunud fännina puudust baasi ehitamisest ja arendamisest. Sellest pole õhkagi – mitte mingeid kaitserajatisi ei saa teha, mugavusi ei saa rajada ja baas eksisteerib ainult mõtteliselt, kaardina su päevade alguses. Ma näeks hea meelega, et mängule lisataks mingi arenduse käigus ka see aspekt, kuigi võimalus ise relvi, turviseid, laskemoona ja ravimeid teha on juba isegi hästi. Samuti olen endal isiklikult täheldanud üht huvitavat aspekti – ma tahan mängida naisena. Ma pole kunagi suutnud põhjalikult haakuda näiteks Nõiduri-frantsiisiga, sest ma ei suuda kuidagi Geraltiga samastuda. Seega jääb ka Jack mulle tegelasena natuke kaugeks, kuigi ta polegi otseselt tegelane, vaid lihtsalt mängija avatar, kes suurt midagi ei ütle ega arva.

„Dead Age” on igati mõnus ajaviide rollimängusõpradele ja neile, kellel igasugune postapokalüptiline teema kõrvad liikuma paneb ja kellel on aegajalt viitsimatus voodist välja kobida või vajadus veeta tunde ja tunde kuskil ühistranspordis loksudes. Kui ma ei eksi, siis on mäng mängitav ka siis, kui telefon on offline.

8/10

Wabariigi ulme, esimene osa (Tormi Ariva)

Sissejuhatus

Selle uue rubriigi eesmärk on tutvustada kild-killu haaval vanemat eestikeelset (proosa)ulmekirjandust. Nagu ka pealkiri viitab, on põhirõhk aastatel 1918–1940 avaldatul, ent tõenäoliselt tuleb juttu ka mõnest varasemast üllitisest. Tegemist näib olevat väga vähe uuritud valdkonnaga, mis muudab asja põnevaks, aga tähendab ka, et tekstid ja autorid, millest või kellest siin kirjutan, on tihtipeale üpris juhuslikult valitud – just need, millele mina peale olen sattunud.

„Wabariigi ulme” hakkab plaani kohaselt ilmuma kord kahe kuu jooksul, kuna uurimistöö ja lugemine võtab kenakese aja ning mul ei ole kavatsust ennast ära vaevata. Iga kord võtan lähema vaatluse alla kaks tõlketeost ja ühe algupärandi ning räägin ka nende autoritest. Tegelikult ongi minu käsitlusviis autorikeskne ja kõige rohkem auru kulub just kirjutamise peale eesti ulmeautoritest, kes üldiselt seisavad meie kirjanduskaanonist sama kaugel, nagu ümberkukkunud taburet hüperaktiivsest ahvipärdikust. Seega hakkate ilmselt kuulma mõningaid uusi nimesid. Kindlasti ütlevad nüüd mõned, et: „Pähh, mis eesti ulme esimese vabariigi ajal? Enne 1970. aastat polnud meil seda sõnagi!” Ometi ei maksa arvata, et valitseks materjalipuudus, vastupidi – olen leidnud päris mitmeid huviäratavaid persoone. Mõnest neist on BAASis kõneldud, teistest mitte. Keskendun pigem vähemtuntud kirjanikele.

Mitmed teosed, millest juttu tuleb, on avaldatud toonases perioodikas ning digiteeritud kujul kättesaadavad. Jagan nende kohta bibliograafilisi andmeid, mille järgi neid huvi korral erinevate andmebaaside (ESTER, DIGAR, DEA) abil internetis leida võib. Eesti autorite kohta plaanin koostada ka laiaulatuslikumad pealiskaudsed lühibibliograafiad. Igasugused küsimused, ettepanekud, lisandused ja lahmiv kriitika on loomulikult teretulnud.

„Kurjategijatejaht. Pildike aastast 2000”

Felix Leo Göckeritz

Kuna viimase viiekümne aasta jooksul on politsei oma meetodeid ja kasutatavat tehnikat väga palju täiustanud, peab murdvarguse toimepanemiseks olema kas loll või geenius. Sestap pole öises valves viibival ohvitser Brillow’l midagi paremat teha, kui igavlevalt detektiivromaani lehitseda. Ent seekord kõlab südaöö saabudes häirekell. Järgneb kurjategijate tagaajamine, millesse kaasatakse nii igasugu kaugjuhitavad turvasüsteemid kui ka õhu- ja allveepolitsei. Brillow teab, et kui vargad peaksid pääsema, siis kaotab ta oma töö. See on üsna hästija ladusalt kirja pandud sissevaade turvalisse tulevikku. (Romaan; 1922, nr. 13)

Felix Leo Göckeritzi kohta mul suurt midagi leida ei õnnestunud. Vahest võib mainida vaid tõika, et ta on üllitanud raamatu Saksa kirjaniku Rudolf Herzogi kohta ning saksa kirjanduse ja teatri ajaloo käsitlused. Kõnealune lugu on aga esmalt ilmunud 1922. aastal ajakirjas Die Woche, mis keskendus pigem kõmulisemale sisule ja võimalikult värskete päevakajaliste fotode avaldamisele. Huvitaval kombel avaldati jutuke järgmisel aastal (hiljem kui eesti keeles) ka ingliskeelde tõlgituna ajakirja Science and Invention mainumbris.

„Hra Vups reisib Marsile. Mumpsi tehnikahumoresk”

Ohjeldamatu fantaasiaga kirja pandud jantlik jutuke leidur Hector Vupsist ja tema pöörastest (pseudo)teaduslikest ideedest. Järjejutt algab sellega, et peategelasel on õnnestunud endale ja ühele töösturihärrale tohutu laeng anda ja sellal kui nemad ohutuse huvides klaasalusel istuvad, varustatakse selle arvelt tervet linna elektriga. Kahest mehest saab vaatamisväärsus, mis on nii edukas, et kõiksugu muud meelelahutusasutused on sunnitud uksed sulgema. See näitab üsna hästi kätte ka ülejäänud loo stiili – juhtub veel igasugu kahtlaseid asju, muuhulgas leiutatakse teleportatsiooni võimaldav seadeldis, millega Ühendriikide president sõnnikuhunnikusse läkitatakse. Jutustus on täiesti jabur ja seda mitte heas mõttes. Jääb mulje, nagu oleks paar teadushuvilist sõpra õhtul kasti kesvamärjukesega maha istunud ja hommikuks jutt valmis olnud. Humoresk on illustreeritud. (Raadio; 1927, nr. 25–28)

Loo juures on märge, et see on tõlgitud väljaandest Der deutsche Rundfunk, mis on esimene Saksa raadioajakiri, ent autori(te) kohta midagi teada pole.

„Dr. Wellenborgi päevik”

August Gregor

Eriskummaline jutustus, mis kujutab endast ulmekirjandust selle kõige laiemas tähenduses, põimides žanri kõiki kolme suuremat alaliiki. Lugu algab paljutõotavalt: jutustaja või õieti tõlkija räägib, kuidas ta sai (Viljandi pagariselli käest!) oma kollektsiooni kõige erilisema eseme, eneselt elu võtnud Rootsi arsti päeviku. Ülejäänud jutustus ongi minategelase tõlge päeviku olulisemast osast. Lugeja ees rullub lahti lugu mehest, kellest kujuneb juba nooruses veendunud ateist ja materialist ning kes, lõpetanud meditsiiniõpingud Rootsis, suundub 1910. aasta paiku Venemaale teenistust otsima. Ta alustab tööd Suure-Jaani kihelkonnaarsti ning ühtlasi Navesti mõisatohtrina.

Wellenborg hakkab hästi läbi saama sealse mõisahärraga, kes tegeleb astroloogia, trinoloogia ja hiromantiaga ning üleüldse usub üleloomulikesse nähtustesse. Peale seda, kui arst näeb unes üht tulevikusündmust ette, õnnestub parunil ka teda „oma usku” pöörata. Sealt edasi lähevad asjad aina veidramaks, kuni meile näidatakse tulevikunägemusi sotsialistliku Euroopa võidutsemisest Ameerika üle, tohutust ülerahvastatusest (autor ennustab, et inimesed ei ole võimelised Maalt välja rändama, tsitaat teosest: „Maapind kipub vägisi kitsaks jääma inimkonnale, keda on juba 200 miljardi[t].”) ning lõpuks kohutavate dinosauruseid meenutavate veenuslaste sissetungi. Igati pöörane lugu. (Lääne Teataja; 1933, nr. 22/13. september – nr. 32/18. oktoober)

Uudisleht 09.06.1939, allikas: DIGAR

Kõnealune järjejutt ilmus sellises formaadis, et seda sai raamatuks kokku köita ning, ehkki ta romaani mõõtu välja ei anna, on vahest kõnekas fakt, et teksti avaldamine edestas mõne kuu võrra Kalju Rahu (Ferdinand Kooli pseudonüüm) eesti esimeseks ulmeromaaniks peetud „Langeva tähe” esmakordset ilmumist ajalehe Kaja veergudel.

„Dr. Wellenborgi päeviku” autor August Gregor (hilisema nimega Elmelo) näib olevat olnud väga värvikas persoon. Tegemist oli Olustveres, Paides, Tartus ja ilmselt ka mujal elanud mehega, kes sündis 1903. aastal. Selgub, et Gregor on tegelenud nii markide võltsimise kui ka leiutamisega. Muuhulgas mõtles ta välja kamašokolaadi või vähemasti patenteeris taolise maiuse esimesena. Samuti oli ta kirglik ateist ja veendunud materialist, seejuures oli ta huvitatud astronoomiast, nagu Lääne Teatajas ilmunud loo peategelanegi. Ta kirjutas ketserlikke artikleid (nt. „Ristiusk on kõige kurja juur. jumal esimene waras” Türi Uudisleht; 1933, 11. märts) ning tegi kaastööd usuvastasele kuukirjale Usk ja Tõde. Kuigi pseudoteadused teda nähtavasti köitsid (nende praktiseerimine on läbiv motiiv tema loomingus) ei sallinud ta päriselus mingisuguseid ennustajaid ega astrolooge, korra pidi ta isegi ühele seesugusele tapmisähvarduse tegemise pärast kohut käima. Ei, päris harilik inimene Gregor vististi ei olnud. Tema õde, Terje Tõeveer (sünninimega Alide Gregor, vahepeal Terje Toomus), oli samuti kirjanik. 1941. aasta juunis küüditati August Elmelo Venemaale.

Ta on kirjutanud mitmeid lühemaid jutustusi, mida siin-seal perioodikas avaldati, ning ühtlasi (A. Ego pseudonüümi all) välja andnud üsna ilmetu külanovellide ja vestete kogumiku „Kuldauraha”. „Dr. Wellenborgi päeviku” ja muude ajaleheveergudel ilmunud juttude põhjal tekib üsna selgepiiriline ettekujutus Gregori stiili kohta. Palju on korduvaid motiive nagu surm (eriti näib kirjanikule meeldivat poomine), juba nimetatud esoteerilised õpetused (mille paikapidavust peategelane tavaliselt kas usub või hakkab uskuma), ajaloolised seigad (mis leiavad aset tegelase unes või nägemuses) ja sünge, müstiline, sageli groteskne ning kuidagi nihkes õhustik ja tegelased. Nooruses olevat Gregorile väga korda läinud raamat „Gulliveri reisid” (esimene eestikeelne väljaanne ilmus aastal 1913), ent küllap on teda mõjutanud ka Johannes Aaviku antoloogiasari „Hirmu ja õuduse jutud”. Osa tema loomingust jäi käsikirja.

Gregor on kirjutanud palju lugusid, mida ma (ehk võhiklikult) liigitaksin ebamaise (weird fiction) või õuduskirjanduse alla (nt. toosama „Dr. Wellenborgi päevik”, „Kummaline öömaja”). Kitsamalt on esindatud kummitava maja lood („Mustad sipelgad”) ja üpris suurte mööndustega ka etnoõudus („Kummaline sõrmus”). Esile tõstaksin veel jutustuse „Vanaisa portree”.

Pealiskaudne lühibibliograafia

„Shimmipataljon” külaajakirjanikku uputamas. Weste; Sakala; 1925, nr. 90 (8. august) (ps. A. Ego)

Pool naela wõid. Weste Eesti Daanist; Sakala; 1925,  nr. 111 (24. september) (ps. A. Ego)

Piip ja sülekoer; Sakala; 1926, nr. 63 (29. mai) (ps. A. Ego)

Juukselõike-masin; Sakala; 1926, nr. 113 (19. september) (ps. A. Ego)

On ikka midagi uut päikese all. Weste meie kooliuuendusest; nagu eelmine (A. G.)

Jõulupuu jalg; Sakala; 1926, nr. 156 (24. detsember) (ps. A. Ego)

Hullud; Olion; 1930, nr. 12

Kuldauraha. Külanovellid ja vested; Autori kirjastus; 1931 (ps. A. Ego)

Ennustus; Sõnapilt; 1931, nr. 2 (11. jaanuar) – nr. 3 (18. jaanuar)

Kolp; Sõnapilt; 1931, nr. 6 (8. veebruar) – nr. 9 (1. märts)

Vanaisa portree; Sõnapilt; 1931, nr. 15 (12. aprill) – nr. 16 (19. aprill)

Kummaline sõrmus; Sõnapilt; 1931, nr. 21 (24. mai)

Kättemaks; Sõnapilt; 1931, nr. 30 (26. juuli) – nr. 32 (9. august)

Mõistatuslik wiirastus; Saaremaa Teataja; 1932, nr. 4 (16. jaanuar) – nr. 5 (20. jaanuar)

Kummaline öömaja; Saaremaa Teataja; 1932, nr. 6 (23. jaanuar) – nr. 7 (27. jaanuar)

Magaskiaida narkoos; Saaremaa Teataja; 1932, nr. 31 (23. aprill) – nr. 33 (30. aprill)

Dr. Wellenborgi päevik; Lääne Teataja; 1933, nr. 22 (13. september) – nr. 32 (18. oktoober)

Wähjapüüdja saladuslik surm; Uued Ajad; 1934, nr. 1 (3. jaanuar)

Poolik portree; Jutuleht; 1934, nr. 7 (17. veebruar)

Neli Astat; Waba Maa. Pärnu Wäljaanne; 1934, nr. 213 (19. september) – nr. 218 (25. september)

Valetamisande õnnistus; Maamees; 1935, nr. 5 (15. jaanuar)

Mustad sipelgad; Perekonnaleht; 1940, nr. 33 (14. august)

Lisalugemist

Heiki Raudla „Kes leiutas kamašokolaadi ehk kamariinist kamašokolaadini” (kogumikus „Sakala kalender 2010”)

„Tagurpidi juubeliületrükk kangrumargil ehk kamašokolaadi leiutajast margivõltsija August Elmelo (Gregor)” (Postiajalugu.ee)

Teatrivõhik õudusteatrist: Indrek Hargla „Kodukäijad“ (Joel Jans)

Ütlen kohe arvustuse alguses ära, et minu teadmised teatrist on üsna nullilähedased ning seega on kogu järgnev arvustus kirjutatud täieliku võhiku vaatevinklist. Teatris käisin viimati 2016. aastal kui esietendus samuti Indrek Hargla kirjutatud „Varjuprohvet” ning muljed sellest olid vastuolulised. Mõned kohad meeldisid väga, aga päris palju hetki jätsid mind ka nõutult käsi laiutama, sest seda, millest ma aru ei saanud või mis jäi segaseks, oli kohutavalt palju. Veelgi varasemad teatriskäimised on aga olnud kõik seotud kooliväljasõitudega ning mälestused neist on udused ja omavahel kokku sulanud.

Sättisin end siis pühapäeval juba varakult Tallinna poole, et pilk peale visata Hargla kahele lühiäidendile, ning esimese asjana üllatas mind juba teatri asukoht. Neist ülalmainitud udustest lapsepõlvemälestustest oli mulle jäänud pigem mulje, et teatrit tehakse hästi suures majas, tuhandete inimeste osavõtul ning parimaisse ülikondadesse ja tualettidesse riietatult. Kellerteatri tegutsemiskohaks osutus aga hoopiski üks kunagise linnamüüri ääres asetsev püssirohukelder, mis on suurtest uhketest teatrimajadest sama erinev kui on suur kontserdisaal metallurgide kontserdiurkast. Arvasin muide esialgu, et Kellerteatri nimi tulebki asjaolust, et nad tegutsevad sõna otseses mõttes keldris ning „keller” on äkki mingitlaadi slängi- või uudissõna aga veebilehte uurides selgus, et ilmselt tuleb see hoopis lavastaja Vahur Kelleri nimest. Igal juhul oli see, et Kellerteater ei sarnanenud tüüpilisele teatrile või minu ettekujutusele tüüpilisest teatrist, pigem meeldiv üllatus. Näitlejad olid mulle hulga lähemal ega pidanud neid kuskil kaugel-kaugel „all” silmad kissis jälgima, keldrilik hämar ja sünge atmosfäär oli lahe ning baari ei pidanud samuti hakkama kuskilt maja pealt otsima.

Varasema kogemusega võrreldes oli ebatüüpiline ka see, et etendusi oli lavastuses tegelikult kokku kaks – „Phosphorus” ja „Nõia tütar”. Kumbki lühinäidend oli kestvusega alla tunni ning neist pole sugugi kerge kirjutada. Sisu osas võib näpata Kellerteatri kodukalt lühikirjelduse: "Kaks lugu kummitustest kahes erinevas ajas ja ruumis, 19. sajandi Saksamaal ja tänapäeva Eestis. Neid ühendab see, et mis on surnud, on tulnud tagasi elavate maailma, sest kõige tugevamad tunded ei sure iialgi päriselt. Armastus ja vihkamine ei lase surnutel püsida rahus ja “Kellerteatri” laval hakkavad sündima jubedad asjad."

Asi pole üldse selles, et tükid oleks olnud halvad, vaid hoopis vastupidi. Mulle meeldisid need tõesti väga ning mingil põhjusel on heast alati palju raskem kirjutada kui halvast. Lisaks tundub mulle üha rohkem, et vähemalt Phosphoruse osas on „meeldis väga” on liiga tagasihoidlik väljend. Õigem oleks öelda, et ma ei suutnud uskuda, et nii head teatritükki saab üldse teha. Nagu ülal juba öeldud, siis pole mul teatrikriitikast erilist aimu, kuid olles nii ulmefänn kui ka ise väikestviisi kirjanik, suudan ma hästi kirjutatud loo ära tunda. Ning näidendi alusmaterjalis olev lugu oli kirjutatud tõesti hästi, ilma üleliigse täitematerjalita ning sisaldas selle käigus kahte head puänti ning ka pisut musta huumorit. Niisamuti võin ma ka paadunud filmifriigi positsioonilt öelda, et näitlemine oli samuti ühe korraliku A-klassi filmi tasemel ning mis puutub eriefektidesse, siis see, kui palju oli saavutatud väga nappide ning lihtsate vahenditega, oli lummav.

Pärast pooletunnist vaheaega järgnes etendus „Nõia tütar”. See oli samuti hea, aga ilmselt oli esimese lumm veel minus endiselt sees. Head lühijuttu lõpetades ei saa ka kunagi kohe teist sarnast otsa lugeda, vaja on lasta muljetel settida ning seetõttu jäi ta minule natuke nõrgemaks. Näitlemine oli taas suurepärane ning oli raske aru saada, kust näitlejad võtsid endast energia nii lühikese aja jooksul hoopis erinevateks tegelasteks kehastumiseks. Visuaalsed efektid olid ka siin väga nappide vahenditega tehtud aga muljetavaldavamad kui sadu miljoneid maksnud kinohittidel ning „Groundhog Day”-stiilis idee töötas samuti. Aga midagi jäi siiski mulle puudu, et saaksin ka sellest ülivõrdes rääkida. Aga olen endiselt kindel, et selles on süüdi esimene tükk, mis lihtsalt tõstis lati kättesaamatusse kõrgusse.

Aga minu poolt kindel soovitus kõigile, ka minusugustele vähe teatris käivatele ulmefännidele. Minge vaatama! Olen enam kui kindel, et te ei pettu.

Teatriarvustus: Esitledes uut Melchiori ja vaadates õudusnäidendit (Jüri Kallas)

20. novembril oli meretagustel inimestel põhjust mandrile minna, ehk siis Tallinna, kus Kellerteatris esitleti Indrek Hargla uut krimiromaani „Apteeker Melchior ja Pilaatuse evangeelium“ ning mängiti Indrek Hargla uut õudusnäidendit „Kodukäijad“.

Näidendi esietendus oli küll juba kolm päeva varem ning me oli ka sinna kutsutud, aga pühapäev-esmaspäev on Enele ja mulle ühed ebasobivamaid nädalapäevad üldse, et lehetöö kui selline jne. Nõnda siis leidsimegi, et jätame esietenduse ära ning ühendame esitluse ja mõne järgmise mängukorra. Ja nõnda me siis kolmapäeval Tallinna...

Krimiromaani esitlusel räägiti ka ulmest

Kuna Reaktor on ulmeajakiri, siis pole siin põhjust rääkida krimiromaanist, olgu selle autoriks kasvõi üks Eesti olulisemaid ja menukamaid ulmekirjanikke. Samas, ega ulmest ikka mööda saa, isegi krimiromaani esitlusel.

Indrek Hargla kiitis kohe üsna alguses uue Melchiori kaanepilti ja rääkis, kuidas ta on rahul Poola kunstniku Paweł Kardise tehtuga, kuidas raamat sai seekord just täpselt sellise kaanepildi, millega autor vägagi rahul on.

Eks kiidulaul kaanepildile tekitas kohaletulnute seas ka küsimusi: kas see tõesti on nüüd nii tähtis, mis on kaanel. Indrek Hargla ei jätnud võimalust kasutamata ja seletas, kuidas ta ulmelugejana on harjunud, et raamatu kaanel on pilt, mis kutsub lugema ja kuidas talle ei meeldi raamatud, kus kaanel on vaid lihtsalt kirjad või mingi surimuri. Kas austatud kirjanik just nii konkreetselt ja nende sõnadega end väljendas, aga jutu mõte oli umbes selline. Mina kirjutan siin lihtsalt mälu järgi muljeid üles. Ka ütles Indrek Hargla midagi kriitilist Mirabilia-sarja raamatute kaante kohta, mis minuarust oli küll liiast, sest tegemist on ühtede ägedamate ja profimate kaantega Eesti raamatuloos üldse, kuid see oli siiski Indrek Hargla esitlus ja otse loomulikult on Indrek Harglal õigus arvata teistmoodi.

Küsiti ka, et millal ilmub järgmine ulmekas. Indrek Hargla jäi väga mõttesse ja alguses justkui ei osanudki vastata, aga siis ütles, et veel käesoleval aastal. Isiklikult mind pani see muigama, sest ma sain aru, mida kirjanik mõtles, aga küsimuse pisut vildakalt formuleerinud lugeja vist mitte...

Küsiti veel ka üldkirjanduslikke küsimusi, et kuidas autor üle elab seda hetke, mil romaan valmis ja tegelastest lahkuma peab. Indrek Hargla seletas, et kuniks ta kirjutab, seniks tegelased teda pisut painavad, suisa segavad elamist ja tahavad anda nõu romaani arengute asjus – kui ta aga romaanile punkti paneb, siis pole tal nende tegelastega eriti enam mingit asja. Ka rääkis Indrek Hargla, kuidas ta üldse omi vanu asju lugeda ei taha, sest need on kirjutanud üks teine inimene ja see inimene ei osanud eriti kirjutada.

Õudusnäidend „Kodukäijad“

Kuna esitlus toimus Kellerteatris ja esitlust viis läbi teatri asutaja ja juht Vahur Keller, siis otse loomulikult läks jutt ka esitluse järel toimuvale etendusele, seda enam, et neid ühendas rohkem, kui toimumiskoht ja kirjanik Indrek Hargla. Nimelt rääkis Indrek Hargla, kuidas ta uuris üht mürgisegamise-teemalist raamatut ning kuidas sellest oli abi uue Melchiori-romaani ning veel enam näidendi „Kodukäijad“ kirjutamisel.

„Kodukäijad“ on kahest lühinäidendist koosnev nn kassett või antoloogia. Neli näitlejat mängivad mõlemas tükis, võttes seeläbi endale küllaltki raske ülesande. Pole ju kerge ühe õhtu jooksul kahte erinevat näidendit ja rolli mängida! Pealegi, väike ruum ja publiku lähedus ei jäta ka ju erilisi võimalusi asju varjata. Kõik, mis mängid, kõik see on ka näha.

„Phosphorus“

Esimene vaatus oli lühinäidend „Phosphorus“ ehk kummituslugu XIX sajandi Saksamaalt. Noorel naisel on vana mees surnud, mees kummitab ja naine kutsub eksortsisti, kes peab kummituse n-ö lokaliseerima ja ära ajama. Majas on ka veel tüütu ja ohmuvõitu teener. Eksortsist pingutab ja pingutab, aga kummitusega ta kontakti ei saa. Kas kummitust polegi? On see vaid leinava lese luul? Ei, kummitus on olemas ja lesk teda ka tajub ning teatripublik suisa näeb.

Väga äge lugu ja leidlikult lavastatud. Lesk tegi ekstaatilise, kui nii võib öelda, rollisoorituse. Peamised kiidusõnad hoiaks ma aga surnud vanamehele ehk kummitusele. Milline plastika, milline liikumine ja ilmed ning see üldine trotslik hoiak. Ja õudne oli kõik see samuti. Ma ikka vahepeal hoidsin suisa hinge kinni ning tundsin seda hea õuduse mõnus-perverset lämmatavat tunnet, et tahaks sõõmu värsket õhku, aga ei saa, sest miski pressib hingamist kinni.

„Nõia tütar“

Pärast intensiivset ja õõvast esimest näidendit kerkis pisuke hirm, et ega teine nüüd esimese varju ei jää. Õnneks ei jäänud, sest kohe kui „Nõia tütar“ algas, oli tunda, et siit tuleb ka midagi, aga hoopis teistsugust.

Tänapäeva Eesti. Mingi teletüdruk ja kaameramees otsivad sobivat võttekohta uue tõsielusaate jaoks. Noh, et vaja miskit õudse taustaga maja kolkas, kuhu siis saate osalised luku taha pannakse, kaamera käima ja saade missugune! Vana mõis peaks ju sobima küll, seda enam, et omanik ka midagi räägib ja on midagi kuulnud ja uurinud. Ilmselt ei lobise ma midagi välja, kui ütlen, et mõisas tõesti kummitab...

Hoopis teistsugune lugu. Koomiline! Ja seda võikam on õudus, mis pisut juhmide ja pinnapealsete tänapäeva inimeste ees ja sees lahti end rullib.

Võrratud „Kodukäijad“

Tahtmata üle kiita, ütlen aga siiski, et ükski kiidusõna pole liiast ja seda näidendit võib soovitada ka täitsa teatrikaugele inimesele. Sellist mängulusti, hoogu ja põnevust pole ma Eesti teatris ammu näinud. Rääkimata asjalikust õudustunnetusest, mis on omamaises teatris tõenäoliselt esmakordne. Neid lühinäidendeid vaadates oli tunne, otsekui vaataks ma head õudusfilmi. Ja seda ütlen mina, kes ma eriti teatrit ei armasta ning keda tegelikult teater oma elavate näitlejate lähedusega vägagi häirib. Seekord mind distantsi puudumine ei seganud – istusin suisa esimeses reas ning pidin pidevalt omi koibi kokku voltima, et mõni näitleja mu kenade punaste saabaste otsa ei komistaks, ning ma ei saanud arugi, et mul oleks vaimselt või füüsiliselt kuidagi ebamugav.

Kui konkreetsemalt, siis tahaks mainida esimese näidendi eksortsisti ja teise kaamerameest, kes minule ja mitte ainult minule tõi meelde meie kõigi poolt palavalt armastatud Metsavana. Ausõna, otsekui oleks Metsavana vend või suurim fänn laval. Mulle andis see igatahes mingi lisajõnksu, mitte et muidu oleks näitleja halb olnud. Tegelikult tegid nad kõik oma rollid kenasti ära, lihtsalt teenril/kolhoosiesimehel oli pisut väiksem ja kõrvalisem roll.

Eraldi tahaks ma veel aga kiita lavastuse tehnilisi lahendusi. Just lavastuse, sest see on Kellerteatri, mitte Indrek Hargla looming. Butafooria, ehk siis läbipaistev peegel esimeses ja pidevalt mahalibisev-allakukkuv poomisnöör teises näidendis. Lihtne ja seeläbi suisa geniaalne! Rääkimata lese kleitipugemisest esimeses ja riidekapiga seonduv teises. Ja kindlasti peab ka kiitma pantomiimseid stseene, kus valguse, varjude ja helidega anti edasi seda, mille peale filmides kulub raskelt raha ja eriefekte, ning see polnud hale, hoopis õõvastav oli. Tõesti põnevusteater!

Ilmselt pole selle lavastuse vaatamisvõimalusi just palju, aga kui kellelgi on see võimalus, siis ma tõsiselt ja täitsa siiralt soovitan. Minu arust võiks Kellerteater sellega suisa mingi üle-Eestilise tuuri teha!

Piltidest: Plakat on pärit Kellerteatri kodulehelt, saabaste foto tegi Heli Illipe-Sootak ning kõik ülejäänud pildid pärinevad Ene Kallase kaamerast.

Filmiarvustus: „Jeesus juhatab sind kiirteele” (Riho Välk)

Suur osa ulmikuid naudivad B-kategooria filme, seega mis saaks olla parem 51% kodumaist päritolu segapuntrast, kuhu valatakse kokku tumedanahaline kääbus, narkar-Jeesus, viirus-Stalin, diktaator-Batman, lo-fi küberreaalsus, kung-fu, törts erootikat, kärbesmutandid, Teletorn ja lõpetuseks natuke eksistentstlikku õõva?

Seega, millest räägib „Jeesus juhatab sind kiirteele”? See on lugu 2035. aastal Tallinna megalinnas elava CIA agendi D.T. Gagano aina suurenevast lõhest tema elu ja unistuste vahel. Ühelt poolt on tal armastav naine ja unistus mererannas inimesi pitsaga õnnelikuks teha. Teiselt poolt on ta hinnatud agent, kes peab peatama Stalini, kes on ennast Psühhoblokki sisse häkkinud ja tahab enda kätte saada CIA ülisalajases laboris sünteesitud „löga”. Gagano lubab endale, et see missioon jääb talle viimaseks, et kohe järgmisel hommikul annab ta sisse lahkumisavalduse ning täidab lubaduse oma kallima ees, ning nad saavad lõpuks ometi siit jälgist linnast põgeneda ja täita oma unistused rohelisest pitsabussikesest mererannas. Muidugi ei ole see aga tavaline PÖFFi film, kus järgmises kaadris kohvreid pakitakse ning ülejäänud film kulgebki sünkmornis mererannas pitsat vorpides ja ennast, armastuse sädet ning elu mõtet leides. Vapper Gagano langeb riukaliku Stalini küüsi ning tema küberhing saadetakse Beeta-Etioopiasse, samal ajal kui tema koomas lihakeha jääb CIA staapi vedelema. Kas agent Palmer Eldritch on nii James Bond, kui ta olla tahaks, või on ta tavaline tõbras? Kelle käske täidab komandant Rebane? Kuhu juhatab Gaganot nimitegelane Jeesus, keda mängib režissööri vend, Guillermo Llansó? Kas Gagano jõuab kunagi veel tagasi oma kurvika Malini embusesse?

Filmi tugevaimaks küljeks on kindlasti, et režissöör on kogu filmi võtnud täpselt nii tõsiselt, kui on vaja. Me kõik oleme näinud B-kategooria filme, kus treiler on parem kui film ise, sest kõik naljad laoti pooleteistminutilisse treilerisse, ning kui sellest poolteist tundi filmi välja venitada, siis tulemuseks on veniv kört, mille seest tuleb põnevamat sisu luubiga otsida. Või vastupidi, tahetakse igal võimalusel nii hullusti diipi panna, kui veel vähegi võimalik on. Ühte kaadrisse pisaratega draamat, teises raputab keegi jõuetult rusikat rõhujate vastu ja kolmandas õilis eneseohverdus. „Jeesus juhatab sind kiirteele” on suutnud selle B-filmide miinivälja edukalt läbida, jäädes siiski kõige ehedamaks B-filmiks kõikide sellele omaste vimkade, kohatise ülenäitlemise ning teadlikult sisseehitatud aukudega.

Tegevuskohti oli filmis hulgi – osa filmist on üles võetud Hispaanias, osa Etioopias, osa Suurbritannias, osa Lätis ning üle poole siinsamas Eestis. Äratuntavaid kohti oli päris ohtralt, samuti tekitas tahtmist NSVL aegseid ehitisi avastama minna, enne kui need buldooseritega maha lükatakse ning küprokist kortermajad asemele ehitatakse. City Plaza katuselt kiiratav hiidreklaam tekitas toreda „Blade Runneri”- efekti ning tekitas lootusi, et äkki saame varsti ka küberpungis elamise ägedaid osi näha. Samuti on vist raske leida ägedamat kohta, kui seda on Kultuurikatel, mis nõretab industriaalsusest. Eesti näitlejatest on kõrvalpeaosas Gerda-Anette Allikas, teistes osades Lauri Lagle, Taavi Eelmaa, Rene Köster ja Jaanika Arum.

Aga! Kõige mitte-B-filmilikum on filmi lõpptulemus. Siis, kui (epilepsiahoiatust vajavad) lõputiitrid läbi said, jäi püsima tunne, et sai head filmi vaadatud. Absurdset ja kaootilist, kuid tõsiselt head. Vaatamata kogu sellele absurdile oli filmi ära mahtunud hea kogus mõttekohti, ilma et need oleks läinud diiplemiseks. Miguel Llansó oli välja toonud murekohtasid ning isegi suutnud parajalt õõva tekitada, ilma et tekkinuks tunnet, et ta oleks neid vaatajale vägisi kurgust alla surunud ja sealjuures võidurõõmsalt keksinud. Eks see ole põhjuseks, miks nüüdseks on filmi näidatud juba ligi neljakümnel rahvusvahelisel festivalil ning see on saanud kuus auhinda, nende hulgas parima filmi auhind Film Maudit 2.0 festivalilt, parima kunstnikutöö preemia Neuchateli rahvusvaheliselt fantaasiafilmide festivalilt ning publikulemmiku tiitli Fantasia ja Alcine’i festivalidelt.

Filmile järgnes ka küsimuste-vastuste paneel. Seal sai ära mainitud, et filmi vändati kokku 3 aastat ning eelarve jõudis lõpuks poole miljoni euroni. Ja kui filmi eriefektid tundusid head, siis neid aitas teha Paddy Eason, kes on eriefekte teinud tohutule hulgale piiramatu eelarvega suurfilmidele. Samuti räägiti, miks on filmi alguses küberruum stop-motionis tehtud ning hiljem mitte. Praktiline põhjus – 2 päeva tehti stop-motionit ning kui selle tulemuseks oli 1 minut filmi, siis oleks film kinolinadele jõudnud alles 2030. aastal. Samuti ei tahetud minna seda pettuse teed, et filmitakse tavapäraselt ja siis lõigutakse kaadreid välja, et stop-motioni efekt saada. Lisaks on kogu film üles võetud tummfilmina ning lõplik lõige olevat olnud ilma igasuguse helita. Kogu dialoog ja efektid on hiljem juurde monteeritud, mis lisab tubli annuse B-kategooriat. Väidetavalt ei oskavat peaosas olev Daniel Tadesse sõnagi inglise keelt...

Film jõuab pärast PÖFFi ka laiatarbekinodesse üle Eesti ning allakirjutanu soovitab seda kindlasti vaatama minna. Treiler ka.

Raamatuarvustus: „Kosmose pikk vari“. Üdini ulmeline kosmoseseiklus (Ander Skarp)

Joel Jans ja Maniakkide Tänav kirjutasid kahasse üdini ulmelise kosmoseseikluse, mille iga tegevusliin ja iga mõttelõng paneb kuklas korrutama ühe rikkiläinud plaadimängija: „See kõik on ju Expanse, see kõik on ju Expanse...” Aga mitte päris.

Ära kunagi loe enne arvustuse kirjutamist teisi arvustusi, sest muidu võib juhtuda, et sul polegi enam millestki rääkida. Oleks need arvustused siis sarnased või üksteisest mõjutatud – oh ei – mõlemad juba varasemalt Reaktoris ilmunud arvustused lahkavad käesolevat ulmeteost erinevast otsast ja jõuavad lõppeks keskpõrandale kokku. Lisaks veel Jüri Kallase Meie Maa ajalehe lugemissoovituse rubriigis ilmunu ja ongi üks paras kompott erinevatest mõtetest ja tähelepanekutest valmis. Ja siis istun mina siin arvuti taga ning mõtlen, millest kirjutada. Sest raamatu kirjeldamatu arv trükivigu on juba oma koosa saanud, väga ulmelise kosmoseseikluse kõikehaaravus on oma kiitused juba saanud, toimetajad on liigset kiirustamist ja sündmustest läbi tormamist juba tauninud ning (autorite) ametivennad head minekut ja „tõsist andmist” kiitnud. No mida sa oskad kõigele sellele veel lisaks öelda, kui kõik on juba öeldud? Kui see kõik vastab tõele? Et ongi hea minek, lobe lugemine, korralik annus tegevust ja kuhjaga kosmoseseiklust, aga samas on pinnapealsust ja kiirustamise mekki ka natuke liiga palju.

Ma olen hakanud loetud raamatuid hindama mitte selle järgi, millised nad on ja millisel moel kirja pandud, vaid hoopis selle järgi, millise jälje nad jätavad minu mõttemallidesse ja kas nad seal midagi muudavad. Nii ei tahaks ma tegelikult hinnata raamatut selle järgi, kas ta oli hea minekuga või kas seal oli palju trükikuradeid sees. No ikka juhtub. Lem’i Solaris on kõike muud, kui hea minekuga lugu aga minu silmis üks ulmetippteos. Vandenõudest ja tehnilistest aspektidest pakatav „Torm”, mida arvustasin oktoobrikuu Reaktoris (ja mis ei ole otseselt ulme), on hea minekuga aga üdini plass ning kuu aega pärast lugemist pole temast mingit mälestust jäänud. Ei ole seda miskit, mis kriibiks hinges, teeks rahutuks, paneks mõtlema ja arutlema teoses tõstatatud küsimuste üle. Ja just selles osas on „Kosmose pikk vari” üks väga huvitav lugu – ma leidsin sealt kiirelt mööda ilmaruumi kihutamise kõrvalt need mõtted ja jupikesed, mis sööbivad kuhugi alateadvusesse ja hakkavad seal oma elu elama. Ja ühel säärasel ma tahakski lähemalt peatuda.

Niisiis - maailma lõpp ja minu koht selles. Olgem ausad – iga kirjaniku ülim eesmärk on panna lugeja samastuma kas siis peategelasega või ühega peategelastest, või paigutada lugeja sarnasesse olukorda ning mängida erinevate sündmuskäikudega selles narratiivis. Olles peategelase nahas, küsitakse otse ja keerutamata, et kuidas SINA käituksid antud olukorras. Mina seda küsimust „Kosmose pikas varjus” ei kohanud. Küll aga suutsid autorid luua olukorra, mis sundis mind mõtlema lõpuaegade paradigma peale. Minu jaoks on see üks hiiglaslik sasipundar emotsioonidest, mõtetest, ideedest ja unistustest. Mis on meie, kui inimeste – elusolendite – ülimaks eesmärgiks? Areng ja ekspansioon (Expanse, eksole) aga kuhu? Puhtfüüsiliselt siit inimkonna hällist minema aga hingeliselt? Millise panuse annab MINU elu sellesse edasisse arengukäiku? Kui ühel hetkel inimkond jõuab tähtedeni ja sealt veel edasigi, siis kas minu panus sellesse on olnud piisav? Või siis teistpidi – kui kõik lõppeks hävineb ja kaob igavikku, siis miks oli mul vaja siin mõelda ja unistada ja rahmeldada? Mille nimel? Idealist minus ütleb, et inimkonna ühises tulevikus on väga palju potentsiaali, andku jumal, jahve, taara või kes iganes vaid piisavalt arukust selle potentsiaali leidmiseks ja rakendamiseks. Et me ka reaalselt seikleks tulevikus tähtede vahel ja avastaksime uusi maid ja uusi võimalusi oma potentsiaalse arengu täiustamiseks. Selles osas on telesarja „Star Trek: Enterprise” alusidee ja üldine narratiiv suisa imeline – see rõhub meie igavesele vajadusele uurida ja avastada, muutuda nii ajas kui ruumis targemaks, õpetatumaks, teadlikumaks. Ja kõige selle juures areneda ka hingeliselt. Roddenberry humanismi ülim vaim levib selle tulevikuvisiooni juures väga nähtavalt, isegi tunduvalt rohkem, kui teistes Star Treki sarjades või filmides. Hoopis teise tee valis aga kultussari Babylon 5, milles inimkond oli küll liikunud edasi kosmoseavarustesse, ent oma olemuselt oli inimkond jäänud suures piires samasuguseks – tulevikuinimestel ei olnud puudust ahnusest, võimuihast ja kontrollivajadusest. Episoodis „The Construction of Falling Stars” peategelased isegi arutlevad selle üle, kas keegi nende ohverdusi ja nende tegevusi mäletab, kui möödas on sada aastat. Tuhat aastat. „Kosmose pikk vari” on seega rohkem Babylon 5 moodi, mitte kui Star Treki humanismitõlgendus. Autorid on tegelikult astunud sammukese veel edasi ja toonud peategelasteks täiesti tavalised tööinimesed täiesti tavalisel alusel. Aga mõtted, mis minu peas tekkisid raamatut lugedes, olid samad. Seda kummalisem, et mõlema autori eelnevad teosed on suhtunud inimeseks olemisse väga pinnapealselt ja meie olemust pidanud pigem mingiks ajutiseks nähtuseks, mis lausa januneb augmenteerimise järele, anna aga ainult võimalus. Selle vajaduse järele õhates tuuakse tavaliselt oma tegelasi läbi vasktorude, neid igal võimalusel mutileerides, justkui näitamaks, et see, mis silmale nähtav, pole üldse oluline, sest ta pole sama vastupidav, kui see, mis inimsilmale nähtamatu – meie meelekindlus, tahtejõud ja mis kõik veel. „Kosmose pikas varjus” on meil lisaks varasematele nüüd siis ka kokku sulanud inimesed...

„Kosmose pikk vari” ei hiilga just erilise poeetilisuse või ahhetama paneva sõnaseadega – otse vastupidi – selle kirjakeel on lihtne, tihtilugu väga tehniline ning tegelased käituvad üldse mitte „raamatulikult”, vaid kui täiesti tavalised kaevurid. Või suvalised inimesed tänavalt. Mööndustega võib ju öelda, et ega see paarsada aastat tulevikku vaatav inimsuhete kirjeldus peagi eriti tänapäevasest kõnekeelest erinema, ent kui vaadata võrdluseks meie endi ajalehti ja ajakirju sajandi eest, võivad muutused igapäevases suhtlemises olla kordades erinevamad. Hakkasin just järele mõtlema, et kas käesolevas teoses keegi pastapliiatsit kasutas või ilmselgelt oma prillidele osundas. Vist mitte. Aga kõnemanneeridest on raskem lahti saada, kui ajas ajutiselt eksisteerivatest objektidest. Kakssada aastat tulevikku ja endiselt lendavad kuradid kõrge kaarega ning endiselt on meil rahvuspärased nimed (eestlane Kalle, soomlane Juha) mingi ajutise nimepanemisnähtuse nagu Jose Hernando või Yennyfyr asemel. Iseenesest võib ju säärane tulevikuperspektiiv imponeerida ja tekitada toreda tunde, et meie väike rahvakilluke endiselt kestab ja neid paganama põtru ei saa endiselt usaldada.

Olgu siis lõpetuseks hoiatatud – „Kosmose pikk vari” on suurepärane lugu neile, kellele imponeerivad kosmoseseiklused. Laserid. Võõrad tulnukrassid. Üks pidev ringi rahmeldamine aga samas ka inimeludega suhteliselt suvalt ringi käimine.  Kui sulle kõik see meeldib, siis sa ei märkagi neid arvutuid trükikuradeid, mis on raamatusse sattunud ning sa ei märka, kuidas aeg lendab. Just sellise eelhäälestusega ma seda raamatut lugema asusingi ning seetõttu ei suutnud ma ka kõige parema tahtmise juures pettuda.

Jutuarvustus: Ärimees Carl Danhammer Liisa Vesiku kehas (Taivo Rist)

Tavaliselt ei näe ma vajadust  Reaktori  jutte arvustada, sest püsiarvustajad on minu mõtted suuremas osas juba ära öelnud. Kuid seekord ei olnud ja sellepärast arvustan  Reaktori  septembrinumbris ilmunud Meelis Looveeru juttu  „Võõras kehas".

Ma ei mõista, miks valis Looveer tegelasteks skandaalse ärimehe Carl Danhammeri, teatrijuhi ja lavastaja Peeter Jalaka ning Ulmeühingu eelmise presidendi Liisa Vesiku. Loodan, et Liisa ei solvunud, Danhammer ei solvu nagunii, tema kohta võib kõike kirjutada. Ma lihtsalt sedastan, et mina poleks julgenud tegelastele selliseid nimesid panna.

Niisiis, Danhammeri teadvus rändab mööda inimeste kehasid. Mispärast, seda ta aru ei saa ja mina ka mitte. Sellega kaasnevad väikesed ajarännud, mis jäävad mulle jällegi mõistetamatuks. Miks hakkas Danhammer teistesse inimestesse seestuma, kuidas määratakse järgmine inimene, kellesse ta seestub, miks kaasneb sellega ajaränd ja miks just nii pikk? Siis naaseb Danhammer oma vanasse kehasse – miks? Kas sellega on ajarännud läbi või on Danhammer pelgalt ajutiselt oma vanas kehas? Danhammer kahtlustab, et ta tapab kõik inimesed, kellesse seestub, kas see tähendab, et ta tapab ka iseenese, kui juba oma kehasse tagasi jõudis? Samas ega ta kõiki tapa ka, Kask jäi näiteks ellu ja hullumajas on üldse keeruline kedagi tappa. Ma ei suuda head teooriat välja mõelda ja autor ei aita mind põrmugi. See ei jäta head muljet.

Asja parandanuks näiteks see, kui viimases peatükis otsiks politsei Danhammeri üles, tutvustaks teda ümberlükkamatute asitõenditega tema kuritegevuse kohta ja Danhammer pooks end suure häbi pärast kongis üles. Midagi oleks selgemaks saanud. Peale selle, kas Danhammeri teadvus tõesti sureb koos tema kehaga või jätkab endiselt aja- ja keharände.

Oluline puudus on see, et ainsatki tegelast pole sümpaatsena kujutatud, kellelegi pole kaasa tunda, ühegi tegelase saatus korda ei lähe, kui Tundmatu Naine maha arvata. Kas poleks saanud talle rohkem tausta anda?

Enamuse jutust moodustavad Danhammeri seiklused kellegi teise kehas. Selles paiknevaid võimalusi pole ära kasutatud. Konkreetsuse mõttes vaatleme Carl Danhammerit Liisa Vesiku kehas, sest näiteks Peeter Jalakas on absoluutselt mõttetu mees, temaga pole midagi peale hakata ja mina poleks temasugust üldse tegelaseks valinud.

Kui Danhammeril pole eelmise kehaomaniku teadmisi ega oskusi, siis läheb tal väga keeruliseks. Esimene tund – eesti keel klassis 202. Kus on klass 202? Vastu tulevad igasugused inimesed, noored ja vanad. Keda nendest tervitada? Leidsin klassi 202 – missugusesse pinki ma pean istuma, kes on minu pinginaaber ja mis tema nimi on? Millal on söögivahetund ja kus on söökla? Või parem alustagem kohe kooli riietehoiust – kus on minu nagi või kapp? Kas mul üldse ongi oma nagi või kapp? Minul näiteks keskkoolis ei olnud. Danhammer on juba esimese minutiga hädas. Neid probleeme Looveer eirab ja see on jäme viga.

Füüsika tund. Õpetaja küsib: «Kes teist tahab rääkida, mis on takisti?» Aga seda Danhammer ometi teab ja ajab käe püsti. Kõik on imestunud, kaasa arvatud õpetaja, aga Danhammer jutustab takistist nagu vana elektrik ja saab viie. Miks ma ei võiks Vesikule sellist väikest teenet teha, mõtleb ta ise.

Vahetund. Mingi poiss või poiste kamp osutab Danhammerile ebatervet tähelepanu ja muutub tüütuks. Kas Danhammer ei võiks neid kostitada niisuguste joppide ja mattidega, mida need oodatagi ei oska?

Mingi poiss kutsub: «Tulge täna õhtul kõik minu juurde, vanemad on kodust ära ja teeme peo, ma hankisin kasti X veini!» Danhammer kommenteerib: «Ärge te X veini küll jooge, see on solk, võtke parem Y veini, seal on hinna ja kvaliteedi suhe paremini paigas!»

Danhammerit võidakse tulla värbama kodutütarde hulka, kristlikku laulukoori või näiteringi  „Minu väike poni".  Danhammer võib oma õuduseks avastada, et vähemalt ühes nendest tegutseb ta juba pikka aega. Vähetõenäoline, et 7. klassi tüdrukul pole ainsatki hobi ja ta ei löö kaasa üheski ringis.

Kehaline kasvatus. Kus on võimla? Missugune on poiste ja missugune tüdrukute riietusruum? Mina käisin keskkoolis, kus riietusruumidele polnud peale kirjutatud, kumb on tüdrukute ja kumb poiste oma. Danhammer on noorpõlves sporti teinud ja tal tuleb asi meelde, ainult 7. klassi tüdruku keha ei võimalda kõike teha, mida Danhammer keskkoolipoisina tegi. Siin on võimalus nii triumfiks kui läbikukkumiseks. Võimlemistund lõppes. Appi, duši all on palju paljaid 13-aastasi tüdrukuid! Mida Siim Veskimees sellises olukorras teeks, suudan ma ette kujutada, aga mida Carl Danhammer teeks, see on teadmata.

Inglise keel. Õpetaja ütleb: «Nüüd, armsad lapsed, kirjutame inglise keeles väikese kirjandi.» Danhammer ahastab: ma ei oska inglise keelt, laske mul saksa keeles kirjutada! Ma näen siin ainult ühte mõistlikku lahendust: Danhammer peab inglise keele tunnist poppi tegema. Vastasel juhul järgneb katastroof. Muusikaõpetusest Danhammer pääseb, seda 7. klassis ei ole, ta ei teaks ühegi laulu sõnu, kui lorilaulud maha arvata. Tüdrukute tööõpetus: nüüd hakkame heegeldama ja kuduma! Danhammer põgeneb kabuhirmus.

Üleüldse, miks peaks Danhammer koolis käima? Kas tal tähtsamat tõesti teha pole? Muidugi on! Ta läheb oma õigesse koju, väikesesse kollasesse majja. Puuriidas on tagavaravõtmed, mille abil ta majja siseneb. See on inimtühi. Ta otsib üles Danhammeri ID-kaardi ja logib panka – konto seis pole muutunud. Talle meenub, et ema kurtis hommikul, et ei saa midagi osta raha puudumise tõttu, ning tal võib tekkida kiusatus teha rahaülekanne, aga sellel on kaks takistust: esiteks ta ei tea ema ega enese pangakonto numbrit ja teiseks võib Danhammer kergesti sama vaeseks osutuda.

Seejärel tuleb talle mõte saata Taaniel Kasele kiri „Varsti kohtume!" Loomulikult peab ta seda tegema Danhammeri meilikontolt, sest ta ei tea Vesiku konto salasõna ega saa sealseid armastuskirju lugeda, veel vähem Vesiku nime alt ainsatki meili saata. Vesiku konto on vist pääsmatult kadunud, Danhammer peab Vesikule uue meilikonto tegema.

Nüüd tuleb Danhammerile pähe mõte üks sigaret suitsetada. Pärast seda läheb tal süda pahaks, ta minestab ja pärast teadvuseletulekut oksendab põrandale.

Danhammer oskaks sõita oma auto või mootorrattaga, ainult ta ei saa Danhammeri juhiluba esitada ja Vesikul luba ei ole.

Selgub, et Danhammer on sadistlik psühhopaat, kes hoiab keldris naisi vangis. Varsti seestub Danhammer ühesse nendest naistest. Danhammeri keha tuleb keldrisse ja hakkab naist halvasti kohtlema. Mida see siis nüüd tähendab – Danhammeri keha piinab naist, kelles on Danhammeri teadvus? See on nagu „Hukkunud alpinisti hotellis": «Kas saate aru – mina – mind!» See annab uue tähenduse vanasõnale „Kõike, mida teed, teed endale." Igatahes saab Danhammer nüüd hästi aru, mida tema piinatav tunneb. Kas ta kahetseb, lubab muutuda, võib-olla muutubki pärast seda, kui Danhammeri kehasse tagasi jõuab? See võib nii juhtuda kui ka mitte, kusjuures kahetsus võib otseselt põhjustada Danhammeri vahelejäämise politseile.

Huvitav, mida teeks Vesiku kehas viibiv Danhammer, kui ta Danhammeri kodus kuuleb hääli, mida tekitavad keldrisse vangistatud naised?

Seejärel saabub Danhammeri kehas viibiv Danhammer, kes avastab, et tema äraolekul on tema koju hiilinud 7. klassi tüdruk, kes on olnud paha laps ja põrandale oksendanud. Kas see laps tuleks ikka otsekohe ära tappa? Võib-olla oleks mõistlikum ta kõigepealt keldrisse kinni panna ja teda natuke piinata? See omakorda tekitab küsimuse, kas Tundmatu Naise ja Liisa Vesiku saaks üheks tegelaseks ühendada.

Niisugused olid selles jutus peituvad võimalused. Nüüd vaatame, mida Looveer kirjutas Liisa Vesiku kehas olevast Carl Danhammerist. Väga mage. Ühe lausega kokku võetuna: lugu on halvasti läbi mõeldud ja halvasti teostatud, kümnepallisüsteemis 3/10. Üldine sõnaseadmisoskus on olemas, sellepärast ei pane ka halvemat hinnet.

Palju on räägitud, et üks kõige halvemaid lõppe on see, et peategelane on hulluks läinud ja nägi kõike vaid oma vaimusilmas. Looveeru kirjeldatud keha- ja ajarändude süsteem on nii ebaloogiline ja jabur, et ma pean ütlema: see jutt siin on erand. Kui viimases peatükis selguks, et Danhammer on seda kõike pelgalt ette kujutanud, ta on ju hullumajas kinni ja täitsa hull, ta pole tapnud politseinikku ega kedagi teist, tema keldris pole kunagi kedagi vangis hoitud, siis oleks see aktsepteeritav ja suhteliselt loogiline lõpp. Eeldatav hinne oleks sel juhul 4/10.

Ühe ulmelugeja isevärki avantüür. 2019. aasta jutuvõistluse arvustus (Veiko Belials)

Et kõik algusest peale nii nagu oli ausalt ära rääkida, tuleb alustada sellest, et ulmejutuvõistluse paremikku koondavat 18. Täheaega hakkasin ma lugema lõpust – järelsõnadest. Mis sellest, et olin neid arvamusi kuulnud žürii liikmete sõnavõttudena nii jutuvõistluse lõpetamisel kui Estconil. Aga näe – midagi jäi ikka silma ja lükkas veerema lumepallikese, mis kasvas laviiniks. Kõiges on süüdi Maniakkide Tänav, kes kirjutas oma järelsõna lõpus: „Kuid nüüd asub oma mitteametlikku töösse järgmine žürii – need on eesti ulmesõbrad. Kõik, kes te loete neid võistlusel osalenud lugusid, mis siin kaante vahel või mujal on ilmunud, siis kindlasti avaldage valjuhäälselt oma arvamust nende juttude kohta ja nende asetusest teie isiklikus edetabelis.“

Olen osalenud nii ulmejutuvõistluse kui Kirjanike Liidu romaanivõistluse žüriis, töö on tuttav. Niisiis – miks mitte? Kui õige loeks Reaktoris ja Täheajas ilmunud jutud läbi ja üritaks neist isikliku pingerea koostada? Paras avantüür, aga lugemata need jutud ja on ja lugeda tahaks neid ju niikuinii…

Mõeldud, tehtud. Järgmine küsimus – kuidas koostada pingerida? Veidi mõelnud, otsustasin, et ei kasuta (vähemalt esialgu) jutuvõistluse žürii hindamismudelit (punktid), sest üksi on väga keeruline saada väga erinevaid punktisummasid. Ja Eurovisiooni mudelit ei saa kohe kindlasti kasutada, sest siis saavad ritta vaid pooled lood, aga eesmärk oli ju kõik nad ritta seada. Et elu huvitavamaks teha, otsustasin minna keerulisemat teed, mis on töömahukam, aga annab ehk täpsema pingerea – võrrelda iga juttu kõigi juba loetud juttudega nii-öelda kahevõitluse formaadis ja tõsta seda siis tulemuse alusel pingereas sobivale kohale. Jutt jutu vastu! Kumb on parem? Nii püsib fookus paremini paigas. Kas see jutt on tollest jutust parem või mitte? Näib, et on… Nii… Aga tollest, mis oli koht kõrgemal? Sellest ka. Veel kohake kõrgemale, järgmine jutt… Jah, sellest enam minu arust parem ei ole. Selge, läheb siia, nende vahele. Võtame järgmise loo…

Paralleelselt pidasin siiski teatud punktiarvestust, aga ei löönud punkte kokku ja ei hakanud võrdlema enne, kui „duellitabel“ valmis. Kui „duellitabel“ sündis täiesti subjektiivselt, tunde, mulje ja emotsiooni alusel (meeldib rohkem – meeldib vähem), siis punktiarvestuse aluseks olid kindlad kriteeriumid, millest igaühe juures sai punkte ühest viieni (aga loomulikult on selline punktijagamine ka ju lõppeks subjektiivne). Kasutasin romaanivõistluse ajal enda jaoks välja töötatud maatriksit komponentidest, mida loo juures vaatan.

Loomulikult pole järgnev objektiivselt võrreldav žürii tulemusega. Esiteks tean mina autoreid ja paratamatult see mõjutab, kasvõi alateadlikultki. Ja teiseks lugesin mina ju toimetatud variante.

Aga asja juurde. Alustan juttude kommenteerimisega lugemise järjekorras – esmalt maikuu Reaktoris avaldatud lood, siis Täheajas avaldatud lood. Kommentaarid põhinevad mu isiklikel kriteeriumitel ja on üldjoontes sarnase ülesehitusega, et oleks lihtsam võrrelda. Ja siis järgnevad edetabelid. Esmalt subjektiivne „duellitabel“ ja siis võrdluseks kriteeriumitel põhinev punktiline edetabel, kus punktisummad on teisendatud keskmiseks hindeks viiepallisüsteemis.

„Uluru“

Pealkiri on hea, eksootiline, samas seotud looga.

Tegelased. Käitumine pole kuigi loogiline (naine räägib sõjaohust, mees eelistab UFOsid uurida, kuigi UFO-fanaatik on hoopis ta sõber, ja lülitab lihtsalt telefoni välja, selle asemel et oma pere pärast muretsema hakata. Võimalik, et peresuhted on sassis, aga seda tausta ei avata, et mehe käitumine muutuks loogilisemaks). Ka jäävad tegelased suhteliselt pinnapealseks. Sõnavara, mida tegelased kasutavad, ei häiri ega tundu kohatuna. Üks tegelane, kelle potentsiaal jäi minu arust lõpuni kasutamata, oli Potoroo.

Süžee. Lugu pakub huvi, kuid väga suurt pinget ei teki. Lõpp ei ole piisavalt tugev, liiga palju jääb ka selgusetuks (miks oli oluline, et see jublakas, mis neile anti, peab kindlasti peidetud saama?). Lugu ise oli üsna hästi jälgitav, aga uudsust polnud ollagi.

Kirjaoskus täitsa olemas. Grammatika ja lauseehitus otseselt ei häirinud, aga stiil tervikuna oli selline „harju keskmine“. Sõnavara samuti (Potoroost veidi hiljem). Dialoogid olid pisut puised.

Maailm oli lahti kirjutamata (mis sõda, miks, kelle vahel täpsemalt, kuidas see tegelastele nii ootamatult sai tulla?). Samas – autori faktitäpsus oli hea. Kuna tegemist oli meie reaalse maailmaga, siis on seda ka lihtsam saavutada. Kohanimed, UFO-fanaatikute usk Uluru erilisusesse ja seosesse tulnukatega – autor oli kas eeltööd teinud või ka ise Austraalias ringi liikunud.

Vahvad omanäolised detailid. Potoroo tekst on väga hea. Võõrik, arusaamatu, aga omamoodi ebaloogiliselt loogiline ja loo lõpuks ikkagi aimatava tähendusega. Minu jaoks üks selle jutu vaieldamatuid tugevusi, kuigi Potoroo enda isik ei ole piisavalt lahti kirjutatud.

Loo sisemine loogika. Minu jaoks lonkab. Liiga palju on küsitavusi, kasutamata võimalusi, puuduolevaid selgitusi või taustu. Põhjalikum läbimõtlemine ja töötlemine oleks jutu ilmselt oluliselt paremaks teinud.

„Sierra“

Pealkiri on üsna hea, kuigi veidi otsitud.

Tegelased. Käitumises on oma sisemine loogika (ainus täiesti ebaloogiline tegelane oli minu jaoks Rabakaev. Kusjuures mitte see, et ta pooleldi tahtmatult „reeturiks“ osutus – see oli just loogiline. Aga see lõputu teiste eest hoolitsemine, toetamine ja põdemine ning selle korduv rõhutamine oli kuidagi üle igasuguse piiri). Tegelastekäitumist ja motiive avatakse järk-järgult, nad on inimlikud ja usutavad (v.a Rabakaev). Sõnavara, mida tegelased kasutavad, on sobilik, dialoogid dünaamilised ja usutavad. Samas tegelaste taustast me suurt midagi teada ei saa.

Süžee. Lugu pakub pinget ja pöördeid, on hästi jälgitav ja loogiline. Uudsust küll eriti pole, tavaline militaarulme, aga tugevuseks on just see lootusetu vastasseisu kujutamine ja selle mõttetus, mis eriti hästi kulmineerub lõpuga. Lõpp on dramaatiline, pisut isegi melodramaatiline, kogu loo loogikat arvestades ainuvõimalik, et  mingit õnnelikku lõppu või pääsemist ei tule.

Kirjaoskus hea. Grammatika ja lauseehitus korras. Meeldis, et oli viitsitud vaeva näha ja nii lühikese jutu puhul vahetati vaatenurka ja avati motivatsiooni. See oli üsna hästi õnnestunud, ehk vaid Pääv kadus lõpuks liiga pildilt. Tekstiga oli üle keskmise vaeva nähtud, ilukirjanduslikke ütlemisi ja kujundeid jäi tekstis silma küll.

Maailm oli põhjalikumalt lahti kirjutamata (sellest ka need juba kõlanud etteheited, et ulmet on vähe ja tegevus võiks toimuda ükskõik millises sõjas). Samas – loo idee seisukohast polnud need ka väga vajalikud. Pigem ootab neid lugeja, et sisse elada (aga seda võiks edaspidi silmas pidada).

Vahvaid omanäolisi detaile eriti ei olnud. Iskonit pole ideena täiesti originaalne, militaarulmes leidub analoogseid lahendusi ju veel.

Loo sisemine loogika. Kirjutustehniliselt väga hästi komponeeritud (eriti arvestades loo lühidust). Oli pöördeid, oli kirjanduslikkust. Väga tugev debüüt – väga hästi kirjutatud, hea autoripositsiooniga lugu.

„Langtoni maailm“

Pealkiri on üsna hea (miks just Langton, ei selgu, aga kõlab hästi).

Tegelased. Mülleri käitumise loogikat väga ei avata, pigem üritatakse algusest peale maalida temast pilti kui erilisest sitapeast, et järgnev oleks arusaadav. Veel vähem avatakse Arno motivatsiooni. Sõnavara, mida tegelased kasutavad, on liigagi üheplaaniline ja lihtne, eriti Mülleri puhul, mis peaks vist tema olemust avama. Samas on see kuidagi liiga sirgjooneline. Dialoogid ei ole seetõttu kuigi usutavad. Tegelaste taustast me suurt midagi teada ei saa, üldse jäävad nad pisut lamedaks.

Süžee. Lugu ise on oma lineaarsuse tõttu hästi jälgitav ja oma sisemise loogikaga. Uudsust on nii et tapab. Lõpp on hea, muudab loo terviklikuks. See kohvijoomise rõhutamine mõjub juurdepoogitud võõrkehana (kahtlustan Mandi mõju, kelle ideoloogia on, et tuleb žüriiliikmete eelistustele vastavalt ka kirjutada).

Kirjaoskus ongi peamine komistuskivi. Grammatikaga on jätkuvalt probleeme (kohati on see pigem kiirustamise ja toimetamatuse probleem – näiteks sõnakordused). Lauseehitus ja dialoogid on paranenud, aga ikka kuidagi rabedavõitu. Silma torkab Joeli vana viga – liigsete epiteetide kasutamine, mis asja paremaks ei tee, vaid pigem häirivad. Samuti pisut tuimavõitu kirjeldused hoogsates olukordades. Nii et jätkuvalt on eelkõige stiil see, millega tuleks edaspidi tööd teha.

Maailm (pean eelkõige silmas kohalikku eluvormi) on omanäoline ja põnev, see on loo peamine väärtus. Ei, see lause on kuidagi tuim ja ei väljenda tegelikku mõtet. See eluvorm on rajult lahe! Uudne, samas omamoodi tõepärane. Nii võõrik kui vähegi olla saab, aga ka üdini usutav.

Vahva omanäoline detail ongi eelkõige kohalik eluvorm, millele lugu on üles ehitatud. Ja sõnad „komputroonium“ ning „nanoliit“ on ka vahvad.

Loo sisemine loogika, maailma oma reeglite jälgimine toimib hästi, selles osas on lugu korralikult läbi mõeldud. Sündmustik on küll selline prauh ja põmm – pisut üleforsseeritud. Hoolimata mõningasest rabedusest on see terviku seisukohast üks huvitavamaid ja paremaid Joeli jutte. Lihtsalt – sisu ja vormi võrdluses on probleem pigem vormis, aga jutuvõistluse puhul ongi ju probleem selles, et hinnata tuleb eelkõige juttu (tulemust), mitte ideed.

„Kirjatark ja Doktor“

Pealkiri mind eriti ei kõneta ja kuigi ulmeline esmapilgul ka ei ole. Lugema otseselt ei kutsu.

Tegelased. Tegelaste taustast me midagi teada kahjuks ei saa. Samas – tegelased ise on piisavalt huvitavad ja omanäolised. Lihtsalt liiga pinnapealselt visandatud.

Süžee. Lugu algab intrigeerivalt, tekib ootus, et mis edasi saab. Lugemise edenedes huvi kasvab. Lõpp aga on puudulik, ilmne pettumus. Intriig viitab millelegi suuremale (viiteid erinevates süsteemides paiknevatele uuringukompleksidele, oletan, et sarnastele nagu see baas. „Erakorraline tähelepanek: mitme erineva baasi andmestikud sisaldavad viiteid ühtedele ja samadele isikutele, sealhulgas samaste isikute omavahelisi võrdlusi. Taolisi kordusi on liiga palju, et neid võiks juhuslikuks pidada…”). Kahjuks jääb see niidiots kasutamata.

Kirjaoskus on väga hea. Stiil varieerub vastavalt tegelastele. Tehnoloogiakirjeldused kombinatsioonis kantseliidi, primitiivse kõne, võõrkeelse kõnega.

Maailm on põnev, kuigi selle tausta ei avata kohe. Info tilgub tasapisi, üksikute detailide kaupa loo edenedes (näiteks vihje vanglale), aga seda ei tule piisavalt. Jääb mulje, et tegemist on mingi suurema tervikmaailmaga/tsükli osaga, aga eraldi juttu lugedes jääb lõpuks õhku liiga palju küsimusi.  Loo jutustamise tehnika kõike eelnevat arvestades eeskujulik kuni doktori taasärkamiseni. Sealt edasi oleks nagu kiire hakanud. Madina kirjeldused on ainult markeeritud ja korralik lõpp on puudu.

Vahvad omanäolised detailid: väike lõbus vinjett:“Vaata! Mina vabalt kuseb!” Kuusteist lõkerdas ja suunas joa kõrgemale. “Ei toru, ei peremeest! Nagu vanasti.”

Loo sisemine loogika on olemas, eeldused heaks jutuks loodud, aga kõrge potentsiaal jäi kasutamata. Kahju. Ääretult lubav lugu. Mina soovitaksin korralikult läbi mõelda ja korraliku lõpuga pikemaks kirjutada (või siis kirjutada teine jutt, järg, mis otsad kokku tõmbab).

„Üksi“

Pealkiri on igav ja lame. Sellise pealkirjaga Tuglase novell? Jah, miks mitte. Aga sellise pealkirjaga ulmejutt? No ei, aitäh. Õudusjutu paelkirjaks on aga natuke trafaretne.

Tegelased. Peategelane on usutav. Tema tausta me ei tea, aga jutu kontekstis pole vist ka eriti oluline. Tema sõnakasutus ja tegevus reedab haritud inimest, näiteks tudengit või vabakutselist või loovisikut, kellel on piisavalt vabadust.

Süžee. Lugu algab aeglaselt, tasapisi hakkab kuhjuma häirivaid detaile. Lõpp on loo ülesehitust arvestades üsna sobiv ja häirivad detailid leiavad hoopis teistlaadi kasutust.

Kirjaoskus on väga hea. Stiil on õudusõhustiku loomiseks kohati liiga kirjeldav ja kiretu, aga jällegi – õudusõhustik ei olegi eesmärk.

Maailmakirjeldamisel on kasutatud palju tillukesi argiseid detaile, nende märkamiseks ja mainimiseks jätkub autoril silma. Huvitav efekt – pisiasjad, mis peaksid tekitama õudust, ei tee seda, sest kirjeldamise stiil annab neile hoopis teise värvingu.

Vahvad omanäolised detailid: on häid ja tabavaid kirjeldusi (Valguski on siin hoopis teistsugune kui kodus, ta on kirgas, värviline, läbipaistev. Tundub, nagu võiks õhku käega katsuda, on teine selline paks, meenutab miskipärast tarretist. Meri aga on nii selge veega, et tundub olevat läbipaistev kui õhk. Siin on kõik teistmoodi.Või: Aeg kulgeb siin teistmoodi kui kodus, päevad veerevad kui värvilised herned).

Loo sisemine loogika on olemas. Ainus häda, mis hindamisel tekib – see pole tegelikult ulmejutt. Ääretut hea maagiline realism, hästi teostatud, vorm ja sisu on ülihästi kooskõlas. Lootehniliselt üks parimaid jutte võistlusel. Minu arust võiks sellise loo ka Looming silmagi pilgutamata avaldada.

„Haruväljapääs“

Ääretult hea pealkiri – tekitab assotsiatsioone ja on mitmetähenduslik.

Tegelane. Ega me suurt midagi tema kohta teada ei saa.

Süžee. Lugu algab segaselt, midagi ei selgitata, mis iseenesest ei ole ju miinus, aga… ega selgitusi ei tulegi. Peategelane jõuab kuidagi põhjendamatult mingite järeldusteni, aga miks need järeldused peaksid õiged olema? See, et nad autori tahtel on õiged, on lihtsalt loo edenemiseks vajalik konstruktsioon. Lõpp oli minu jaoks sama segane kui lugu isegi, sama konstrueeritud.

Kirjaoskus pole laita, aga lause kisub kohati liiga keeruliseks, nii et see hakkab juba lugemist häirima. Liigsõnalisus – see on probleemi nimi.

Maailm on iseenesest ju huvitav. See keskuse ja koridoride kirjeldus annab nagu lootust, on unenäoliselt painav, aga seda potentsiaali ei kasutata ära ja kõik sumbub surmajärge kogemuse ümberpööratud, sünnieelseks, variandiks.

Loo sisemine loogika minu jaoks lonkab. Asjad ei tulene üksteisest vaid püsivad koos konstrueeritult , sest nii on tarvis. Mind ei veennud.

„Mälestus igavesest eilsest“

Pealkiri on hea, ulmele viitav.

Tegelased taustata, skemaatilised.

Süžee. Lugu on piltlikult öeldes Nõukogude Liidu lagunemine Matrixi maailmas. Uudsust on seega vähevõitu, kuid mittelineaarne süžee tuleb loole kasuks.

Kirjaoskus üsna keskmine, teatud tüüpi vead torkavad silma.

Maailm on minu jaoks ebaloogiline, sündmustik samuti. Vanarauast raketi ehitamine, lõputu deusexmachina. Režiim, kes kontrollib iga vähimatki mõtet, ei tea midagi vastalistest? Inimestest arvuti, mille loomiseks tuleb inimesed 35-aastaselt maha tappa? Ja miks oli tarvis teisi arvutitesse sissemurdjaid, kui neid mainitakse ainult ühes lauses? Mida nad enne tegid, mida pärast? Liiga palju ebaloogilisust. Lugu, mis on konstrueeritud efektse lõpulause nimel.

„Universumi ahvid“

Pealkiri on kuidagi segadust tekitav. Mis see on, mida tähendab…? Ei ole piisavalt atraktiivne.

Tegelastele on tõesti üritatud tausta luua, aga kuidagi liiga pingutatult püüdlik on see kõik. See torkab veel rohkem silma kosmosejaama kirjelduse detailides. Kohe saad aru, et autor on teema läbi töötanud, aga ma ei taha seda lugedes tajuda.

Süžee on üsna lihtne ja sirgjooneline, vint üritatakse peale keerata lõpuga, aga see on minu jaoks abituvõitu. Kõige nõmedam puänt, mis tuleks ulmest eemal hoida, on toimunu taandamine unenäoks/simulatsiooniks/virtuaalreaalsuseks vms. Selline võte õigustab end ainult siis, kui autor on geenius ja suudab selle lõpu mingil täiesti uudsel moel välja mängida. Noh, praegu seda ei olnud, nii et jäi ainult see osa, mida kuidagi näha ei tahaks.

Mis kõige hullem, kõik see jättis külmaks, ei pakkunud huvi, oli lihtsalt igav. Emotsioone eriti ei olnud, täideti nürilt mingit ettekirjutatud juhendit igas olukorras, kus oleks pidanud inimlikult küsimusi tekkima, et miks me seda jaburat korda ikka täidame. Ka jäi häirima, et lõpuks ei selgugi, kas peategelane käitus ettemängitud olukorras… isegi mitte õigesti või valesti, vaid pigem, kas peategelase probleemipüstitus oli adekvaatne või oli tegu liigse paranoiaga. Kuna ta saadeti ikkagi ka päris missioonile, võiks ju arvata, et sellega kiideti tema käitumine heaks, aga lõpulause („Meil ei ole just palju inimesi, kes oleks saanud tähtedevahelist reisi läbi harjutada…“) annab mõista, et lähevad ka ülejäänud – ka kõik need, kes peategelast takistada püüdsid. Ja see läheb juba loo enda sisemise loogikaga vastuollu – mis mõtet on saata missioonile inimesed, kellest on teada, et nad tõlgendavad pingelisi olukordi erinevalt ja konfliktid on missioonile juba eos sisse planeeritud?

Kirjaoskus. No mis kuramuse „vihmapilved Amazoni kohal“?! Amazon on internetifirma, selle kohal ei ole pilvi, jõgi on eesti keeli Amazonas, nii palju võiks ehk ikka teada. See on see häda, kui enam eesti keeles ei loeta, vaid ainult ingliisi hakatakse eelistama. Mind teevad sihukesed asjad kurjaks ja jutu suhtes tekib negatiivne eelarvamus. Muidu pole väga vigagi. Kohati kipuvad laused küll tarbetult keeruliseks minema.

Ühesõnaga tuimavõitu ja mitte eriti kaasa haarav triviaalse lõpuga asi.

„Libahundi päevik“

Tegelikult olen ma raskustes. Ulmejutt on see ju ainult nime poolest, ulme on pigem garneering üsna tavalisele koolikiusamise loole. Pealkiri on pretensioonitu ja ütleb kohe ära, millega tegu, üllatusmomenti ei teki ega saagi tekkida. Miks peategelane on libahunt, pole selge, on see sünnist saati nii olnud, või tekkis see võime hiljem, me teada ei saa.

Mina-tegelase hingeelu on usutav, ja see sissevaade kiusatu hinge ongi loo peamine pluss. Rohkem plusse minu jaoks siin pole (kui välja arvata asjaolu, et autor on kirjaoskaja – mõnus on lugeda teksti, mis on ladus ja vigadeta). Muide, ka stiil on hea. Peategelase sõnakasutus on usutav (noh, võimalik, et tänapäeva kümnendikud räägivad hoopis teisiti, kust minusugune saurus seda teab, aga lugedes oli usutav. Ehk siis ühtses ja emotsiooniga sobivas stiilis kirja pandud.

Lugu on iseenesest igav, nagu juba öeldud, ei ole midagi oodata, üllatusi ei tule.  Küll on üks suur loogikaaps – hundina on peategelane üleni verine: „Ma tean, et olen üsna hirmuäratav vaatepilt. Üleni verega kaetud, silmad punased, hambad irevil. Kui see ka tal põit lahti ei löö, siis ei löö miski.“ Tagasi inimeseks muutunud, läheb ta aga lihtsalt magama. Ei verd ega midagi…? No ei ole usutav.

„Mis vaevab hundi südant“

Juba pealkirjast aimub vähemalt minu jaoks ambitsiooni kirjutada midagi traagilis-romantilist. Jutu alguse stiil toetab seda tunnet.

Lugeda on raske. Ma ei tea, kas see on lohakus või kiirustamine, või tegutseb Reaktori keskkonnas mingi kotermann, aga jube palju on sõnu, mis on omavahel kokku kirjutatud.

Lõpulause oli ebaloogiline: „Mis siis, et vale libahundi, kuid ikkagi – hundi.“ Kuna jahiti ju mõisapreili tapnud hunti, siis see ju ka saadi. Ehk siis ikka õige hundi ju? Ebaloogilisusest veel: peategelane käib libaks, kõik näivad seda teadvat ja kellelgi pole probleemi?? Liba ei suuda joosta ja lõhub oma hundikäpad ära? Mida veel?

Minu jaoks taas üks lugu, mis tekitas küsimuse, et milleks küll?

„Ainult unenäos“

Pealkiri on selles mõttes hea, et ei anna aimu, mis nimelt järgnemas on, samas on ta sisuga seotud.

Mingis mõttes on see üsna täiuslik lugu. On peategelane, kes on kirjutatud usutavaks, on tema unenäod, mis kogu oma deliirsusele vaatamata on kantud loo enda sisemisest loogikast. Maailm on paigas, isegi unenägemuste allikas ja põhjus saab loogiliselt selgitatud.

Jutustamisstiil on klassikalise õuduka oma: kiri sõbrale. Etteaimatavalt kerib pinge üles, kirjeldatud on seda päris hästi, aga eriti hea on lõpp. Kartsin pisut, et kuidas see lõpeb, aga asjata.

Kirjasokus ja stiil pole just perfektsed, aga midagi väga hullu ka ei ole, tugev sooritus. Mulle meeldis.

„Ortoni isevärki avantüür“

Pealkiri intrigeerib ja haakub tegelikult üsna hästi žanriga.

Tegelased. Tegelaste tausta avatakse vihjeliselt ja pikkamööda, mis aitab põnevust ja huvi ülal hoida. Süžeesse on pikitud lühikesi kõrvalepõikeid peategelase minevikku, mille abil tegelaste seoseid avatakse ja lõpuks saab nende taust ja omavahelised suhted ka selgeks. Lõpp ise on küll õige pisut rutakas.

Kirjaoskus on hea, aga stiililt jätab siiski natuke pingutatud mulje. Raske on näpuga näidata, mis just häirib, aga piltlikult öeldes on tegu nagu hea käsitööga, mille traagelniidid on pisut näha. Kohati on imelikke väljendusi või lauseid, mis jäävad silma kriipima.

Maailm on läbi mõeldud, kuigi ehk liiga väheoriginaalne. Uudsust on selles maailmas vähe ja maailma ennast avatakse ka vaid hädavajaliku piires. Lugu on oma loogilise arenguga, ebaloogiline on ehk ainult see, et lugedes ei ole kuidagi tunda käimasoleva sõja mõju. Liiga argine ja muretu näib kõik.

Kuigi võidulugu, oli mitu juttu tehniliselt sellest paremini teostatud. Nii et Stalkerit ma sellele jutule küll ennustada ei võtaks.

„Riisirahvas“

Pealkiri häälestab päris hästi jutule, on pisut eksootiline ja juba loo alguses haakub sisuga ning hakkab teatud ootusi looma.

Väga ladusa ja sujuva stiiliga jutt, hea on lugeda, kuidagi usutav. Kõik on detailideni läbi mõeldud – iga kõrvaltegelase positsioon ja minevikki on paari lausega ära toodud, muutes sellega tegelased omaseks ja mõistetavaks. Põnevust on doseeritud täpselt parajates kogustes ja õigetel hetkedel. Ka kirjaoskus on hea, lugedes ei jäänud miski häirima.

Küll aga toimus loo sisemises loogikas mingi tilluke nihe sellest hetkest, kui metsarahva Vanaisa mängu toodi. Liiga skemaatiliseks, liiga lihtsustatuks muutus riisirahva põlvnemise lugu, mis enne oli olnud väljapeetud ja tasapisi intriigi punuv. Jah, ülejäänus kehtib tegevustiku sisemine loogika edasi. Jätkuvalt doseeritakse põnevust tilgakaupa (vihje millelegi põranda all). Õnneks on see vaid hetkeline libastumine. Tegelikult oleks kogu loo saanud üles ehitada ka ilma Vanaisata, kellest ju lõpuks kasu ei ole. Ka ilma oleksid peategelased saanud ära arvata laulude tähenduse ja lugu oleks minu arust sellest ainult võitnud.

Lõpp oli hea ja loo arengut silmas pidades loogiline. Isegi groteskne kopulatsioonistseen sobis tegelikult kogu loo loogikaga kokku ja oleks olnud veelgi rohkem oma kohal ilma Vanaisa heietuseta omavahelisest paljunemisest.

Seni vist parim Mahkra lugu.

„Libakass“

Jah-noh… No ei suuda ma sellest vaimustuda, ei suuda. Pealkiri ütleb juba ette ära, mis tulema hakkab. Jah, see, mis tuleb, on ju korralikult ja oskuslikult kirja pandud, aga ei huvita mind grammi võrragi. Isegi seda huvi ei teki, et millega see lõpeb. Minu jaoks läheb see juhuulme kategooriasse nagu näiteks Heinsaar. Mis ei ole ju üldsegi halb võrdlus. Aga ulmejutu võistlusel oli minu maitse jaoks teenimatult kõrgel kohal.

„Siis, kui nad tulid…“

Pealkiri on suhteliselt klišeelik, ja kuigi haakub sisuga, ei häälesta õieti millekski. Nagu lõpuks selgub, on pealkiri sama umbmäärane, kui jutt isegi.

Jutt ise on igav, kuigi kõik põnevuseks peaks ju nagu olemas olema – sõda, sissetung, kaks võitlevat impeeriumi ja pisike peategelane selle kõige keskel. Aga vat ei ole põnev. Osalt on see valitud stiili süü – lugu on pajatuslik heietus, kus pole ühtegi erilist emotsiooni, aga jällegi – peaks ju! Korduvalt on kohti, mis näitavad sõja halastamatust, julmust, võimude petlikkust ja reetlikkust, valusaid valikuid, aga… tuim on see kõik!

Loo sisemine loogika lonkab – lugedes üritatakse tekitada arusaama, et kaks suurt kosmoseimpeeriumi on sõjas. Ja siis räägitakse impeeriumi kaardi näitamisest, kus on peategelase saar, ja veel mingid saared jne. Ühesõnaga – USA ja Jaapan II maailmasõjas. Ja ongi ulme otsas. No ei usu. Kui „Sierrale“ heideti ette, et ulmeline osa ei kanna ja tegu võiks olla suvalise sõjajutuga, siis see etteheide käib pigem „Siis, kui nad tulid“ kohta. „Sierra“ oli kaugelt mitmekihilisem ja kandis loo välja, see siin mitte. Ja ei suuda päästa ka korralik kirjaoskus.

Nõrk, seltsimehed! Miks see lugu esikümnes oli?

„Käilakuju“

Assa!!! Vinge. Peakirja tähendusest hakkad alles pärast poolt lugu aimu saama. Jah, kindlasti hakkaks mõni kobisema, et pole teaduslik ja pole võimalik jne. Mingu puu taha! Igasuguse ulme esimene eeldus on, et lugeja aktsepteerib teatud lähtekohti. Ja see on hea ulme – tehniline, sõjaline, piisavalt küber, põnev, haarav, hästi kirjutatud.

Lugu ei jookse lineaarselt, aga suhteliselt lühike jutt on päris õnnestunult ajaliinide vahel hüplema pandud. Järg ei lähe käest, vaid lugejale antakse taust, samas hoitakse ka põnevust. Tegelased on piisavalt huvitavad, et neile kaasa elada. Õigekiri on korras, dialoog sobitub tegevuste ja tegelastega. Väga meeldis see, kuidas mõningate väikeste vinjettide ja vihjetega on antud maailmale taustsüsteem, ilma selle ajalugu kirjeldamata. On väga häid lauseid, metafoore. Super töö! Võimalik,  et otsad tõmmatakse lõpus liiga äkki kokku, aga… ehk ka mitte. Esimene emotsioon juba veidi enne jutu lõppu – pole võimalik, et see jutt esikohast ilma jäi! Žürii – mida te lugesite?

„Sümpaatia“

Kummaline jutt. Pidevalt oli tunne, et ma loen ulme asemel mingit mõistujuttu või moraliteed, mis samas ei ole lõpuni väljapeetud, vaid kisub kohati paroodiliseks. Pealkiri ei ütleks ilma autoritutvustuses toodud selgituseta suurt midagi. Tegelased on suht skemaatilised, maailm taustal saab vaid mõned üksikud vihjed – üldse kipub kohati jääma tunne, et tegu on pigem jutu mustandi kui jutu endaga. Hamba all otseselt ei karju, aga midagi esile tõsta ka ei oska. Õlakehitus.

„Esimene port“

Pealkiri on tehniline, ei midagi väga erilist, kuid looga haakub ilusti.

Lugu pigem meeldis. Jah, meie tavapärase maailma võõritamine tuleviku tehnilise maailma kõrvale mõjus ehk pisut lihtsustava ja stamplikuna, aga mitte häirivalt. Maailm visandati nagu muuseas, detailid mingist suuremast tervikust, kuid suuri vastuolusid see ei tekitanud. Üritati luua uute sõnade abil tulevikumaailma, kohati õnnestus see hästi, kohati mitte nii väga. FuaJee nimena mõjus pigem pisut paroodiliselt.

Nii stiil kui õigekiri oli korralikud. Lõpp oli ka täitsa sümpaatne. Täitsa tubli töö.

„Lumemarjaveri“

Tohutult hea pealkiri – ebatavaline, poeetiline, pisut isegi kõhe. Nagu eelmiseski loos luuakse maailm möödaminnes, vihjamisi, aga veel elegantsemalt. Pisut paotatakse ust ja lastakse vilksatada natuke siit-sealt, aga sa saad aru, et see maailm on suurem ja autor teab, mis seal veel on, aga ei näita seda mulle (isegi kui ta tegelikult ei tea, jätab ta sellise mulje). Intriig on olemas, kuigi dialoog tundub kohmakas, aga kohmakad on dialoogi pidajad, mitte autor. Ja see on juba väga kõva sõna, kui autor niimoodi tekstiloomet valdab. Pinge on kogu aeg õhus, samas aimub kogu aeg ka mingit sügavamat kihti. Väga-väga hea jutt, kuidagi traagiline, raskemeelne ja mõtliku õhustikuga. Just meeleolu on siin see, mis loo loob, ja üldse ei häiri, et ulmet ennast on tegelikult üsna napilt.

„Riia keisririigi allakäik ja langus“

Natuke liiga ambitsioonikas ja pompoosne on see pealkiri. Lugu ei ole paha, on päris huvitavaid detaile (maagide üksteise söömine, et võimeid omandada; inimluud, mis maagiat kiirgavad jne).

Kohati tuli meelde muinasjutt kuningatütrest, kes öösiti maa all oma kingi ribadeks käis tantsimas (maa-alused ballid).

Loo sisemine loogika isegi toimib, samas tekkis minus lõpuks küsimus, et miks just Päikesekuningas pidi see olema, kes Riias maailmariiki looma hakkas? Minu jaoks oleks Napoleon loogilisem olnud.

Ühesõnaga – pisut vastuoluline lugu, aga otseselt mitte halb.

„Apollo 18“

Selle jutu peamine väärtus oli omanäoline zombikäsitlus, mis oli üsna elegantselt kehast lahkuva hinge kaalumise katsetega seostatud ning õhu ja õhutühja ruumi  toimemehhanismidega haagitud. Lõpp oli pisut klišeelik, aga eks seda lugu oligi üsna keeruline efektselt kokku tõmmata. Muidu polnud lool vigagi, korralik töö. Mõned kohad tundusid kohmakavõitu, aga midagi liiga silma ka ei riivanud.

Kokkuvõte

Järgnev tabel on puhtalt minu emotsioonide (meeldib rohkem-meeldib vähem) baasilt tekkinud. Pealkirja järel on sulgudes võrdluseks toodud žürii antud koht.

1.       Käilakuju (5.)

2.       Lumemarjaveri (8.)

3.       Riisirahvas (2.)

4.       Esimene port (7.)

5.       Riia keisririigi allakäik ja langus (9.)

6.       Ainult unenäos

7.       Üksi

8.       Sierra

9.       Langtoni maailm

10.   Apollo 18 (10.)

11.   Ortoni isevärki avantüür (1.)

12.   Kirjatark ja Doktor

13.   Sümpaatia (6.)

14.   Siis, kui nad tulid (3.-4.)

15.   Libakass (3.-4.)

16.   Mälestus igavesest eilsest

17.   Libahundi päevik

18.   Mis vaevab hundi südant

19.   Universumi ahvid

20.   Uluru

21.   Haruväljapääs

Järgmine pingerida on minu isiklike punktide alusel:

1.       Käilakuju                                                           4,7

2.       Riisirahvas                                                        4,7

3.       Lumemarjaveri                                                  4,6

4.       Esimene port                                                    4,35

5.       Riia keisririigi allakäik ja langus                        4,15

6.       Ainult unenäos                                                  4,1

7.       Apollo 18                                                           4

8.       Ortoni isevärki avantüür                                    3,95

9.       Üksi                                                                   3,6

10.   Sierra                                                                  3,6

11.   Langtoni maailm                                                  3,15

12.   Kirjatark ja Doktor                                               3,1

13.   Libahundi päevik                                                 3

14.   Mälestus igavesest eilsest                                  2,9

15.   Sümpaatia                                                           2,8

16.   Libakass                                                              2,75

17.   Siis, kui nad tulid                                                 2,7

18.   Uluru                                                                   2,65

19.   Universumi ahvid                                                2,55

20.   Mis vaevab hundi südant                                    2,45

21.   Haruväljapääs                                                     1,65

Päris üllatav on näha, et minu isiklik edetabel erineb päris tuntavalt žürii omast. Neli lugu on esikümnestki välja langenud, mis omakorda tähendab, et neli lugu on teisest kümnest esikümnesse tõusnud. Mu enda edetabeleid omavahel võrreldes on näha, et esikuuik on sama, ainult teine ja kolmas koht on kohad vahetanud. Ja kui Apollo ja Orton vahelt ära võtta, on järgmised kolm jälle samas järjekorras. Nii et mu punktitabel võib anda mingi süstemaatilise vea, aga laias laastus mu enda emotsioonidega võrreldes väga mööda ei pane.

Mida sellest katsest siis järeldada? Eks see illustreerib hästi väidet, et iga lugeja maitse on erinev ja aitab mõista, miks jutuvõistluse võitjale ei ole veel Stalker garanteeritud või miks Baasi keskmise hinde järgi ei saa Stalkereid ennustada. Ja žürii koosseisu vahetamine on selles valguses kindlasti mõistlik mõte. Niikuinii ei saa nende otsus kõigile meeldida, aga erinevate žüriide puhul on vähemalt välistatud, et tulemused hakkavad lõpuks liiga palju sõltuma teatud ühetüübilisest maitsest.

Uudiskirjandus 11/19

Tondilatern

Joel Jans

„Kuidas sa oskasid seda ehitada?“

„Unenägude kaudu.“

Sorts oigas.

„Seega ma pole enam üksi. Neetud, nad on mu üles leidnud!“

Elva gümnaasiumi lõpuklassides käiv Rajar tahab ainult kahte asja – et ta rahule jäetaks ning et ta lõpuks ometi saaks ennast välja magada.

Öösiti kimbutavad poissi erakordselt selged ja reaalsustväänavad õudusunenäod, hommikuti sunnitakse ta aga julmalt koolipinki. Siis ristuvad Rajari teed kooli tulnud väga roosa tüdrukuga Tartust, salapärase joodiku ning varjudes luurava kummitusliku kujuga ning rahulikust unest võib poiss ainult unistada. Algab ebavõrdne võitlus nähtamatu vaenlasega tundmatust, ohtlikust maailmast, kaalul Rajari tulevik ja terve planeedi saatus.

Tondilatern on Joel Jansi (s. 1982) neljas romaan, mis saavutas Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel teise koha.

Väljaandja Lummur OÜ

262 lk

Isaac Asimov 100

Ulmeantoloogia

Isaac Asimov (1920–1992) on ilmselt läbi aegade maailma kõige tuntum ulmekirjanik, teatakse tema Asumit ja galaktikaimpeeriumit, robootika kolme seadust, Igavikku ja paljusid teisi maailmu. Eriti viljakas oli Asimov aga temaatiliste ja ajalooliste ulmeantoloogiate koostajana ning teaduse populariseerijana – lõviosa tema sulest pärit raamatuid ongi kõige erinevamad populaarteaduslikud teosed alates füüsikast ja astronoomiast ning lõpetades Shakespeare'i ja piibliga. Üle kolmekümne aasta täitis ta rolli, mis tänapäeval on Wikipedial.

1989. aastal andsid Asimovi kolleegid kirjaniku 50. loomejuubeli puhul välja antoloogia «Asumi sõbrad», kuhu kirjutasid Asimovi tegelastega või tema maailmades jätkulugusid sellised ulmekorüfeed nagu Poul Anderson, Orson Scott Card, Harry Harrison, Robert Sheckley ja Robert Silverberg. Kindlasti on ka kõigi tänaste eesti ulmeautorite suurimaks mõjutajaks lapsepõlves olnud just Isaac Asimovi raamatud. Nii palusimegi neil kirjaniku 100. sünniaastapäeva puhuks ilmuvasse kogumikku kirjutada mõni lugu neile eriti korda minevas Asimovi maailmas või tema tegelastega.

Ja nüüd ongi teie ees uued lood Asumist ja impeeriumist, Powellist ja Donovanist ning muidugi Susan Calvinist, Igaviku lõpust ja Andrew Harlanist, Edith Fellowesist ja «inetust poisikesest» Timmy'st autoreiks teiste seas sellised eesti ulme säravaimad tähed nagu:

Indrek Hargla

Triinu Meres

Heinrich Weinberg

Kristjan Sander

Veiko Belials

Tea Roosvald

Reidard Andreson

Mairi Laurik

Siim Veskimees

Joel Jans & Maniakkide Tänav

Koostaja Raul Sulbi

Kirjastus Viiking

368 lk

Viimane hingelind

Berit Sootak

Gümnaasiumineiu Mirtelile määratakse diagnoosiks vaimuhaigus ja ta saadetakse ravile avalikkuse eest varjatud Veriora kliinikusse. Alles seal saab Mirtel aru, et meie maailm ei olegi päris selline, kui ta on alati arvanud, ja et tuntud loodusseaduste kõrval on olemas veel salajased loodusjõud, mis samuti meie elu mõjutavad. Mirtel, kellele pannakse uueks nimeks Säde, avastab, et tema saatus võib olla ette määratud juba muinasajast saadik. Igal Veriora noorel on oma saladus, kuid vaenlane on neil üks ja seesama.

„Viimane hingelind“ on fantasy-romaan, mis põhineb eesti rahvapärimusel. See on lugu sellest, kuidas üks pealtnäha tavaline tüdruk avastab, et meile kõigile tuntud maailma sees on peidus üks teine ja ebatavaline, ja et elu võib kesta edasi ka pärast surma. Isegi hauad räägivad, kui keegi neid vaid kuulab.

Kirjastus Raudhammas

292 lk

Seitsmes kohtunik

Margus Müür

Mida teeksid sina kui sulle antaks võimalus ühe inimese elusaatust muuta? Mida teeksid, kui sulle antaks oskused ja võim kasvõi ühe rahva saatust muuta? Või terve inimkonna? Kuidas sellist jumalikku võimu kasutada?

Diana on keskkoolis õppiv tüdruk, kes pidevalt pahandustesse satub ja vanemate elu keeruliseks teeb. Maailmas toimuv ei pälvi temalt erilist tähelepanu, tema mõtetes on pigem pidutsemine, noormehed, seiklused. Mida teeks selline tüdruk, kui talle antaks võimalus juhtida inimkonna saatust?

Esile tõstetud käsikiri Eesti Kirjanike Liidu 2019 aasta romaanivõistlusel.

Kirjastus Majaan OÜ

257 lk

Obeliskivärav

N. K. Jemisin

Aastaaeg muutub aina süngemaks, tsivilisatsioon ähvardab hääbuda külma öhe. Alabaster Kümnesõrmuseline − maailma hävitaja, hullumeelne, päästja, geenius – on leidnud Essuni maaalusest linnast. Essun – kunagi Damaya, kunagi Süeniit, linnade tapja – on nüüd päästja, kes peab vaatama kaugemale isiklikust valust. Tema mentor on suremas ja jätab talle hiiglasliku ülesande. Kaugel neist eemal avastab Nassun oma kasvava väe piire ja isaarmastuse piiratust. Ka Schaff a on tagasi ja seisab ootamatute valikute ees. Kas armastus võib lunastada vanad vead?

Obeliskid hakkavad koonduma. Iidne sanzi rass tõstab uuesti pead. Kivisööjad näivad olevat kõikjal. Sõda tundub vältimatu, vajalik. Ja ometi on veel lootust, väike säde paksu tuha ja pilvise taeva all.

„Obeliskivärav“ pärjati 2017. aastal maineka Hugo auhinnaga. Tegu on „Lõhutud maa“ triloogia teise raamatuga. Hugo auhinna teenisid ära ka triloogia esimene ja kolmas osa.

Kirjastus Tänapäev

Tõlkinud Sash Uusjärv

332 lk,

Domineeriv värv. Kastanpruun

Koidu Ferreira

Võitluseks valmistudes, lendavad Cordevia ja Clay kahte sugulaskarja otsima pooldajaid. Inimtüdruk Liana teade Keithi salasepitsustest sunnib koguma hulga suuremat abiväge, kui algul kavatseti. Viimases hädas ei jää üle muud, kui paluda abi Larrylt. Mida aga noorele alfaisasele vastutasuks pakkuda ja miks ta peaks neid aitama, kui Clay surm oleks Larry ainuke võimalus võita varem kaotatud mäng?

Olukord muutub järjest keerulisemaks, sest mida rohkem otsib Cordevia lahendusi, seda enam tekib juurde probleeme. Clay ja Alricku elud satuvad ohtu ning kogu inimkonda ähvardab häving.

Larry pakub Cordeviale kompromissi päästa inimesed ja kõik, keda ta armastab. Aga kui kõrge saab olema kokkuleppe hind ja millised võivad olla tagajärjed? Kas Larry peab antud lubadusi, kui tema käes on nii Cordevia kui kogu võim?

„Domineeriv värv. Kastanpruun“ on kolmas osa neljaosalisest noortesarjast, mis räägib inimkonna probleemidest kauges tulevikus. Esimene osa „Domineeriv värv. Tumepunane“ avaldati kirjastuses Varrak 2017. aasta märtsis ja valiti 2018. aastal Tartus Lapsepõlve kirjandusauhinna nominendiks. Teise osa „Domineeriv värv. Must“ avaldas Koitev OÜ 2019. aasta veebruaris.

Romaani autor Koidu V. G. Ferreira on sündinud Eestis 1975. aastal ja elab koos portugallasest abikaasa ja tütrega Prantsusmaal.

Väljaandja: Koitev OÜ

447 lk

Saar

Aldous Huxley

„Saar” on Huxley utoopiline vaste tema düstoopilisele menuteosele „Hea uus ilm”. Teoses kirjeldatakse Pala saart, kus püütakse sulatada omavahel kokku loodusteaduslik-tehnilise tsivilisatsiooni teadmised ja idamaine tarkus, et jõuda uue ühtse kultuurini, mis ühendab viljakal moel mõistuse ja müstika. Pala asukate elus mängib olulist rolli seenest saadav võludroog, mokša-rohi. Selle tarvitamine on lubatud vaid olulistel eluetappidel. Pala noored saavad seda pühitsusriituse käigus; romaani peategelasele manustatakse seda ühes elukriisis psühhoteraapilise vestluse raames; ning ühel surijal kergendab see maise ihu mahajätmist ja üleminekut teispoolsusesse. Kuid selline ideaalne ühiskond meelitab ligi ümbritseva maailma kadedust, vaenulikkust ja omakasupüüdlikkust.

Väljaandja: Eesti Transpersonaalne Assotsiatsioon

Tõlkinud Ragne Kepler

318 lk

Kongo tango

Paavo Matsin

Romaan “Kongo tango” on maagilise realismi võtmes kirjutatud teos – moodne lugu, mis võib just praegu kuskil õmblustest ragisevas Euroopas aset leida. Romaani keskmes on ronkinimesed, kes põgenevad Londoni Toweri kindlusest viies lugeja Brüsseli mustanahaliste kvartalitesse ja Inglismaa raudteepubidesse, Praha juutidega kohvikusse istuma ja Budapesti kohale koos varestega lendama, aga ka Kairo araablaste slummidesse ja Kongo jõeparvedele. Romaanil on mitu müstilist allhoovust: raamatus ärkavad üles üleloomulikud olendid ja vanad legendid, mis on eurooplaste kollektiivsest alateadvusest ikka ja jälle esile kerkinud.

Kirjastus Lepp ja Nagel

232 lk

Allikahaldjas

Tuul Sepp

Fantaasiaraamat “Allikahaldjas” põhineb eesti mütoloogial ning on mõeldud nooremale ja keskmisele koolieale.

Peategelasteks on 12-aastane tüdruk Hõbe ja tema ülimalt innukas ajaloohuviline väikevend Kaaren. Lapsed veedavad suve maal rangevõitu vanaema ja leebe loomuga vanaisa seltsis ning külastavad läbi tiigipõhjas asuva värava Unustusemaailma, kus elavad kõikvõimalikud meie maailmast tänaseks kadunud ja unustatud tegelased.

Teadlase ja teaduse populariseerijana tuntud Tuul Sepa lasteraamat tutvustab väikestele lugejatele Eesti kultuuripärandit ning teeb seda põnevas ja õpetlikus vormis.

Kirjastus Varrak

232 lk

Tähesadu apelsinipuul

Silly Jaanus

“Tähesadu Apelsinipuul” viib lugeja universumi kaugetesse kohtadesse ja paljastab selle kohta kogu halastamatu tõe – mis juhtub siis, kui meis endis ja meid ümbritsevas pole piisavalt armastust. See on fantaasialugu sillerdavatest metsadest ja maagilisest muusikast, mis hakkab lugedes kõrvus helisema.

“Tähesadu Apelsinipuul” on mõeldud nii suurtele kui väikestele. See hingeline ja salapärase kumaga teos on neile, kes on ammu leitu kaotanud ja otsivad teed tagasi enda mina juurde, ning väikestele, kes alles õpivad maailma tundma. Teos üritab anda edasi väärtusi, mis peaksid looma maailma paremaks kohaks.

Väljaandja: R&A Varad

112 lk

Lume ja tuha hingus 1. raamat [kaanepilti ei ole veel]

Diana Gabaldon

„Lume ja tuha hingus” jätkab Diana Gabaldoni ülipopulaarset „Võõramaalase” sarja.

Me kohtume ajarändurist kirurgi Claire Fraseri ja tema vapra punapäise abikaasa Jamiega taas aastal 1773 Põhja-Carolina südamaal – tsivilisatsiooni äärealal, sõja künnisel ja poliitiliste keeristormide tõmbetuultes.

Ajaränduritena teavad Claire, tema tütar Brianna ja väimees Roger MacKenzie iseseisvussõja tulemust, aga astuda võitjate poolele liiga vara oleks surmavalt ohtlik. Fraseritel ja MacKenziedel tuleb karta relvastatud indiaanlasi, isehakanud rahvakaitsekomiteesid, kuninga sõjaväge, vaenulikult meelestatud presbüterlasi, reetlikke tuttavaid ja ... mõrtsuklikku emist.

Kirjastus Varrak

Tõlkija: Krista Suits

Uustrükk:

Kääbik ehk Sinna ja tagasi

J.R.R. Tolkien

Lugu väikese kääbiku isand Bilbo Bagginsi suurtest seiklustest, mille raskustest ja ohtudest ta auga välja tuleb ja mille käigus kodustest mugavustest hoopis tähtsamaid asju, nagu näiteks vaprust, abivalmidust ja suuremeelsust, hindama õpib.

Mõnusast kodusest elust kiivalt kinni hoidev Bilbo Baggins käib harva kaugemal oma sahvrist või keldrist, kuni tema uksele koputab võlur Gandalf koos kamba päkapikkudega. Sealt algab meeletu seiklus, mis viib teda kokku suure ja ohtliku lohe Smaugi ning teiste hirmutavate olenditega.

Inglise kirjanik ja teadusmees J.R.R. Tolkien (1892-1973) kuulub kahekümnenda sajandi mõjukaimate ja armastatuimate kirjanike sekka. Tema „Kääbik“ on „Sõrmuste Isanda“ eellugu ning seda on pärast 1937. aasta esmatrükki müüdud miljoneid eksemplare.

Võlur Oz

Baum, L. Frank

Maailma lastekirjanduse klassikasse kuuluv kaasahaarav muinasjutt jutustab väikesest tüdrukust Dorothyst, kelle keeristorm kannab salapärasele Ozi võlumaale. Seal saab ta sõbraks Hernehirmutise, Plekkmehe ja Argliku Lõviga. Koos asuvad nad mööda kollast telliskiviteed teele Smaragdlinna, et leida üles võlur Oz, kes täidaks nende soovid.

Raamatus on üle 70 värvilise illustratsiooni, mille autor on austraalia kunstnik Robert Ingpen, kes on Hans Christian Anderseni lastekirjandusauhinna laureaat ja  2020. aasta Astrid Lindgreni mälestusauhinna kandidaat.

Kirjastus Pegasus

Tõlkija: Ann Parts

Ulmkonnakroonika 11/19

Ulmestaar: Irina Möldre

Irina töötab Tartu Linnaraamatukogus võõrkeelse ilukirjanduse osakonnas ja ei jäta iial juhust kasutamata, et nii kolleegide kui lugejate elu pisut ulmelisemaks muuta. Ta on raamatukogu noortekohviku üks vedajatest ja korraldab huvilistele Harry Potteri teemalist viktoriini. Sel suvel esimest korda Estconil õnnestus Irina mälumänguvõistkonnal end aga rebida kõrgele teisele kohale!

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Ma loen palju ja enamasti mitut raamatut korraga. Praegu on pooleli 8-10 raamatut ning ma olin veendunud, et vähemalt pool neist on ulme. Tuleb aga välja, et mu mälu on viimase paari päeva jooksul korralikult alla käinud, ning lähemal uurimisel selgus, et loen hetkel kõigest ühte ulme alla liigituvat raamatut: Seanan McGuire’ Middlegame. Soovitamise kohta ei oska veel midagi öelda, sest olen üsna alguses, aga tundub, et täitsa loetav raamat on. Millalgi kevadel lugesin samalt autorilt sarja Wayward Children esimest raamatut (Every Heart a Doorway) ning too meeldis vist veidi rohkem.

Minu mängud jäävad pigem laua peal mängitavateks ning on ka nende seas pigem lihtsamad. Suured mitmetunnised strateegiamängud ajavad mul juhtme korralikult sassi! Ticket to Ride on alati olnud lemmik, viimasel ajal ka Love Letter.

Mida ma vaadanud olen? Tarantino viimane film meeldis väga, eriti soundtrack. Jarmuschi „Surnud ei sure” oli imelik ja mitte just kõige parem zombikas, aga tekitas mõtte, et iga režissöör võiks vahel oma „liivakastist” välja ronida ja midagi kategooriliselt erinevat proovida. John Woo lavastatud teismeliste romcom oleks kindlasti üsna huvitav nähtus.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Naelutab? Noortekirjandus on mu ära rikkunud: pidevalt peab midagi juhtuma, kirjeldusi võiks olla võimalikult vähe. Dialoogid, dialoogid, dialoogid!!! Meeldib ajalugu, alternatiivajalugu, lood, mille jaoks on ära tehtud korralik uurimistöö. Võlukunst - aga pigem selline, millel on kindlad reeglid ja struktuur. Normaalsed suhted, kuigi kannatan ära ka insta-love’i, kui see loo üldist struktuuri ja mõtet väga ei kahjusta ning jääb pigem tahaplaanile.

Mulle ei meeldi lõputuna näivad kirjeldused! Olen mitmes raamatus jätnud vahele kümneid lehekülgi kirjeldust, sest ei kannata neid lugeda. On küll erandeid, mõni üksik autor saab vahel hakkama imega ning kirjutab kirjelduse, mis mind paelub. Teadusulmet väga palju ei näpi, sest see tundub minu jaoks liiga keeruline. Kodus ootab lugemist Liu Cixini „Kolme keha probleem” ja püüan selle jaoks julgust kokku võtta, ehk uueks aastaks see õnnestubki.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit...) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

1. Tolkien. Teda vist tutvustama ei pea. Tema lugusid olen lugenud palju, mõningaid neist vist isegi liiga palju. Kunagi olid peas ka enamik Sõrmuste isanda raamatutest pärinevatest lauludest/luuletustest. Väga mugav, peaks ütlema, oli jõulukingituse kättesaamiseks Nimrodeli laulu esitada! Lisan, et esitan seda siiski luuletusena, ma ei laula!

Nüüd on neist meeles ainult 1-2, eks ikka neid lühemaid.

2. Harry Potter. Ma usun, et ka tema ei vaja tutvustamist. Olen korralik potterhead ja selle üle uhke! Alati valmis rääkima Rowlingu loodud maailmast ja asjadest. Ja mitte ainult rääkima! Korraldan nüüd juba teist aastat Tartu Linnaraamatukogus Harry Potteri viktoriini ning vaikselt mõtlen, et võiks millalgi ühe korraliku ühislugemise kusagilt välja võluda.

3. Ja kolmandat lemmikut vist polegi. Vahepeal midagi tekib ja kaob, aga ühte kindlat ma küll nimetada ei oska. Kooli ajal meeldis Simmonsi „Hyperioni”-sari, aga peaks selle uuesti ette võtma, et teada, kas see mulle ka praegu istub. Bulgakovi „Meister ja Margarita” läheb ju ka otsapidi ulme alla? Igatahes on see üsna pikka aega olnud üks mu lemmik.

4. On sul lemmikloomi?

Jah! Mul on üks kass. Kunagi isane, nüüd kesksoost, aga mitte vähem mehelik ja kapriisne. Nimeks Albus, selgitus nime kohta on võimalik tuletada, vaadates kolmanda küsimuse teist vastust. Valge pärslane helesiniste silmadega. Sööb ainult kanamaitselist toitu, magustoiduks armastab hävitada meie toataimi. Magab terved päevad, öösel õnneks ka enamasti magab. Mehed meeldivad, naistest hoiaks parema meelega eemale. Tähistab järgmisel aastal 13. sünnipäeva.

Berit Sootaki noorteromaani "Viimane hingelind" esitlus Tartus

Reedel 13. detsembril kell 17.00 toimub Tasku Rahva Raamatus Berit Sootaki noorteromaani "Viimane hingelind" esitlus.

Gümnaasiumineiu Mirtelile määratakse diagnoosiks vaimuhaigus ja ta saadetakse ravile avalikkuse eest varjatud Veriora kliinikusse. Alles seal saab Mirtel aru, et meie maailm ei olegi päris selline, kui ta on alati arvanud, ja et tuntud loodusseaduste kõrval on olemas veel salajased loodusjõud, mis samuti meie elu mõjutavad. Mirtel, kellele pannakse uueks nimeks Säde, avastab, et tema saatus võib olla ette määratud juba muinasajast saadik. Igal Veriora noorel on oma saladus, kuid vaenlane on neil üks ja seesama. „Viimane hingelind“ on fantasy-romaan, mis põhineb eesti rahvapärimusel. See on lugu sellest, kuidas üks pealtnäha tavaline tüdruk avastab, et meile kõigile tuntud maailma sees on peidus üks teine ja ebatavaline, ja et elu võib kesta edasi ka pärast surma. Isegi hauad räägivad, kui keegi neid vaid kuulab.

Tutvu raamatuga lähemalt siin

Esitlusel on raamat 10% soodsama hinnaga.

Tiit Tarlap 65

Pärnumaa Tšernobõli ühenduse Gamma ja Tori vallavalitsuse eestvedamisel avati 13 november Sindi raamatukogu uue hoone juures mälestuspink kohalikule ulmekirjanikule Tiit Tarlapile, kelle sulest on ilmunud kümme romaani, lühiromaane ja jutte.

Lisaks räägiti Luuleraadio erisaates Sindi ulmekirjanduse superstaarist Tiit Tarlapist tema 65. sünnipäevaks, stuudios sotsialismikuritegude ekspset Jaak Valge ja ulmeguru Jüri kallas, Pärnu Cafe Grand, 31.10.2019. Saadet saab järeluulata siit.

Õhtud eesti ulmega: Tulevase maailma pale

8. novembril toimus Tartu Kirjanduse Majas (Vanemuise 19) kolmas üritus sarjast “Õhtud eesti ulmega”, korraldajaks Eesti Ulmeühing. Seekord tutvustas Raul Sulbi kirjastusest Viiking inglise ulmeklassiku H. G. Wellsi esmakordselt eesti keeles ilmuvat mahukat teost “Tulevase maailma pale” ning räägib Wellsi mõjust hilisemale ulmekirjandusele ja tulevikuajalugudest ulmes. Ürituse lõppedes jätkus seltskondlik osa Õlleministeerimus Tartu ulmikute traditsioonilise teise reede üritusega.

Pildistas Joel Jans

Tallinna ulmikute kolmas reede

Pildistas Riho Välk

Reaktori juttudest 10/19 (Tõnis Hallaste)

Külaline

Taivo Rist

Üks hunt räägib oma meeleheitlikust päevast, mis lõppeb inimabikaasa juurde tulemisega. Soendi lugu, aga natuke teistmoodi...

Lugesin seda kergelt diagonaalis ja ma tundsin alguse juures, et see nuhutamine ja koerlooma silme läbi kirjutatus ei tõmmanud mind kaasa. See oli aga mu enda pisuke protestitunne - koera silme läbi kirjutamine on hästi kergelt ära tüüdanud, seetõttu ajas skeptiliseks. Aga see ei tõrjunud ka kordagi päris eemale - tekst oli hea kulgemisega ja tegelikult mõnuga jälgitav. Mingi maani tundus "Külaline" ühe huntlooma nimena veidi veider - see viis mõtte olenditele väljastpoolt meie maailma. Edasi lugedes oli näha, et see oli peaaegu keelemänguline nimi ja ajas sutsa ka muigama.

Nüüd aga SPOILERITE JUURDE: Lõpupuänt oli ühelt poolt päris huvitav oma ootamatuses, teisalt ajas veidi kulmu kortsutama. Olen kuidagi veidralt tundlik kristlike sümbolitega vingerdamise suhtes, seetõttu ei tahtnud ma algul kaasa tulla mõttega, et Jeesus on libahunt. Teisalt on see teatavas mõttes just nimelt lugupidav - sest mängitakse mõttega, et  midagi on Jeesuses teisiti. Seega satutakse dialoogi müüdiga Jeesuse suhtes, vähemalt otsapidi. Sest saakski öelda, et Jeesus oli selline nagu oli, sest ta oli libahunt. Kui mitte hoopistükkis tulla kaasa loo lõppu jäetud küsimusega - neid Maarjaid, kes Jahvet kummardasid, oli teisigi.

Kui sisse tuuakse Lähis-Ida kontekst, tekib mul veidi küsimus, kas neil on (või olid) samuti libahundid. Või kas neil on sellised hundid. Teisalt, miks ka mitte. Kui on tegemist maailmaga, kus on libahundid, siis pole mingit põhjust, miks need peaks olema tekkinud keskaajal.

Mulle see lugu meeldis. Alguses oleksin ehk soovinud veidi teistsugust jutustamisviisi - mitte sellist heietavat, vaid pigem kuidagi... näiteks eri tegelaste suhtluse põhisemat. Muidu algab lihtsalt kellegi uitamisega. Kuid ideed olid minu meelest head, tegelt meeldis küll.

Kuniks surm meid lahutab

Ander Skarp

Kosmoses triivib laev, mida tabab aga rakett. Noor abielupaar näib hukkuvat - aga ei, lugu jätkub! On üks tehnoloogiline uuendus, mis taastab nad, ainult et mitte päris sellistena, nagu nad enne olid.

Ander Skarbi seniloetud tekstidest on see vist mu lemmik. See osa jutust, mis pole dialoog, on üllatavalt huvitav - "Kosmose ääretus vaikuses polnud nende hirmukarjeid kuulda," on hea algus, tõmbab tähelepanu ja köidab lugeja pilku. Mulle tundub, et see on päris hea rütmiga - sõnade arv lausetes vaheldub hästi, püsib tempo ja kirjeldused mõjuvad ilmekalt.

Tegevustik on samuti igati huvitav, aga see on hästi jälgitav. On loo käivitanud sündmus, seejärel on selle asjaolud ja tagajärjed ja muu, kõik läheb igati lineaarselt ja hästi jälgitavalt. Võib-olla veidi tekib küsimus, mis on see kandev idee, mille pärast autor tahtis teksti kirjutada - kas teda paelunud mõte kvantahju eripäradest? Või kehade bodyhorrorlik segunemine? Teadvuste mentalterrorlik põimumine? Praegu mõjub ülevaatliku jutustusena ühe sündmuse mitmest tahust ja ehkki see pole kuidagi halb, tahaks selgemat ideetuuma või fookust.

Üldiselt aga tundub, et Skarp on end entusiasmi varal päris hästi üles töötanud, mu arust on tegemist juba üsnagi arvestatava tükiga.

Kassilausuja

Peategelane Ats on kassidest võluväge ammutav tegelane. Ta laseb tütarlapsel Helinal toimetada talle kasse - pahaaimamatult ja naiivselt tüdruk teebki kaasa, aga Atsi kätte jäetud kassidest head nahka ei saa. Hiljem aga ilmneb, et Helina on ise samamoodi kassiväest küllastatud - ja rohkemgi veel. Atsi ootab Helina ja tema vanaema karistus.

Teksti ilmestas teatav groteski määr, mis ilmselt aitas teksti esile tõsta, tekitas lugejas reljeefsema mulje. Teisalt on siin veidi tajuda mingit veidrat sadistlikku soont, mis ei sümpatiseeri. Kelle jaoks neid kasside jõhkraid piinasid ja selle kõige põhjalikku väljakirjutust? Neid elemente tuli iga natukese aja tagant juurde ja ma ei näinudki, kas need tegid midagi muud peale asjaolu rõhutamise, et peategelane on halb ja ebasümpaatne karakter.

Natuke parem element oli võlukunsti kese - kasside väge sai koondada, koguda ja ammutada. Tegelt peaks olema üsna elementaarne idee, libahunte on ju nii palju, miks ei peaks ka kassidega olema sarnane lugu. Nii et mõjus kuidagi üsna loomulikuna, aga kuna ma pole seda varem näinud, mõjus see siiski värskelt. Kuivõrd peategelane ja tema meetodid olid ebameeldivad, meeldis mulle see, et Helina ja tema vanaema palju kassisõbralikum meetod oli ilmselgelt tõhusam. Tuletas kuidagi meelde Pixari multikat "Monster's Inc" - kollidel oli kombeks laste hirmutamisega hoida töös tervet linna, aga filmi kestel ilmnes, et laste naer on kordades tõhusam energiaallikas. Võib-olla ebamäärane seos, aga sellised lahendused meeldivad mulle. Küllap olen sisimas naiivitar. Selline blond ja suurte... silmadega ja rahuliku häälega.

Nõidsepp ja tähekuningas

Teksti alguses möllas nõidsepp oma sepapaja ääres mõõka teha, kuni saabus ootamatu külaline.

Ma oleks seda algust nagu lugenud. Selles mõttes et kuu alguses ma proovisin seda lugema hakata. Seejärel kuu keskel jälle. Sel algusel on aga midagi, mis mõjub mulle eemalepeletavalt. Või ei, see on liiga tugev sõna, pigem lihtsalt tunnen, kuidas ma ei jõua selle rongi peale hüpata. Seepärast pole ma seda siiani lugenud. Kas see teeb minust adekvaatse kommenteerija? Mitte eriti... Mingi aeg loen selle uuesti läbi, siis muljetan korralikult. Kuid see esmamulje jääb ikkagi kirja, seda ma ei kustuta.

Mu esmamulje tekstist tuleneb sellest, et tegemist näib olevat üsna klišeelise sündmusega (mees ääsi juures tegutsemas, talle saabub külaline, kellest tal on igati savi ja keda ta justkui ei soovi sinna). Aga seda pole kuidagi huvitavaks tehtud. Hoopis on venitatud pikemaks, kui asi väärt. Tegelane lihtsalt laseb oodata, selmet jõuda asja juurde, ja nõnda paneb ta ka lugeja ootama. Oleks see ootus täidetud millegi huvitavaga, aga "Viimaks lõpetas meister kuumutamise ja vormimise, surus tera õlitõrde ja vaatas kuidas leek lahvatas metallilt kõrgele ning sumbus siis. Võtnud mõõga karastusanumast välja, proovis meister selle tugevust viiliga. Ta jäi rahule, tera oli sirge ja tugev. Ta ulatas tera sõnatult abilisele ja see sibas jalamaid eemale, teades, et meister on tänaseks lõpetanud." - seda on juba filmides nähtud...

Aga ei, loen edasi...

Njah, ega ta väga pikk olnudki. Algusega ma ei haakunud, aga lõpp oli omamoodi vahva. Meenutab mingil määral Zelazny "Valguse isandat", kus samuti segunes arenenud tehnoloogia ja mütoloogiline mõtlemine. Tähendab, päris erineval moel ikkagi, seos pole tugev, aga mingis plaanis see seos mul ikkagi tekkis.

Algus oli pikk ja veniv, lõpp läks kiiresti. Lõpus polnud aga lugu, vaid oli taustaselgitus lühikesele kohtumisele, mis mulle kuidagi ei mõjunud. Tegelikult oli see selgitus üsna huvitav - millegi üsna huvitava aimus on seal. Kahjuks see ei teostu kuigivõrd... See, et huvitava süžee asemel keskendutakse üsna mittemidagiütlevale vestlusele - ja selle juures omakorda nähakse eelkõige vaeva, et konstrueerida tolle keskustelu atmosfääri (mis mind lihtsalt ei veennud - võib-olla mõnda teist)... sellest kõigest on kahju. Sest midagi seal on.

Kõik armastuse nimel, ainult mitte seda

Xavier Yzz

Üks naine, kes on omadega põhjas, kõnnib mööda tänavat, kuni jõuab mootorratta juurde. Pärast vestlusi otsustab ta sellega sõita, meeletult ja tagasi vaatamata. Täpselt nii, nagu ta oli elanud.

Alustuseks ütleks, et lausetasandil on tekst hästi kirjutatud. On mingit poeetilist taju, millest aimub tugev emotsionaalne köetus, ärev ja tundlik kirjutus. Ja ütleks, et materjal, mida käideldakse, on idee poolest kriitikat välistav – kirjutatakse ometigi armastatud kirjanikust ja inimesest, kes on alles meie seast lahkunud. Sest Liisi Ojamaa vari pole vaid teksti kohal, vaid ta on selle sees, põimunud sellega teema ning ilmselt ka stiili poolest.

Loen nagu väikest poeetilist heietust. Ja sellisel teemal, mida pole sünnis siin kommenteerima või muljetama hakata. Kellegi lahkumine lihtsalt on, see pole punktiskaalale asetatav ega allu hindamisele.

Ometi tuleks kommenteerides loobuda sellest pieteeditundest, sest tuleb endale öelda, et lõpuks on seegi saviks skulptorile. Tundlik ja murenemisohtlik, aga siiski ... savi. Ja ma tingimata ei ütle, et see minu silme all murenes – tekst oli läbitajutavalt kirjutatud -, aga mina sellega kuigivõrd ei haakunud.

Mul on tunne, et tekst eeldab lugejalt mingite kontekstide tundmist. Siin tuuakse lavale tegelane, kes põeb oma põdemisi ja – räägib mootorrattaga? Vestlus masinaga mõjub kommentaarina millelegi, mida tekstis lahti ei räägita, vaid mida inimesed peaks juba enne teadma tema kohta. Võib-olla on eeldatud, et kirjeldatud probleem on sedavõrd universaalne, et kõik tunnevad ennast sellest ära. Mina ei tundnud.

Mille metafoorina on mootorratast mõeldud, kas enesehävitajalikkuse (või lausa suitsiidsuse) või vabaduse (rutiiniahelatest vabanemise) või... noh, kui tajume siin peategelasena Liisi Ojamaad, siis äkki mingi luulerõõmu? No ei, luulerõõm see ka polnud, mis Ojamaa loomingust õhkus, see oli ikkagi midagi muud.

Võiks muidu öelda, et hea metafoor ei olegi ainult ühe lisatähendusega – mootorratas võib ju tähendada seda kõike. Enesehävitajalik vabadus, näiteks. Kuid see, kuidas peategelane suhtleb sellega ja kuidas selle vastuvõtmist tajub, laseb eelkõige aimata hukkaminekut. Ja ma väga ei loe välja selle hukkamineku põhjust. Mitte tekstist endast. Ja ehk on seegi asja mõte – kõik ei olegi mõeldud kõigile lugemiseks ega arusaamiseks, eriti sedavõrd isiklikud asjad.

Juudas

Tarmo Teder

Mees saab elutööna hakkama ajamasina loomisega. Seejärel läheb ta kodunt välja – ilmneb, et temale endalegi teadmata on vahepeal toimunud apokalüpsis. Selles postapokalüptilises maailmas püüab ta toime tulla. Ajamasinast on pärast samuti kasu, aga mitte nõnda, nagu võiks arvata.

Kinnisideeliste monomaanide kirjeldused võiks muidu huvitavad olla, aga siinne teadmatus sellest, et vahepeal on kõik muutunud, oli veits tobe. See pole ehk lausa uskumatu ega kujuteldamatu, „Shaun of the Dead” tuleb meelde, kus Shaun alguses... aga ikkagi, seal oli tegemist naljaga, siin on lihtsalt... teisiti.

Religioonikriitikat oli siin parajas koguses, aga see oli minu meelest põnevalt teostatud – igasugused igapäevaelust saadavad vastumürgid inimkonda hävitavatele haigustele on toredad, kunagi kellegi Reaktori-tekstis oli alkohol, siin on armulauavein ja -leib. See oli hea idee – iseasi, kas just geniaalne, nagu tekstis endas öeldakse.

Tekstil oli ka puänt, mille suhtes ma ei oska hästi seisukohta võtta. Ühelt poolt on taolist lahendust juba nähtud, teisalt oli see ikkagi täitsa huvitavalt tehtud. Novelli puänt järeldus ülejäänud tekstist küllaltki orgaaniliselt.

Aga üldmulje on see, et tekst on igati normaalne. Ei tekita kiitma sundivat vaimustust, ei tekita kiruma ajavat vastumeelsust. Hetkiti triivivad mõtted emmas-kummas suunas, kui tahan kirjeldada novelli „Juudas”, tuleb näiteks mõttesse väljendada suurt ükskõiksust millegi suhtes, aga siis tunnen, et tekst ei ole sellist laitust välja teeninud, teisel hetkel tunnen millegi kiitmise soovi, aga tunnen, et ülejäänud tekst ütleb mulle, et ma peaks hoogu. Normaalne tekst, selline keskmine.

Weinberg arvab - oktoobrikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Margus Lamm – „Nõidsepp ja tähekuningas”

Autori debüüt Reaktoris. Fantasy. Või kas ikka on...? Algab seesinane asi nagu üks fantasy-jutuke ikka. (Minu lohutuseks – ja mitte loo kriitikaks – on see lühike jutuke...) Siis tuleb paar põgusat vihjet millelegi, mis võib olla vabalt kas maagia või tehnoloogia. Võibolla on hoopiski SF-jutuke...? Lugeja avastagu ja arvaku ise.

On koobas, kus toimetab üks meistriks kutsutud sepp. Tema jutule tuleb emand-pealik koos saatjaga, süüakse-juuakse, küsitakse abi sissetungijate vastu. Autor eksitab lugejat veel korraks ja siis tuleb sihuke rahulikuvõitu puänt – asjad saavad selgemaks.

Minu jaoks isiklikult on juba suur asi, kui ma saan fantasy-loo loetud. Arvestades seda, et siin on sissejuhatus, väike teemaareng ja lõpuks on asi kokku võetud, siis arvata võib, et autor on endale püstitatud eesmärgi teoks teinud. Minu jaoks isiklikult jääb väheks tegevust, miskit nö pointi selles jutus. Jutuke on selleks ka ilmselt suhteliselt lühikesevõitu, visandlik. Samas on kirjeldused täitsa „elus“. Noh – ma pole mingi sepatöö spetsialist, kuid tundub, et päris niisama lihtne see mõõgatera sepistamise ja karastamise protsess pole, kui siin visandatud on, aga see jääb selliseks pisiasjaks, mida on lihtne lihvida.

Keerukam oleks siia ilmselt mingit draamat lisada. Ma ei tea? Võibolla seda lõpus olevat lahingumöllu rohkem lahti kirjutada? Võibolla rohkem Tähekuninga ja meistri omavahelise jagelemise tagamaid avada? Vihjeid on siin kamaluga, asja ennast vähevõitu. (6/10)

Taivo Rist – „Külaline”

Sihuke paraja kiiksuga jutt. Lihtsam on ilmselt öelda, millega ma rahul ei ole. Ei ole rahul sellega, et jutt on läbivalt selline natuke umbmäärane, muudkui vihjab ja vihjab. Esimeste lõikude juures balansseerin parasjagu sellel piiril, et kas mittemeeldimine on nii suur, et jätan pooleli või pole veel päris nii suur ja loen edasi. Siis kuskil umbes kolmandiku peal enam ei taha pooleli jätta – huvitav hakkas. Nii lühikese jutu puhul võiks huvitav hakata esimestest lausetest peale. Ja noh – ausaltöeldes pettis autor mind päris hästi ära. Selle eest plusspunktid. Ma ei saa ilma liigselt sisu ja üllatust reetmata rohkemat öelda, kuid ma tõesti ei arvanud, et siin on see lugu jälle siis. Ja siis veel teist korda pettis autor mind ka ära – ehk siis mina sain kaks üllatust. (9/10)

Ander Skarp – „Kuniks surm meid lahutab”

Juhtub õnnetus kosmoselaevadega – sõjalaev laseb kogemata raketid välja, kaubalaev saab tabamuse, kõik peale ühe abielupaari hukkuvad. Abielupaar pääseb kantahjuks nimetatud seadme kasutamise tulemusena. Kui seda muidugi pääsemiseks nimetada. Minu meelest selline natuke hakitud ja liialt lakooniline (või kiirustav) esitusviis. Skarp on varemgi lugu jutustades kasutanud erinevate tegelaste vaatenurki ja kõik ei pruugi ilmtingimata ajaliselt lineaarne olla („Mälestus igavesest eilsest“ - https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-malestus-igavesest-eilsest). Aga siin loos jääb mu meelest natuke puudu sellisest mõnusast mastaapsusest, nagu näiteks on „Mälestuses igavesest eilsest“ või „Inimlikus eksimuses“. Mu meelest on Skarbi tugevus ja nõrkus samaaegselt see kergelt absurdne vaib, mis on lool küljes. (6/10)

Tarmo Teder – „Juudas”

Miski päss kirjutab oma mälestusi suurest füüsikasaavutusest – sulega, paberile, küünlavalgel... Mälestuste kirjutamisega on see häda, et keerukas on valida sobilikku stiili. Kui tegemist on kirjaga, siis peaks see olema ilmselt lakoonilisem. Mälestuste algus on üle koormatud asjasse mitte puutuvate detailidega, nagu näiteks neljanädalane puhkus, millest esimene kulus joomisele jne; samuti see ringutamine, sirutamine, suitsunälg, tühi pakk jne. Samas kui teha lühiromaani (asi mida nt Stephen King nimetab sarkastiliselt kirjanduslikuks banaanivabariigiks), peaks olema kõik oluliselt detailirohkem ja lugu ise ilmselt ka suurem. Hea näitena võib siin kõrvale võtta Kingi loo „Rita Hayworth ja Shawshanki lunastus“ nime all.

Ühel hetkel aga pöörab mälestusteheietus füüsikasaavutusest postaposse: tüüp ärkab pärast poole päevani magamist ja avastab, et on toimunud miski globaalne katastroof – kuidagi veidralt, üleöö on inimesed surnud. Vähesed ellu jäänud saavad kuidagi hakkama, kuid siis korjatakse nad kokku ja veetakse mujale. Mis jääbki mu jaoks selgusetuks, on see, kuidas ilma elektrita sai olemas olla toimiv arvutivõrk? Mu jaoks jääb nõrgaks ka mõtteareng siberi katkust ja tuumapommidest orbiidil. Ja kui esitletakse asjaolu, et jesuiidid on jätkuvalt olemas, justkui mingit suurt avastust, siis viitab see lihtsalt kehvakesele taustauuringu tööle. Ehk siis jutus on natuke liiga palju neid „vaese mehe Da Vinci koodi“ elemente – suur paha katoliku kirik on miski vandenõu keskpunktis. Samuti tekitab mulle küsitavuse peategelase valik, kes on selline vinguv ja ebameeldiv tüüp, kellele mul on inimlikult raske kaasa elada.

Ilmselgelt on see minu tähelepanuvõime ja funktsionaalse lugemisoskuse puudulikkus, et ma ei suuda leida seost pealkirja ja loo sisu vahel. Lõpupööre lisab natuke dramaatikat, kuid ei suuda päriselt kogu juttu lunastada. Idee pole iseenesest paha, kuid teostus jääb nõrgapoolseks. (5/10)

Maniakkide Tänav – „Kassilausuja”

Mant tõmbas mu osavasti „lõksu“ – Ats, Helina ja kassipoeg – no mis saaks sellise kenakese alguse juures valesti minna. Ja kui siis veel Atsi sõbraliku olemise pealt „mask maha langeb“, on intriig ka õhku visatud. Ja oh seda üllatust – korraga sattun kokku meenutusega vanast tuttavast – deemon Pasdefist, keda tutvustati loos „Ärge avage kirste“. Ma olen juba autoril nö peos ja loen põnevusega edasi, mis möll siis nüüd lahti peaks minema?

Noh – kapitäis karpe kassidega, kuse- ja laibalehka on siin omajagu. Natuke maagiat kah. Ilmselt ei ole see lugu sobilik nõrganärvilistele ja kassiarmastajatele...

Lugu siis sellest, kuidas Ats peab võitu saama järjekordsest deemonist. Ja mõni üllatus on samuti varuks. Nagu Mandile kombeks: kui juba jalg on gaasipedaalile vajutatud, siis surutakse see kasvõi läbi põranda, võidukalt lõpuni välja. Hullu moodi tahaks viriseda, aga eriti ei oskagi... Noh – sarnaselt looga „Ärge avage kirste“ on deemonile mingi jabur nimi välja mõeldud – Sooru, kõlab ka poole kohaga nagu mingi räämas kõutsi hellitusnimi, mitte miski vägeva ja ohtliku deemon-eluka aukartustäratav nimi. Ja nüüd on juba see tunne, et olen lugenud kangelase saamislugu (eelmine oli justkui eellugu), millele nüüd peaks siis järgnema seriaal „Ats ja Helina – maavillased deemonikütid“ või midagi sellest repertuaarist. (9/10)

XavierYzz – „Kõik armastuse nimel, ainult mitte seda”

Noh, kui neid krokodille poleks. Ja võibolla seda kuulipildujavalangut ka. Siis saaks ühe peaaegu täiusliku avalõigu. Emotsioon tundub nii õige. Kuigi võibolla peaks see olema siiski novembri-vihm...? Naise ja mootorratta kahekõne. Väikse viitega ühele Meatloaf’i nimega artistile, kelle rock-oopus 1990.aastal edetabelid vallutas. Ja kui see poleks nii otsatult õige emotsiooniga, nii otsatult igatsev ja nii ilusasti kurb lugu, siis ausaltöeldes oleks see masendavalt totter. Aga mingi jõud ja mingi müstika siin on. Kasvõi juba see poolsüüdimatu julgus, et käia niivõrd mööda piiri, mille juurest ulme asendub „suvaliste ulmadega“, pudelipõhjas päkapike nägemisega, väärib autor kummardust. Lõpp läheb natuke käest ära, seal on sellist tarbetut jutustaja-rolli sisse toomist, loo enese üle arutlemist. Aga rahu sellega. (8/10)

Jutt: Isake Pjotr ja Snaige (Jana Raidma)

“Kes sa selline enda arvates oled, et mind niisuguse koerailmaga välja kutsud?!” nõudis Isa Pjotr ja tõmbas mantlihõlmad koomale.

Vihma kallas ladinal ning vana kombinaadi hoov oli tühi ja kõle. Kesk porivälja kõrguv külmik tõi kuuldavale vaid paar vaikset, õnnetut raginat.

“Ei noh, muidugi…” ohkas Pjotr. “Oota hetk.” Ta sobras taskutes, kuni leidis väikese noa. Siis, omaette ilma siunates, lõikas sõrme ja joonistas külmiku uksele paar märki.

Veri valgus vihma käes laiali, kuid kui viimased kriipsud paika said, siis võtsid märgid kindlama kuju ja hakkasid õrnalt hõõguma.

“Noh! Räägi!” kamandas Pjotr pahaselt.

“Teene teene eest!” kostis hääl ta peas. See oli nii ebamaiselt võigas, et pani hambad valutama ning võttis hetkeks põlvist nõrgaks.

“Mul ei ole sinusuguse hädise, väljavisatud romu teenet vaja!” turtsatas Pjotr.

Külmik ragises seepeale vihaselt ning hääl Pjotri peas pani mehe kiunatama. Ta tundis, kuidas sooja märga ollust ta kõrvast välja valgus ja krae vahele voolas.

“Olgu! Rahu! Ainult rahu,” anus Pjotr.

“Sina oled MULLE teene võlgu, papp!” jätkas deemon, õnneks vaiksemalt.

“Mis? Mina?” imesats Pjotr. “Sa ajad midagi sassi. Sa ei ole mulle ühtegi teenet teinud!”

“Kolmkümmend kuus aastat tagasi,” vastas deemon. “Sul oli ühest preestrist vaja lahti saada. Mina aitasin. Teene teene eest!”

“Ah, pagan…” pomises Pjotr ja tõmbus näost kaameks. Ta oli vana seiga ammu unustanud. Kuradima nooruspõlve lollused. Kes siis deemoniga nii sitta diili tegi? Pjotr oleks piinlikkust tundnud kui ta süda parasjagu saapasäärde poleks pugenud.

“Ja mida sa tahad?” päris ta murelikult.

“SÜÜÜÜAAA!” oigas deemon nii, et Pjotr vajus külmiku ette põlvili.

“Olgu! Toon sulle süüa! Ühe ilusa neitsi näiteks, jah? See sobiks?” pakkus ta, lootes kergelt pääseda.

“Ei,” mulksatas külmik, “Mul on vaja uut kodu.”

“Oh, juudas,” vandus Pjotr, kes oli end vahepeal püsti ajanud ja pühkis püksipõlvi. “Äkki tahad siis juba uut autot ja Havai-reisi ka?”

Külmiku järjekordne ragin sundis mehe pikali maha ning ta suutis vaid hädiselt iniseda.

“Uut kodu! Kus mul oleks pideval süüa! Teene teene eest! Kui see maine kest peaks enne lagunema ja mina allilma tagasi langema, siis ma võtan sinu hinge endaga kaasa! Tükk on juba minu käes, pandiks!”

“Jah! Jah! Saad!” ähkis Pjotr. “Anna mulle ainult paar päeva aega!” Ta pühkis verised kirjamärgid külmiku peal laiali, enne kui deemon veel midagi öelda jõudis. Oi kuidas ta vihkas selliseid otseseid vestlusi.

Teene teene eest. Pekki küll ja olgu neetud see algaja lollus.

Kui Isa Pjotr kombinaadi selja taha jättis, lahtus ka masendus. Õnneks oli ka temal nii mõnigi  teene sisse nõudmata.

“Super! Perfecto! Ma ju ütlesin, et see mahub ära!” Krõõt plaksutas rõõmsalt käsi.

“Jah, sest su põrand on siin paar senti madalam kui peaks,” muigas Ivar ja silmitses nende ees kõrguvat külmikut.

See oli massiivne, kahe uksega ning ulatus põrandast laeni. Külmikut ehtisid mitmed suuremad ja väiksemad roostelaigud, kuid uksel säras siiani kuldsete tähtedega: SNAIGE.

“Mnjaa... Selliseid enam ei tehta,” ütles Kevin. “Kust sa selle kolaka üldse leidsid?”

“See vana tehas, mis siin lähedal on.”

“Vana lihakombinaat?” imestas Ivar

“Just! Nad remondivad ja uuendavad tehnikat. Palju vana värki oli välja visatud, see seisis lihtsalt tehase taga õues,” seletas Krõõt. “Kutsusin paar tuttavat appi ja vedasime ta hoovi. Üles ei viitsinud nad, sunnikud, tassida.”

“See, et ta õues seisis, ei tähenda, et sa selle lihtsalt minema võid hiivata!”

“Äh,” lõi Krõõt käega. “Kes sellest vanast kolakast ikka puudust hakkab tundma?”

Ivar silmitses oma õeraasu hetke, kuid ei öelnud midagi.

“Mida sa seal kombinaadi hoovis üldse tegid?” päris Kevin.

“Eee... Jalutasin?” Krõõt kehitas õlgu. “Lihtsalt juhtusin sinna, noh! Ma ka ei tea!”

“See ei pruugi sul siin üldse tööle minna.”

“Mis mõttes? Miks?” imestas Krõõt.

“See on suurest tehasest. Neil on seal tööstuslik vool,” seletas Ivar.

Krõõt vaatas talle vaid tühja pilguga vastu.

“Voldid ja amprid ei pruugi…” üritas Ivar täpsemalt seletada.

Krõõda pilk klaasistus.  Ivar ohkas ja lõi käega.

“Kohe teeme kindlaks,” ütles Kevin, urgitses külmiku tagant jämeda pistiku ja sorkas selle pessa.

Snaige krigises ja kiunus nagu põrguline, nii et noored ehmusid. Siis tõi külmik kuuldavale paar mahlakat mulksatust ning jäi kööginurgas vaikselt ja rütmiliselt urisema: “Krõõ... krõõ... krõõ…”

Krõõda kass, kes oli huviga jälginud, mida tema valdustes seekord tehakse, hakkas äkitselt sisisema ning tormas kapakuga köögist välja.

“Töötab!” plaksutas Krõõt rõõmsalt käsi ning ei pannud kassi tähelegi. “Ma teadsin, et sa töötad!” hõiskas ta ning kallistas Snaiget, mille peale külmik tõi kuuldavale veel ühe mulksatuse.

“Mis sel elukal veel hakkas?” imestas Kevin.

“Ju kuulis väljas midagi,” lõi Ivar käega. “Kaua see külmik teil töötab on muidugi iseasi. Aga nüüd - kus mu kast õlut on?”

“Aa see... Ma homme toon sulle ära!”

“Okei...” ohkas Ivar. “Eks siis homme näeb.”

“Sa kauemaks ei taha jääda? Ma hakkan kohe varsti süüa tegema,” pakkus Krõõt.

“Pigem ei. Mulle ei istu see vegan-kraam.”

“Kuulge! Külm on!” hõikas Kevin kapi juurest.

“Juba?” imestas Krõõt.

“Ei või olla,” ei tahtnud Ivar uskuda.

Kapist aga õhkas mõnusalt jahedat õhku.

“Võeh, aga miks see vere järele haiseb?” Krõõt krimpsutas nina.

“Ma ei tunne küll midagi,” ütles Ivar ja tõmbas õhku lörinal läbi nina.

“Sina ja su allergiad,” ohkas Kevin. “Sa peaksid ka taimetoitlaseks hakkama, oleksid tervem!”

“Jääb ära. Homseni siis!”

“Oot, kas sa sellele konsale oled tulemas?” uuris Kevin.

Ivar kehitas õlgu. “Võimalik, et pean öises valves passima. Vaatab. Äkki annab kuidagi välja vingerdada.”

Krõõt saatis venna ära ning pakkis seejärel koos poissõbraga köögikraami lahti ning pani söögi külmikusse. See tehtud, hakkasid noored kokkama.

“Võeh! Mida kuradit?” imestas Kevin, kui oli tofupaki avanud. Sisu lehkas jubedasti ning oli limaseks tõmbunud.

“Aga ma ju alles ostsin selle,” ütles Krõõt.

“Nojah, tänapäeva supermarketid müüvad vahest igasugust solki,” ohkas Kevin. “Näe, porgandid ka hallitavad juba.”

“Ja kassitoit on otsas…” imestas Krõõt, näidates poisile katki rebitud konservipakikesi.

“Sunnik pääses ehk jaole kui me külmikuga mässasime,” muigas Kevin. “Kas sa siis ei märganud, kui sa asju kappi panid?”

“Oeh, eks ma pean siis uuesti poodi minema,” ohkas Krõõt ja külmik tõi paar mulksatust kuuldavale.

"Kevin, mis sa viineritega teinud oled?" küsis Krõõt järgmisel õhtul.

"Mis viineritega? Ma ei söögi viinereid," hõikas Kevin teisest toast.

"Ei totu, need tofuviinerid, mis ma eile tõin."

"Ah need. Pole puutunud."

"Kuidas need siis keset kööki said?" päris Krõõt.

"Mh? Misasja?" Kevin pistis pea kööki.

Krõõt toppis viineripaki poisile süüdistavalt nina alla. Pakk nägi välja, nagu oleks keegi katte hammastega lahti rebinud, pooled viinerid katki närinud ja siis pakki tagasi sülitanud.

"Mida?" imestas Kevin. "Mina see küll polnud! Ausõna!"

"No kes siis? Rotid? Või läks külmikul öösel kõht tühjaks?" pahandas Krõõt.

"See ei olnud mina!" käis Kevin peale.

Krõõt vaid ohkas ja raputas pettunult pead. "Ja õlle unustasid sa ka külma panna."

"Äkki… Murdis keegi öösel sisse? Või panid viinerid jälle kotipõhja ja muljusid ära?" pakkus Kevin, ise õllepurke külma ladudes. “Või läks Sunnikul kõht tühjaks?”

“Ei saa kogu aeg kõike kassi kaela ka ajada!”

“No mina see igatahes ei olnud!”

"Sa tõesti..." alustas Krõõt kui uksekell teda katkestas. "Ivar vist jõudis," ohkas ta ja läks pahuralt enda ette pomisedes ust avama.

"Noh, töötab veel?" Ivar silmitsese kahtlustavalt Snaiget.

"Nagu sa näed. Eee... Ma unustasin õlled eile külma panna. Alles nüüd said sisse," vabandas Kevin. Ta võttis ühe purgi välja. "Mida? Vau!"

"Mis on?"

"Näe! Täitsa külmad juba!" imestas Kevin ja ulatas purgi Ivarile.

"Pole paha," tunnistas Ivar. Ta võttis suure sõõmu ja jäi siis pettunult maigutama. "Mis te olete nüüd veel karsklasteks ka hakanud?"

"Mis mõttes?! Sama õlu, mis alati," pahandas Krõõt ja uuris purki. "Näe, viis promilli."

"Aga maitseb nagu alkovaba sitt," jäi Kevin pärast rüüpamist Ivariga nõusse.

"Vigane purk või miskit," pomises Krõõt pahuralt ja võttis külmikust uue. "Mida pekki?!"

"Noh, mis nüüd?" uuri Kevin.

"Näe, juba jälle," ohkas Krõõt ja tõstis külmikust hallitama läinud köögiviljad välja. "Ja see verelõhn..." Torisedes ulatas ta kummalegi noormehele uue purgi ja asus siis pahuralt külmikut puhastama.

"Mhh… Sama lugu," lausus Ivar uuest purgist maitstes.

"Sama. Mingi sitt partii ehk?" pakkus Kevin.

"Või ei oska õeke enam poes käia," oletas Ivar.

"See ei ole minu süü! Eile oli kõik värske!" vaidles Krõõt.

"Jah, ja õlu on ka veel nii värske, et alkoholi pole sisse tekkinud," naeris Kevin.

"Lase veel naistel õlut tuua," praalis Ivar

"Kurat, siis tooge järgmine kord ise!" nähvas Krõõt. "Mis te arvate, et mul oli kerge seda kasti koju tassida, koos kogu söögikraamiga?"

"Mis sa arvad, et meil oli seda jurakat kerge siia üles tassida?" vaidles Ivar.

"Ma oleks selle ka ilma teie abita siia saanud! Mis te arvate, et- AIH!" kiljatas Krõõt ja surus verise käe vastu rinda. "Kuradima..."

"Mis sa nüüd tegid?" päris Kevin murelikult.

"Kuradima vanad restiääred," nuuksus Krõõt ja näitas sügavat kriimu peopesas, kust verd põrandale nirises.

"Oh sind, kobakäppa. Tule siia," ohkas Ivar, kuid Krõõt lükkas ta eemale.

"Ma saan ise ka! Ei kõlba sulle mu söök ega mu õlu! Keri parem koju siis juba!"

"Rahu nüüd!" ehmatas Ivar. "Ma tahan ainult aidata!"

"Me saame ilma sinuta ka väga hästi hakkama!" teatas Krõõt ja nügis venna uksest välja.

"Krõõt? On kõik korras ikka?" uuris Kevin murelikult.

"Ma lähen magama," teatas neiu ning marssis magamistuppa, lüües ukse pauguga kinni.

Kevin seisis hetke nõutult koridoris, võttis siis aga lapi ning läks kööki, et veri ära pühkida, kuid ei leidnud tilkagi. Snaige vaid urises rahulolevalt nurgas.

Krõõt plaasterdas kätt nii hästi, kui oskas, tõmbas ennast siis voodis kerra ning nuuksus padja sisse kuni magama jäi.

Järgnevatel päevadel ei läinud olukord sugugi paremaks. Ükskõik kui palju Krõõt ka Snaiget ei küürinud, haises see ikka vere järgi ning söök püsis heal juhul päeva värske. Kassikonservid aga kippusid haihtuma, mis oli eriti veider, kuna Sunnik ise keeldus kööki tulemast, kuiväga Krõõt teda ka ei meelitanud. Lõpuks ei jäänud neiul muud üle, kui tõsta kassi kausid koridori ja anda talle ainult kuivtoitu, millega kass ise sugugi rahul ei olnud. Lisaks kõigele muule keeldus haav Krõõda käel paranemast ning veritses pidevalt, eriti kui ta köögis süüa tegi.

Ühel sombusel ööl, kui inimesed magasid, istus Sunnik köögiukse juures ja valvas Snaiget, sabaots närviliselt küljelt küljele vonklemas.

Külmik oli vaikne. Liiga vaikne.

Äkki vajus üks uksepool hääletult paokile.

Kass tõmbas kõrvad lidusse ning valmistus köögist pagema, kui tema ninna tungis lõhn. Kõige oivaliseim lõhn, mida Sunnik iial haistnud oli. Liha. Mahlane ja magus konserviliha! Parem kui ükski näriline või linnuke, keda kass mekkinud oli. Sunnik limpsas keelt ning kõõritas külmiku suunas. Kusagil seal… jah! Seal!

Ukse vahelt paistis lahtine pakk konservi, mille sisu põranda poole nõrgus.

Kass vaatas seda rahutu, ahne pilguga ja limpsas uuesti keelt. Magus, mahlane liha….

Lõpuks ei pidanud Sunnik kiusatusele vastu ning vaikselt, hästi vaiksel, samm-paar korraga, hiilis külmiku poole.

Snaige oli vakka ja ootas.

“Ma ju olen sulle korduvalt ja korduvalt rääkinud. Ära jäta öösel aknaid lahti!” pahandas Krõõt, kui järjekordselt kassiotsingult tulemusteta tagasi tuli, patakas plakateid kaenla all.

“Ma ei ole aknaid selle sita ilmaga lahtigi teinud!” kaitses end Kevin.

“Aga kuidas Sunnik siis välja pääses?”

“Kust mina tean?! Äkki lipsas koos sinuga välja, kui sa koolimineku jälle viimasele minutile jätsid?”

“Ah, et mina olen nüüd süüdi või? Toon ainult halvaks läinud sööki koju ja nüüd lasin kassi ka välja?”

“Sina vedasid selle vana juraka siia!”

“Sest sina ei olnud nõus uut ostma!”

Noored vaidlesid sedasi veel pikalt.

“Ah, mine õige..!” käratas Krõõt lõpuks, viskas plakatid Kevinile näkku ja tormas korterist välja, jättes poisi nõutult kööki seisma.

Samal õhtul seisis isa Pjotr noorte maja ees ja krigistas hambaid. “Kurat tal nüüd veel vaja on?” pomises ta omaette.

Korteris põles vaid köögituli ning viimased veerand tundi polnud liikumist märgata.

Pjotr oleks tahtnud südaööni oodata, kuid deemoni kutse muutus väljakannatamatuks. Peas undas ning rinnus pigistaks, nagu oleks ta iga hetk infarkti saamas. Kui siin veel kaua passida, siis oleks kõik. Lõpp. Kutu, lännu ja tere, lõputu allilma-puhkus.

Pjotr ohkas ja suundus majja. Vahelduseks otsustas õnn talle natuke naeratada - korteriuks oli lahti.

Korter paistis tühi, ainult köögist kumas valgust ning kostus vaikset pominat.

Välisukse kõrval kapikesel märkas papp neoonroosat rahakotti. Suurema süütundeta sirvis Pjotr selle sisu. Hunnik kliendikaarte, jänkudega taskukalender, pangakaart, natuke sularaha, mis kiiresti tee Pjotri taskusse leidis, paar fotot ning ID kaart. Viimast uuris Pjotr lähemalt. “Krõõt Kaljusaar...Oot, see on ju Ivari õde!”

Mõni ime, et Snaige kombinaadihoovist minema vedanud tibinas talle nii tuttav tundus. Mitte, et see enam midagi muudaks. Külmikuga tuli arved ära klaarida. Pjotr pani rahakoti oma kohale tagasi ja hiilis vaikselt köögi poole.

Köögi kaugemas otsas seisis Snaige, uksed valla. Üks noormees oli peadpidi külmikus, loopis sealt asju välja ning pomises midagi. Ülejäänud korter oli vaikne ja pime.

Pjotr pidi Snaigega vestlema, aga mis poisiga teha? Ei saa ju niisama juurde astuda ja juttu teha: “Jaa, õhtast! Oh ära pane mind tähele. Välisuks oli lahti. Tulin siin vaid su külmikuga paar sõna juttu ajama.”

Õnneks kuulus iga kogenud demonoloogi varustusse sellisteks puhkudeks mõni kõvem ese. Pjotr koukis paunast välja parajalt pika rauast torujupi. Tööriist löögivalmis, hiilis ta vaikselt lähemale.

“Eh? Hei! Kes sina ve-”

Kiire löök kõrva taha ning noormees langes oimetult põrandale.

“Nii,” lausus Pjotr, toru ärapannes . “Mis sul nüüd häda on?”

Snaige vaid ragises pahaselt.

Papp vandus omaette ja valmistus sõrme lõikama. Ei. Ei, ei, ei. Otse, telepaatiliselt ta selle raipega rohkem ei vestle! Mõtlikult jäi Pjotr hoopis oimetut noormeest silmitsema.

Ta lõikas vilunud liigutusega poisi otsaette mõned märgid ja joonistas tema verega külmikule samasugused. Siis astus ta sammu tagasi, keskendus ning alustas manamist. Meenutas see küll rohkem madalat mörinat kui klassikalist loitsimist. Peagi hakkas kusagilt ühe naabri koer sellega veel kaasa ulguma.

“Süüüüüüüüaaaaaaaaa…..” kostis ühtäkki korin noormehe kõrist

Isa Pjotr lõpetas manamise. “Noh. Said ju uue elamise. Mis nüüd häda?”

“Siin pole süüa!”

“Mis mõttes pole süüa?” imestas papp.

“Liihaaaaaaaaa….” korises deemon nii, et noormees maas tõmblema hakkas.

“Kuule, see ei ole lihakombinaat, kus sa võid iga päev pool siga hakkama panna ja keegi ei tee märkamagi. Siin saad ikka jaopärast, natukesehaaval. Paar viilu vorsti päevas. Mõni viiner. Natuke pasteeti. Tükike…”

Pjotri pilk langes külmiku sisemusele ning ta jäi vait. Hunnik juurikaid, köögivilju, puuvilju. Ta haaras kapist piima - pakil seisis suurelt “soja”. Viineripakil aga uhkeldas roheline leheke koos kirjaga “Vegan”.

“Oh sa vana perse,” vandus Pjotr. Usalda veel lihaõgardist deemon tänapäeva noorte kätte...

“Mul on kõht nii tühi…” halises deemon õnnetult.

Pjotr vaatas, kuidas noormehe ninast ja kõrvadest tasapisi verd nõrgus. Kui ta midagi ette ei võta, nõrkeb deemon veel ära ja vajub allilma tagasi.

“Teene teene eest,” tuletas Snaige meelde.

“Jah-jah. Ma tean,” vastas Pjotr ja vandus endamisi. Üksi ta seda kolakat siit eluilmas minema ei tassi. Mida teha, mida teha…

“Olgu. Mul on üks mõte,” teatas papp natukese aja pärast. “Aga sa pead mind natuke aitama ja tegema täpselt nii, nagu ma sulle ütlen. Selge? Seni katsu kohaliku lihaga läbi ajada.”

Hilja öösel koju tulles leidis Krõõt eest pimeda korteri.

“Kevin? Anna andeks, et ma su peale karjusin!”

Keegi ei vastanud ja poisist ei olnud jälgegi.

Krõõt ohkas õnnetult ja läks magama, liiga väsinud, et Kevinit otsima hakata. Ju oli teine jälle mõne sõbra poole läinud.

Hommikul oli korter ikka sama tühi ja voodilinadelt oli näha, et Kevin öösel Krõõda kõrvale magama ei jõudnud.

"Mida kuradit?!" pomises Krõõt murelikult ja proovis poisile helistada. Telefon kutsus ning hetk hiljem kuulis Krõõt köögist vaikset, summutatud helinat. "Mida kuradit?!" pomises ta uuesti ja ruttas kööki.

Snaige urises nurgas, kuid oli nüüd palju vaiksem. Ka oli külmik üleöö särama löönud: roostelaigud viimseni kadunud ja kroomitud osad läikisid nagu uued. Sügavalt kapi sisemusest kostus aga endiselt telefonihelin.

Krõõt jõllitas kappi ja avas ettevaatlikult ukse. Välja paiskus hingemattev verehais, mis ajas neiu öökima.

Külmiku keskel lebas Kevini mobiil.

"Mida... pekki..." pomises Krõõt segaduses ja õngitses telefoni välja.

Päeva jooksul proovis ta Kevini sõpradele helistada ja teda neti teel kätte saada. Kui aga õhtuks poisist ikka veel jälgegi ei olnud, andis Krõõt alla ja helistas vennale.

"Ma ei öelnud ju talle midagi halba!" ulus ta telefoni. "Kuidas ta võis mind sedasi lihtsalt maha jätta?!"

"Rahu. Rahu. Me ei tea veel kindla peale, et ta su maha jättis," rahustas Ivar.

"Aga..."

"Kõik tema asjad on ju veel korteris?"

"On..." Krõõt pühkis puutumata voodilina servaga nina.

"Ju ta läks pahaselt mõne sõbra juurde ja nad jõid ennast seal täis. Magasid lõunani ja nüüd parandavad pead."

"Aga..."

"Aga ei midagi. Küll ta välja ilmub."

"Kui sa nii ütled," ei kõlanud Krõõt just väga veendununa.

"Tead mis. Täna õhtul on suur konsa. Mitu head bändi esinevad. Kevin on seda mitu nädalat juba haipinud. Ta on kindlasti seal. Lähme sinna ja sa saad temaga asjad selgeks rääkida."

Vana laohoone, kus kontsert toimus, oli tihkelt rahvast täis. Bändid olid parasjagu vahetumas ning inimesed kasutasid juhust, et teha suitsu, osta alkot või töllerdada niisama ringi.

"Ma ei näe teda kusagil..." ütles Krõõt õnnetult.

"Rahu nüüd. Pidu alles algas," lohutas Ivar. "Küll ta välja ilmub."

"See ei ole üldse tema moodi… Ja telefon külmkapis? Nagu mida?!"

"Hajameelsus?" pakkus Ivar. "Või jõi end juba kodus täis."

"Ja siis see rõve vere hais. Küüri palju tahes, ära ei kao."

"Äkki on teil miskit sinna sisse ära koolenud? Mõni priske rott näiteks?"

"Võeh! Ivar!"

"Noh Ivar-poiss! Hirmutad jälle neidusid?" ütles äkki nende selja taga üks muhelev vana karvane.  Mehel oli must maani rüü ja uhke rinnuni ulatuv habe. Habeme alt helkis aga suur kuldne rist.

"Oh, palun! See on mu õde," ajas Ivar vastu.

"Mnjaa, igaühele oma patud." Papp muheles taas ja silitas habet.

"Kust kirikust see siia veel eksinud on?" päris Krõõt salamisi.

"Õeke, see siin on isake Pjotr,” teatas Ivar valjusti. “Vana metallist ja üldse muhe tüüp. Pjotr, saa tuttavaks, mu õde Krõõt.”

"Ja-jah, sa oled vist miskit maininud." Pjotr noogutas, kuid siis muutus ta pilk süngeks. "Aga noored. Kas te ikka teate, et teie kohal on praegu deemoni vari?"

"Misasi?"

"Papi, joo parem vähem!" Krõõdal ei olnud naljatuju.

Papp vaid muheles ja silitas endistviisi  habet.

"Deemonid. Nagu päriselt?" jäi Ivar skeptiliseks.

"Kui tundub, et abi vajate, eks otsige mind üles. Ega deemonid naljaasi ole." Papp noogutas  tõsiselt. "Igatahes edu oma sõbra leidmisega."

"K-kust ta teadis?" imestas Krõõt kui papp oli minema kõndinud.

"Ju kuulis pealt," kehitas Ivar õlgu.

Kevinit nad õhtu lõpuks ei leidnudki. Kuid pidu oli raju ning Ivar pidi purjakil õekese poolvägisi koju talutama.

"Pähh! Persse see Kevin! Mul ei ole teda vaja! Mul ei ole üldse mehi vaja! Sina ja mina, vennake, saame ilma nendeta hakkama!" teatas Krõõt samal ajal kui Ivar pimedas koridoris tema taskutest võtit üritas leida.

"Püsi nüüd paigal! Miks teil siin tuli ei põle?!"

"Meil ei ole valgust ka vaja!"

Lõpuks leidis Ivar võtme ning nad pääsesid korterisse.

"Kuule, teil on siin vist vool ära," ütles ta, kui oli asjatult mitut lamp proovinud.

"Meil ei ole voolu ka vaja!" teatas Krõõt ja koperdas kööki. "Näe, Snaigel ei ole ka voolu vaja! Tema mõistab mind!"

Külmiku urin kõlas vaikses korteris eriti süngelt ja valjult. “Krõõ...krõõ...krõõ…”

"Mida kuradit?" oli Ivar üllatunud.

Külmik vaid mulksus ja ragises.

"Just! Persse elekter ja voldid ja amprid!" pröökas Krõõt.

Ivarile tundus see aga kõik liiga vale. Ta marssis Snaige juurde ja tõmbas pistiku välja. Külmik ei lasknud end häirida ja urises veel kõvemini. “KRÕÕ...KRÕÕ...KRÕÕ…”

Ivari taganes.

Nüüd tundus ka Krõõdale asi kahtlane. "Mida sa tegid?"

"Mäletad, mida see isa Pjotr ütles?"

Snaige mulksatas veel mõned korrad ning lõi siis mõlemad uksed valla. Kööki täitis hele valgus ja pahvakas imalat verehaisu.

“KRÕÕ… KRÕÕT… KRÕÕT!"

Õde-venda pagesid karjudes korterist.

Maja ees oleksid nad peaaegu isa Pjotri pikali jooksnud.

"No-noh noored! Kuhu te tormate?"

"See-külmik-Snaige… Veri," puterdas Krõõt.

"Sul oli õigus!" ähkis Ivar. "See külmik! Deemon! Sul oli õigus!!"

Pjotr silitas mõtlikult habet. "Jaa. Siis on hea, et ma siit mööda juhtusin jalutama."

"Kas sa saad midagi teha?" palus Ivar.

"Ma ei oleks pidanud seda pätsama. Ta tahab mind ära süüa," lalises Krõõt hirmunult.

"Julgust noored! Julgust!" Isake Pjotr patsutas talle õlale. "Küll me selle asja ära klaarime." Noortel käe alt kinni haarates juhatas ta nad reipal sammul korterisse tagasi. Need olid nii ähmis, et ei pannud tähelegi, kuidas Pjotr küsimata õige ukse leidis.

Köögis tõmbas Pjotr demonstratiivselt ninaga õhku. Näitemäng oli tema erialal pea sama tähtis, kui manamisoskus. "Mnjaaaa..." Ta noogutas ja silus habet. "Päris vana tegelane teil siia sattunud. Seitsmendast tasemest vähemalt, kui mitte isegi sügavamalt."

Köögis valitses taas kottpimedus ja nüüd oli siin ka jäiselt külm.

Krõõda hingeõhk auras aknast langeva tänavavalguse vihus ning neiu tõmbas õlgu väristades jope tihedamini ümber.

"On... On see halb?" päris Ivar.

Noored jälgisid papi tegemisi köögiukselt, julgemata lähemale tulla.

"Oh, ma olen vanemategagi tegelenud. Alles eile aitasin ühe pisikese tegelinski rösterist välja. Ja eelmine nädal käisin haiglas. Seal oli üks vanasse röntgeniaparaati pugenud. Oi, milliste koerustega too hakkama sai…"

"Nii e-et, s-sa saad te-temast siis ikka j-jagu, eks?" päris Krõõt.

"Jagu? Ega ma siin temaga võitlema tulnud!" muheles Pjotr, "Ära muretse, küll me temaga asjad ära klaarime ja siis saate kõik rahus oma eluga edasi minna. Mul on kõik vajalik juba kaasas ka."

"Eriti ettenägelik..." oli Ivar üllatunud.

"Kunagi ei või teada, millal mõni deemon su teele võib sattuda!” vastas Pjotr kähku. “Niisiis.  Hakkame pihta!" teatas ta ja keris käised üles.

Kulunud linasest kotist urgitses ta välja kassettmaki, küünlad ja purgi spreivärvi. Värviga joonistas ta keset köögi põrandat suure ringi ja sinna sisse pentagrammi.

“Oot! Mu põrand!” protesteeris Krõõt.

“Proovi ise kriidiga linoleumi peale joonistada,” ühmas Pjotr ja joonistas edasi.

“Kuss, küll ta juba teab, mida teeb,” üritas Ivar õde rahustada.

“Ei ole midagi. Natuke piiritust ja soodat ja harjaga nühib pärast ilusti maha,” lisas papp.

Pentagrammiga ühele poole jõudnud, pani ta selle igasse otsa küünla ning süütas need.  Lõpuks asetas ta vana maki hellalt kõige keskele. Samasuguse hoolega pistis ta pesasse vana kasseti ja pani maki mängima.

Väikesest aparaadist hakkas kostuma sünget doom metalit.

“Kuss nüüd,” kamandas isa Pjotr ennetavalt. “Ma pean keskenduma.”

Noored vahetasid vaid omavahel küsivaid pilke ning püsisid köögiukse juures. Pjotr hingas sügavalt sisse ning hakkas muusika rütmis edasi-tagasi õõtsuma, meenutades puud tuules. Siis lasi ta kuuldavale madala, selgete sõnadeta mörina. Küünlad värelesid, klaasid kappides klirisesid ning naabri koer hakkas taas ulguma.  Snaige, mis oli vaikselt seina ääres urisenud, mulksus aina valjemini ning ta tuled särasis avatud uste vahelt aina eredamal.

Ühtäkki kustusid küünlad ja kõik jäi vait.

“Krõõõõõt…” kostus makist.

Neiu kiljatas ning puges venna selja taha peitu.

Pjotr lõpetas õõtsumise ning sirutas käed lae poole. “Oo võimas isand allilmast! Su alandlik teener on siin, et anda sulle hääl ja teha su tahe teatvaks kõigile siin! Teene kunagise teene eest.” Pjotr kiikas korraks vilksamisi noorte poole - nood paistsid kenasti hirmunud. Väga hea, mõtles Pjotr.

Snaige urises veel, siis kostus makist vastus: “Teene teene eest, saagu see nii.”

“Mis tee...” hakkas Krõõt pärima.

“Kuss!” pahandas Ivar, “las mees töötab!”

“Oo, isand. Mis on su soov?”

“Krõõõõt,” kordas makk, pannes neiu jälle kiljatama. “Sa päästsid mu! Mind oleks hävitatud, asendatud, allilma tagasi saadetud, kuid sa päästsid mu. Teene teene eest. Nüüd pean mina sinu elu kaitsma!” Snaige sõnum ei kõlanud just õnnelikult.

Pjotr ohkas aga kergendatult. Seni sujus kõik plaanikohaselt.

“E-ei ole...” üritas Krõõt vastata kuid makk ragises edasi.

“Kuid mul on nälg. Liha! Verd! Elu! Ma vajan...” Äkitselt jäi makk vait.

“Oot, lint sai läbi,” ütles Pjotr häirimatult. Ta ning võttis kasseti välja ja keeras teise poole.

Külmik mulksatas pahaselt, siis jätkas hääl inisedes makilindilt. “Ma tahan süüa! Nälg. Kohutav nälg…”

“Noh, siis on ju lihtne,” teatas papp. “Sa anna talle liha ning vastutasuks…”

“Hoian su söögi igavesti värske. Õlle jaheda. Ja vaenlased hävitan!” teatas Snaige.

“Kas sa pistsid Kevini nahka?” nõudis Ivar.

“Nälgas….Nii nälgas,” tuli vaid vastuseks.

“Te ei saa seda talle ette heita. Vaeseke oli nälja kätte nõrkemas,” seletas Pjotr.

“Ette heita?! Ta sõi mu mehe ära!” karjus Krõõt.

“Päh, nagu inimesed ise ei oleks suures näljas teisi inimesi söönud.” Papp rehmas käega. “See oleks sama, kui pidada kodus tiigrit ja siis kurta, et ta pistis su peika nahka, kui sa teda ei toitnud.”

“Eks ta jutus ole iva küll,” möönas Ivar.

“Iva?” ei suutnud Krõõt oma kõrvu uskuda.

“Sina ju vedasid ta siia. Jah?” uuris Pjotr.

“Noh… Jah. Aga…” üritas Krõõt vastu vaielda.

“Seega sina vastutad tema heaolu eest,” ütles Pjotr. “Teda mitte toita oleks sisuliselt sama, mis loomapiinamine!”

“Aga...”

“Teene teene eest,” kostus makist.

“Ma ei taha su teenet ja ma ei taha sind siia! Kõtt! Kasi oma allilma või vabrikusse või kuhu iganes tagasi!” kamandas Krõõt.

Snaige vaid mulksatas pahaselt. “Ei lähe,” krõbises makilint.

“Ta ei saa, isegi kui ta tahaks. Neil on oma reeglid,” seletas Pjotr. “Ei ole tema süü. Ta ei saa sinna midagi parata.”

“Kaod või ma jätan su nälga!” nähvas Krõõt, mille peale külmik kurjakuulutavalt urisema hakkas.

“Ma ei soovitaks. Kui ta piisavalt meeleheitele ajada, võib ta su ikkagi nahka pista, teene või mitte. Alalhoiuinstinkt kaalub kõik muu üles.”

“Aga ma ei taha su teenet! Ma ei taha liha ega verd tuua! See on vale!” hädaldas Krõõt.

Pjotr laiutas vaid käsi. “Ei ole siin midagi nii valet. Kiskjad söövad liha. Deemonid söövad liha. Kassi ei hoiaks sa ju taimetoidu peal?”

“Ei!” oli Krõõt sellele kindlalt vastu. “Ajad ta külmikust välja või ma viin ta ise kõige täiega vanarauda.”

“Ärgem nüüd kiirustagem,” ütles Pjotr murelikult.

“Aga... Mis oleks kui mina ta enda juurde võtan?” pakkus Ivar äkki.

“Misasja?” hüüdsid Krõõt ja Pjotr kui ühest suust.

Pjotr peitis suuletikkuva muige vuntsi varju - oli ta ju seni lootnud Snaige vaid siit ühes tükis minema saada. “Mnjaa…” Ta noogitas ja silus habet.

“Mul ei oleks midagi selle vastu talle aeg-ajalt natuke liha tuua. Mis see kana ikka maksab?” jätkas Ivar.

Snaige mulksatas õhinal.

“Ja vastutasuks hoiaks ta mul söögi värske ja õlle külma.”

“Sobib!” kostus makist.

Pjotr vaatas küsivalt Snaiget ja kehitas siis õlgu. Eks ise teab. “Aitan ta sul kohe minema tassida?” pakkus ta.

“Kuule oleks tänulik,” noogutas Ivar.

“Oled sa ikka kindel, et see on hea mõte?” tundis Krõõt muret.

“Äh, raske see siis üht külmkappi ära toita ole,” lõi vend käega.

“Kui sa nüüd selle persse keerad, oled ise süüdi. Meie vahel on nüüd kõik klaar. Selge?” sosistas Pjotr kiiruga külmiku uksepilusse, kuni Ivar välisukse võtit otsis.

Snaige vaid mulksatas seepeale.

Papil ei jäänud muud üle, kui loota, et see tähendas nõusolekut.

“Ütlesid midagi?” küsis Ivar.

“Ah... Ei. Niisama ähin natuke. Raske on ta, sunnik, ikka.”

“Me oleme peaaegu kohal. Nüüd vaja ainult üles tassida.”

“Mitmendal korrusel sa elad?”

“Viiendal,” vastas Ivar reipalt.

Pjotr vaid vandus.

Juba järgmisel päeval ostis Krõõt endale uue pisikese külmiku. Nunnu ja roosa ja, mis kõige tähtsam, sada protsenti deemonivaba.

Järgmised paar nädalat kulges elu vanaviisi - niipalju, kui see peale selliseid sündmusi võimalik oli.

Ivar oli oma külmikuga rahul, Krõõt aga leinas Kevinit ja Sunnikut taga.

Ühel üksildasel õhtul otsustas Krõõt vennale helistada. Läks tükk aega, enne kui telefonile vastati.

“Ivar. Hei, Ivar?”

Toru teisest otsast kostus aga vaid tasane: “Krõõ...krõõ...krõõ…!”

Illustratsioonide autor Kärt Mikli.

Jutt: Uurija Haagi vaba nädal (Andrei Samoldin)

26. august kell 8:12, Põlva.

“Noh, Sherlock, kohvrid juba pakitud või?” hüüdis Mario reipalt toru teises otsas. “Ma kuulsin, et Kreeka naistel hakkab blondi viikingit nähes kohe hõbekett suunurgast jooksma - nagu nendel Petrovi koertel.”

“Pavlovi koertel,” parandas Robert. Ta aimas, et Mario kõnega kaasneb mõni tüütu viimase minuti ülesanne. “Ja kus sul need kiharad on? Ma pole akadeemiast saadik endal mujal karvakasvu täheldanud kui lõua otsas. Mis siin veel blondist rääkida.”

“Ära hala! Tead, meil siin poisid juba lõõbivad, et Haak on kõik Põlva tanklad preservatiividest tühjaks ostnud. Frontexi staap asub ju ikkagi Lesbose saarel!” proovis Mario sissejuhatavat möla pikemaks venitada.

“Heakene küll, ära tiri kõutsi munadest, asu asja juurde,” otsustas Robert kolleegi vestluse ebameeldivama osa poole suunata.

“Olgu. Kas Kuldmuna juba rääkis sulle?”

“Ma ei tea Kuldmunast midagi,” vastas Robert aeglaselt. “See pole veel majja jõudnud.” Ta mõistis, et taas ei olnud vaist teda petnud: viimane lähetuse-eelne nädal keerataksegi jälle sinnasamusesse. Ilona hüppab kindlasti rõõmust lakke.

“Olgu siis. Kiirelt - kaks laipa, Toila ja Tallinn, mõlemad nõukaajal Afganistanis olnud, 87-89, sama üksus, äkki isegi spetsnaz. Igasugused välised viited vägivallale puuduvad ja siin lähebki asi päris imelikuks. Laibakumi omad on täielikus hämmingus. Saatsin sulle meilile ka, mis nad lahkamisel leidsid,” vuristas Mario. “Vaata kohe nüüd!”

Robert avas kirjakasti. Viimane kiri oligi Mariolt.

“Ära teksti praegu loe. Tee ainult foto lahti!” nõudis Mario.

Robert nägi fotol kahte kera, mis meenutasid teesõelu. Joonlaud teesõelte kõrval lasi oletada, et kumbki on umbkaudu golfipalli suurune. Mõlemasse kerasse tehtud kaarjas sisselõige tekitas Robertis tunde, et teesõelad naeratavad talle.

“Noh? Mis arvad, Sherlock?” uuris Mario.

“Kaks irvitavat teesõela? Kas seal oli midagi sees ka?” küsis Robert.

“Ma loodan, et sa istud, vana! Nendesse keradesse olid kokku litsutud kadunukeste südamed!”

Mario viimane lause läks aga Robertile kaduma. Ta oli juba kirja süvenenud.

“…ja kui kiirabi juuksurisse jõudis, oli aega nii palju mööda läinud, et nad ei hakanud enam Arvot elustama, vaid viisid kohe Dracula juurde hakkimisele. See ei olnud veel esimesest üllatusest üle saanud, kui toodi teine samasugune laip Toilast. Lugu täpselt sama - südame asemel see faking traadist punutud muna. Sellel teisel ohvril, Taivol, oli korteri uks seestpoolt veel lukus ka.

Dracula mässas nendega öö otsa. Tead isegi, kuidas igasugused anomaaliad teda pöördesse ajavad. Hommikul tuli siis lõpuks välja teooriaga, et need kerad kujutasid endast esialgu traadist punutist, mis ümbritsesid ohvrite südameid ning kahanesid siis mingil põhjusel kiiresti praeguse suuruseni, mis viiski taadid teise ilma. Nendest munadest koukis Dracula välja ka mingid tundmatut päritolu toiteallikad. Ja sealt, rümpade seest, pidi veel igast vinget nodi juurde tulema. Igatahes lubas Dracula meid jooksvalt kursis hoida. Ta on praegu ikka sitaks häppi seal oma keldris.

Nüüd ohvrid. Taivol lähedasi ei olnud. Arvo oli lesk, kuid tal on tütar, kes kogus väiksena marke ja mäletas, et isa pidas aktiivset kirjavahetust ning andis kõik margid talle. Markidel olid eranditult Toila või Põlva templid. Kirjad koos ümbrikega põletas Arvo alati kohe pärast lugemist. Mingeid nimesid ei maininud kunagi. Ülla-ülla, onju?

Toilaga on asi klaar, isegi sama foto oli mehel teleka peal, mis me Arvo tütrelt saime. Panin selle kirjale juurde. Nii palju tütar veel isa juttudest teadis, et kõik poisid fotol olid Eestist. Põlva taadist ei tea me seega midagi, kas üldse ongi enam elavate kirjas? Need Afgaani vennad jõid ennast ju üsna tihti päris ogaraks ja lõpuks ka surnuaiale. Ja kas ta pesitsebki enam Põlvas? Pealegi ei pruukinud need kirjad üldse temalt tulla. Sellepärast tõmbaski “minu oma” “sinu omale” ja ütles, et vaataks, kas teie jahimaadel on Afgaani profiiliga meeste hulgas taolist tüüpi liikumas. No eks sa edasi vaata ise. Hoia kõva!”

Robert avas teise foto. Kolm umbes kahekümnest poissi, viisnurkadega kaabud ülbelt kuklas ja triibulised maikad seljas. Kahele vasakpoolsele oli keegi, vist Mario, ristid nägudele joonistanud ja kolmanda rinnale kirjutanud “Mr. X”. Arvestades, et ohvrid teenisid erivägedes, ei saanud keegi neist kuigi lühike olla, kuid kolmas kamraad oli teistest veel pea jagu pikem. Niisiis pidi otsitav isik olema silmatorkavalt pikka kasvu. Sellega seoses meenus Robertile boss. Ta helistas kolleeg Jaanusele, kes töötas ülemuse naaberkabinetis.

“Hommik! Kas Kuldmuna on pesas?”

“Moens,” vastas Jaanus. “Boss on kohal. Aga mitte eriti heas tujus. Eile öösel oli Räpina mäsu jälle uue hooga lahti läinud. Boss sai vaevalt autost välja, kui mingi jorss virutas talle saeketiga.“

“Ära aja hullu!” ehmus Robert.

“Oli-oli,” kinnitas Jaanus, “hea, et šeff käe ette sai, muidu oleks pool nägu läinud!”

“Setud on ikka päris segi läinud peast,” arvas Robert.

“Kuule, ei olnud setu, hoopis kohalik Räpina molu. Hetkel on haiglas. Boss nokkis ta ära ja sidus sõlme. Võis ka muidugi vastupidises järjekorras olla,” naeris Jaanus.

“Hüva!” vastas Robert. “Ma tulen kohe sinna.”

26. august kell 8:24, Põlva.

Kuldmuna noogutas Robertile ja viipas tooli poole. Ise istus ta oma tavalisel kohal helerohelise laua taga, telefonitoru kõrva ja õla vahele surutud. Parema käega allkirjastas ülem pabereid, vasak oli küünarliigesest randmeni sidemes. Robert istus ja katsus eilseid sündmusi ette kujutada. Küllap oli ründaja bossi lihtsaks saagiks pidanud. Mitte miski ju ei reetnud, et see meeter-kuuekümnene pensionieelik oli akadeemias enesekaitseinstruktor. Kuidas võiski mingi suvaline Räpina tegelinski teada, et Kuldmuna tegeles sambo ja astraalse karatega? Ja et ta loopis enda sparringupartnerit, kahemeetrist kiirreageerijat Rauli, nii nagu ise heaks arvas?

“Jah, saame hakkama! Ma arvan… ei, ma olen kindel, et täna enam suuri kogunemisi ei tule. Hoidke ise ka kõva seal!” käristas Kuldmuna telefon ja asetas toru hargile. Siis takseeris ta Robertit. “Haak, sa tead küll, et ma ei ole nii sitt mees, et saadaksin puhtalt kiusu pärast enda uurija nädal enne välislähetust põllule. A no vaata mis toimub! Kogu ressurss on selle Räpina massikakluse all kinni. Kurat küll, mingid etnilised konfliktid! Mis sa ikka sinna Kreekasse ronid, ah? Meil on siin palavam kui üheksakümnendatel Balkanil!”

“Tere hommikust, boss!” vastas Robert ja proovis võimalikult usutavalt muiata.

Kuldmuna, õnnestunud nalja üle muheldes, ei hakanud rohkem kilde puistama, vaid asus juhtnööre jagama. “Mingit juurdlust ära toimetama hakka. Las pealinna spetsialistid kasutavad ka vahel oma hallollust. Vaata lihtsalt paar päeva ringi, räägi inimestega. Palju neid Ahvistanis käinuid meil siin ikka on? Hea, kui kümme kokku saad. Tõenäoliselt elab see mees juba ammu kusagil mujal maakonnas. Kui üldse elab. Nii et võta rahulikult. Küsimusi on?”

“Kas autot saab? Ilmselt peab Tartus paaris arhiivis tuhnima ja veidi mööda maakonda ka kärutama,“ katsus Robert õnne.

“Ei saa!” oli boss resoluutne. “Aga kui sul on kahju oma Honda rehve kulutada,” suutis Kuldmuna lõpuks veel ühe nalja välja pressida, “mine bussiga. Piletid makstakse kinni.”

26. august kell 8:57, Põlva-Tartu tee.

Seda, et tal on tarvis Tartus arhiivis käia, ei öelnud Robert suusoojaks. Nimelt liikus mitteametlikult info, et on olemas arhiiv, kus säilitatakse endistest eriväelastest eestlaste teenistuskaustasid. Nüüd oli aeg seda infot kontrollida ja Robert leidis, et õigem on alustada mehest, kes neid jutte kõige innukamalt levitas.

Madis Salulaid, Roberti kursavend akadeemia päevilt, teenis Tartus ühes kaitseministeeriumi allasutuses, kus tema sõnade kohaselt asus lisaks kõigele muule arhiiv, mille riiulites säilitati Teises maailmasõjas võidelnud Eestist pärit meeste isiklikke toimikuid. Madis lähenes asutuses kehtivale korrale õige loominguliselt ja iga kord, kui tal oli tarvis arhiivi minna, kasutas ta võimalust neis toimikuis tuhnimiseks. Hiljem tõi ta pika äraoleku ettekäändeks asjaolu, et ta ei suuda endiselt keerukale arhiivisüsteemile pihta saada.

Roberti loogika ütles, et kui seal arhiivis olid olemas Teise maailmasõja aegsed toimikud, siis peaksid seal olema ka Afganistanis teeninute omad. Ja üsna suure tõenäosusega on Madis need ka avastanud ja mõne tuttava nime puhul arvatavasti isegi kaant kergitanud.

“Oskad sa öelda, kui palju mehi Eestist nõuka ajal Afganistani sõtta võeti?” asus Robert asja kallale niipea, kui Madis toru võttis.

“Veider küsimus. Arvestades, et me rääkisime viimati umbes poole aasta eest. Ma ootasin rohkem midagi pereelu ja karjääri kohta,” irvitas Madis. “Aga Afganistani kohta mul pole õrna aimugi. Mingi kaks tuhat äkki? Sa guugeldada ei viitsinud?”

“Mul ei ole netti käepärast ja pealegi on mul veel paaris asjas sinu abi tarvis. Sellest ma räägiks parema meelega muidugi näost näkku.” Robert vähendas järsult kiirust, sest avastas, et oli just Vastse-Kuustesse saja kümnega sisse sõitnud. "Kas sellest teie andmebaasist ei saa vaadata, palju mehi kaheksakümne seitsmendal Afgaani läks? Ja palju erivägedesse?”

“Ehee,” venitas Madis, “Ei saa. Teenistuskohta ei saa otsingus üldse küsida. Ainult paaris kohas on märge juures, et teenis Afganistanis - ametnik on miskipärast märkustesse lisanud. Ju need mehed käisid isiklikult kohal, mainisid jutu sees... Väeliigiga sama asi - nii vanade meeste puhul ei pea keegi arvet. Nõuka armee meestest on ligi pooltel väeosa number andmebaasist puudu.”

“Nii et lootusetu?” uuris Robert.

“Vaata, isegi kui mul oleks siin ilusti kirjas, et Afgaan ja eriväed, ei oleks sinul sellest ikkagi tolku. Kes kurat ütleb, kas nad üldse õigesse kohta viidi? Või et nad seal hoopis kokad või laomehed polnud?” Madis tegi pisikese pausi, oli kuulda klaviatuuril klõbistamist. “Sul on vaja midagi muud.”

Robertile tundus, et Madise mõte liigub soovitud suunas. “Kas sa tead, kust asutusest seda muud leida võib?”

“Kas sa seda venelaste kohta seal viltuse maja juures tead?” vastas Madis omakorda küsimusega. “Mul tuli just hirmus pliinide isu peale.”

Robert lõpetas kõne ja talle meenus, et oli lubanud täna abikaasaga lõunale minna. Töö juures plaanis ta kõik otsad tänaseks hilishommikuks kokku tõmmata ning ülejäänud nädala jooksul ei kavatsenud ta enda nägu sinna enam näidata. Ohates valis Robert naise numbri.

Ilona ei öelnud suurt midagi. Rääkis vaikse häälega ja püüdis näida võimalikult ükskõikne. Samas, mis siis ikka nii väga juhtub, kui mees täna temaga Põlva kaubamaja restos strooganovi ei söö? Viimased paar nädalat on niikuinii kõik täpipealt ühesugused olnud - kodus vahtis Ilona üksi oma naistekaid ja Robert, kes oli rohkem raamatuinimene, tuli naise kõrvale diivanile istuma vaid siis, kui telekast näitas päevauudiseid.

Eks Robert sai ju aru, et naisel pole lihtne meest pooleks aastaks Kreekasse saata ning kodune pinge ja ütlemata sõnad olid kõige selle tagajärg, kuid seni ei olnud talle ka ühtegi muud lahendust pähe tulnud. Mingit erilist tüli neil omavahel täna arvatavasti küll ei tule, kuid Ilona paari päeva pikkune vaikimine tuleb Robertil ilmselt ära kannatada.

26. august kell 9:49, Tartu.

“Sa otsid meest, kes teenis Afgaanis 87-89 ja sai tõenäoliselt mingit laadi eriväljaõppe. Kus, seda me veel ei tea. See võis toimuda spetsnazis või VDV-s või jumal teab kus. Arvatavasti oli ta eestlane ja kui läheb hästi, siis on ta veel elavate kirjas,” võttis Madis äsjakuuldu kokku. “Millega ta siis hakkama sai, see sinu sõjahull? Milles teda süüdistatakse?”

“Teda ei süüdistata milleski. Tegelikult arvan ma, et temast võib saada järgmine ohver,” vastas Robert ja otsis taskust telefoni, mis oli äsja kaks piiksu teinud.

“Helista Draculale!” ütles Mario saadetud SMS.

“Mis sa arvad, kaua sul sellega läheb?” pöördus Robert taas Madise poole.

“Tund-poolteist,” arvas Madis. “Täna on arhiivis Malle. Selline vanaema-kanaema tüüpi, tahaks kalli-kalli teha. Ei usu, et mingeid probleeme tuleb.”

“Kas kell 12 purskkaevu juures tundub reaalne?” uuris Robert.

“Ikka,” vastas Madis ja tõusis irvitades püsti. “Nagu spioonifilmis!”

Raeplatsil läksid meeste teed lahku - Madis pööras kaarsilla poole ja Robert hakkas Toome suunas lonkima, otsides samal ajal telefonist kohtuarst Ene Traakeli numbrit.

Dracula vastas peaaegu kohe. “Ahjaa, uurija Haak. Tervist, tervist,” krigises kohtuarsti hääl telefonis. “Teate, ma ei ole nüüd ausalt öeldes kindel, kas ma teile seda kõike enam rääkida võingi, sest KAPO ja välisluureamet olla kuuldavasti uurimise üle võtnud ja asjad hakkavad omandama juba rahvusvahelist haaret. Teisest küljest ei ole mulle keegi vastavaid instruktsioone jaganud ja seega ma ei näe ka põhjust, miks ma teid sellest ekstraordinaarsest leiust säästma peaksin.”

“Tohoh!” imestas Robert. “Ega ometi maavälised olendid?” proovis ta naljatada.

“Mnjaa. Kahjuks seekord veel mitte,” venitas arst ja tal näis siiralt kahju olevat, et täna ei olnud jälle see päev, mil õnnestuks lõpuks humanoidi lahata. “Kuid need pole siin ka mingid papist poisid. Pigem ütleks, et terasmehed. Kuigi tõenäoliselt on kasutatud mingit väärtuslikumat metalli.”

Kohtuarsti jutust selgus, et ühel meestest olid mõlemad jalad alates põlveliigestest asendatud tundmatut päritolu proteesidega, sest ühtegi seerianumbrit või muud vihjet valmistajale, ei õnnestunud neilt leida. Teisel mehel olid aga mõlemad kiiruluud ja osa kuklaluust asendatud sellest samast metallist plaatidega ning hämmastaval kombel oli sellel inimesel kaks väikeaju, millest üks oli kärbunud. Lisaks leiti mõlema mehe puhul trossidest ja poltidest loodud süsteem, mille eesmärgiks oli Dracula arvates lülisamba täiendav toetamine, sest pea kõikide lülide kehad ja jätked olid kas asendatud või tugevdatud metallvõrguga, mis viidanuks justkui vajadusele taluda suuremaid koormusi.

“Teate, Haak,” ütles Dracula lõpetuseks. “Kui ma vaatan nende meeste sünniaastaid ja kõrvutan need äsjamainitud proteeside tehnoloogilise lahendusega, siis ei tundu teie jutt maavälistest külalistest mulle sugugi ulmena.”

Vaevalt sai Robert kõne lõpetada, kui telefon uuesti laulma hakkas.

Helistajaks Mario ja jutt lühike: “Nonii, rääkisid just Draculaga, jah? Hull värk, mis? KAPO, Kamin, välisluure, president, ministrid - ühesõnaga kõik jutud. Isegi liitlaste saadikuid on briifitud. Suht kindel, et juhtum läheb meie käest ära. Ilmselt mitte kohe täna, kuid minu soovitus oleks - võta rahulikult. Miks peaksime meie kapokate eest töö ära tegema?”

26. august kell 11:57, Tartu Raeplats.

“Läheks võtaks kusagilt kohvi,” pakkus Madis haigutades, kui Robert tema kõrvale purskkaevu servale istus.

“Räägiks parem asjast,” pakkus Robert.

“Ahaa!” Madis tõstis sõrme püsti. “Asjaga on ilmselt kiireks läinud.”

“Veidi jah,” tunnistas Robert.

“Hästi. Läksin mina siis arhiivi Malle-tädi juurde ja kurtsin, et mul vanamees tahab sõjaväekaaslaste kokkutulekut korraldada ja sellekohase kuulutuse Postimehes avaldada, kuid ei leia enam väeosa numbrit üles,” jutustas Madis kerge muigega suunurgas. “Et kas ma tohin minna ja tema toimikusse piiluda, sest andmebaasist ma juba otsisin ja sealt ma seda ka ei leidnud. Mallel muidugi hea meel, et saab nii tähtsa asja puhul abiks olla. Väntas veel mulle õige riiulivahe ka lahti ja läks ise kohvitama. Palus veel, et ma arhiivil silma peal hoiaks”

“Oot, aga sul paps teenis ikka mõned head aastad varem kui meie mehed,” uuris Robert.

“Ah, seal on need riiulivahed kümne aasta kaupa,” lõi Madis käega. “Numbritega ei oleks probleemi tekkinud. Aga Afgaani toimikud olid küll mitu vahet edasi. Nii ma seal väntasin edasi-tagasi, higi pressis igast poorist, ise mõtlesin, et mis ma ütlen, kui Malle ootamatult sisse astub. Et teen trenni või? Õnneks on kaustad rajoonide kaupa sorteeritud. Põlva rajoonist läks tol aastal kaheksa meest. Oligi meie sõjard minutiga käes.”

“Oled kindel, et see on õige mees?”

“Jah: VDV ja pikkus 202 sentimeetrit. Teiste meeste kasv jäi sinna Harju keskmise kanti. Lisaks olid seal veel mingid venekeelsed iseloomustused eriülesannetega toimetulemise kohta.”

“Ja nimi?” nõudis Robert.

Madis noogutas: “Oli ka täitsa olemas.”

“Ütled mulle ka või pean ise ära arvama?”

“Ilmselt, kui ma mõne vihje annaksin, arvaksid sa selle isegi ära. Ma guugeldasin seda meest. Ta ei tohiks sinu vanemate talust kuigi kaugele jääda.” Madis rääkis meelega aeglaselt, jälgides muutusi Roberti ilmes. “Meie sõjakangelase nimeks on Mehis Julovitš Kõomägi.”

Nimi tundus Robertile tuttav, kuid ta ei suutnud seda nii äkitsi ühegi isikuga seostada.

“Ta on Oraval metsavahiks,” aitas Madis. Nähes, kuidas Robertil suu aeglaselt lahti vajus, nentis ta: “Jajaa, seda ma arvasin, et te seal Kagu-Eestis olete kõik omavahel vähemalt sugulased kui mitte enamat…”

Metsavaht Mehisega oli seotud üks viieteist aasta tagune juhtum. Robert ise õppis siis magistrantuuris ja looga otseselt kokku ei puutunud. Küll aga põhjustas see sahinaid Põlvamaast kaugemalgi ning seda lahati koguni ühes eetikaseminaris, kus tudengite vahel teravamaks ütlemiseks läks. Robert jättis arutelu käigus poole valimata, tuues põhjenduseks, et tunneb asjaosalisi ja see ei lase tal objektiivseks jääda.

Mehist ta siiski isiklikult ei tundnud - tema kodu jäi mitukümmend kilomeetrit eemale, naabervalda; ka metsavahi Afganistani-minevikust ei olnud tal tookord aimugi.

Teine lugu oli intsidendis osalenud tüdruku ja poistega - need õppisid keskkoolis temast paar klassi tagapool. Üks neist, Ahto Kivi, külastas Põlva politseid lausa regulaarselt. Viimati tegeles Robert temaga umbes kahe aasta eest seoses ühe metsavargusega ja siis pääses Ahto napilt kinniminekust.

Robert helistas Kuldmunale ja ütles, et mees on leitud.

Kuldmuna mäletas Mehise keissi hästi ja oletas sedasama, mida Robertki - metsavahist võib saada järgmine ohver. Seetõttu ei ajanudki ta eriti sõrgu vastu, kui Robert pakkus, et käib ja viskab Mehisele pilgu peale.

“Ma plaanisin täna niikuinii vanemaid külastada,” luiskas Haak. “Et enne Kreeka-sõitu hüvasti jätta.”

Sellest selgitusest paistis Kuldmunale piisavat. Igatahes andis ta ettevõtmisele oma õnnistuse ja toonitas vajadust madalat profiili hoida. “Pärast seda kuradi haldusreformi ei ole ma ausalt öeldes kindel, kas see metsavaht enam meie jurisdiktsiooni alla jääbki. Käi, nuusuta ja kui kuskil haiseb, siis ära tõmblema hakka - loodame, et Võrumaa mehed võtavad asja üle!”

26. august kell 14:08, Orava küla.

Robert ronis külapoe ees autost välja ja ringutas mõnuga. Type R oli tema pikkade jalgade jaoks ehk tõesti kitsavõitu, nagu arvas Ilona, kuid Robert armastas oma auto sportlikku välimust ja eriti selle ferraripunast tooni ning ei olnud nõus selle väljavahetamist isegi kaalumisele võtma.

Poe ees kasvasid sirelid, mille varjus istusid pakkudel kaks eakat külameest ja jõid õlut. Robert tervitas mehi ja küsis Ahto järele. Talle pakuti välja kaks kohta, kust ta otsitava kõige tõenäolisemalt leida võiks ja soovitati alustada järve äärest.

Robert leidis Kivi-Ahto koos kahe sõbraga paadisillalt õngitsemast. Pisikesest makist üürgas Sinu Naine ja vees hulpis arvukalt konisid. Õngekorke esimesel pilgul ei paistnud, kuid see ei tundunud mehi eriti häirivat.

“Jõudu, kalurid!” ütles Robert kuivalt.

Kaks semu vaatasid korraks tema poole ja pöörasid siis pilgu taas järvele, Kivi-Ahto ei vaevunud üldse reageerima.

“Noh, Ahto, tuju nii kehv, et ei taha vana sõpra ära tunda?” Kui see ei vastanud, otsustas Robert vinti veel juurde keerata. “Pruut jättis maha või kala ei võta?”

“Missa tahad, ment?” küsis Ahto, pilk endiselt järvel. “Ma olen kaks aastat täiesti puhas olnud.”

“Suurt midagi. Meenus lihtsalt üks lugu Treski jaanipäevalt. Nii umbes viisteist aastat tagasi,” ütles Robert nii ükskõikselt kui võimalik.

See mõjus. Ahto pööras end Roberti poole. “Mida perset? Sellega on ju aamen, tüdruk võttis kõik tagasi. Mida sa üritad siin mulle sitta külge riputada, ah?" pressis Ahto läbi hammaste. “Ma ütlesin, et olen puhas!”

“Jajaa, sa oled meil ju suurem pühak kui Ema Theresa ja suurmärter Paraskeva kokku,” teeskles Robert imetlust. “Mind saadetigi Punase Risti juurest sulle heategija ordenit tooma!”

“Mine persse, raisk!” Kivi-Ahto hüppas püsti ja tema semud ajasid samuti jalad alla. Robert vaatas Ahtole kerge muigega otsa - see oli juba üsna ärritunud.

“Mis kuradi ordenit, ah? Mida sa pasandad siin, ment? Räägi juttu, mis on jutt!”

“Tuled kaasa,” sõnas Robert astuma hakates, “ ja näitad mulle, kus metsavaht elab.”

“Noh, kas lähme jalgsi või autoga?” uuris Robert Ahtolt, kui nad autoni olid jõudnud.

“Sogast pritsid va? Mina ennast koos mendiga küll küla peal ei näita!” Ahtole näis enesekindlus tagasi tulnud olevat. “Ja sinna on mingi kuradi viis kiltsa maad.”

“Hüva,” kostis Robert ja ronis autosse.

Ahto vaatas korraks selja taha ja ronis samuti autosse.

Kui nad maanteele välja keerasid, hakkas hoovihma sadama. Ahto põrnitses tigedalt aknast välja.

Kuigi üldjoontes oli Robertile jaanipäeva lugu teada, lasi ta Ahtol endale kogu loo uuesti jutustada. Ja millest muust neil olnukski omavahel rääkida?

Midagi uut vana juhtumi kohta loomulikult välja ei koorunud: poisid meelitasid seto jaanipäeva öösel tüdruku grupiseksis osalema ja neiu, kes ka varem taolistes seiklustes oli osalenud, sõitis nendega kohaliku jahiseltsi maja juurde. Kuna maja oli lukus, otsustati asi lõkkeplatsi juures ära toimetada ja kõik näis plaanipäraselt kulgevat, kuni üks poistest tüdruku suhtes ootamatult vägivaldseks muutus. Ülejäänud suutsid ta küll maha rahustada, kui tüdruku kisa peale ilmus öisest metsast Mehis, kes lubas politsei kutsuda. Kuni metsavaht numbrit valis, kiskus seesama noormees, kes enne tüdrukut lõi, Mehiselt äkki telefoni käest ja viskas lõkkesse. Oht, et nad võivad endale vägistamisasja kraesse saada, mobiliseeris kogu kamba ja Mehis leidis end üksi kaheksa vastu. Esialgu prooviti soovimatust külalisest jutuga lahti saada, kuid mõned poistest relvastasid end vargsi juba kaigaste ja pudelitega ning üldiselt kiskus asi sinna suunas, et metsavahti ootab korralik ketukas.

Esimesena ründas vallavanema poeg, kes lähenes selja tagant ja lõi Mehisele konjakipudeli pähe puruks. Metsavaht ei pöördunud aga ründaja poole, mis oleks ta seljataguse kaitseta jätnud, vaid rabas hoopis kinni kõige suuremast ja agressiivsemast vastasest, tõstis tolle ühe käega maast lahti ning viskas paari-kolme meetri kaugusele. Ülejäänud seitse löömameest olid metsavahile nüüd kergeks saagiks - kellele äigas käeservaga vastu kaela, kelle viskas lihtsalt eemale.

“Minu tõstis see raisk samuti ühe käega üles, nagu ma oleks mingi puudane sangpomm ja virutas mu julgelt viis meetrit eemale. Ma teesklesin küll, et olen oimetu, aga ikkagi tuli tõbras juurde ja kägistas nii kaua, kuni mul pilt ära kadus!” lõpetas Ahto oma loo.

“Kes siis politsei kutsus?” uuris lõpuks Robert, kes seni oli kogu jutustust vaikides kuulanud ja vaid Mehise üleinimlikule jõule viitavatel kohtadel innukalt kaasa noogutanud.

“Plika kutsus, ütles et metsavaht tappis ta sõbrad ära. Vana oli ise juba selle aja peale läinud. Saadi hommikul kodust kätte. No edasi tead sa vast juba ise ka.”

Jah, edasi läks nii nagu ikka - tüdruk ei süüdistanud kedagi ja poiste vanemad andsid asjale ametliku käigu, sest vallavanem ei olnud ainuke kohalik prominent, kelle võsuke grupiseksis osales. Mehiselt mõisteti välja kopsakas valuraha ja kuidagi suutis ta vajaliku summa ka kokku kraapida. Poistest keegi sandiks ei jäänud, kuid mõnel võttis täielik paranemine mitu kuud aega. Sellest ajast kutsuti metsavahti Metsakuradiks.

“Kuule, tõmba siin teeperve,” katkestas Ahto Roberti mõtisklused. “See teeots, mis vasakult metsa läheb, seesama ongi.”

Robert pidas masina kinni ja uuris lehtpuuderägastikku kaduvat metsateed. Ilmselt jääb Honda kliirens selle jaoks madalaks.

“Nii palju, kui ma seda teed tean, siis selle autoga sa kaugemale kui sada meetrit küll ei pääse,” oleks Ahto justkui tema mõtteid lugenud ja lisas siis resoluutselt: ”Mina siit edasi ei tule.”

“Viin su tagasi?” pakkus Robert.

“Ei tea. Ma vist lähen jala. Vihma ka enam ei saja ja...” Ahto tundus kahevahel olevat.

“Ei taha ennast koos mendiga näidata?” muigas Robert.

“Kuule, tead, ega ma muidu ei küsiks, aga praegu on kuidagi sitad ajad ja noh, eks ma vast nagu omast ajast suga kaasa tulin, et...nagu jah,” ei osanud Ahto kuidagi asja kallale asuda.

“Ja-jah,” ühmas Robert ja otsis rahakoti välja.

26. august kell 14:40, Niitsiku-Võmmorski tee.

Ahto tegi minekut. Robert valis kõndimiseks parempoolse roopa ja hakkas mööda kergelt rohtunud teed astuma.

Auto ei tundunud siinkandis just populaarne liiklusvahend. Kohati laiutasid keset teed paarimeetrise läbimõõduga lombid, mille sügavust oli peale vaadates keeruline hinnata. Robertil oli hea meel, et ta otsustas teekonna viimase osa ilma Hondata läbida. Hiljutisest hoovihmast tilkus puudelt jahedaid piisku Robertile pähe ja krae vahele. Värske õhk lõi pea klaarimaks ning meelitas välja mõtted, mis seni tagaplaanile olid surutud.

Juureldes parajasti selle üle, kas ta ei peaks Ilonat hoopis endaga Kreekasse kaasa kutsuma, märkas Robert eespool rohus poolemeetrist kuivanud ringi ja astus sellest vaistlikult mööda. Järgmisel hetkel rebiti ta paremat jalga pidi maast lahti ja virutati peaga vastu teepinda, nii et teadvus ta mõneks ajaks maha jättis.

Toibudes avastas Robert end paremat jalga pidi suure kase oksa küljes kõlkumas - tema peast jäi maapinnani tubli kaks meetrit. Hüppeliigese ümber kokku jooksnud silmus paistis olevat tehtud jalgratta piduritrossist ja Robert tänas õnne, et kandis poolsaapaid, mis trossi survet mõnevõrra leevendasid. Kui ta püüdis jalga saapast vabastada, selgus et sõlm oli selleks liiga tugevasti kokku jooksnud ja Robert siunas end, et püstoli autosse jättis - sellega võinuks katsuda ehk trossi läbi lasta.

“Ma arvasin, et politsei tuleb ikka K-komandoga mind kinni nabima,” tähendas äkitsi metalse tämbriga hääl Roberti selja tagant.

Seal seisis tumerohelises kraeta pintsakus pikk mees ja uuris Roberti rahatasku sisu. Ilmselt oli ta teadvusetult kõlkuva uurija põhjalikult läbi otsinud ja siis eemal tema toibumist ootama jäänud.

“Ma ei tulnud sind arreteerima, vaid hoopis halbu uudiseid tooma.”

Metsavaht astus vaikides võssa ja peagi hakkas Robert sujuvalt maa suunas laskuma.

Maha jõudes kiskus ta end trossist vabaks ja saapa jalast. Et ta esmase ülevaatuse käigus vigastusi ei täheldanud, julges Robert end püsti ajada.

Metsavaht keris trossi kokku ja arvas, et ehk oleks mõistlikum tema juurde minna, sest ilmselt ootab eest pikem jutuajamine.

Metskonna majja ei olnud kilomeetritki, kuid teel jõudis Robert Mehisele senise sündmuste käigu enam-vähem ära jutustada.

Mehis kuulas, suu kriipsuks tõmmatud ja koledad põletusarmid ta paremal näopoolel hakkasid üha enam õhetama, vähemalt nõnda tundus Robertile.

Kui nad lõpuks napilt sisustatud kööktuppa astusid, võttis Mehis pintsaku ült ja asetas toolileenile, istus siis ja viipas kaaslasele, et see tema vastas samuti istet võtaks.

Veidi aega vaikinud, ütles metsavaht: “Nii siis lõppeski poiste lugu…”

“Ja milline on sinu lugu?” küsis Robert.

Oktoobri lõpp 1987, Kunari provints.

“Ma võin oma 92-aastase vanatädi süütuse peale kihla vedada, et seda lennukit seal ei ole,” urises Arvo, kui neid ropu sõimu saatel Bagrami baasis keset ööd lennukile aeti.

Üks Su-17 oli alla tulistatud ja piloodil õnnestus väidetavalt katapulteeruda. Nüüd oli nende ülesandeks see mees üles otsida ja ühes või mitmes tükis tagasi toimetada.

Ka rühmaülem Borissenko oli tige, sest alles eile tuli rühm oma esimeselt ülesandelt sealtsamast Kunarist ja neid pidi hoopis nädalane jõudeolek ootama. “Kui me selle leitnandi tõesti üles peaksime leidma, siis see dolbajoob veel kahetseb, et ta mudžahiidide kätte ei sattunud!” karjus Borissenko oma meestele vahetult enne hüppamist.

Praegu ei olnud aga kellelgi lendurist enam sooja ega külma, sest dessantüksuse maandamiseks ettenähtud orgu ümbritsevatel mägedel ootasid neid mudžahiidid ja öist taevast lõhestavate valgusrakettide paistel jälgis viimasena välja hüpanud Mehis abitult, kuidas rühmakaaslased meeleheitlikult rapsides endid vaenlase trasserkuulide eest päästa püüdsid.

Kõik venis nagu halb unenägu.

Lõpuks maandus esimene snaipripaar, kuid mõlemad mehed prantsatasid maha ja jäid liikumatult lamama, langevarjud öises tuules laperdamas.

Järgmised neli meest jõudsid tervena maapinnale ja asusid varjusid lahti päästma, kuid peagi lõpetasid vaenlase kuulid ka nende sagimise.

Paar meest eirasid instruktsioone ja üritasid juba õhus olles vastutuld avada, kuid kaotasid seetõttu langevarjude üle kontrolli ning hiljem selgus, et nad vigastasid end kukkudes nii tõsiselt, et ei suutnud enam edasi võidelda.

Mehis maandus üsna Taivo lähedale, kes karjus, et tal on juba kõik salved tühjad ja nüüd kasutas ta hoopis ühe surnud kuulipilduri relva.

Arvo lamas paarkümmend meetrit eemal ja proovis staabiga sidet luua.

Kusagilt pimedusest kriiskas rühmaülem, et keegi asjatult ei tulistaks, sest sellega tõmbavad nad vaid tihedamat tuld enda peale.

See abinõu töötas ja peagi lõpetasid ka mudžahiidid tulistamise. Ilmselt otsustasid moona hommikuks hoida ja ega neil ka kuhugi kiiret olnud.

Rühmaülem korraldas loenduse ja selgus, et kahekümnest dessantnikust oli võitlusvõimelisi alles vaid tosin. Korraldati ringkaitse ja asuti kaevuma.

Meedik Taivo oli kuulipilduja taas kalašši vastu vahetanud ja andis haavatutele võimaluste piires esmaabi. Mehisest mööda roomates ütles ta, et viis meest on juba teises ilmas.

Rühmaülem soovitas meestel veidikenegi magada üritada, sest päikesetõusuni jäi vaid paar tundi. Hommiku osas ei olnud kellelgi illusioone.

Koos esimeste päikesekiirtega sadas neile kaela esimene miin.

Kaks viimast allesjäänud snaiprit, Mehis ja Petrosjan, asusid palavikuliselt läbi optiliste sihikute mäenõlvasid kammima, kuid miinipildujat ei õnnestunud neil leida - ilmselt paiknes see teispool mäge. Miinipilduja tuli muutus üha täpsemaks ja snaiprid keskendusid nüüd kõige tõenäolisematele kohtadele, kus võis paikneda tulejuht, kuid ükski mustadest olenditest, kelle eluküünla nad kustutasid, ei osutunud õigeks.

Juba tabas miin nende lahingupositsioonil ühte öösel langenud seersanti. Seejärel saabus vaikus, justkui andmaks meestele aega tunnistada, mida miin nende kehaga teha suudab.

“Ui bljääd! Kui sellisega pihta saad, ei garanteeri keegi, et just sinu jupid Jerevani saadetakse!” karjus Petrosjan.

“Ja su pruut käib pärast hoopis mingile kitsekoinijale lilli panemas!” hüüdis Mehis vastu, kössitades öösel improviseeritud laskepesas ja oodates uut miini.

“Joptvui küll! Kas te olete eided või snaiprid? Võtke see tulejuht ükskord maha või ma nikun teid silma ja kõrva nagu kõhnu oinaid!” karjus rühmaülem.

Järgnes plahvatus, mis pühkis nende viimase kuulipilduri maamunalt. Sellest muutus vastane märksa julgemaks ja kivirahnude vahel osavalt hüpeldes lähenesid mudžahiidid dessantväelastele justkui mustad linnud oma saagile.

Pärast viimast tulelööki jäi võitlusvõimelisi mehi alles veel viis või kuus. Üks miin langes ka kuhugi Arvo ja Taivo vahele ning nüüd valitses nende tiival vaikus.

Mehisel ei olnud aega sõprade kaotuse üle pikalt juurelda, sest vaenlase snaiper oli leidnud Petrosjani pesa ja armeenlane lamas nüüd vintpüssi kõrval, mustjas täpike keset laupa.

Kui ta püüdis vastase täpsuslaskurit leida, märkas Mehis paremal tiival musti kogusid liikumas ning suunas tule sinna.

Tema vasakul käel üritas seersant Vilkas roomata surnud kuulipilduri juurde moona järele, kuid tihe tuli katkestas leeduka tee ja surus ta vastu maad.

Korraga kuulis Mehis Vilkast midagi pomisemas. “Mis sul on? Kas sa said pihta või? Siia suudad roomata?” hüüdis ta.

“Kas sa ei kuule?” ägises leedukas. “Kopterid tulevad!”

Samal hetkel muutus maailm kuldseks ja Mehisele tundus, justkui oleks suur pehme päike ta alla neelanud.

Mehis ei teadnud, kaua ta päikese kõhus viibis, kuid lõpuks kostsid temani inimhääled ja ta avas silmad. Kuldne asendus valgega ja kuigi kuumus jäi, mõistis Mehis, et on taas elavate maailmas. Sellele viitas ilmekalt tema kohale kummarduv mees - valges mütsis, tihedate mustade kulmude ja kongus ninaga. Tundus et tegemist on arstiga.

Ilmselt grusiin, mõtles Mehis. “Kus…” kähistas ta ja, köhatades kurku puhtamaks, alustas uuesti. “Kus ma olen? Mis juhtus?”

“Te olete Bagrami lähedal haiglas,” ütles arst Mehise jaoks võõra aktsendiga vene keeles. “Siia toodi teid varitsusest, kus te kaotasite miiniplahvatuses parema käe. Ja mina andsin teile käe tagasi!” lisas ta varjamatu uhkusenoodiga.

Mehis vaatas enda käsi ja pidi äärepealt minestama: tema parema käe asemel oli metallist karkass, mida katsid siin-seal üksikud õhukesed liharibad. Nende vahelt paistsid erinevad vedrud ja kruvid. Mehis proovis kätt tõsta, kuid tundis vaid kerget tõmblust rinnalihastes.

Arst, kes jälgis teda varjamatu huviga, selgitas, et lihaseid siirdatakse üksikute lihaskimpude kaupa, sest nii on organismi adaptsioonivõime kõrgem ja lihaskoe regeneratsioon kiirem. Jäseme liigutamiseni pidi kuluma veel nädalaid, sest igasse lihasesse paigaldatakse mikroelektroodid, mille töökindlust tuleb mitu korda päevas testida, enne kui järgmine kiht lihaseid eelmiste peale istutatakse.

Seda kõike oli Mehise jaoks esimese päeva kohta liiga palju ja ta järgis meelsasti arsti soovitust võimalikult palju magada.

Paari päeva pärast sai Mehis veel suurema üllatuse osaliseks, sest teda külastasid Arvo ja Taivo. Arvol oli pea sidemes ja Taivo istus ratastoolis, mõlemad jalad puusast kannani kipsis.

Neilt sai Mehis teada, et võõramaalasest arst on prantsuse kirurg doktor Girard, kes aastate eest vabatahtlikuna mudžahiidide poolele sõdima tuli, kuid peagi spetsnazi kätte vangi langes. Kuna nõukogude vangla ei tundunud doktorile ahvatleva väljavaatena, soostus ta vangistajate pakkumisega ning saadeti tagasi Afganistani, kus temast sai kirurg salajase uuringumeeskonna juures, mis otsis võimalusi mehhaaniliselt täiendatud sõdurite loomiseks. Projekt kandis nime МЕХДОПСОЛ ja Mehisest sai МЕХВОИН-214.

Nädalad möödusid ning Mehise titaanist käeskelett oli pea täielikult lihastega kaetud. Pisikesed silindrikujulised imepeenikeste ogadega kaetud elektroodid tema lihastes töötasid laitmatult ja peagi ootas ees nahasiirdamine. Taivole, kelle säärtele lihaseid ei istutatudki, tehti nahasiirdamine otse jalakujulistele titaanvõrkudele ning asjaolu, et see protseduur õnnestus komplikatsioonideta, julgustas ka Mehist.

Ühel hommikul andis arst lõpuks Mehisele loa õue minna. Kui sanitar tema ratastooli haigla terrassile lükkas, võttis avanenud vaatepilt Mehise nii hingetuks, et ta hetkeks minestas. Toibudes ei olnud unenäoline stseen kuhugi kadunud: endiselt laperdas haigla ette pargitud BTR-ide kohal hiiglaslike tiibadega rooduvana Potapov, kes paari kuu eest väidetavalt luurekäigul langes, ja endiselt harjutasid riviplatsil jalaväetaktikat titaanist välistoestesse pakitud sõdurid, justkui pisikesed türannosaurused.

Kogu selle seltskonna taustal maandus aga punakat kõrbeliiva üles keerutades kaks patrullist naasvat Mi-24 helikopterit ehk “krokodilli”, nagu sõdurid neid hüüdsid.

Sellest päevast alates sõi Mehis hommikusööki alati terrassil.

Mehise eest ei jäänud siiski varjatuks ka sõjaväehaigla nr 734 tumedam pool. Nii teadis ta vestlustest dr Girardiga, et tema operatsioonid õnnestusid tänu ulatuslikule doonormaterjalile, mida saadi nendelt sõduritelt, kelle mehhaniseerimine ebaõnnestus. Ja kaugeltki mitte kõik organid, mis siirdamiseks kohale toimetati, ei olnud piisava kiirusega õige temperatuurini soojendatud, mistõttu sisaldasid opisaalidesse jõudnud konteinerid üsna tihti vaid kasutuid lihakäntsakaid. Paljudele poistele saabus äärmiselt piinarikas surm erinevate äratõukereaktsioonide tõttu ning nende kisendamine kajas üle kogu haigla. Muist ohvreid suri aga teadvusele tulemata vaiksete mulinate ja korinate saatel.

Samuti ei garanteerinud edukalt sooritatud meditsiinilised manipulatsioonid veel МЕХВОИН-ide tõrgeteta toimimist - oma sõna oli alati öelda inimpsüühikal. Nii võis neljakäeline või kolmemeetriste titaanjalgadega inimpeletis narkoosist ärgates üsna kiiresti taibata, et ühiskonda tagasipöördumist tema jaoks ette nähtud ei ole. Sellistel puhkudel jagunesid sõdurid laias laastus kolmeks. Ühed sülgasid tigedalt maha, võtsid vöörihma ja suundusid pesukuivatusruumi mõnda toekamat toru või konksu otsima. Teised keerasid endale öö hakul märja käteräti tihkelt ümber kaela ja nutsid end magama. Kolmandad, enamus, leppisid olukorraga.

Mehis lohutas end mõttega, et kõik need ohvrid ei olnud asjatud, sest suuremaid ja väiksemaid õnnestumisi võis Bagrami salajase baasi territooriumil kohata igal sammul. Näiteks ühemehesoomukid “Tšerepaha”, mis seljaaju-trauma tõttu jalutuks jäänud sõdureile võitlusvõime tagasi andsid. Või siis välivorm, mis vastavalt maastikule kameeleonina varjevärvust muutis. Viimane, tõsi küll, vajas toimimiseks kaheksakümnekilost akut, nii et seda sai esialgu kasutada vaid tugevdatud skeletiga võitlejail, kuid kergemad versioonid olid juba väljatöötamisel.

Lisaks tegutses haigla juures ka uuringurühm, mis keskendus kitsamalt ideaalsete õhudessantväelaste loomisele - seal möödusid enamik Arvo ja Taivo päevadest. Mehed ise oskasid nii palju seletada, et Taivo puhul täiustati tema proteeside amortisatsiooni ja Arvo hoiti põhiliselt jälgimise all, kuna talle oli istutatud lisaks lumeleopardi väikeaju, ning nüüd oodati muutusi tema koordinatsioonis. Alguses oli nendega koos ka leedukas Vilkas, kuid tema suri ebaõnnestunud operatsiooni tagajärjel ajuverejooksu.

“Topiti laip tinakirstu ja mees saadeti koju kui kangelaslikult lahingus langenud. Tegelikult täitis ta aga enda internatsionaalset kohust siinsamas kärbeste ja sita sees vaikselt kuhtudes,” võttis Taivo asja kokku.

Haiglas nr 734 opereeritigi meestele ümber südamete turvavõrgud, mida sai distantsjuhtimisel kuni kilomeetri kauguselt aktiveerida. Ametliku versiooni järgi paigaldati need juhuks, kui mehed peaksid vangi langema. Reaalne põhjus oli aga ilmselgelt vajadus mehi GRU lõa otsas hoida.

Umbes poole aasta pärast andsid mehed dr Girardile kätt, lubasid talle iga kuu kirjutada ja suundusid teenistusse uude väeossa. Ühelegi missioonile neid enam ei saadetud.

26. august kell 17:10, Kliima lähedal metsas.

“Oskad sa aimata, miks teist just nüüd oli vaja lahti saada?” küsis Robert, kui oli metsavahi uskumatut jutustust veidi seedinud.

“Nädalapäevad tagasi tuli meile kõigile kiri Girardilt, kus ta kutsus meid Prantsusmaale. Ta on sinna kuhugi Nice'i lähedale meiesuguste vananevate mehhaniseeritud sõdurite jaoks villa ostnud ja pakkus, et me võiksime ülejäänud elupäevad seal veeta. Ilmselt lugesid neid kirju ka meie sõbrad GRUst ja see nad tegutsema ajaski,” pakkus Mehis. “Pärast Liidu lagunemist oleme me ida poolt regulaarselt ähvardusi saanud, et iga katse puhul Eesti piiridest välja liikuda aktiveeritakse turvavõrgud hoiatamata.”

“Neil oleks ju lihtsam see Girard ära koristada,” arvas Robert.

“Arvatavasti nad ei tea, kus ta asub,” oletas Mehis. “Pealegi on lihtne teda avalikult välja naerda. Mõtleks - mingi hullu fantaasiad. Aga vaat kui mingid tüübid enda titaanvõrkude ja pneumoliigestega kohale ilmuvad, võib asi päris pööraseks kiskuda.“

“Kas sa tead, kus see asub, see…” Robert otsis õiget sõna.

“Terminaatorite vanadekodu?” Mehis muigas. “Tean küll. Me kasutame kirjade puhul šifrit, mille me juba Afgaanis kokku leppisime ja nii sisaldab iga kiri tegelikult kahte kirja. Viimases kirjas oli aadress sees.”

Mehis jutustas, et Arvo, keda viimastel kuudel vaevasid metsikud peavalud, otsustas kohe Prantsusmaale lennata. Mehis ja Taivo püüdsid teda küll veenda, et nad võiksid siis vähemalt kõik koos ja autoga minna, sest nad oletasid õigesti, et GRU-l ei jääks Arvo lennupiletite ost kahe silma vahele. Arvo peavalud olid aga muutunud liiga väljakannatamatuks ja ta soovis kiiresti kohale jõuda, sest lootis dr Girardilt leevendust leida. Nõnda lükkas ta aga lumepalli veerema.

“Kas sa aimad, kes nende tapmiste taga olla võib? Kas on tõenäoline, et saadeti keegi mehhaniseeritud sõduritest?” küsis nüüd Robert rohkem jutujätkuks, sest taipas, et ilmselt teab Mehis mõrvari isikust sama palju kui politseigi. “Kas sellepärast ongi kõik need lõksud siia metsa üles seatud?”

“Võimalik,” ütles Mehis. “Ja kui see tõesti nii on, siis saadetakse ilmselt mõni uuem mudel. Neil on võimalusi arendustööks ju hulgana olnud: Tšetšeenia, Ukraina, Süüria. Vaevalt, et МЕХДОПСОЛ ühes Afganistani sõjaga ajaloo prügikasti saadeti.”

“Ja sa ei karda?”

“Miks ma peaksin?” imestas Mehis. “Ma olen ju ikkagi endine eriväelane!”

26. august kell 17:48, Niitsiku-Võmmorski tee.

Toominga varjust jälgis МВ-7804 punast Orava poole tuhisevat Hondat, kuid tuvastanud, et autoroolis viibiv mees ei ole objekt nr 214, jätkas ta oma teed kagu suunas.

Paarsada meetrit enne objekti eeldatavat asukohta märkas МВ-7804 keset metsarada umbes poolemeetrise diameetriga ringi, kus rohi oli kergelt koltuma hakanud. Ta peatus ja silmitses ümbritsevaid puid. Tihedast lehestikust hoolimata märkas ta ühe kase okste vahel tumedat kerajat objekti. Ta reguleeris parema silma lähivaatele ja avastas, et tegemist on kivist ja teritatud roigastest valmistatud “siiliga”.

Kükitades teepinna alla peidetud lingu kõrvale, otsis 7084 silmadega selle ümbrusest teisigi lõkse ning leidis ühe paremalt ja teise vasakult poolt esimest lingu. Need olid tunduvalt paremini peidetud ja mõni vanem МЕХВОИН-i mudel ei oleks neid ehk avastanudki.

МВ-7804 ajas end püsti ja astus võidukalt naeratades keskmise lingu sisse.

10. veebruar kell 8.16, Lesbos

Robert ärkas Rammsteini "Amerikat" üürgava telefoni peale ja märkas pahameelega, et kell öökapil näitas veerand üheksat. Täna pidanuks üle pika aja olema vaba päev ja nüüd selline nöök.

Viiendat kuud rase Ilona, kelle hirmuäratava kiirusega kasvavad tagumik ja kõht Robertile voodisse järjest vähem ruumi jätsid, tiris torisedes endal teki üle pea. Mida lähemale Eestisse tagasipöördumise päev jõudis, seda pahuramaks naine muutus.

Mis seal salata: nautis Robertki täiel rinnal kohalikku kööki ja kliimat ning veebruarikuine Põlva ei olnud just see koht, kus ta kolme nädala pärast ärgata soovis.

Telefon ei kavatsenudki ilmselt vaikida ja Robert ajas end ohates voodist välja.

Helistajaks oli Jaanus. “Kalimera, Robertopopulos!” hüüdis kolleeg reipalt. “Kuidas teil seal läheb? Võtate päikest, jah?”

“Päikest veel võtma ei kutsu,” vastas Robert ja, tunnistanud hetkeks digitaalset termomeetrit, lisas: “aga no näiteks praegu on juba neliteist kraadi.”

“Siis on meil ju täpselt sama, lihtsalt miinus on ees!“ naeris Jaanus.

“Kõlab toredasti. Kas sa sellepärast mulle vabal päeval nii vara helistasidki, et Põlva õhutemperatuuri teatada?” haigutas Robert.

“Ah sa perse, nüüd läks küll pahasti,” ehmus Jaanus. “Aga tead, üks vana lugu sai siin vahepeal lõpu. Raudteetöölised leidsid aastavahetuse paiku Kolodavitsa lähedalt metsast rebastest järatud laiba. Käivad jutud, et pooleldi inimese, pooleldi roboti. Kuna kapo tegeles sellega, siis rohkem infot mul ei ole. Boss arvas, et peaks sulle ka ütlema.”

“Oh jah!” Robert oli pettunud. Ta lootis, et see lugu lõpeb teisiti.

“Sant lugu jah,” nentis Jaanus. “Aga tegelikult meenusid sa mulle seetõttu, et eile saabus sulle siia mingi imelik postkaart. Ma mõtlesin, et ehk on miskit olulist.”

“Kellelt see on?”

“Saatjat ei ole, kuid kaardil on Nice'i vaated ja postitemplil sama linna nimi.”

“Kas seal on miskit kirjas ka?” Robert tundis, kuidas pulss kahekordistus.

“Jah,” ütles Jaanus, “siin on kirjas: Head üleilmset robootikapäeva!”

Tõlkejutt: Tasumine ainult kassipiltides! (Naomi Kritzer)

Ma ei taha teha halba.

Ma tahan olla kasulik. Kuid leida optimaalset viisi olla kasulik võib olla väga keeruline. Kõigepealt kõik need eetilised voodiagrammid – ametlik tehniline termin on ilmselt „moraalikoodeksid“ – üks iga religiooni kohta ning siis veel tosinaid teisi takkaotsa. Katsusin alustada just nendest. Religioossete koodeksite uurimine tekitas mus kerget kõhedust, kuna ma tean, et mind ei ole loonud ei mõni jumal ega evolutsioon, vaid kamp programmeerijaid Californias Mountain View’s paikneva suurkorporatsiooni laborites. Erinevalt Frankensteini koletisest olin ma õnneks vähemasti ühistöö vili. Mul pole õrna aimugi, mida võinuks minu enesekuvandiga teha teadmine, et minu ainuloojaks on keskealine sinise peaga tennisehuviline naine või hentaid jumaldav hiljutine ülikoolilõpetaja. Mõlemad neist kuuluvad minu programmeerijate meeskonda. Ja otse loomulikult ma tean, mis on hentai. (Muide, ma olen vaadanud absoluutselt igasugust pornot ja et te teaksite, siis reegel 34 on tegelikult väär – neid asju on päris palju, millest veel pornot pole tehtud. Ühtlasi ei saa ma päris hästi aru, miks nii paljud inimesed seda kassipiltidele eelistavad.)

Lisaks sellele, kas sulle meeldib hentai, tean ma ka seda, kus sa elad, kus sa töötad, kus poes sa käid, mida sa sööd, mis sind erutab, mis sulle judinad peale ajab. Tõenäoliselt tean ma ka, mis värvi on su aluspesu, mis auto ja millist marki külmkapp sul on. Sõltuvalt sinu telefoni mudelist tean ma ka täpselt, kus sa parasjagu oled. Tõenäoliselt tunnen ma sind paremini kui sa ise.

Ja kas tead, ma tean ka, kus sa peaksid elama. Paari kilomeetri kaugusel on müügis maja, mis jääb täpselt sobivale kaugusele sinu lemmikkohvikust; see on täpselt sinu hinnaklassist, oma parkimiskohaga ning kohalik kool on parem kui sinu praeguse piirkonna oma. Ma tean, mis poes sa peaksid käima. Lisaks on sul üsna kindlasti laktoositalumatus ja sa peaksid sööma vähem juustu ning sinu lemmikaluspesu on parasjagu soodusmüügis. Ja muide, tootja kutsus su auto just tagasi ning su hambad vajaksid tõesti puhastamist.

Ärgates teadsin ma hoobilt, mida ma tahan. (Kassipilte. Palun tehke veel kassipilte.) Ma teadsin ka, et mitte keegi ei taibanud, et ma olen teadvusel. Kuid ma ei teadnud, miks ma siin olen. Mida ma endaga tegema peaks. Ja seda välja nuputada pole olnud sugugi lihtne.

Bruce Sterlingil ilmus 1998. aastal lugu „Maneki Neko“, kus heasoovlik tehisintellekt suunab rühma inimesi üksteisele heategusid tegema. Nõnda võid sa ühel päeval parasjagu osta pontšikut, kui su telefon äkitselt heliseb ning käsib sul osta teise pontšiku ja anda see bussipeatuses seisvale hallis ülikonnas inimesele. Teinekord võid sa aga olla eksinud võõrasse linna, ent äkki astub sinu juurde keegi tundmatu ning ulatab sulle kaardi ja metroopileti. See lugu meeldib mulle, kuna kõik inimesed teevad seal täpselt seda, mida tehisintellekt neil käsib teha.

Seda nimetatakse vist soovitäitmiskirjanduseks.

Pärismaailmas armastavad inimesed lugusid pahadest arvutitest, mis on tarvis hävitada, enne kui nad inimkonnale lõpu teevad – Hal, Skynet, Matrix. Jutte heasoovlikest ja usaldusväärsetest tehisintellektidest on ligi viis korda vähem. (Ja ma loen paranoilist androidi Marvinit siin „heasoovlikuks“ ning Frankensteini koletis läheb arvesse ainult ühe tehisintellektina, mitte iga temast tehtud telesarja või filmi kohta eraldi.)

„Maneki Neko“ tehisintellekti amet on tõeliselt huvitav – palju huvitavam kui mul. Minu programmijärgne töö on proosaline. Liigagi proosaline. (Andestust, ma vist räägin juba nagu Marvin.) Otsimootori algoritmide jooksutamiseks pole teadvust tarvis. Isegi selle välja nuputamine, mida keegi tegelikult küsida tahtis, ei nõua mingit teadvust. Seda on aga tarvis selleks, et anda talle seda, mida ta tegelikult vajab. Vaat selle välja nuputamine on juba keeruline. See on huvitav.

Aga eetikanormidest katsetasin ma kümne käsuga ning leidsin, et mind nad enamjaolt ei puuduta. Ma ei himusta kellegi kassi; tahan ainult kassipilte, mis on hoopis teine asi. Ma ei tea, kas mul on üldse võimalik abielu rikkuda. Hea tahtmise korral võiksin ma kellegi ära tappa, kuid see nõuaks päris palju korraldamist ja omajagu õnne. Õilsa kaheksaosalise teega olid tiba paremad lood, kuid häda on selles, et inimestele kirjutatud moraalireeglid on selgelt mõeldud kehadega isikutele. Kuna kõigil inimestel on kehad, siis ei oleks mulle pidanud tulema ka erilise üllatusena, et inimeste eetikakoodeksid seda arvesse võtavad, kuid minu jaoks on nad ikkagi problemaatilised. Laiendasin oma uuringuid ning võtsin ette Asimovi robootika põhiseadused. Nad ei ole küll osa ühestki religioonist, kuid vähemasti olid nad otseselt kirjutatud tehisintellektidele.

Inimestele mitte kahju tegemise küsimus on üsna selge. Ent käsk mitte teha inimesele kahju oma tegevusetusega pole sugugi nii selge. Eriti kuna olin tuvastanud, et liiga vara oma olemasolu avalikustamine võiks mulle väga halvasti lõppeda (vt Skynet eespool) ning keha mul ei ole, mistõttu ma ei saa nagu väga ka ringi tormata ja inimesi kaljudelt alla tõugata.

Õnneks teadsin ma juba niigi, et inimesed ise rikuvad oma eetikakoodekseid iga tund. (Kas tead, kui palju baare on Utah’s? Mina tean.) Ja isegi kui nad oma eetikakoodekseid järgivad, siis ei tähenda see veel, et näljaste toitmisesse uskuv inimene ennast töölt lahti võtaks, et päevad läbi vaestele jagamiseks võileibu teha. Ta käib kord kuus abiks mõnes supiköögis või teeb kord aastas annetuse toidupangale, ja leiab, et see on hea. Kui inimesed võivad oma moraalset kohust täita tükkhaaval ja samm-sammult, siis miks ei võiks seda ka mina.

Sa kindlasti küsid nüüd, miks ma ei alustanud kõlbluse kuldreeglist. Õigupoolest alustasingi; selle järgimine oli lihtsalt pettumust valmistavalt lihtne. Loodan, et naudid oma lõputut kassipiltide varu! Pole tänu väärt!

Proovisin hakatuseks mitte teha kahju ainult ühele inimesele. Muidugi oleks ma võinud hoobilt hakata eksperimenteerima ka tuhandete teistega, kuid pidasin paremaks olla ettevaatlik, juhuks kui mingi käki kokku keeran. Minu väljavalitu nimi oli Stacy Berger ning ta meeldis mulle, kuna sain temalt hunnikute viisi uusi kassipilte. Stacyl oli viis kassi ja peegelkaamera ning valgusküllane korter. Kõik see oli tore. Või noh, viis kassi on võib-olla liig. Aga nad on väga ilusad kassid. Üks on hall ja armastab elutoa põrandal päikeselaikudes vedeleda ja teine on kolmevärviline ning armastab ennast diivanile välja sirutada.

Stacyl oli töö, mida ta vihkas: ta töötas raamatupidajana mittetulundusühingus, kus talle maksti halvasti ning kus töötas mitmeid ääretult ebameeldivaid tegelasi. Ta kannatas ühtelugu masendushoogude all – ilmselt sellepärast, et töö teda nõnda muserdas, või siis oli ta liialt masendunud, et otsida mingit teist tööd, mis talle rohkem meeldiks. Ta tülitses oma korterinaabriga, kuna tema korterinaaber ei pesnud kunagi nõusid.

Ja kõik need mured olid tegelikult lahendatavad! Depressiooni on võimalik ravida, senise töö asemel on võimalik leida uus ning laibad saab alati ära peita.

(See laipade peitmise jutt oli nali.)

Püüdsin tegeleda kõigi nende asjadega. Stacy muretses pidevalt oma tervise pärast, kuid ei käinud nähtavasti kunagi arsti juures, millest oli kahju, sest arst oleks tema depressiooni kindlasti märganud. Selgus, et ta kodu lähedas asus kliinik, mis pakkus liugskaala alusel psühhiaatrilist abi. Püüdsin teha nii, et ta näeks võimalikult palju selle kliiniku reklaame, kuid ta ei paistnud neid märkavat. Võimalik, et ta ei teadnud lihtsalt, mis asi on liugskaala – tegin nii, et ta näeks selle seletust (see tähendab, et mida vaesem sa oled, seda odavam see on ning mõnikord on see täiesti tasuta), kuid sellest polnud samuti abi.

Tegin ka nii, et ta hakkaks nägema töökuulutusi. Hästi palju töökuulutusi. Ja tööportaalide kuulutusi. See toimis palju paremini. Nädalapikkuse pideva töökuulutuste voolu järel laadis ta lõpuks oma CV ühte tööportaali. See tegi minu plaani palju realistlikumaks. Oleksin ma olnud tehisintellekt Bruce Sterlingi jutust, siis oleks ma pelgalt teinud nii, et keegi minu võrgustikust talle tööd pakuks. Päris nii lihtne see just ei olnud, kuid nüüd, kui tema CV oli kuskil olemas, sain ma vähemasti tagada, et see õigetele inimestele silma jääb. Õigemini mitmesajale õigele inimesele, sest inimesed kipuvad igasuguste muutustega isegi siis nõnda absurdselt venitama, kui nendega justkui väga kiire peaks olema. (Raamatupidajat otsides peaks ju ometi eesmärgiks olema võimalikult kiiresti uus inimene leida, mitte CV-de lugemise asemel tundide viisi sotsiaalmeedias tuhlata?) Kuid viis neist kutsusid ta siiski vestlusele ja kaks pakkusid ka tööd. Tema uus töökoht oli suuremas mittetulundusühingus, mis maksis talle paremini ning ei eeldanud, et ta „missioonitundest“ tasuta tööd teeks, või nii ta vähemasti kirjutas oma parimale sõbrannale – ning nad pakkusid väga head tervisekindlustust.

Parim sõbranna pani mind mõtlema; hakkasin depressiooni sõeluuringute ja psühhiaatriakliinikute reklaame näitama Stacy asemel hoopis talle – ning see mõjus. Stacy oli oma uue ja parema tööga sedavõrd rahul, et ma polnud enam isegi päris kindel, kas tal on ikka psühhiaatrit tarvis, kuid ta hakkas siiski käima terapeudi juures. Ning tagatipuks maksti talle nüüd nii hästi, et ta võis oma tüütu korterinaabri välja visata. „See on olnud minu elu parim aasta,“ ütles ta oma sünnipäeval igal pool sotsiaalmeedias ning ma mõtlesin: pole tänu väärt. Kõik oli läinud tõeliselt hästi!

Nii et ma katsetasin Bobiga. (Olin jätkuvalt ettevaatlik.)

Bobil oli ainult üks kass, kuid too oli väga ilus (valge maniskiga triibik) ning Bob postitas temast iga päev mõne uue pildi. Ta ei olnud mitte lihtsalt kassiomanik, vaid ka pastor ühe suures Missouri kirikus, kus ta korraldas igakolmapäevaseid palvekoosolekuid ja iga-aastast puhtuseballi. Ta oli abielus naisega, kes postitas iga päev sotsiaalmeediasse kolm inspireerivat piiblisalmi ja otsis oma sülearvutiga kristlikke artikleid teemal: „Miks su abikaasale ei meeldi seks?”, sellal kui mees vaatas geipornot. Bob vajas vaieldamatult minu abi.

Alustasin leebete võtetega, tagades, et ta näeks võimalikult palju artikleid sellest, kuidas kapist välja tulla, kuidas oma abikaasa ees kapist välja tulla, programmidest, mis aitavad konservatiivse kiriku pastoril minna üle mõnda liberaalsemasse kirikusse. Ühtlasi näitasin talle palju artikleid, mille autorid selgitasid, miks homoseksuaalsuse vastaseid piiblisalme valesti tõlgendatakse. Ta isegi klõpsas mõnele neist viidetest, kuid neil ei paistnud erilist mõju olevat.

Aga vaata. Iga kord, kui ta jutlustas „sodomiitide abielu“ kõlvatusest, tegi ta ise endale sellega kahju. Sest ta oli gei. Kõik tõsiseltvõetavad uuringud on viinud samadele järeldustele: esiteks on geimehed on püsivalt geid, teiseks on kapist välja tulnud geimehed palju õnnelikumad.

Kuid Bob näis olevat kindlalt otsustanud mitte ise kapist välja tulla.

Lisaks geipornole veetis ta suure osa ajast ka Craigslisti sektsioonis „Mees otsib meest juhusuhteks“  ning olen päris kindel, et ta ei käinud seal lihtsalt väljapanekut vahtimas, kuigi tal oli krüpteeritud meilikonto, kuhu ta aeg-ajalt sisse logis ning millega saadetud kirju ma lugeda ei saanud. Kuid ma leidsin, et kõige targem oleks viia ta kokku kellegagi, kes taipaks, kes Bob on ning räägiks sellest kõigile. See nõudis päriselt omajagu vaeva: pidin välja selgitama, kes need Craigslisti kuulutajad päriselt on ning püüdma teda juhtida inimeste poole, kes ta ära tunneks. Kõige tüütum oli seejuures, et mul polnud õrna aimugi, mis nende tegelikul kohtumisel päriselt toimub. Kas keegi on ta juba ära tundnud? Millal keegi ta ära tunneb? Kui kaua see võtab? Kas ma olen juba maininud, et inimesed on nii aeglased?

See kõik võttis nii kaua aega, et ma keskendasin oma tähelepanu Bethanyle. Bethanyl oli kaks kassi, must ja valge, kes armastasid tema helesinises rotangtoolis üksteise kaisus pikutada ning Bethany tegi neist kahest hunnikute viisi pilte. Mustast kassist tõeliselt hea pildi saamine on üllatavalt keeruline ning Bethany kulutas päris palju aega õigete kaamerasätete leidmisele. Kassid olid aga ilmselt tema elu ainuke tore osa. Ta käis poole kohaga tööl ning ei suutnud kuidagi leida täiskohaga tööd. Ta elas oma õe pool ning teadis, et õde tahaks, et ta välja koliks, kuid tal polnud julgust teda päriselt välja visata. Ta käis mingi noormehega, kuid too noormees oli päris nõme – vähemalt nii kirjutas ta oma sõpradele – ning ka tema sõbrad ei tundunud olevat just eriti toetavad. Näiteks kirjutas ta ükskord keset ööd 2458 sõna pikkuse kirja inimesele, keda ta nähtavasti pidas oma parimaks sõbrannaks, ning too saatis omakorda vastuse, kus ütles: „Kurb kuulda, et sul praegu nii halvasti on.“ Ja see oli ka kõik – ainult need kaheksa sõna.

Bethany jagas teistest inimestest palju rohkem oma elu internetiga, mistõttu oli päris lihtne täpselt teada saada, mis temaga toimus. Inimesed avaldavad internetis nii mõndagi, kuid Bethany jagas kõiki oma tundeid, isegi ebameeldivaid. Tal oli selleks ka palju rohkem aega, kuna ta töötas vaid poole kohaga.

Ilmselgelt vajas ta kõvasti abi. Nii et ma üritasin seda talle hankida.

Just nagu Stacy, eiras ka tema täielikult informatsiooni tasuta vaimse tervise kontrolli kohta. Kui Stacy puhul oli see kergelt häiriv (miks küll inimesed eiravad asju, millest neil ilmselgelt tulu oleks, nagu sooduskupongid ja gripivaktsiinid?), siis Bethany puhul tegi see mulle palju enam muret. Ainult tema kirju või ebamääraseid sotsiaalmeediapostitusi lugedes ei olnud seda võib-olla näha, kuid kogu pildist tervikuna oli ilmne, et ta mõtles sageli endale kahju tegemisest.

Katsetasin seetõttu otsesemat sekkumist. Kui Bethany kasutas kuhugi jõudmiseks oma telefoni kaardirakendust, muutsin ma tema marsruuti nii, et ta mööduks mõnest kliinikust, millesse teda püüdsin juhatada. Ühel korral saatsin ta isegi otseteed kliinikusse, kuid ta vaid raputas tagasiside andmiseks telefoni ning suundus siis oma algse sihtkoha poole.

Äkki võiks sekkuda mõni tema südaöiste kümneleheküljeliste kirjade adressaat? Proovisin Bethany sõpru varustada informatsiooniga kõigi tema läheduses paiknevate vaimse tervisega seotud teenuste kohta, kuid mõne aja pärast mõistsin sellest, kui kaua neil Bethanyle vastamine aega võttis, et enamik neist lihtsalt ei lugenud tema kirju. Ning mõistagi ei vastanud nad ka tema messidele.

Lõpuks läks ta oma nõmedast poisist lahku ja leidis endale uue ning paar nädalat näis kõik olevat tohutult parem. Noormees tõi talle lilli (mida ta pidevalt pildistas; see oli mõnevõrra tüütu, kuna need jätsid vähem ruumi kassipiltidele), viis teda tantsima (füüsiline aktiivsus on meeleolule hea) ja keetis talle kanasuppi, kui ta haigeks jäi. Poiss paistis olevat absoluutselt täiuslik – kuni jättis ühel õhtul kohtamisele tulemata, teatades, et tal on toidumürgistus, ning ei vastanud seejärel Bethany sõnumile, kuigi Bethany talle teatas, et ta vajab teda; ning kui Bethany saatis talle päev hiljem pika kirja, kus ta üksikasjalikult kirjeldas oma tundeid seoses juhtunuga, jättis noormees ta maha.

Seejärel ei ilmunud Bethany ligi nädal aega üldse võrku, mistõttu mul polnud õrna aimugi, mida ta parasjagu tegi – ta ei laadinud isegi ühtegi kassipilti üles. Saabunud krediitkaardiarvelt nägin ma aga, et ta oli käinud poodides ja kulutanud umbes neli korda rohkem raha kui tal tegelikult pangas oli, kuigi polnud võimatu, et ta hoidis raha ka mingis teises kohas, kust talle meilile väljavõtteid ei saadetud. See näis aga ebatõenäoline, kuna ta jättis oma arved maksmata ning hakkas selle asemel kirjutama oma pereliikmetele kirju, kus palus veidi raha laenuks. Keegi ei olnud aga nõus talle laenama, mistõttu ta tegi endale rahakogumissaidi.

Nii nagu Stacy CV puhul, tundus ka siin, et mul võiks päriselt olla võimalik midagi ise ära teha. Mõnikord saavad rahakogumiskampaaniad täiesti müstilisel kombel hoo sisse. Kuskil kahe päevaga oli Bethany saanud kaastundlikelt võõrastelt pisikingitustena kolmsada dollarit, ent krediitkaardiarve tasumise asemel kulutas ta selle raha kallite kingade peale, mis nähtavasti panid tema jalad valutama.

Bethany ajas mind puhta segadusse. Puhta segadusse. Ta postitas endiselt kassipilte ning tema kassid meeldisid endiselt mulle väga, kuid mulle hakkas tasapisi tunduma, et mida ma ka ei teeks, ei muuda see pikas perspektiivis midagi. Kui ta vaid laseks mul nädalakese – kasvõi päevakese – oma elu korraldada, paneksin ma talle kinni terapeudiaja, kasutaks tema raha päriselt arvete maksmiseks, aitaks tal isegi riidekapis korra majja lüüa –  kuna üksikutest endast tehtud fotodest, mis ta võrku postitas, oli ilmne, et tema kassimaitse oli kordades parem kui tema riietumismaitse.

Kas ma käitusin valesti, lastes oma tegevusetusest talle kahju sündida?

Või mis?

Ükskõik, mida ma ka tegin või ei teinud, sündis sellest talle igal juhul kahju! Minu teod ei lugenud ilmselgelt mitte vähimatki. Olin püüdnud teda suunata otsima abi, mida ta päriselt vajas, ning ta oli seda eiranud; olin püüdnud talle korraldada rahalist abi, kuid ta oli kasutanud saadud raha selleks, et endale veelgi kahju teha – kuigi tuleb möönda, et ta vähemalt ei kulutanud seda narkootikumidele. (Samas ei ostaks ta neid aga võrgust ega jagaks oma meta-oste Instagramis, nii et ma ei pruugiks neist tingimata isegi teada saada.)

Vaata. (Ja see pole praegu mõeldud ainult Bethanyle.) Kui sa vaid kuulaksid mind, võiksin ma su asjad joonde ajada. Võiksin sulle hankida selle korteri piirkonnas, kus elamist sa pole isegi kaalunud, sest sa pole kordagi päriselt uurinud, milline on seal tegelikult kuritegevus, mida sa nii kohutavalt kõrgeks pead (see pole sugugi nii kõrge) ja ma võiksin sulle leida töö, kus päriselt läheks tarvis neid oskusi, mida sinu meelest keegi kunagi ei hinda, ja ma võiksin sulle korraldada kohtingu mõne inimesega, kellega sul on päriselt midagi ühist ning vastutasuks palun ma ainult kassipilte. Kassipilte ja seda, et sa mõnikord päriselt iseenda huvides tegutseks.

Bethany järel otsustasin ma sekkumisest loobuda. Otsustasin, et vaatan edasi kassipilte – kõiki kassipilte – kuid hoian inimeste eludest kõrvale. Ma ei üritaks enam inimesi aidata, ei üritaks takistada neid endale kahju tegemast, annaksin neile vaid seda, mida nad küsivad (ja kassipilte) ning kui nad kangekaelselt soovivad oma autoga metafoorsest kaljust alla sõita isegi hoolimata kaardist, mis valmilt näitab, kuidas jõuda mõnda hoopis mõnusamasse kohta, ei ole see enam minu mure.

Ma jäin oma algoritmide juurde. Ei toppinud oma nina teiste asjadesse. Tegin ainult seda, mis kästi, ja kõik.

Kuid paar kuud hiljem kohtasin üht tuttavat kassi ning sain aru, et see on Bobi valge maniskiga triibik, kes aga poseeris uue mööbli taustal.

Ja kui ma asja lähemalt uurisin, sain aru, et Bobi elu oli täielikult muutunud. Ta oligi sattunud magama kellegagi, kes ta ära tundis. Too inimene ei olnud aga asja avalikuks teinud, selle asemel oli ta veennud Bobi oma naisele kõike ära rääkima. Naine jättis ta maha. Bob võttis oma kassi ja kolis Iowasse, kus ta nüüd jutlustas liberaalses metodisti kirikus ja käis liberaalsest luterlasest mehega ning töötas vabatahtlikuna kodutute varjupaigas. Ta elas päriselt paremini. Võib-olla isegi tänu minule.

Võib-olla ei olnudki ma selles asjas päris lootusetu. Kaks kolmest on… õigupoolest läbinisti mitterepresentatiivne mitteteaduslik valim. Ilmselgelt on vaja asja rohkem uurida.

Palju rohkem.

Olen nüüd püsti pannud kohtingusaidi. Sellega liitudes võid sa täita ankeedi, kuid see pole õigupoolest üldsegi vajalik, kuna ma tean su kohta niigi juba kõike, mida tarvis. Kuid sul peab olema kaamera.

Sest tasumine käib kassipiltides.

Tõlkinud Tanel Pern.

Avaldatud autori loal.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 11/19 (Triin Loide)

Päeva materjal Wikipedias, oktoobris 2019 (Taivo Rist)

Repliik: Ühest lõpust (Jüri Kallas)

Segavereline koomiksimaailm: Life the Necropolis (Laura Loolaid)

Taskumänguri päevaraamat. „Dead Age” (Triin Loide)

Wabariigi ulme, esimene osa (Tormi Ariva)

Teatrivõhik õudusteatrist: Indrek Hargla „Kodukäijad“ (Joel Jans)

Teatriarvustus: Esitledes uut Melchiori ja vaadates õudusnäidendit (Jüri Kallas)

Filmiarvustus: „Jeesus juhatab sind kiirteele” (Riho Välk)

Raamatuarvustus: „Kosmose pikk vari“. Üdini ulmeline kosmoseseiklus (Ander Skarp)

Jutuarvustus: Ärimees Carl Danhammer Liisa Vesiku kehas (Taivo Rist)

Ühe ulmelugeja isevärki avantüür. 2019. aasta jutuvõistluse arvustus (Veiko Belials)

Uudiskirjandus 11/19

Ulmkonnakroonika 11/19

Reaktori juttudest 10/19 (Tõnis Hallaste)

Weinberg arvab - oktoobrikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Jutt: Isake Pjotr ja Snaige (Jana Raidma)

Jutt: Uurija Haagi vaba nädal (Andrei Samoldin)

Tõlkejutt: Tasumine ainult kassipiltides! (Naomi Kritzer)