Peatoimetaja veerg 11/21 (Riho Välk)

Reaktor on vaikselt kümne tegutsemisaasta tähistamislainelt jõudnud tagasi tavapärasesse rütmi. Aga ega sellest siis hoog ei rauge. Mitmendat korda lähen kaanepilti ümber tegema, sest arvustusi muudkui laekub ja laekub. Käidi teatris ja käidi kinos. Või siis, moodsamas võtmes: vaadati kino ja teatrit kodudiivanilt. Tulemuseks on igatahes kaks arvustust Indrek Hargla lavastusele "Hingede tund". Ka filmiarvustused on omavahel seotud: tegemist on Marveli neljanda laine filmidega. Ja muidugi on arvustusi eesti ulmeraamatutele, lausa viis tükki. Õnneks on tasakaalustamiseks ka neli värsket juttu pakkuda. Mairi Laurik avaldab arvamust mütoloogiast noortekirjanduses. Ja muidugi tasub lugeda Laura intervjuud Häli Kivisillaga, mis on 3600 sõna pikk ja natuke pealegi.

Ulmestaariks on meil Jaak Herbst, kes käib 9. klassis, aga kellelt avaldame selles numbris juba viienda jutu. Võtke eeskujuks!

Kes tahab kümme aastat vapralt käinud Reaktoris kaasa lüüa, siis kirjutage julgelt! Panusta jutu, arvustuse, joonistuse või arvamusega. Ja kindlasti ei ütle ka toimetus kunagi värsketest ohvri.. see tähendab kaastöötajatest ära.

Kaanepilt: Kadri Umbleja.

Reaktori nimel

Riho Välk

Intervjuu: Häli Kivisild (Laura Loolaid)

Kui Zoom hääled sisse võtab, ja ühendused paika saavad, hakkab Tartus juba pimedaks minema. Soojenduseks ja jutulõnga veeremasaamiseks muljetame pisut Täheaja kogumiku teemadel. Nimelt on “Pahura jumala” paberraamat Mehhikosse kohale lennanud ja Häli seda ka lugeda jõudnud.

Alustakski küsimist jutuvõistluse võidujutust. Kuidas tuli mõte ja kuidas ideest jutt sündis?

Idee tuli siis, kui ma vaatasin sarja “The Handmaid’s Tale”.

Seal on stseen, kus priviligeeritud naised lähevad meeste kogu ette ja loevad piiblit. Ühel naistest lõigatakse selle peale sõrm maha, sellepärast, et naised ei tohi lugeda. Ma vaatasin seda stseeni ja hakkasin mõtlema, et kuidas on võimalik jõuda kristlikust ligimesesearmastusest lugemise ärakeelamise ja sõrmede mahasaagimiseni sedasama kristlust ettekäändena kasutades. Seejärel tuli emotsioon - vat kui mina jumal oleksin, oi ma alles nuhtleks neid mehi nagu Vanas Testamendis kombeks. Veidi rahunenuna tuli aga hoopis mõte - mida ma siis jumalana teistmoodi teeks? Ja sellest kujuneski välja jumalate akadeemia ja sealsed tudengid.

Loomulikult, ma pean kohe tunnistama, et ‘Pahura jumala baar’ oli mul algselt mõeldud jutukogumikuks ja tegelik jutt, mis mul peas keerles, jäi kuskile sinna kogumiku keskpaika. Aga kui hakkasin kirjutama, tuli välja, et kui ma kirjutan tolle jutu, pole sellel, ega mu maailmal korralikku pidepunkti. Nii ma siis kirjutasingi avaloo, sündmuse, millest kõik järgnevad jutud alguse saavad. Jutukogu endaga ei ole ma veel väga kaugele jõudnud ja paari lähema aasta jooksul ilmselt ei jõua ka, kuna teised projektid on pakilisemad.

Üks temaatika või troop, mida märkasin nii “Kohtumõistmise” loos, “Pahura jumala baaris”, kui Saskia-raamatus on teispoolsuse bürokraatia. (See on nii tugevalt sees, et mul tekkisid kohe seosed sarja The Good Place hilisemate hooaegadega, samuti kodumaise mänguga Death & Taxes.) Mis on sedalaadi maailmaloomet inspireerinud ja  mis sellise temaatika puhul paelub?

Ma arvan, et teatud määral on see seotud sellega, milline on meil elu praegu siin Mehhikos. Kuigi ma olen siin peaaegu viisteist aastat elanud, on siinne paberimajandus siiski selline, mis aeg-ajalt võtab lihtsalt juukseid kiskuma.

Üks näide. Mu pass aegus ja praegu püüan seda uuendada. Rõhk sõnal “püüan”. Ma pole saanud endale aega kinni panna ei interneti teel ega telefoniga helistades. Kohale minna ilma ajata pole mõtet, sest pandeemia on selle võimaluse nullinud. Minult nõutakse erinevaid dokumente, nende koopiaid, kõik paberkujul. Kui ma eelmisel korral passi käisin taotlemas, oli mu kaust pabereid nii täis, et õhtuks valutasid mõlemad käsivarred nende kandmisest. Ja see on kõigega niimoodi. Teine näide: lapsi tuleb igal aastal kooli sisse kirjutada ning selleks on vaja koopiaid mõlema vanema ID-kaardist, lapse ID-kaardist, elukohta tõendavast dokumendist, klassitunnistustest, lisaks fotod, sissekirjutus ise, arstliku ülevaatuse dokument jne. Neid erinevaid koopiaid tuleb kooli viia iga väiksemagi asja puhuks - koolitarvete kättesaamiseks, riigipoolsete hommikusöökide taotlemiseks, vanematele mõeldud kursuste läbimise tõendamiseks jne, jne. See oli üks inspiratsiooniallikas “Saskia” loo kirjutamisel, samuti ka see, et kui inimesed räägivad surnute maailmast, siis see on tavaliselt selline eriline, eeterlik maailm. Ja mina mõtlesin: ei, mina ei taha mingisugust eeterlikku maailma, kus nad lihtsalt ringi hõljuvad! Las nad kannatavad surnuna samamoodi nagu ka elus olles.

Kirjelda oma kirjutamisprotsessi (nt. on sul kirjutamise jaoks oma kindel koht, kindlad rutiinid, lemmik-abivõtted…) - kuidas toimub sinu jaoks loo valmimine esialgsetest mõtetest trükivalmis tekstini?

Inspiratsioon tuleb absoluutselt igalt poolt! Loetud raamatukatkendist, nähtud videost või filmist, kuuldud vestlusest. Ja kui inspiratsioon on tulnud, idee on olemas, siis ma istun ja laagerdan seda ideed ning panen paika nii süžee kui maailma kui tegelased.

Vahemärkusena tahan öelda, et kirjanikke on laias laastus kahte liiki - inglise keeles nimetatakse neid “pantser”-iteks ja “planner”-iteks. “Pantser” on siis see, kes istub arvuti taha ja kirjutab-kirjutab-kirjutab; “planner” peab kirjutamiseks kõigepealt plaani tegema. Mina olen planeerija - enne tegelikult kirjutama asumist pean ma teadma, kuidas lugu algab, mis vahepeal toimub ja kuidas lugu lõpeb. Selles vahepealses osas lasen ohjad veidi lõdvemale ning tegelastel on voli veidi rändama minna, kui nad seda tahavad, aga ma toon nad kindlalt põhiliini juurde tagasi, kui tundub, et nad liiga kaugele kondavad.

Tagasi protsessi juurde: kui mul on plaan olemas, siis oleneb järgmine samm sellest, kas materjali on lühijutu või romaani mahus. Kui tegu on lühijutuga, siis ma lihtsalt istun arvuti taha ja kirjutan ta valmis, sest kuna lugu on lühike, on vaja ta vaid välja kirjutada. Kui mõte on romaanimahuline, siis teen ma endale selle [näitab kaustikut].

Siia kaustikusse kleebin ma pildid (viimasel ajal olen ma märksa visuaalsemaks muutunud, varem ma pilte nii sageli ei kasutanud), panen kirja tegelaste nimed, vanuse, välimuse, iseloomujooned, ameti jne. Seejärel tuleb maailm - fantaasiakirjanikuna pean ma oma maailmad väga detailselt välja mõtlema, nii elanike kui geograafia ja majanduse ja kultuuride, sõjapidamise, religiooni ja muu osas. Kui see on valmis, lähen ma abikaasa õetütre juurde ning palun tal maailm paberile joonistada (ta oskab palju paremini joonistada kui mina ning ma kasutan seda jultunult ära).

Järgmisena panen ma punkthaaval kirja romaani süžee. Põhimõtteliselt järgin seda, mida mu emakeeleõpetajad mulle koolis õpetasid - kõigepealt tuleb teha essee või kirjandi kava ja siis tuleb see lahti kirjutada. [Naerame äratundmisrõõmust.]

Nüüd on mul olemas nii pildid, tegelased, maailm kui süžee. Ja plaan. Õige aeg arvuti taha istuda ja kirjutada. Teavitan sellest abikaasat ja lapsi, kes selle peale näost ära langevad. Ohates kougitseb abikaasa pükstetaskust rahakoti ja kontrollib selle sisu, lapsed kõrval piilumas, seda isegi enne, kui ma neile öeldud saan, et alates sellest nädalavahetusest ja järgnevate nädalate  õhtutel (nädala sees päevasel ajal teen ma oma palgatööd) ei soovi ma segajaid ning et nüüd vaadake ise, kuidas te söönuks-joonuks saate. Minu segamine pole lubatud. Järgmised paar nädalat kuni kuu elan ma oma romaani maailmas, hingan selle õhku, söön selle sööki, hiilin nende elanike selja taga ning susin neid tegutsema. Aeg-ajalt tulevad mu lapsed kikivarvukil mu tuppa - emme, ma tahaksin seda asja saada, kooli jaoks on vaja koopiat sellest ja sellest (tavaliselt käivad kõik palved kirjalikult, sest muidu unustan ma need ära samal hetkel kui nad toast lahkuvad). Kord päevas pistab abikaasa pea ukse vahelt sisse, et kuule, kas sa kunagi sööma ka tuled, tacod ja tlacoyod jahtuvad ära :) [Itsitame mõnuga.]

Jah, mustandi kirjutamine on kogu protsessi kõige vaevarikkam, ent samas kõige põnevam osa, kuna ma äratan oma maailma ja tegelased ellu. Ja kuigi see mustand ei ole võibolla keeleliselt kõige ilusam, lauseehitus on konarlik, sõnad on valed või liialt nõrgad, sunnin ma ennast selle läbi kirjutama ja mitte toppama jääma. Kui mustand on valmis, jätan ma ta paariks nädalaks täiesti unarusse. Aga sellel unaruseperioodil hoian ma kaustiku alati enda lähedal. Kuigi ma romaaniga aktiivselt ei tegele, eksib mu mõte alati selle juurde tagasi ning pähe tulevad ideed, kuidas seda paremaks kirjutada. Kõik need punktid, stseenid ja dialoogikatked lähevad kaustikusse kirja.

Ma tean, et tänapäevaste elektrooniliste lahenduste olemasolul on kaustikusse kirjutamine anakrooniline ja kõvasti aegunud, aga mulle see meeldib - see on segu vanast ja uuest kirjutusmeetodist ning käeline harjutus (kuigi mu käekiri sellest paremaks ei muutu) annab mulle just selle tõuke, mida ma järgmiseks protsessisammuks vajan.

Inglise keeles öeldakse - “writing is re-writing”, kirjutamine ongi ümberkirjutamine. Ja seda ümberkirjutamist hakkan ma tegema pärast “unarusperioodi”. Tavaliselt toimetan ma romaanipikkust teksti üsna mitu korda, jälgides seda, et lisatud stseenid ühilduksid sujuvalt süžeeliini, süžeesse ei tekiks auke, tegelaste iseloomud ja kõneviis ei muutuks jne. Samal ajal kontrollin sõnastust ja lauseehitust, roogin välja klišeed, parasiitsõnad  ja muud koledused. Vahetan “pehmed” tegusõnad välja tugevate vastu, kustutan liigseid omadussõnu, pean lõppematut sõda komadega jne.

Edasi annan käsikirja proovilugejatele - see on mulle kui kirjanikule oluline romaani arendus. Mul on kaks-kolm proovilugejat, kelle arvamust ma väga hindan. Kui nad mulle ütlevad “ma jäin siin toppama” või “ma ei saanud sellest süžeepöördest aru” või “see dialoog on kohmakas”, võtan ma need lõigud/stseenid/peatükid ette ja proovin neid parandada

Peale järjekordset toimetamist, kui proovilugejad on romaani uuesti läbi lugenud, tuleb järgmine samm.

Kõik kirjanikud teavad, et romaan on nagu Tallinna linn ja ei saa mitte kunagi valmis. Ka mitu aastat hiljem võib kirjanik tagasi romaani juurde tulla ja muuta kas sõna või lõiku või kogu peatükki.

Aga... romaan võib saada kirjastamisvalmis, ning kirjaniku asi on see hetk ära tunnetada. Kui see hetk on käes, annan ma teksti kirjastajale või agendile, ning nemad loevad seda ja otsustavad, kui palju on veel midagi vaja muuta ja toimetada. Ta-dam! Kirjutamistprotsess lõpetatud!

Mõeldes NaNoWrimo hoog-kirjutamisele, aga samuti kirjutajate töö- ja tugigruppidele - kes või mis on sulle kirjutamisel toeks ja abiks?

Paar aastat tagasi, siis kui ma hakkasin tõsisemalt kirjutama, läksin ma internetti ning uurisin sealt, kuidas kirjutada. On selline koht nagu absolutewrite.com See on suur kirjanike kokkusaamispaik - seal tegutsevad nii need, kes on juba kirjastatud kui need, kes seda alles ootavad ja selle nimel kõvasti tööd teevad. Üks selle saidi alafoorumitest on “Share your work”, mis on mõeldud oma kirjutiste näitamiseks, et neid siis kommenteeritaks ja kirjanikule nõu antaks. Saidi moderaatorid soovitavad piirata teksti sõnade arvu 2000-2500 sõnani, ent parimaks vahemikuks on 500-600. Seal olen ma paari oma teksti lasknud arvustada ning olen mitmeid ka ise arvustanud ning ma pean ütlema, et see oli üks huvitavamaid kogemusi, mis mul on olnud. Ausus on teksti kritiseerimisel sama oluline kui taktitunne ning ma olen alati lähtunud põhimõttest “tee teistele seda, mida tahad, et sinule tehtaks”. Selle foorumi liikmeks olemine õpetas mulle, kuidas anda kriitikat nii, et teksti autor end halvasti ei tunneks, sest kriitika võib olla ränk kuulata ja omaks võtta. Samuti, kuna ka minu tekste kritiseeriti, aitas see kasvatada ninasarvikule väärilist nahka mu õrnale kirjanikuhingele.

Häid nõuandeid nii kirjutamise, maailmade loomise, dialoogide, kirjelduste ja muu kohta olen saanud nii eelmainitud foorumist kui ta teistest, eriti kirjandusagentide loodud saitidelt, kus nad kirjutavad kirjutamisest ning jagavad oma mõtteid. Kui kellelgi on tahtmist seda foorumit uudistada, on selle aadress https://absolutewrite.com/.

Näost-näkku (okei, vahel ka virtuaal-näkku) kirjutamisgruppidest, nagu on Tartu ulmekirjutamise töötuba või Noortekirjanduse ühingu õpitoad või Keskraamatukogu kirjutustuba, sa osa ei võta?

Ei. Ühest küljest olen ma Eestist lihtsalt nii kaugel ning kaheksatunnine ajavahe ei tee asju lihtsamaks. Teisest küljest olen ma ka väga introvertne ning oma juttude ja mõtete jagamine võõrastega on mulle raske. Mu vanem tütar tuleb aeg-ajalt minu juurde ja võtab mul õlgade ümbert kinni ning ütleb: “Me oleme täpselt ühtemoodi, meile kummalegi ei meeldi võõrad ja seltskonnas olemine.” Ja siis me ohkame koos ja naerame koos. Sest nii see on.

Kui sul on vaja omaette olla, kuhu “metsa” sina lähed?

Me elame kolmetoalises majas. Mehhiko standardite järgi on see hull priiskamine, kuna enamik meie naabruskonna elanikest elavad palju pisemates majades (Võrdluseks - meie 3-toaline maja pindala on 45 m2, aga on perekondi, kes elavad korteris, mille pindala on 9-12 m2) Kolm aastat tagasi (ja 11 aastat pärast Mehhikosse kolimist) tegime majale juurdeehituse, sest lapsed kasvavad ning neil on meelerahu säilitamiseks ning teismeea iseärasuste üleelamiseks vaja eraldi tube.

Kui saime juurdeehituse tehtud, läksin ma abikaasa juurde ja ütlesin: “Nii, kuna selle juurdeehituse katus on lame, siis mina tahan sinna teha oma aia. See aed on minu projekt, sul ei ole sellega mingit pistmist, mina ostan sinna mulla ja väetise ja taimed, kõik-kõik-kõik ja töötan seal, kui mul aega on.” Ta noogutas ja mõtles veidi. “Aga ainult juhul, kui sa saunast loobud,” vastas ta. (Hetk enne aia mainimist olin ma teda ehmatanud teatega, et ma tahan endale majja sauna). Niisiis tegi ta peas kiirelt kaalutlused ning valis kahest variandist leebema ning ma sain endale katuseaia (Ma tahan ikkagi seda sauna ka, aga seda pean vist veel järgmised 11 aastat ootama).

Praegu on ka Mehhikos talv tulekul ning ilm on juba külm, ning ma ei saa aias töötada, aga see aed - see minu pisike 12 m2 katuseaed on minu “mets”, kuhu ma suurlinna kõleda betooni eest põgenen.

Tavaliselt töötan ma juurdeehitatud toas. Seal on mul kirjutuslaud, raamaturiiul, hästi mugav tool, arvuti, kaustikud, suur pliiatsitops… Seal ma töötan, seal ma kirjutan. Lapsed juba teavad, et kui uks on kinni, tohib minu juurde tulla ainult juhul, kui on maavärin või sõda lahti.

Minu aed ja minu tuba - need kaks kohta on siis paigad, kus ma tunnen ennast hästi. Enne juurdeehitust tegin ma tööd elutoas, kus pole mitte ühtegi akent. Eestis on ilma akendeta maja kontseptsioon võõras - kui mu ema mulle külla tuli ja elutuppa astus, oli tema esimeseks küsimuseks: “Ja kus teil aken on?” Ma kehitasin õlgu. Ta läks allakorrusele…

Kõrvalepõikeks: meil on ühe sisehoovi ümber kolm maja, kus elab neli peret, kõik sugulased: ülemisel korrusel elame meie, allkorrusel elab ämm pojaga, üle hoovi eraldi elab abikaasa õde perega… hispaania keeles öeldakse “juntos, pero no revueltos” (“koos, aga mitte segasummas”).

Ühesõnaga, tuli ema mulle külla, ülakorrusel küsis, kus on aken, läks alla, küsis, kus on elutoa aken - allkorrusel ei ole ka elutoal akent - ja minu vastuse peale, et aknaid antakse siin jaopärast, ta lihtsalt vangutas pead, vaikselt imestades, kuidas inimesed pimeduses hakkama saavad.

Sellepärast ma ütlesin ka juurdeehitust planeerides, et mina tahan uude tuppa akent. Kui tuba valmis sai, võtsin selle kiire ja häbitult nahaalse lükkega endale töötoaks. Abikaasa töötab mul kesklinnas, aga pandeemia ajaks saatis firma kõik oma töötajad kodukontorisse. Kuna mina sain uue toa enda käsutusse, jäi temale akendeta elutuba, kuigi temal on sellest ükskõik, peaasi, et saab kodust töötada (ma võiksin Mehhiko töötamiskultuurist ja tundide kaupa liikluses istumisest rääkima jäädagi). Ja mina jäin oma tuppa ja oma akna juurde. Niisiis on mul minu “mets” (aed, kus ma saan mõtteid koguda ja päikest nautida) ning ka minu tuba, ehk siis minu koobas, kust on mind väga raske välja saada.

Kui palju on sul endal aega lugeda? Mis formaadis ja mis keeles lugeda eelistad?

Lugemiseks aega jätkub (pärast tööd, oma juttude kirjutamise vahepeal), aga meie pere kuulub filmifanaatikute hulka, ka lapsed, mistõttu valime sageli filmi vaatamise raamatu lugemise asemel. Superkangelased on viimase aja trend (Marvel, DC jne) ning olen vanema tütre ka nii kaugele saanud, et ta ka koos minuga draamasid vaatab (Schindleri nimekiri, Pianist, Kalmaarimäng) .

Küll on aga mu lapsed suured õudusjuttude fännid. Vanem tütar luges nt pärast filmi vaatamist "Miss Peregrine’i" raamatud läbi (mina muidugi ka!). Samuti meeldivad neile muinasjuttude ümberjutustamised, eriti, kui nood on õudusjuttudeks tehtud. Algkoolis (1.-6. klass) nn kohustuslikku kirjandust pole, aga põhikoolis (7.-9. klass) küll, ning viimati luges mu tütar "Mowglit".

Viimati vaatasime lastega koos multifilmisarja "A Tale Dark & Grim", mis põhineb Adam Gidwitzi sama nime kandvatel lasteraamatutel. Neile tohutult meeldis, ning nad küsisid minu käest, kas Hansu ja Gretekese jutt ka tegelikult selline oli. Ma suunasin nad Grimmide muinasjutu kogumiku juurde, mis meil hispaaniakeelsena riiulis seisab ning jätsin targu mainimata, mida folkloristid Grimmidest tegelikult arvavad. Küll nad selle ise välja uurivad, kui aeg on õige.

Ma ise olen kõigelugeja, maailmaklassikutest kosmoseooperiteni, sotsiaalkriitikast ja krimiromaanidest puhta fantaasiani. Viimati loetutest jättis mulle väga sügava mulje Aravind Adiga "Valge tiiger" (mille ma jõudsin kõigepealt filmina ära vaadata ja tellisin seejärel Amazonist e-raamatuna oma Kindle-isse. Eelistan raamatuid tegelikult paberformaadis lugeda, aga tehnoloogia arenguga tuleb sammu pidada :)

Ma hakkasin lugema nelja-aastaselt ning pole sellest ajast saadik lugemisse eriti pikki pause teinud. Tänu meie külaraamatukogu hoidja soovitustele neelasin ma raamatuid kümnete kaupa ning nagu oligi arvata, mõjutasid need minu käitumist teatud suunas. Üheks heaks näiteks on see, et ma hakkasin oma õele jutte jutustama. Mitte ümberjutustusi loetud raamatutest, vaid mu enda väljamõeldud jutte. Vastutasuks pidi ka tema mulle oma jutte jutustama. Selleks oli meil isegi kindel rituaal - ootasime kuni ema või isa ahju kütte panid ning kui tuba juba soojaks läks, võtsime kandilised diivanipadjad, viskasime ahju ette pikali, panime padjad pea alla ja jalad ahjupleki peale ning hakkasime kordamööda jutte jutustama. Praegu ei mäleta ma ühegi jutu sisu, aga meeles on, kuidas me mõlemad õega jalataldu ahju vastu surusime ja neid kohe ära võtsime, kuna kuum ahi kõrvetas mõnusalt. Mõnikord  juhtus nii, et ahi jõudis ära küdeda ning õhtu saabus enne kätte, kui jutt otsa sai, mis tähendas, et järgmisel õhtupoolikul tuli uuesti ahju küttepanekut oodata, et jutt uuesti käima panna.

Kui tuttav oled sa Mehhiko ulmega? Mis on kohalikud lemmikžanrid, popid tegelased või süžeed?

Mehhiko ulmekirjanikke ma kahjuks ei tunne ja nende raamatuid pole lugenud. Kuigi ma loen kolmes keeles (hispaania, inglise ja eesti), eelistan ma kahte viimast keelt. Mehhikos, nagu ka enamikes Ladina-Ameerika riikides on valitsevaks žanriks maagiline realism, mis pole minu lemmik, kuigi olen paari juttu ja romaani lugenud.

Viimasel ajal on vanem tütar juba sellises eas, et tahab noortejutte ka lugeda ning tänapäeva teismelisele kohaselt on ta ka youtuuberite fänn. Seega ehib tema raamaturiiulit “Los Compas” (lühend sõnast “compadres”, mis tõlgituna tähendab kamraade või sõpru - eesti keeles pole sellel head vastet) raamatusaaga. Nooremale tütrele meeldib fantaasia (ikkagi oma ema tütar)  :) ning temaga koos me loeme juba eelmainitud Adam Gidwitzi hispaania keelde tõlgitud lasteromaane aga samuti ka Peter Paani, haldjajutte ja muid raamatuid.

Mõeldes novembrile ja hingedeajale - kirjelda veidi kohalikku pühadekombestikku. Tean et Mehhiko surnutepüha on erinevalt Eesti hallist ja melanhoolsest pühast heatujuline ja värviküllane :)

Hingedeaeg on Mehhikos tõesti veidi teistsugune kui Eestis. Surnutepüha (Dia de Muertos) peetakse kahel päeval - 1.-2. novembril, ning selleks ajaks tehakse igas kodus surnute mälestamiseks väike altar (ofrenda) koos andidega. Tavaliselt on altariks laud, millele asetatakse surnud pereliikmete fotod, ning fotode ette pannakse suured (250-300 ml) parafiiniga täidetud klaasid ning neid klaasiküünlaid müüakse nii tänaval kui poes, nii kirikus kui nõiaturul (Jah, Mehhikos pealinnas on Sonora nimeline turg, kus müüakse nõiatooteid, alates juba mainitud küünaldest, kuni tegelike nõiaküünaldeni (mille põletamine kas hoiab kurja silma eemal või puhastab kodu või meelitab ligi õnne ja edu) ning erinevaid taimi, puukoort, puujuuri, amulette jne).

Klaasiküünlad pannakse põlema kas 31. oktoobri õhtul või 1. novembri hommikul ning jäetakse põlema, kuni kogu parafiin on ära kasutatud. See võtab aega umbes 2 päeva. Altarile leiavad tee ka söögiannid - mandariinid, kaunistatud suhkru- või šokolaadikolbad, spetsiaalne magus sai - pan de muerto, ning kas vesi või Coca-Cola või limonaad, olenevalt sellest, mis konkreetsele lahkunule tolle elu ajal meeldinud oli. Altar kaunistatakse ka kõrge peiulille ehk tageetese õitega. Mõnel pool on kombeks peiulill õielehtedest paljaks kitkuda  ning neist põrandale rada moodustada, mis viib välisukse juurest altarini. Selle raja peal ei tallata ning seda hoitakse tervena kogu surnutepüha jooksul. Käiakse surnuaial, meenutatakse lahkunuid.

Teisest küljest on mehhiklastel tavaks end novembri kahel esimesel päeval näomaalingutega katta, kostüümid selga panna ning nn "kommijahile" minna.

Meie naabruskonnas on kõige populaarsemaks kohaks meist üle raudtee jääv pisike elamu- ja ärirajoon. Kui muudel päevadel on sealne liiklus Mehhiko kohta üsna hõre, siis surnutepühal tuleb sinna kokku tohutu rahvamass (üle paari tuhande inimese), peamiselt lapsed ja nende vanemad, aga ka noored ja vanad, keskealised ja beebid, kes on leidlike näomaalingutega kaunistatud ning vastavatesse kostüümidesse rõivastatud. Ameerika Halloweeni mõjutused on Mehhikos väga tuntavad (kostüümidest on populaarseimad nõiad, muumiad, printsessid, õudusfilmidest tuntud sarimõrvarid ja muud tegelased), aga väga palju on ka Mehhiko enda kultuuriloost mõjutatud tegelasi, kellest üks enim soositumaid on Catrina - 19. sajandi keskpaigas moodi tulnud laia puhevil kleidi ja looritatud kübaraga naine, kelle nägu on maalitud luukolbaks ning sellele on joonistatud lilled (kõige sagedamini peiulill), või muud erksad ja säravad kujundid.

Samuti tähistatakse surnutepüha ka koolis ning lapsed tulevad kooli samuti värvitud nägude ja kostüümidega ning käivad klassist-klassi komme nurumas, lauldes seejuures järgmist salmikest:

Mi calaverita tiene hambre, mucha hambre,

Hay un dulce por aquí, aunque sea un calcetín!

(Otsetõlkes - Minu kolbake on näljane, väga näljane, kas leidub siin kommi, ka sokk ajab asja ära!)

Calaverita (oli algselt) kolbakujuline korvike, mille sisse lapsed maiustusi koguvad, ent praegu on see saadaval ka kõrvitsa, supipaja ja muude vormidena.

Niisiis, tulles tagasi eelneva kirjelduse juurde - naabruskond kihab kostümeeritud lastest, noortest, vanadest ja mitte nii vanadest inimestest, kes kõik peatänaval tunglevad ning oma kommikorvikesi proovivad täita. Poodide ees seisavad nende omanikud, suured kotid käes, ning jagavad neist möödujatele komme, šokolaade, snäkke jne. Inimeste vahel tänaval sõidavad mootorrattad ja autod, mis on samuti kaunistatud - kunstämblikuvõrgud, kunsttolm, kunstveri. Mõne auto pakiruumist ulatub välja pooleks raiutud mannekeen, suu pärani lahti, või mõned eluks ebavajalikumad kehaosad. Parimate kostüümide ja näomaalingute omanikega tehakse pilte, paludes selleks alati luba (mehhiklased on üldiselt viisakad, kuigi see nendest loodud kuvandiga eriti kokku ei lähe) ning melu ja lärm kestavad tunde. Mõnikord on mõned elumajade omanikud teinud oma majadest nn "kummitusmaja" ning nende majade juurde tekib pikk järjekord, sest kõik tahavad sinna sisse minna ja ärahirmutatud saada.

Mehhiko hingedepäev ja surnutepüha on seega nii lahkunuid austav kui ka elujaatav, kus surnuid nii mälestatakse ja nende hingede eest palvetatakse, kui ka antakse endale vabadus olla rõõmus ja elus. Vastuolu, mis on Mehhiko kultuuri ja inimestesse juba sündides sisse kirjutatud.

Kinodesse tuleb hingedeajaks lisaks õudusfilmidele ka lastele mõeldud multifilme, millest meie perekonna ainulemmikuks on “Coco”. Kui seda Eestis on võimalik vaadata, soovitan väga - film põhineb Mehhiko kultuuril ning on just nii värvikirev, traagiline, koomiline ja südamlik, nagu Mehhiko ja mehhiklased isegi.

Saskia-raamatus tüdrukute välja mõeldud võlukuningriik mõjus väga autentselt - on selle aluseks mõni päriselu paik?

"Saskia läheb metsa" on "autogeograafiline romaan." Seal kirjeldatud soomets on täiesti olemas. Vähemalt oli, kui ma laps olin. See oli meie kodu lähedal ning seal olid nii Röövlimäed kui troonisaal, nii talveaed kui ka turbaaugud. Meil oli kombeks õega seal talviti mängimas käia ning kuivenduskraavi jääl uisutada. Suvel polnud aega, sest tööd nõudsid tegemist, aga talved olid soometsa päralt.

Jutuvõistlus sai läbi ja raamat sai valmis - mille kallal nüüd töötad?

Minu pooleliolevaks projektiks on juba mainitud inglisekeelne fantaasiaromaan. Tõuke selleks andis mulle mu vanem tütar, kes samuti jutte kirjutab (tema küll Wattpadis, ja tegelasteks on antikangelased, creepypastad ja muud sünged tegelased). Saatsin talle nö harjutamiseks paar internetist otsitud pilti ja lisasin juurde, et "kirjuta neist lugu kokku". Pool tundi hiljem sain tema käest vastuse: "Aga miks sina nendest lugu ei kirjuta?" Järgmised kaks päeva käisin ma ringi kui pilve sees ning panin mõttes juttu kokku. Seejärel tuli kasutusse järjekordne romaanikaustik ning praeguseks on romaan juba üsna "romaanitaoline". Tuleb vaid paar korda veel üle toimetada ning ta on proovilugejatele saatmiseks valmis. Ka sellel romaanil on joonistatud maailma pilt, mille ma kleepisin seinale töölaua kõrval, et see mul kogu aeg silmade ees seisaks.

Suur aitäh põneva jutuajamise eest!

Lugege ka Triinu tehtud kevadist intervjuud Sakalas.

Teatriarvustus: Hingede tund (Meelis Ivanov, Lilian Vuks-Ivanov)

Ära, kurat, näperda ouija lauda!

Lilian:

28. november, Kellerteater, Indrek Hargla ja „Hingede tund“, lavastaja Vahur Keller.

On jõuluõhtu. Kolm endist klassikaaslast tulevad kokku üksildasse maamajja, millega neid seovad sünged mälestused. Ühel neist on plaan korraldada eksperiment, mis teisi esmapilgul hirmutab. Eesmärgiks saada selgust mõistatusele, mis võib-olla peaks jääma saladuseks.

Luubi alla võetakse inimese sees toimuv. Kas igasugune põhjendus teeb kergemaks antud lubadused? Kas kättemaksuks öeldu, mis ei sisalda grammigi tõtt, on ikka magus? Kui probleem likvideerida, kas siis probleem kaob või asendub hoopis millegi painavamaga? Kas süütunne oma teo pärast laseb öösel magada? Kui sügavale endasse julgeme ja oleme nõus vaatama? Kas oleme valmis tunnistama oma vigu ja andeks paluma? Kas me seda üldse julgeme? Kui väga me kardame oma vigade ilmsiks tulekut ja kui kõvasti me selle vastu võitleme? Kas saladus jääb saladuseks ja kaua me sellega elada suudame?  Kas fassaad, mille taha me poeme, peab vastu või annab järgi?

Kolm tegelast.

Aktiivne ja intensiivne blondiin (Kaisa Selde), hoolitsetud ja hea väljanägemisega tips, kes on teinud hea partii. Suurepärane osatäitmine. Blondiini stereotüüpne kuvand ei ole teadupärast positiivne. Kaisa osatäitmises ei ole selles aga halvustavat hoiakut. Laval ei näe kordagi labast ja juhmi ajudeta tegelast. Jah, tal on omad arusaamad elust, aga samas on temas teatavat ärksust, pealehakkamist.  Suupeale ta ka kukkunud pole ja võiks arvata, et südametunnistus pole tema teema. Paanikasituatsioonis, on see siis enda kaitseks või lahenduse leidmiseks, ilmneb, et blond ei olegi nii blond.

Diplomeeritud psühholoog (Liis Haab), Neiu Nähtamatu, kes liigub ringi põlvini kampsunis. Tegelane, kes peaks andma nõu ja teadma inimpsühholoogiast kõike, ei paista aga oma elukesega hakkama saavat. Kõrgelt haritud naisterahvas, kelle jaoks hämaralad ei ole aktsepteeritavad. Närviniit on õhuke ning pinge talumisega on lood halvad ja see tuleb mängus võluvalt välja. Ilus on vaadata, kuidas see, mis meil peas toimub, oma tööd teeb. Mis juhtub, kui niit katkeb? Võluv väänlemine, et püsida elu küljes.

Tõrjutud noormees (Hans Kristian Õis). Hans Kristian on näitlejana ehk laiemale publikule tundmatu, tänu millele pakub oma mänguga avastamisrõõmu. Energia, millega tuuakse lavale võõrustaja osatäitmine, kruvib pinget päris mõnusalt. Tunda on, et hakkab toimuma, aga mis täpselt ja millisesse  suunda, jääb esialgu varjatuks. Väga plastiline tantsida armastav tüüp, kelle tipphetk aastas paistab olevat jõuluõhtu koos vanade klassikaaslastega. Kas huvi saladuse vastu on lihtsalt huvi või on see looritatud millegi  isiklikuga, jääb saalisviibija otsustada.

Suurepärased rollid, kõik tegelased on nii üksikult kui ansamblimängus vägagi nauditavad.

Mind on alati võlunud väikesed saalid ja see, mida nendega suudetakse korda saata. Kellerteatrit oma piiratud mänguruumiga on alati rõõm külastada. Ära kasutatakse kõik võimalused ja rohkemgi veel.

Lava on väike ja see seab omad nõudmised.

Hingede tunni kujunduse kohta ütleks, et see on napp ja ometi on loodud tunne, et oled koos näitlejatega vanas talumajas ja tajud ümbritsevat.

Koostöö kunstniku (Britt Urbla Keller) ja valguskujundusega (Britt Urbla Keller, Vahur Keller, Rene Topolev) on andnud  väga mõnusa atmosfääri, mis sobib suurepäraselt Hargla hämarale müsteeriumile. Kõik on paigas, õhustik on õige, midagi ei ole puudu ega ülearu. Valgusega saavutatakse hubasus ja müstika, heliga (Vahur Keller) lisatakse viimane punkt.

Ja nagu ükski etendus selles teatris, ei saa ka see läbi illusioonideta (Meelis Kubo). Väiksed hetked, mis lisavad maagilisust ja on omal kohal, trikkidega ei liialdata ja see teeb nii mõnegi tabamata hetke magusmõrkjaks.

„Hingede tund” haarab kaasa, põnevus säilib lõpuni. Õiges koguses ning maitsekalt on lisatud huumorit, naljaga ei doseerita üle, vaid sellega käiakse ümber filigraanselt ja teravalt. Sisse viskab ka siseringi huumorit, kus ja mida täpselt, jäägu see üllatuseks kohapeal ja sellele, kes aru saab.

Kes seda ainukest põnevusteatrit külastanud, teavad, et väga suur osa atmosfääri ja müstika loomisel on ka majal endal, see lihtsat töötab kaasa, võta pakutu ainult vastu ja kasuta ära. Paremat kohta selliste lugude jutustamiseks kui see vana püssirohuait ei ole olemas.

Kui nüüd natuke viriseda, siis mingist hetkest ja natuke liiga vara hakkas üks tegelane tunduma saladusega rohkem seotud olevat.

Kas ta oligi nii taotluslikult kirjutatud või lavastas härra Keller tegelase natuke üle, jäi minule selgusetuks, kuna algset teksti kahjuks lugenud ei ole. Lugu see aga sugugi kehvemaks ei teinud.

Kokkuvõttes saan ainult öelda, et minge teatrisse. Mõnus õhtu on garanteeritud.

Lugu jookseb ja on igati nauditav.

Muide, Kellerteater on ainuke teater, kus saalis veiniklaasiga viibimine on lubatud ja soovitav.

Lõpetuseks, Hargla kirjutatu sobib lavale, olgu mänguruum siis suur või väike. Sellel aastal on ta väga produktiivselt nelja etendusega teatrilavale jõudnud. Hetkel on võimalik veel näha kolme tükki, kahte Kellerteatris ja ühte Rakvere teatris. Näitlejatel on, mida mängida ja vaatajatel, mida vaadata.

Meelis:

Seekordse aastalõpu Tallinna teatrireisi tavapärasemast veidi varasema toimumise tingis Hargla uue näidendi esietendus ja Laura poolt vahendatud kutsed. Laupäeva õhtul vaatasime Linnateatri etendust „Põhjas”, kus lavalt käis läbi vist oma paarkümmend näitlejat. Kuigi etendus oli väga hea, ei ole Salme kultuurikeskus üldsegi see, mis oli Laia tänava mängupaik, aga see on teine teema ja mitte Linnateatrist ei tahtnud ma kirjutada.

Pühapäeval jõudis järg „Hingede tunni” kätte. Laskemoonaladu, kus Vahur Keller oma põnevusteatrit peab, on oma müstilise ja keskaegse õhkkonnaga juba ise palsamiks hingele. Krigisevad ja paukuvad uksed, paekivist võlvlagi ja pisike laiguke põrandal, mida ei saa küll lavaks nimetada, aga kus lugu siiski ära mängitakse, tekitavad tunde, justkui oleks ise keset sündmusi sattunud.

Nüüd näidendi juurde. Õnneks olin ma täiesti puhas leht, kui mitte arvestada Indreku trollimist teemal, et „Hingede tund” ei ole ulme. Oli ikka küll ulme, aga sellest pisut hiljem. Lugu algab sellega, et ebamäärases vanuses noormees, keda nimetan edaspidi Organiseerijaks (mängis Hans Kristian Õis), kleebib seinale ühe ja sama naisterahva portreefoto paljundatud koopiaid. See loob kohe alguses mõnusa tunde, et midagi kahtlast on teoksil. Kes on fotol kujutatud, saab selgeks kohe, kui saabuvad kaks külalist.

Naised on just nii erinevad, nagu ühes klassis käinud inimesed aastakümneid hiljem tavaliselt ongi. Imekaunis ja ennast lollimaks mängiv bimbo Kaisa Selde esituses, kes tuli koosviibimisele, et saaks juua (ta mees on täiskarsklasest korvpallur). Hall Hiireke Liis Haabi esituses, kelle motiividest on esmapilgul võimatu aru saada, kuid kelle endine poisssõber, nagu hiljem välja tuleb, oli Weinberg.

Aga seal toas ja nende kolme vahel on veel üks inimene. Nimelt Silvi, kes tappis end samas majas täpselt aasta varem.

Tõstke nüüd käsi püsti, kes arvavad samuti nagu näidendi tegelased, et kõige parem viis jõuluõhtut mööda saata on otsida välja ouija laud ja proovida enesetapjast sõbraga kontakti saada. Sest küsimus „miks ometi, Silvi?” vajab vastust.

Siit edasi ma etenduse sisul ei peatuks. Vaadake ise. Lugu lainetab põnevikust õudusesse, õudusest krimisse ja pärast õudusesse tagasi. Võib-olla ei ole lõpp nii ootamatu, nagu oleks pidanud olema, aga see ei tee lugu kuidagi halvemaks. Mulle jäi ka natuke arusaamatuks Organiseerija ja Halli Hiirekese erootiliste sugemetega võimlemine, aga see võis ka minu tähelepandamatuse taha jääda.

Mina igatahes nautisin etendust täiel rinnal algusest lõpuni, tund ja viisteist minutit kadus märkamatult. See ongi ühe põnevusnäidendi hindamise peamine kriteerium.

PS. Üks asi meeldis mulle veel. Jumal tänatud, et ei olnud ühtegi vihjet ega viidet koroonaviirusele.

Virtuaalmuljed Kellerteatri „Hingede tunnilt“ (Laura Loolaid)

Sel ajal, kui meie usinamad korrespondendid Tallinna esietendusele kohale sõitsid ja päriselt teatriõhku nuhutasid, kogunes Reaktori tuumik ühiselt vaatama „Hingede tunni“ otseülekannet.

Ei saa salata, et virtuaalteatril on kodunohiku seisukohast mõned ilmsed eelised: istuda saab oma tooli peal just nii pidustes pükstes, kui tuju on; etenduse ajal võib kedagi häirimata väisata küünarnukikõrvast puhvetit; võib kartmatult köhatada ja kehitada, omadele võib vahetuid mõtteid kohe välja öelda, muretsemata, mida saalis sellest arvatakse; võib Weinbergi-viite peale kõva häälega naerda, kuigi stseen on surmtõsine; ning muidugi võib etenduse muljeid jooksvalt üles tähendada.

Vaatamise käigus selgus, et lisaks laisa-inimese paketile olid ülekantud teatri kasuks tõhusalt ja loominguliselt tööle pandud ka veel põnevad tehnovõtted. (Sedasama kaameraga ja tehnikaga mängimise olulisust toob pressiteadetes esile ka lavastaja.)  Mõne stseeni puhul tekkis isegi kahtlus, et meie kodus saame kõvema laksu kui kohapeal vaatajad! Näiteks lubas sujuv vaatenurkade vahetamine ühtmoodi hästi kaasa elada nii tempokamale kogu-lava tegevusele, kui tegelastele päris ligi hiilida ja näiteks piiluda, mida seal laua peal lõigatakse ja kleebitakse. Ja kas saalipublik üldse nägi, mida Indreku… hm, tähendab meestegelase lavakaamera näitas? Meie nägime!

Lugu ise kulgeb klassikalises krimkaformaadis, lisaks teispoolsuse-võnked, selgimistega. Eraldatud paika koguneb väike seltskond, kelle südametunnistus ei ole puhas ja keda seob lisaks pikemale minevikule veel aastatagune surmajuhtum sellessamas tegevuspaigas. (Muide, lavakaamera näitab meile ära ka tegevusaja - 2008. Hiljem saab aastanumber ka tegelaste suu läbi kinnitust.) Tegelased tulevad kokku, alguses  igaüks omas rööpas ja üksteisest agressiivselt mööda rääkides. Paarikümne minuti peal hakkab saabumispaanika rahunema ja tegelaste must pesu bravuurimantli vahelt  välja ripnema.

Toimetuse publik igatahes märkis siinkohal, et oleks meil nii kirjud klassikokkutulekud, läheks mõnikord ehk isegi kohale!

Tunni aja peale saab selgeks, et olgu vaimudega, kuidas on, tegelastel on üksteise suhtes konfliktsed huvid ja põhjust mõndagi varjata. Samuti on igaühel isiklik põhjus kohtumisele paigale jääda: kes tahab lihtsalt kodusest karskusepesast natukeseks ära metsa jooma pääseda, kes püüab maailmakaost ilusasti kastikeste sisse sildikeste alla meelest ära paigutada, kellel on tungiv soov tunnetada seda, mida mõistuse võtmes seletada ei saa.

Nutikaid lisakihte lisavad etenduskogemusele lavakaamera ja taldrikukeerutamise-alus. Eriti viimase pooltunni sees, kui tegelaste läbielamised aina veidramaks kätte lähevad, tekib tunne, et virtuaalvaatajatel on mõningane eelis, sest mitmed efektid tunduvad võimsa vungi just kaamera kaudu kätte saavat. (Muide, alles järgmisel päeval, tegijate nimekirja lugedes, hakkas mulle koitma, kui palju koreograafilist komponenti etendus sisaldas – kolm tegelast liikusid ju suure osa ajast kindla kava järgi, tihti sünkroonis, sellesama lavakaamera ja taldrikukeerutaja pilli järgi.)

Kaamera vahendusel mõjus eriti ägedalt moment, kus üks tegelane, viibides teistest füüsiliselt eemal, lisas oma osa ühistesse liigutustesse – seda näidati kõigepealt otse, publiku poolt, nii et oli selge, kes istub kus. Siis aga võeti üles teist nurka, mis tegelased sundperspektiiviga kokku lükkas ja andis nõnda vaatajale võimaluse teatud järeldusi teha. Näiteks järeldusi teemal, kes just missuguseid võnkeid põhjustab ja kes keda kummitab.

Kokkupanekust rääkides – veidi jäi kripeldama see, et just siis kui lugu hoo sisse sai, tuli lõpp kätte. Toimetuse kolleegium arvas selle koha peal üksmeelselt, et pärast müsteeriumi mõrvaosa lahenduse esitamist oleksime ühte väikest vinti veel tegevusele otsa tahtnud. Võib-olla siin avaldubki kodunohiku ekraaniteatri nõrgem külg – jõuad parajasti selleks ajaks sisse elada, kui lugu juba lõpetama hakatakse.

Mõned etenduseaegsed spekulatsioonid jäid samuti kripeldama, seekord küll juba meeldiva mõttekõdi võtmes: kuhu siis kadusid ülejäänud klassikaaslased? Kas need kolm tegelast ise olid tegevuse toimumise ajal üleüldse enam elus? (Selle küsimuse inspireeris Jakuudi etnoõudu-film, millega kogemata seos tekkis.) Kes üritas keda mis suunas mõjutada? Mis oli „nurmenukutee” sees tegelikult?

Ja kui mõtte veel vallatumalt lendu lubasin, siis tekkisid mitmesugused otsesemad ja kaudsemad seosed suvise nõia-etendusega. Osalt muidugi tänu sellele, et sama näitleja mängib mõlemas, aga, noh, nii üleüldse on ju põnev lugusid mõttes sama maailma sisse sobitada!

Pildimaterjaliks on ekraanitõmmised otseülekandelt. Lisainfot ja profifotosid vt. novembri ulmkonnakroonikast Kellerteatri lõigust:

https://www.ulmeajakiri.ee/?ulmkonnakroonika-11/21

Rehepapp koomiksimaailmas (Laura Loolaid)

Nagu koomiksimaailma-postituste puhul juba välja on kujunenud, ei ole see siin koht, kust otsida tarka süvaanalüüsi või vahedat kriitikusulge. Tegu on häbematu mõnnatamis-muljetusega, kus lugema asun nagunii positiivse eelhäälestuse lainel ja kirjutan sellest, mis meeldib. (Sest kui ei meeldiks, siis ma leiaksin ettekäände mitte kirjutada!)

Novembri keskpaiku tassis Omniva kratt nelja tee ringile värske trükimusta järele lõhnava kompsu. Püüdsin sellest õues õunapuuraagude taustal autentset novembrilist ilupilti teha, aga ülalt tilkus mingit lödi kaela ja nii tuli kiirelt kodanliku heaolu tingimustesse ümber kolida.

Koomiksi-november algab täpselt samas kohas, kus romaan: päike tuleb korraks välja ja võetakse siis kohe jälle ära. Enne kui etendub sulase Jaani kurbmäng, mis nii siin kui algtekstis märgib maha loo emotsionaalsed ilmakaared, kohtume visuaalis siiski kõigepealt rehepapi endaga.

Edasi läheb lugu samuti üsna täpselt romaani sammude järgi. Iga peatükk on ühtlasi uus novembripäev, pühad sealhulgas; tegevuspaigaks on küla mikrokosmos koos seda piiravate strateegiliste punktidega: kõrts, kirik, mets, meresuu, põrgu, mõis (vt. tagakaas).

Seejuures mõjub koomiksi-november omaette tervikuna, mis ei illustreeri ega dubleeri romaaniteksti. Kuigi kasutatud dialoogid ja sõnalised vahemärkused on peaaegu sõnasõnalt üle võetud, elab koomiksimaailma küla oma elu ja avaneb paljude peente pildidetailide kaudu.

Näiteks lae-pealt vaade Koera-Kaarli elamisse näitab silmapilkselt rehetaret, kus vähest kraami hoolega hoitakse (töökorras viljasari seinal, kaanega astjas on korralikult seina ääres), sisekliimat loovad lahtise koldega reheahi ja muld- või paepõrand; keegi käib korrapäraselt ahju peale; elatakse tõenäoliselt ilma korstnata (mõned hilisemad külavaated seavad selle hüpoteesi siiski kahtluse alla) ja arvatavasti ei osata veel ka väljakäigust puudust tunda.

Mitmed pisemad vinjetikesed ja romaani kõrvalisemad tegevuskäigud ei ole koomiksimaailma tervikusse mahtunud. Näiteks jääb vahele mardiöö, mil Imbi ja Ärni rehepapi manu puudevargile kipuvad, koll-kilter jõuab pildis enne kodukäima, kui tema vanade pükste ja muu päranduse jagamist näidata jõuaks, ka noore parunessi saabumine ja kohtumised tunduvad pildis kõvasti kompaktsemad kui romaanis. Samuti jääb nägemata, kuidas aidamees jahil huntidele vigurit teeb, Saaremaa võõras rahva rõõmuks puu otsast alla kukub ja muud karakteersed juhtumid, mille kaudu sõnavormis külarahva meelelaadi valgustati ja taktikalise folkloori näpunäiteid jagati.

Taktikalise folkloori rakendamine

See-eest aga saavad tähtsamad tegelased esmamainimise puhul terve tutvustava lehekülje, kus siis pilt ja sõna üheskoos nende olemuse kokku võtavad.

Kõige suurem lugemis-vaatamismõnu saadab muidugi kõikvõimalikke imeolendeid ja tont-olevusi, eriti aga külarahva kokku mätsitud kratte ja kratikesi. Kõige šikima krati tiitli saab loomulikult rehepapi vana Joosep. Aga ka aidamehe sirp-vasar-sitahark kombo on … töökas.

Koomiksi värvigamma on tõeliselt novembrine - must, lörtsivee-karva, valge – ja jaopärast-punane. Kui esimese lugemise järel hakkasin kirja panema lauset tuntud headuses minimalismist, kus vähene värv tõmbab tähelepanu, siis pool-novembrit edasi uurides mõtlesin ümber. Esmane minimalistlik tunne on petlik, rohkem on siin tegu sõnasisulise maailma peenelt prepareerimine ja pildipaladeks kontsentreerimisega.

Lugedes tasub aega võtta ja pildi sisse minna, sest iga pildi sisse mahub pool maailma (ja see teine pool on kaadri taga kogu aeg tunda).

Eriti detailirikkad on kohad, kus siin- ja sealpoolne ilm ristamisi lähevad: kratilennukoridor rehetarede katuste kohal, mets- ja põrguelajate pillerkaar, hingekujude saunaminek, risttee ligiduses põrgusuu avanemine … Üldiselt - kui vastu tuleb üle-lehekülje pilt, siis seal leidub avastamist innustavaid pisinikerdisi ikka väga mitmendal uurimisel. (Näituseks - jäin jälle pikemalt seda tont-ilvese pilti uurima ja alles nüüd märkasin, et põrgurahva rongkäigu hulgas on ka mõned lendkollid!)

Kõheda Folgi kratiskeemidelt tuttavaid infograafilisi vimkasid seekord väga ilmselt silma ei hakka, kuigi hästi uurides mõne ikka natuke leiab (puuduva prossi tuvastamise koht, punasega markeeritud libahundisalv, seebimullitaust Sulane Jaani ihuhädas, punaselt väljajoonistuv risttee). Samamoodi, nagu “Hukkunud alpinisti” koomiksi puhul, ei suuda ma ka seekord objektiivselt hinnata, mis tunne oleks koomiksit lugeda ilma romaani tundmata. Tõsi, originaal-Rehepapi viimasest lugemisest on üksjagu aega möödas, aga iga stseen, iga pildiruut toob tuttava maailma meelde, meenub väljaütlemata nalja teine pool ja nõnda edasi.

Igal juhul ootan huviga novembri teist poolt ja unistan salakesi sellest, et ka ussisõnade maailm, muidugi oma unikaalses pildikeeles ja oma värviloogikaga, ükskord koomiksitõlgenduse saab.

Arvustus: Kuhu viib „Teekond Ridamuseni“? (Jüri Kallas)

Alustama peaks vast selgitusest – ma olen siinvaadeldavale raamatule järelsõna kirjutanud ning alul oli mul isegi teatavaid kõhklusi, kas ma tohiks üldse seda raamatut arvustada. Noh, et olen kuidagi seotud ju! Samas, eks eesti ulme ole niiehknaa selline pisike konnatiik, kus kõik on praktiliselt kõigiga seotud. Pealegi, järelsõna ja arvustus on siiski pisut erinevad asjad ja eks neil ole ka erinevad eesmärgid, kattub vaid see, et mõlemad püüavad autorit-raamatut tutvustada.

„Teekond Ridamuseni“ on jutukogu, mille kaante vahele on koondatud valik Maniakkide Tänava ulmejutuloomingut aastaist 2011 kuni 2019, olles niimoodi omamoodi järjeks autori esikkogule „Euromant“ (2011). Maniakkide Tänava puhul on teinekord küll räägitud sellest, kuidas ta kui autor üldse ei arene, aga piisab, kui põgusalt ja kasvõi  mõttes võrrelda värsket ja esikkogu ning selle mittearenemise jutu võib kohe lõplikult mustikasse saata.

Kogumiku avab pea lühiromaani mõõtu jutustus „Pika musta mantliga mees“. Eks kogenud ulmefänn kohe mõtleb ja meenutab ning ilmselt tuleb ka meelde jutt „Musta mantliga mees“, millega Maniakkide Tänav pärast mõningast pausi 2008. aastal kirjandusse tagasi tuli. Vaat, kümmekond aastat hiljem kirjutas autor algsele jutule teist samapalju juurde ning kuigi algjutt oli ka hea, sai tekst juurdekirjutatud materjaliga paremaks. Autor, kes ei arene, nii ei toimiks...

Kui avajutt on üsna tänavlik õuduskallakuga märul, siis kogumiku nimilugu on hoopis midagi muud. Lugeja saab siin osa ühe tehismõistuse sisekaemusest ja saab otsekui kätte ühe teise piiritähise Maniakkide Tänava loomingus. Kui väga laialt lahmida, siis autori looming suuresti ju liigub rahvalikust õudusest küberisse-kosmosesse ja tagasi. Lugeja saab avalugudega otsekui spikri sellest, mida edaspidi oodata.

Kolmas jutt on kogumiku vanim, seda muidugi juhul, kui me võtame aluseks avajutu lõpliku valmimise aasta. „Ajudega töötajad“ on nii mõnegi kohaliku arvaja meelest suisa Maniakkide Tänava tipptekst. Pean isegi seda autori tippude hulka kuuluvaks, kuigi omaaegse jutuvõistluse žürii ja nii mõnigi häälekas arvaja selle teksti väärtusi ei näinud. Mõni mõis! Tegu on leidliku tekstiga, kus äge maailm ja võigas lugu, mida autor maitsekalt lahti kerib. (Mainiks, et ka sellel tekstil on varasem kaaslane ehk jutt, mille autor kirjutas sama materjali peale, aga mis on hoopis teine lugu.)

Ma jäingi nüüd mõtlema, et kas ma peaks kogu sisukorra jutt-haaval läbi käima, või puudub selleks vajadus? Spoilerdada ehk mittelugenutele sisurikku ju teha ei taha ning usinamad on niiheknaa üht ja teist juba lugenud...

Märkasin kogumikku lugedes, et mu maitse on muutunud, või siis on autor kogumiku tarbeks omi tekste silunud – üsna mitu juttu mõjusid meeldivamalt ja küpsemalt, kui esmalugemisel. Tooks näiteks kasvõi „Tolmunud soldatid“, mida ma esmalugemisel eriti ei hinnanud, või siis raamatu lõpulugu „Tähed täis surma“, mis esmalugemisel mulle küll meeldis, aga mille puhul ma tundsin, et midagi on siiski puudu.

„Tähed täis surma“ tegevus toimub samas maailmas, kus ka romaan „Laevakaitsjad“, neil on suisa ühine peategelane. Romaani lugemise järel hakkasin ma küll pisut kahtlema, aga bibliograafia huvides ei pidanud ma paljuks suisa autorilt järele uurida. Jah, ikka sama maailm! Kogumikus on ka teisi tekste, mis haakuvad mingi muu materjaliga. Näiteks vendade Strugatskite ja stalkerluse radadel hulkuv „Haualkäik“ või Ülle Lätte juttu „Udriku küla naised“ n-ö jätkav „Meie külas nähti imet“. Hoolimata seostest, võib kõiki neid jutte lugeda-nautida ilma külgenevat materjali teadmata.

Üheksa juttu kogumikus ja mul on jäänud kirjutada veel kahest, aga ma ei pea seda vajalikuks. Ei, mitte seepärast, et need oleks halvemad. Jutust „Valuhoidjad“, mis mulle üldiselt meeldis, ei oska ma n-ö spoilerdamata suurt midagi kirjutada ning usun, et alternatiivajalooline „Kolmanda Reich’i triumf!“ on kõigil niigi loetud.

Kokkuvõtvalt tahaks ma nüüd välja tuua head ja vead.

Alustaks viimastest. Maniakkide Tänava loomingu ehk suurim ... noh, ütleme: kriitiline etteheide. Autor kipub lõppudega kiirustama, et kerib lugu ja kerib ning siis järsku kargab autorile pähe, et nüüd on aeg otsad kokku tõmmata ja kohe ta tõmbabki. Piisab kui võrrelda jutte „Ajudega töötajad“ ja „Kolmanda Reich’i triumf!“, kus esimeses seda lõpukiirustamist pole, teises aga küll. Teine etteheide oleks vast teatud lohakus või siis pungilik hoolimatus, päris näppu peale panna ei oska, aga lugedes korduvalt selline mõte tekkis. Samas, võib-olla on see hoopis autori omapära, mitte eksimus.

Kiita tuleb aga ideid ja nende ümber punutud leidlik-hoogsaid lugusid. Minu jaoks jaguneb hea kirjandus üldiselt kaheks. On teosed, mille suurust sa küll mõistad ja naudid, aga lugema pead end sundima. Ja siis on teosed, mida loed, sest tahad lugeda ja mõnus on. Maniakkide Tänava tekstid on just sellised, et hakkad lugema ja loed. Nauding, lihtsalt nauding. Mõni ilmselt häbeneks ja ütleks „patune nauding“, aga mina mitte!

Alguses oli juttu Maniakkide Tänava loomingulisest arengust ning kogumik „Teekond Ridamuseni“ on just selline konkreetne tõestus arengule. Esinduslik valik tekste, mis annab kena pildi autori loomingust. Sobib nii esmatutvuseks, kui ka varasema suhte tsementeerimiseks.

Maniakkide Tänav

Teekond Ridamuseni

Lummur

2021

288 lk

Arvustus: Jutuvõistluse Täheajast (Agur Tänav)

Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia traditsioonilise jutuvõistluse viimasest saagist on veidi aega mööda läinud ja nüüd olen minagi jõudnud end toimunuga kurssi viia. Üldiselt olen alati ka ise osa võtnud, seekord kahjuks ei jõudnud, ent seevastu on võimalus suurema rivaalitsemiseta teiste osavõtjate lugusid nautida või siis mitte nautida, olenevalt loost.

Mis siin avalikku saladust salata, et mulle endale meeldivad kõige enam seikluslikud lood. Kui ma enne jutuvõistlust uurisin žürii koosseisu, siis oli kõhus kergelt kõhe olemine ja suured kahtlused, kas mõni minu maitsele sobiv lugu ka ikka esikümnesse ja Täheaega jõuab. Nagu vana Baskin ühes sketšis ütles: kahtlusi ei olnud, aga kõhklused küll. No õnneks kui jutuvõistluse Täheaeg minu lugemislauale jõudis, siis kõhklused summutati ja kahtlused kaotati. Avaldan selles suhtes tunnustust nii žüriile kui kirjanikele, et nende pingelises koostöös saab tõesti lugeda võistlustööde kogumikust head eesti seiklusulmet. Eriti muidugi kirjanikele, kes suutsid piisavalt osavasti žürii hingekeeltel mängida, et neile muljet avaldada ja esikümnesse jõuda, kuigi võib-olla mitte nii võimsat sümfooniat, kui žüriiliikmed lootnuks (nagu me saame lugeda Mairi Lauriku järelvaatest võistlusele nendesamade kaante vahel).

See tähendab, et seikluskirjanikud tegid head tööd, ponnistades lisaks põnevale süžeele ka kirjandusliku poole kallal, mis on ju samuti päris kaelamurdev ülesanne. Nagu ikka, meeldis mulle ka seekord nii mõnigi mitteseikluslugu ja see tähendab, et nende mitteseikluslugude autorid olid samuti suutnud lisaks kirjanduslikule osale pöörata kiiduväärselt tähelepanu ka huvitavale süžeele. Paar lugu olid küll kahjuks sellised, mille ma hea meelega pooleli jätnuks, kui need poleks olnud võistluse lood, sest minu teetassikesest valati nad veidi mööda.

Millised lood siis need olid, mille puhul mul arusaam heast loost žüriiga ühte langes? Need olid nendesamade autorite omad, kes on võistluskogumiku kaanel välja toodud: Häli Kivisild, Rait Piir, Joel Jans, Laura Loolaid, Jaagup Mahkra, Meelis Kraft ja Tõnis Hallaste. Ma oleks nad pannud ainult veidi teise järjekorda. Kuna ma hetkel žüriis ei ole, siis ma ei hakanud mingit pikka pingerida looma, sest selleks peab ju enne lugema läbi ka mitte-esikümne lood, sest sealt võib samuti keegi kümneliste sekka tõusta.

Aga selle minu isikliku kümne puhul võin esikolmiku vast ikka ära teha ja need oleksid:

„Moskva Hääl“

Korralik alternatiivne maailm päris ägeda tehnikaga. Muidugi oleks võinud madinat ja plahvatusi rohkem olla.

„Raha ei tunne maailmavaadet“

Korralik tulevikumaailm päris ägeda tehnikaga. Madinat ja plahvatusi oli piisavalt aga minu isiklikust esikohast jäi puudu mingi imeüüberäge tehnika, no nagu karachi-nuga või punutud tehisintellektivaibad.

„Noa teritamine“

No korralik äge imeüübermaterjal ja (anti)kangelaseks kasvamine. Võib-olla ehk veidi liiga paljusõnaline, kuid toreda ja meeldejääva ideega igatahes.

Aga tegelikult seda arvamust kirjutama jäädes tahtsingi ma tegelikult rääkida võistluse seekordsest omapärasest paarikaupa pingereast. Kusjuures selle oma pingerea tekitamisel jäin ma samamoodi kimpu nagu võistluse žürii. Nii väga oleks tahtnud eri lugusid samale kohale panna ja isegi rohkem kui kaks tükki korraga. Aga loomulikult olles juba näinud halba eeskuju ja jõudnud järeldusele, et see ei ole hea traditsioon, tegin ma südame kõvaks ja kaalutlesin ikkagi pjedestaali valmis ning andsin igaühele eraldi oma medali. Tegelikult oleks võinud ka žürii samamoodi teha, sest just seda neilt kõik ootasid ja selles ju jutuvõistluse senine mõte ongi olnud. Mitte ainult häid lugusid välja tuua, vaid ka järjekorda panna, sest vastasel korral võiks ju esikolmiku ja üldse igasuguse järjekorra ära jätta ja tuuagi iga kord lihtsalt rahva ette kümme lugu mis olid žürii arvatest teistest veidi meeldejäävamad ja huvitavamad. Sellisel juhul poleks aga enam tegu jutuvõistlusega, vaid pigem juttude kirjutamise festivaliga, kus kõik kirjutavad, loevad, kingitakse vastakuti lilli ja ollakse niisama õnnelikud. Mis ei oleks ju ka sugugi paha idee, kuid siis võiks seda kohe algusest peale niimoodi planeerida ja läbi viia.

Siin tekib muidugi veel ka küsimus, et mis siis teha, kui head lood ei mahu kümne sekka ära? Ma arvan, et ka siis peaks südame kõvaks tegema ja üle kümne piiri olevad head lood ikkagi üle kümne piiri jätma. Pigem oleks sellisel juhul mõttekam juba hakata eriauhindu välja andma. Kasvõi iga žüriiliikme kohta üks eriauhind just selle žüriiliikme poolt ja siis veel kamba peale kokku viis lisaeriauhinda ja ongi teine kümme ka ära märgitud. Võib muidugi juhtuda, et žürii tegelikult tegigi oma südame kõvaks ja kõigi need kahe- ja kolmekaupa auhinna saanute seast jäetigi veel hulk häid lugusid paarikaupa ritta panemata, sest kokku oli lugusid ju 69. Seda aga ei saa enne teada kui neid lugusid ise ei loe. Täheajas neid muidugi ei ole, sest muidu oleks pidanud ka paaris-Täheaja juba välja andma.

Kuid õnneks ei jää ka ülejäänud lood saladuseks ja huvilistel on võimalus neid Reaktori jutuvõistluse järgsetest numbritest lugeda ja ise otsustada, kellega nemad keda paari oleks pannud. Ma ise võtan nad samuti kohe järgmisena ette, et oleks hea võrdlusmaterjal võidulugudega. Midagi põnevat on tahapoole jäänute seast mulle alati veel silma ja hinge jäänud.

Arvustus: „Viivuranna online” (Mann Loper)

Kõigepealt kui raamatu koju tõin, rändas see 10-aastase lugemislauale. Luges läbi nagu naksti, siis alles sain ise jaole.

Esimene mõte lugema hakates oli paralleel „Jumanjiga,“ selle uuema versiooniga. Kuigi tegelikult ega liiga palju sarnast ei ole, lihtsalt natuke samamoodi raam. Esiotsa tundus, et virtuaalis hakkavad seiklema neli tegelast, ehkki nii päris ei läinud. Virtuaalreaalsuses toimuval mängul on oma saladused, tegelased jäävad sinna ootamatult kinni ja enne välja ei saa, kui quest tehtud. Sarnasena mõjus seegi, et tegelaste avatarid erinevad märgatavalt pärismaailma-minadest (mis on ju tegelikult mängu puhul loogiline). Alguses üleliigse või kasutuna tundunud oskused osutuvad siiski kasulikuks ja vajalikuks. Aga sellega said paralleelid otsa ka. Mäng ise oli mõnusalt omanäoline ja muhe ning online-sõjamängude muutumine teismelise igapäevase suhtluse üheks, tegelikult tänuväärt kanaliks, on koroona-ajast tuntud ka minu kodus.

Ühe peategelase avatar, Maria Loorberg, oli tore leid. Kes ei tea, siis nimetatud daam (eluaastad 1881-1922) oli üle tsaari-Venemaa kuulus tsirkuseartist ja maadleja, jõudes esinemistel tuntust koguda ka Euroopas ja Jaapanis. Temast on romaanis „Seljatades sada meest“ kirjutanud Andres Ehin, ehkki ajaloole omajagu juurde lisades. Romaani põhjal lavastus Endlas vististi 2012. aastal samanimeline lavateos, kus Loorbergi kehastas Kaire Vilgats.

Ühe avatari tausta üle rõõmustades otsisin teisegi, kooliõpetaja Juhan Tooli tagant ajaloolist isikut, aga kui seal oligi keegi konkreetne peidus, oli ta piisavalt hästi varjatud. Sarnane nimi tuletas meelde hoopis bakalaureuse-õppe aegsed filosoofia ajaloo loengud, nii et tegelikult sain oma otsitud nalja kätte küll.

Rääkides nüüd üldisemalt, siis oli tegu lobeda ja hoogsa lugemisega, kordagi väsimus peale ei tulnud ja raamatuke sai ilusti ühe istumisega kaanest kaaneni läbitud. Loo keskmes oleva mängu printsiibis ei olnud iseenesest midagi uudset (kogu expi, tõuse levelitel, saa uusi oskusi, et suudaksid lõpuks pidada maha ühe korraliku boss fighti), seega ei vajanud mängu põhimõte ka täpsemat kirjeldust ja võimaldas pühenduda seiklusele. Ehk pisut tüütult mõjus mängu tegelaskuju infolehe täismahus esitamine iga natukese aja tagant. Mäng ise toimus mingil määramatul ajal Eesti Wabariigis, tegelastena figureerisid teiste hulgas ajaloolised tegelased, aga ka näiteks libahunt-kommunistid. Sest miks mitte.

Veidi ajaski segadusse mängu ajalooline aeg. Küllap see pidigi segapuder olema, oli ju mängukeskkond gümnaasiumiõpilaste loodud ja meenutas seetõttu ühte aeg-ruumi punkti surutud Eesti Wabariigi kondenseeritud ajalugu. Võib-olla on asi minu peakujus, aga soov dateerida (ja samas selle ülesande võimatus) ei jätnud mind lugedes kordagi päriselt maha. Esiotsa kratsisin kukalt, et kuidas sellise segaduse põhjal plaaniti ajalugu õpetada – sest see oli konkreetse mängu nähtavaks eesmärgiks, - aga välja mõtlesin. Selline määramatus annabki võimaluse avada tegelaskujude tausta uurimuslikult... Et tegelikult saaks küll, miks ei.

Mõni näide sellest, mis mind siis ajamääratluse osas puntrasse ajas. Näituseks tituleeriti Pätsi korduvalt presidendiks. Vastav institutsioon tekkis Eestis 1938. aasta põhiseadusega. Korra vähemalt kandis raamatus Päts ka tiitlit riigivanem, mis paigutab ta kuhugi kahe eelneva põhiseaduse aega. Ja ajaloolisel president Pätsil ei saanud olla kokkupuudet ajalooliste Viktor Kingissepa ja Jaan Anveltiga. Kingissepp lasti maha juba 1922. aastal Eestis. Jaan Anvelt viibis iseseisvas Eestis aastatel 1921-1925, vist ka 1933. aastal. Ja Suure Terrori aegu 1937. aastal arreteeriti ta Venemaal kui Läti spioon ning vististi peksti ülekuulamise käigus surnuks. Aga, näete, selle segaduse pealt saab ajalugu õppida küll.

Omaette huvitav seik oli eugeenikaseltsi koosolek, kuhu peategelane kogemata sisse koperdas. Eugeenikaselts Tõutervis asutati 1924. aastal, hiljem, ehk 1930ndate alguses, muudeti see tore nimi Eesti Eugeenika ja Genealoogia Seltsiks. Eks see üks ajavaimust kantud organisatsioon oli. Eugeenikute põhiprogrammi kokkuvõte oli raamatus pandud Jaan Tõnissoni suhu, ja nimetet’ tõuraamatut mitmekordne riigivanem tõepoolest soovitas sisse seada. Täpsuse huvides, vaimses arengus maha jäänud laste steriliseerimise ideega tuli välja arstidest koosnev komisjon 1925. aastal Eesti Arstide Päeval. Tuntud eugeenikaseltsi liikmetest kuulusid sellesse komisjoni näiteks arstid Aadu Lüüs ja Juhan Vilms (kuulsama Vilmsi väike vend). Steriliseerimiseseaduse andis lõpuks dekreedina Päts 1935. aastal ja see hakkas kehtima 1936. aasta 1. aprillil. Lapsi see seadus siiski ei puudutanud ja väga massiliselt nende paragrahvide alusel inimesi Eestis ei steriliseeritud. Vaat siis, võib-olla õppisite veel ajalugu...

Aga sellesinatse Tõutervise koosolekuga ootasin küll, et sealt tuleb veel miskit põnevat, äkki midagi vastukaaluks libadest kommaritele. Kuid selliseks arenguks jäi antud raamatu formaat liiga õhukeseks. Ikkagi, peategelase avatar kui haritlane-kõnemees oleks Tõnissoni kuulamise eest võinud vähemalt mõne lisapunkti saada, ikkagi üks meie ajaloo tunnustatumaid oraatoreid!

Äratundmisrõõmu leidus tegelikult veelgi, ja mitte ainult ajaloo vallast. Tore oli viide Kreutzwaldi loomingu teemalisele VR-ile ERMis. Mine tea, äkki mõni noor lugeja otsibki seepeale vastava kogumiku ja Joel Jansi jutu välja.

Aga nagu näha, pakkus raamat lugemislusti ka väljaspool sihtgruppi. Ja võimalusi Eiffeli tornist, vabandust, ajaloost rääkida.

Mann Loper

Arvustus: Häli Kivisild „Saskia läheb metsa” (Elar Haljas)

Sel sügisel olen juhtunud lugema ootamatult palju noortekirjandust, nii et vaim oli Häli Kivisilla esikromaaniks valmis. Autor on uustulnuk Eesti ulmemaastikul, kuid suutis kiiresti ennast tõestada, võites lühilooga „Juhtumised Pahura Jumala baaris”  selleaastase ulmejutuvõistluse. Olles seda jutustust lugenud ning ka heaks kiitnud, olid ootused ka käesolevale raamatule suhteliselt kõrgeks kruvitud.

Kui nüüd küsida, et miks minusugune keskealine meesterahvas loeb noortele ja pigem isegi tüdrukutele suunatud kirjandust, siis põhjuseid on mitmeid. Esiteks teen ma „luuret” järgmisele põlvkonnale sobiliku lugemismaterjali osas, lootuses saada ka lisainfot, millised teemad tänapäeva noori autorite arvates kõnetavad ning nende maailmavaadet kujundavad. Teiseks proovin olla kursis ka selle osaga Eesti ulmemaastikust, sest väike sisemine sund on proovida kõik trükisõnast ilmuvad paremad kodumaised palad ära lugeda. Ning lõppude lõpuks on ju iga mehe sees pisikene teismeline poisike, kes tahab aeg-ajalt veidi fantaasiamaailmas seigelda; sellisel juhul ei ole enam vahet, kellele raamat on kirjutatud, kui see on kirjutatud hästi.

Antud teose puhul võlus mind väga autori keelekasutus ja stiil – lugu kulges väga heas tempos ning soravalt. Kohati haamerdati lugejat ka päris otsese sõimuga, aga see kõik oli raamatu sisuga ilusti kooskõlas ning tegelaste tunded kandusid raamatu lehekülgedelt ka lugejani ning mõjusid väga ehedatena.

Traditsioonilist õudust on kogenud ulmikule antud raamatus vähe, üleloomulike elementide süžeekäigud ja lahendused on juba ammu kasutatud. Perekonnadraamat ja põlvkondadevahelisi probleeme aga see eest rohkemgi kui kodumaistes draamasarjades. Peategelase sisemine valu oli lausa käega katsutav, kui tükk-tüki haaval suur pilt pere mittetoimimisest kogu oma alastuses kokku pandi, esitades küsimuse: kas see ongi normaalsus? Antud aspektist lähtuvalt mina antud raamatut näiteks noorematele kui 14-aastastele kindlasti lugeda ei soovita ja ka selles vanuses pigem peaks keegi elukogenum suutma lastele lahti seletada tegelaste peamised käitumismotiivid ja vastata tekkivatele küsimustele. Kuigi minu emotsionaalselt sarnastest kogemustest on möödas juba mitu aastakümmet ning elukogemus on selle ajaga päris paksu naha peale kasvatanud, siis suutis tekst ka mind ikkagi piisavalt kõigutada, et tuua aegade hämarusest „head ja paremat” pinnale. Autor on väga oskuslikult taasloonud düsfunktsionaalse peremudeli ning püüdnud lahata noorte seas väga delikaatseid teemasid nagu näiteks suitsiid.

Minu peamine etteheide raamatule oleks selle ulmelise külje nõrkus. Jah, päris korralik maailmaloome teispoolsust kirjeldades oli olemas, aga see kõik tundus kuidagi liiga lihtne ja bürokraatlik. Pigem meenutas kogu see kirjeldus ja toimimine põrgu eeskoda või siis vangla haiglakompleksi, kus pigem tervendava hubasuse asemel valitseb hirmu õhkkond. Antud juhul minu ettekujutus asjade käigust võib-olla lihtsalt ei ühtinud kirjaniku omaga ning seetõttu tunduski mulle selline kinnise asutuse sarnane elukorraldus pärast surma väga vastukarva. Kui teispoolsuse ooteruumi osa välja jätta (minu hinnangul ca veerand kogu raamatust), siis ülejäänust saab päris soliidse õnneliku (aga mitte kõige naiivsema) lõpuga kummitusloo.

Ulmet lisatakse raamatusse läbi mitme põlvkonna loodava allegoorilise muinasjutu, mis jällegi tegeleb justkui maailmaloomega ning on raamatu peamise tegevusliini peegeledus – sama ehe ja otsekohene. Muinasjutt on samas aga veelgi primitiivsem kui pealiini lugu ning pigem sobiks see mõningate mööndustega veelgi nooremale vanusegrupile. Mis omakorda tekitab küsimuse, et millisele sihtgrupile siis autor raamatu on ikkagi kirjutanud, kui koos on nii väga täiskasvanulikud teemad kui ka lihtne muinasjutt põhikooli noortele? Mulle üldiselt selline põimjutustuse muster väga ei meeldi, kuna see hakib süžee korralikult ära ning lugejal on raskem loo tegevustikku jälgida. Olgugi, et põgenemine fantaasiamaailma annab loole just seda õiget fooni juurde, siis lugeja tähelepanu on juba kolme erinevas ajas toimuva tegevusliiniga hõivatud.

Olenemata eeltoodud kriitikast võin siiski südamerahus väita, et tegu on igati ontliku noorteromaaniga, milles käsitletakse tänapäeva ühiskonnna probleeme ulmelises kastmes, aga samas ka ehedalt, otsekoheselt ja täiskasvanulikult. Kuigi selle ulme elemendid ei ühtinud minu visiooniga, siis teos ise oli meisterlikult kirja pandud ja emotsionaalselt kütkestav.

Filmiarvustus: „Shang-chi ja Kümne Rõnga legend” (Riho Välk)

Esiteks: kavatsen siin arvustuses läbivalt kasutada inglisepäraseid nimesid, sest selle tohutu maailma iga kodumaise tõlke väljaotsimine lihtsalt pole vaeva väärt.

Marvel lüpsab raha faaside kaupa. Esimeses faasis tutvustati meile tegelasi, sellest ka n-ö tegelaskesksed filmid: „Iron Man“, „Hulk“, „Thor“, „Captain America“ ja esimene „Avengers“.  Teises faasis tutvustati veel tegelasi: „Ant-Man“, „Guardians of the Galaxy“, kõrvaltegelasi: „Iron Man 3“, „Thor: Dark World“, „Captain America: The Winter Soldier“, „Avengers: Age of Ultron“. Nendega hakati vaikselt ka tegelasi kokku tooma kolmanda faasi jaoks, kus hakkasid juba multiversumid ja asjad põimuma. Sinna katlasse kuuluvad siis: „Captain America: Civil War“, „Doctor Strange“, „Guardians of the Galaxy Vol. 2“, „Spider-Man: Homecoming“, „Thor: Ragnarok“, „Black Panther“, „Avengers: Infinity War“, „Ant-Man and the Wasp“, „Captain Marvel“, „Avengers: Endgame“ ning „Spider-Man: Far From Home“.

Miks ma selle pika nimekirja välja tõin? Sest too faas on nüüd läbi, Thanos on maha löödud, multiversum päästetud, kangelased medalitega üle kullatud või oma õilsa surma leidnud. Mis edasi? Kuskilt tuleb ju uut rahapuud kasvatama hakata. Loogiline käik tunduks, et järgmised 3-5 aastat saame jälle vaadata tegelaste kujunemislugusid ja siis tuuakse see uus põlvkond kõik ühe suure kakeluse jaoks kokku ning eelmise faasi tegelased saavad cameodes banaalseid kilde rebida. Ega’s midagi, lülitame ajud tühikäigule, paneme õlle ja vorstijupi diivanilauale, sest noh, kinosse ikka neid vaatama minna ei viitsiks.

Venitan filmini jõudmist veel veidi. Marveli neljas faas algas tegelikult „Black Widow“ filmiga, mille ma olen ka ära vaadanud. Sai kärtsu, sai mürtsu ja Scarlett Johanssoni tagumikku vahtida. Paar mõnusat psühholoogiliselt mängu oli, aga muidu oli film karjuvalt keskpärane ning arvustust ei väärinud. Ega seal ulmet ka väga ei olnud, mõned peened vidinad ainult. Novembri alguses tuli välja ka faasi kolmas film: „Eternals“ ehk „Igavesed“, Miikael Jekimovi arvustust saab lugeda siit.

***

Millest meile siis Shang-Chi räägib? On meie 24-aastane peategelaspoiss, keda mängib 32-aastane mees, nii et juba kisub kiiva. Kõrvaltegelaseks on tal kolleeg-sõbranna Katie, kes täidab kohusetruult samastatava tegelase rolli, olles ninjade, kung-fu meistrite, mutantide, pooljumalate ja kes teab mis muude veidrike supi sees see, kes kaine mõistuse klišeekilde loobib.

Ühel päeval ründab aga meie duot ninjade (ma ei tea, mis on hiina vaste. Mustades hõlstides ja maskidega tegelased, kes laksivad) salk, keda juhib habemega rumeenlane, kellel on parema käe asemel suur ja hõõguv mõõgatera. Ja siis tuleb esimene Tohutu Üllatus (tm): meie hiinlasest peategelane oskab laksida! Järgneb üsna veniv laksimine bussis, mis muidugi on pidurid kaotanud. Üks asi viib teiseni, Shang-Chi leiab oma õe, keda ta ei olnud aastaid näinud, järgneb laksimine. Siis tulevad uuesti ninjad ja saame veel laksimist.

On ju ninjad!

Eelnev võiks olla esimese 15 minuti kokkuvõte, aga ei, see võttis kolmveerand tundi. Kas lugeja soovib siinkohal pakkuda, mis tuleb järgmisena? Kui pakkusid, et laksimine, siis tubli, 10 punkti. Siin filmis ei ole tulevahetusi, ei ole taktikalisi missioone, vinget tehnikat ega rääkivaid kährikuid. See on hiina film ja siin käib laksimine.

Mis on sellises laksimiskoguses halba? Me ei tulnud ju armastuskomöödiat vaatama. Mul endal tekkis kerge kulturkonflikt. Jaapanlaste troop on n-ö teleporteerumine, et tüüp liigub nii kiiresti, et ühel hetkel on su ees, siis käib vilksatus ja ta on juba su selja taga. Olen ma sellega harjunud või on see tõesti ägedam, mulle see meeldib. Hiinlaste võitluskunsti troopideks on aga veidrad poosid, tantsulised liigutused ning hõljumine. Et üks jalg taha, teine jalg üles, üks käsi ette, teine käsi krõnksu, ühel sõrmed risti, teisel kõverasse ja siis piruetti-piruetti-edainesetti. Ja kõik see peab kulmineeruma läbi õhu hõljumisega. Ma mõistan, kui nt Hulk või Thor möirgavad ja siis hüppavad 20 meetrit, suured tugevad poisid. Aga ma ei suuda seda vooglevat lendlemist tõsiselt võtta.

Aga tagasi filmi juurde. Suurim häda oleks jõhker ettearvatavus. Võtame selle Katie – umbes esimese tunni pealt, kui oli aru saada, et teda ei jäeta koju kangelast ootama, viskasin omast arust nalja: „see film lõppeb sedasi, et meie peategelased võitlevad Suure Kurjaga (tm) ja siis tuleb see Kati ja viskab just selle ühe ja õige pulga, millega päästab kogu universumi.“ Oleks ma 90% tabanud, oleks veel enam-vähem olnud, aga et ma tabasin 99% täkkesse (viskamise asemel oli sarnane, aga teine liigutus), oli juba veider. Iga kord kui teha mõni eriti banaalne ennustus, läks see täide. Vahel õnnestus isegi dialoogi lauseid ette ära öelda. Mingitest keerdkäikudest kui sellistest ei saa rääkida. Kui ajurakud suutsid esimese tund aega sissejuhatust üle elada, sosistavad nad sulle vastused ette, millest filmi viimane pooltund räägib. Pigem tabad ennast mõttelt, et „ei, nad ei saa ju ometi nii lihtsakoeliselt teha, et…“. Aga kahjuks täpselt seda nad teevad. Poole filmi pealt on teada, kes võitleb lõpus kellega, kes on väed liitnud, kes saab surma, kes on paha jne.

Visuaal oli okei, tegelased olid okeid, heliribast ei jäänud midagi meelde. Nagu oleks käinud MarvelDonaldsis, tellinud ühe Big Marvel eine koos Iron Man friikatega. Tõenäoliselt olen ka mõnes varasemas Marveli arvustuses seda öelnud: „parem ikka kui DC“.

5/10. Hamba all ei kriuksunud, aga midagi väärt ka pole.

Filmiarvustus: „Igavesed”: emotsioon ja tegelased vs. MCU valem (Miikael Jekimov)

Kui Ameerika koomiksikunstnik, kirjanik ja toimetaja Jack Kirby 1970. aastal pettumuse ja lahkarvamuste tõttu Marvelist pearivaali DC ridadesse kolis, olid tema ja Stan Lee kaasautori sulest-pintslist loodud firma kuulsaimad tegelased Kapten Ameerika, Raudmees, Hulk, Thor, Fantastiline Nelik ja X-mehed. Detective Comicsi vabad käed andsid Kirby’le võimaluse luua Neljanda Maailma lood (Fourth World), mille finantsiline ebaedu oli aga üheks põhjuseks, miks autor viis aastat hiljem Marvelisse naasis. Kadunud poja esimeseks suureks projektiks olid Igavesed (Eternals).

Oscariga pärjatud režissöör Chloe Zhao (“Nomaadimaa”, 2020) linateos tegelastest, kelle esialgne lühike koomiksisari (aastatel 1976-1978 ja 1985-1986) katkestati kahel korral, ja keda ei õnnestunud isegi Neil Gaimani ja Marveli ühe menukaima kunstniku John Romita Jr.’i paaristööl mudast välja tirida, võib esialgu näida veidra valikuna Marveli Kinouniversumi nimekirja. Ehk vaatas Kevin Feige tiim, et pärast rääkivat pesukaru ja õllekõhuga Thori ei tundu enam miski käeulatusest väljas. “Igavesed” on tihe – pikkuselt jääb see alla vaid neljandale “Tasujatele” – osatäitjad kaalukate nimedega, kaamera taga oskuslik meeskond, ent ühtlasi ka esimene MCU film, mis on saanud kriitikutelt üldjoones nahutada.

Mitut aastatuhandet kattev lugu pajatab surematust tulnukrassist, kes saadeti Maad kaitsma Rikutute eest – inimkonda ähvardavate teravate kihvadega CGI-monstrumite. Kõiki muid tragöödiaid tuleb neil kangelasil, kes on jumalad kõiges muus kui nimes, passiivselt vaadata, mille kaudu on seletatud, miks keerutati pöidlaid samal ajal, kui inimesed üksteisega sõdisid või Tasujad Thanosega madistasid. Kui aga planeedisuurune Taevane (Celestial) annab käsu, oleks targem seda järgida.

Mütoloogiliste nimedega, millest mõned trükiti koomiksile kohandamisel nähtavasti nimme viltu, mansasse kuuluvad mateeriat muutev Sersi (Gemma Chan), Marveli oma Superman Ikaris (Richard Madden), Kingo (Kumail Nanjiani), sõrmeotstest energiat tulistav Bollywoodi supertäht; Sprite (Lia McHugh), kes on puella aeternana neetud igaveseks lapsemõõtu jääma; relvatehnik ja MCU esimene homoseksuaalne tegelane Phastos (Brian Tyree Henry), kurt üleloomuliku kiirusega Makkari (Lauren Ridloff), telepaatiline Druig (Barry Keoghan), kõva paremhaagiga Gilgamesh (Don Lee), hääbuva psüühikaga Thena (Angelina Jolie), ja salga juht, tervendamisvõimega Ajak (Salma Hayek). Kaasa lööb ka mossitav Jon Snow, vabandust Kit Harington, kelle tegelane Dane Whitman on siin vist ainuüksi selleks, et temaga tulevikus midagi põnevat teha.

Igaveste erisugusus on kahtlemata filmi tugevaimaks osaks. Ehkki kümme (pea)tegelast on isegi pisut üle kahe ja poole tunni jaoks päris palju, on Zhao ja stsenaristid neid huvitavalt avanud. Igal Igavesel (võimas algriim, tean-tean, aga teisiti lihtsalt ei saanud) on lisaks positiivsele omadusele midagi, mis hoiab neid tagasi, ning mitmel puhul on puudust seotud tegelase olemusega. Näiteks peab Druig heitlema mõttega, et tal on võime lõpetada kogu inimkonna viha ja võitlus, ent keeld inimeste toimetustesse sekkuda, Phastos aga tõigaga, et tema saatuseks on suunata inimesi valmistama üha surmavamaid relvi ja siis nende kasutamist pealt vaadata. Viimase orientatsioon on ka põhjuseks, miks peab film kannatama mitmes Lähis-Ida riigis tsensuuri all, ent teema on tegelikult filmis üsna loomulik ega ole surutud, ja Phastos filmi üks parimaid osi. Palju kära ei millegi üle, pigem.

“Kõige vähem MCU-likumaks” filmiks tituleeritud “Igavesed” kannab tiitli suuresti välja, mis aga ei tähenda, et kriitikanool peaks vett. Zhao kaunis kinematograafia ja rõhk kasutada arvutigraafika asemel taustana päris loodust paigutab filmi visuaalselt kindlal juhul kahekümne kuue teose etteotsa, kui mitte esikohale. Huumor on loomulikum ning rõhub vähem one-lineritele või punchline’idele. Samuti on peale paari dialoogivihje hoitud seosed ülejäänud Tasujatega minimaalsed, mis laseb Igavestel rohkem omas mahlas hingata. Kriitikud on üsna üksmeelselt välja toonud probleemid filmi tempo suhtes ning katses vaatajaid maailmaselgitusega mutta tampida. Ehkki “Igavesed” tundub kohati tõesti pisut veniv, võib tegelikult näha tegelastele keskendumist võiduna. Nende iseärasused, psüühika ja omavahelised suhted moodustavad filmi tuuma, mistõttu ütleksin, et õigupoolest ei olnud neid kihvalisi Rikutuid isegi vaja.

Temaatiliselt on “Igavesed” üsna kaalukas. Mida teha, kui Jumal või juht hoiab saladusi, mille välja tulemisel tahad oma ülesandest loobuda? Mida teha, kui suudad maailma parandada, aga ei tohi, või kui muudad maailma halvemaks, aga ei tohi pooleli jätta? Kuidas tulla toime üha kasvava süütundega? Kas südametunnistus on olulisem kui usk? Meie tegelased vastavad nendele küsimustele igaüks omal moel, misläbi on ka selle isevärki pere konfliktid loomulikud. Lojaalsuse üle tuleb kõigil otsustada omapäi, ent põhjused, miks keegi kuidas valib, tulevad hästi välja.

Pealtnäha saaks justkui öelda, et teisejärgulised koomiksitegelased, filmi pikkus, süžee hüppamine erinevates ajaperioodides, ja kriitikute lahjad arvustused tähendaks läbikukkumist ning et tegemist on MCU halvima filmiga. Tegelikult on “Igavesed” küllaltki hea ja kannab ülejäänud filmide kõrval kaalu korralikult välja. See ei ole täiuslik ega küündi Marveli parimate paladeni, aga pakub see-eest rahulikumat ülesehitust, rõhub tegelastele ja emotsioonile, ja tahab, et vaataja mõtleks kaasa. Mõned tegelased on paratamatult kahvatumad kui teised, mõne puhul soovinuks, et neid enam avataks. Loodetavasti ei loobu Marvel riskantsematest filmidest ja loomingulistest valikutest, ning julgeb rohkem oma senise valemiga mängida.

Reaktori juttudest: 10/21 (Tõnis Hallaste)

Kodune teraapia

Maarja Kruusmets

Elu ja selle stressifaktorid... Dianale antakse tööl mõista, et kui teda mõeldaksegi ülendada, siis üksnes tema ilu pärast. Diana hea sõbra tüdruksõber süüdistab teda mehe ülelöömises. Viimaks on Diana peigmees tema peale solvunud, et see ei tulnud kaasa kokkusaamisele sõpradega. Need vestlused ja tülid ajavad Dianat ärevaks. Mida ta teeb - võtab kodus riiuli pealt kaardipakisuuruse musta läikiva vidina ja laseb sel imeda endasse kõik need negatiivsed emotsioonid. Sel masinal on ent üks vajakajäämine - mahupiirang...

Pärast seda, kui ma olin üle lugenud oma teksti, vaatasin siis lugeda Kruusmetsa teksti ja korraks tundsin mingit alaväärset kimbatust - tema teksti jutustav osa jookseb palju paremini, palju vilunumalt kui minul. Laused mõjusid värskematena.

Selle esmamulje pealt oleksin tulistanud mingi ootamatu kiidulaulu. Nüüd olen andnud aega muljel settida ja jutt selline, mis varemgi tema tekstide kohta - stiil on ses mõttes hea, et võimaldab konarusteta ja peatusteta lugemist. Võib-olla mõni ütleks, et lihtlabane (need, kel on tunne, et ühel kirjanduslikul jalutuskäigul pole väärtust, kui teekond ei vii läbi jalgu lirtsuma panevate soode), mu meelest pole hõlbus arusaadavus mingi patt ega ohverdus.

Pigem on häda selles, et sisu on selline ambitsioonitu argiulme, mis mõjunuks juba-nähtu-juba-tehtuna isegi Hugo Gernsbacki Amazing Storiesi veergudel. Nii et väheke mõjub miskise hobikirjutusena, mugavustsoonis kirjutamisena. Ma ei väida (või öelda, et ma ei süüdista?), et autoril olnuks seda mugav kirjutada - ilukirjandus ei ole ju kuskilt otsast “mugav” tegevus. See võib olla erutav, intensiivne, väsitav, frustreeriv või lõbus, vähemalt võivad selles olla omad lõbusad hüsteerilised hetkekesed, aga arvan, et ilukirjanduse loomine ei saa kunagi päriselt olla “mugav”. Isegi siis mitte, kui kirjutada hõlpsasti loetavat ja sisu poolest tuttavlikku teksti. Kuid oleks tore näha lisavürtsi.

Ma tõtt-öelda kirjeldan pea iga tema teksti samade sõnadega, sama juttu üksnes parafraseerides. Ma ei tea, miks ma sedasama juttu alati nii pikaks veeretan, teil kõigil on tüütu. Ütlen siis vahelduseks midagi muud kah: mulle meeldib autori stiil, aga ma tahaks teada, kuidas ta kirjutaks, kui saaks oma ideedepanka tuuseldada lasta näiteks Tartu kirjutustoas. Kui on tallinlane, äkki siis veebi teel. Või äkki võiks kellegagi kahasse midagi kirjutada. Või kui tal oleks kirjutamise käigus keegi hea ja ideederikas sõber või toimetaja, kellega ühiselt timmida teksti suunda ja kulgemist, panna paika mingi süžee, mis võiks juba eos kõlada intrigeerivamalt kui too pastelselt pehme turvalisus, mis seal praegu on. Sest teekond on üldiselt hea, aga tahaks paremaid sihtpunkte tema kirjutusele.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-kodune-teraapia

Mälestuste leekides

Martin Dislis

Loo alguses päästetakse amuletimüüja Haamiah ühe turupäti käest. Päästjaks on teravahambuline ja vaevu inimesesarnane mürkroheliste silmadega olend - olend, kelle sarved on maha viilitud ja kes nimetab end Maslamaks. Maslama peab pääsema Haamiah' rahva pühasse kohta Isnad-Lanasse, mille kohitsetud pühakud saavad aidata tal õppida ennast või oma minevikku lähemalt tundma. Selleks on tal vaja Haamiah' perele kättesaadavaid hõljukautosid.

Selle loo maailma eest annaksin mitte 10, vaid 11-12 punkti - ühelt poolt võiks see toimida Avicenna-aegses Bagdadis, siia võiks justkui sobida Aladdin ja džinnilambid ja alibabad ja muu säärane. Teisalt pole see “Tuhande ühe öö” juttudest kokku laenatud, vaid siin on omad rituaalid, omad festivalid ja omad usulahud oma filosoofiatega. Vana-Pärsia hõng, ent siiski otsekui nullist loodud.

Samas on siin tulevikutehnoloogiat. Küberimplantaadid, posthumanistlik mõistuse üleslaadimine, kas või hõljuklaevad. Ja siin pole ka tegemist tühipalja Clarke’i kolmanda seadusega (või mis “tühipalja”, oleks äge seegi, kui inimesed oleks unustanud oma loodu toimimismehhanismid ja peavad seda jumalikuks üleloomulikkuseks), siinne tegelaskond pole kogu tehnoloogiat taandanud maagiaks, vaid teavad seda piiri, räägivad ikkagi küberasjadest kui küberasjadest. Maagia ja tehnoloogia kohtumine samas maailmas - vast mitte steam-, aga mingi -punk ta on ja juba ainuüksi see sulaselge defineerimatus teeb teksti rõõmustavaks.

Stiil on funktsionaalne, on ülesannete kõrgusel. Maailma samm-sammult avamine mõjub värskendavalt, mingeid keele- või mõttepöörasusi autori käekirjas pole, on lugejasõbralik. Võib-olla Maslama räägib liiga argiselt ja liiga tavainimeselikult (jõletut esmamuljet jätva soerdi esimesed sõnad on: „No ilusat pärastlõunat, noormees! Kosuta end veega, see sul seal voodi kõrval. Kui sul väga vaja, võin sulle kärakat ka tuua!" - ehk sooviski autor teravat kontrasti välise esmamulje ning sisuliselt inimliku suhtumise vahel, aga mingi “siiski” jääb minusse pakitsema, ka hiljem on ta veidi liiga inimlik minu maitsele). Kuid seegi pole õigupoolest viga, kuivõrd otsus.

Lugu mõjub veidi buddy-movie’liku sõprade teekonna ja seiklusena, süžee on okei (minnakse Isnad-Lanasse, saadakse vajaminev ja jätkatakse teekonda), aga mitte otseselt ülemäära põnev ega tekita hirmsat vajadust teada saada, mis nende konkreetsete tegelastega juhtuma hakkab. Ma ei ütleks, et süžee või tegelastega toimuv oleks kuidagi halb või et see üleni jääks varju, mingid lahendused on huvitavad küll, aga see ei moodusta omaette voorust. Maagilise ja tehnoloogilise kokkupuude on hea ja sellest peaaegu piisab tekstist vaimustumiseks. Kui see on autori debüüt, siis on tegemist päris tugeva sellisega minu meelest.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-malestuste-leekides

Margaret

Tim Hornet

Vanamees Hans ärkab metsaeide majas ja saab aru, et ta on jäänud ainsaks, kes seda vana naist, metsa enese südant ja olemust, veel teenib. Nad hakkavad koos elama, pakuvad teineteisele mingitki seltsi, aga ülejäänud küla neid ei hoia ega armasta, lisaks kipub külarahvas metsa hävitama, ehk isegi tarbetult. Vanurid hauvad kättemaksu, kuni lõpus...

Mulle meeldivad isikustatud metsad ja muud säärased asjad - siin elab mets vanaeidena, kellele tuleks inimlapsi ohverdada ja kes tajub seda, kui mingit metsa osa põletatakse. Võrreldes niisama nõiamooriga on selline tegelaskuju vahva.

Teiseks meeldib mulle, et vanamehe ja vanaeide hääbumise ja elu lõppemise lugu mõjus haaravalt.

Mul on ka tunne, et puänt oleks justkui hea ja ootamatu - loed ja tunned, et midagi siin on -, kahjuks tekkis mul endal veidi liiga palju küsimusi, et see saanuks mind kogu täiega pikali lajatada. Selle funktsionaalse lugemise testi põrusin ma sajaga - ja võib-olla veelkord üle lugedes ja korralikult järge pidades võiks puänt ka mõjuda, ma võiks sellest korralikult aru saada (vanamees Hans muutus poisiks ja vanaeit muutis end ka nooreks? Väärikast Margaretist sai noor õde Grete, aga samas oli vanaeit lõpuks katlas? Ja kättemaks puutub siis külaelanike ärasöömisse, aga kes sööb, kui nõid oli söödud…?). Ent esmatabamust ma enam ei saa ja sellest on kahju, sest nagu öeldud, midagi head läks minust hetkel mööda.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-margaret

Tippkiskja

Catheline Tamm

Jason ärkab üles oma keldris, kus ta on juba kuu aega elanud (õnneks rottidest puremata) ja läheb välisukse juurde temperatuuri mõõtma. 46 kraadi. Jason on üks viimaseid ses jõletus postapokalüptilises hävinud linnas. Loos leiduvad veel turske ja üllatavalt lihav kaubitseja Tümikas ning paranoiline tabletihangeldaja Diiler. Iga natukese aja tagant näeb Jason ka mingit salapärast tüdrukut - sellist, kelletaolisi võis näha enne sõda, kuid see pidi kindlasti olema viirastus. Või siiski…?

Kui ma mõtlen postapokalüptiliste lugude peale, tulevad ikka pähe tühjad tänavad, üksildane mees otsisklemas midagi kesk kõledust. Vahel satub kokku mõne teise üksildasega, ent vestlused on laetud mingist matšolikust individualismiihalusest ja üleüldisest pessimismist inimolemuse ja maailma saatuse suhtes. On ka utoopilise potentsiaaliga postapot - sellist, milles inimesed pingutavad selle vähesegi headuse nimel, millest kinni hoida (näiteks “Jaam üksteist”), ja püüavad luua või leida midagi, mis võiks tuua kas naeratusi näole või kergendust hingele.

“Tippkiskjas” pole sellist lootust, see on üksildase mehe kaudu troostitu maailma avamine, kohutavate sündmuste kirjeldamine ja samas lootusetu maailma kaudu ühe karakteri avamine. Kõige huvitavam siin on tüdruku ilmumine, see väikegi lootus teda näha (väike laps kui taevaliku moraalipuhtuse võrdkuju ses räpases patuses maailmas - meenutab Cuaroni “Children of Meni”). Temaga juhtuv oleks nagu kurb, aga peategelase otsused selle järel annavad lugejale mingigi n-ö rahulduse. Kui kättemaksunauding on suurim, mida süžeest saad, siis annab see aimuse loo toonidest, selle meeleolust.

Ent selles loos pole süžee sugugi põhiline, palju suuremat naudingut võiks leida hoopis stiilist. Tuues näiteks suvalise lõigu: “Kui ta end nüüd asemelt üles ajas ja taaskord küünlajupi süütas, nägi ta, et leek, mis vaid vaevaliselt ümbritsevaid koorunud krohviga seinu ja roostetavaid torusid valgustas, oli habras ja vinduv. Ta oli muidugi kohe ärgates tundnud, et õhk on paks ja halb, mitte vaid tema enda higi, uriini ja muudest kehalõhnadest, mis nädalatepikkuse pesematusega kaasnesid – nendega oli ta juba nii harjunud, et peaaegu ei märganudki enam – ega ka mitte boileriruumile omasest kergest kopitus- ja hallituslehast, vaid ka sellest, et õhku oli vähe, nii et iga liigutus teda higistama ajas ja pani pea veidi ringi käima.” Kas pole mitte sugestiivne tekst? Kas see ei tungi mitte naha alla, ei hakka ajukäärdudes tiirlema?

Autori käekiri paigas, kirjutustalent ilmne. Stiil tekitab lugupidamist. Mulle endale lihtsalt ei istu hästi see klassikaline lootusetu postapo. Ma ütleks, et see on väga hästi kirjutatud tekst, mis mulle samas mingis mõttes eriliselt ei meeldinud. Ehk oleks õigem öelda, et selle lugemine oli nauditav, aga ei pakkunud lõbu. Ja kuna süžee on veidi tavaline postapo, siis ta pole ka otseselt unustamatu lugu. Aga heaks vaheetapiks siiski - ja jätkuvalt sunnib põnevusega jälgima, mida autor edasi kirjutab.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-tippkiskja

Tädi Noora korteris

Tõnis Hallaste

Mees kolib oma lahkunud tädi korterisse Annelinna, nüüd saadab kirju oma emale, et rääkida, kuidas läheb. Tasapisi hakkavad mingid elektrividinad streikima. Ja on muudki kahtlast…

Saatsin jutuvõistlusele kokku 3 teksti, ühel läks hästi, teine on see praegune ja kolmandast me üldse ei räägi. Kui märtsis valmis sain ja “viimseni” ära toimetasin, tundsin veel, et täitsa okk asi ja pärast jutuvõistlusele saatmist pole enam kordagi lugenud. Käesoleva kuu alguses üle lugedes tajusin teravalt, et oleks ikkagi võinud. Mulle üldse ei meeldinud seda lugeda ja mõelda, et seda näevad teisedki. Jätsin sisse mingeid asju, millega ma keeleliselt nõus polnud, ja stiil polnud päris see. Enesepiinajalikum osa minust tahtis kohe otsa lugeda Catheline Tamme lugu. Või õigupoolest mis tahes teist selle numbri lugu. Lugesin Maarja Kruusmetsa, sest tal on väga lugejasõbralik stiil, selline “unusta-oma-mured”-värk -, ent seegi tekitas kimbatust.

Kõige veidram oli tajuda, kuidas üle lugedes tundus kõige ehedamana jupp, mille kirjutamine tundus endale kõige võltsim - nimelt peategelase viimane kiri, kus ta juba hullumas oli. Kirjade PS-id ei töötanud üldse, vähemalt mitte nii, nagu kavandatud; suur õudusstseen, kus raamatu lehekülgedele ilmub “VÄLJA”, kukkus kohmakalt välja (muuseas, lugu läks võistluselegi pealkirjaga “VÄLJA!!!”, sest ma arvasin, et ajab asja ära. Kui küsisin žüriiliikmelt, mis mulje see ka jättis, ei tulnud mulle endalegi selle loo nimi meelde - oleksin võinud mõelda “See on nagu “Get out!”, ainult et pole mitte üldse seotud filmiga). Õudusega pole mõtet tegeleda, kui viljeled ainult selliseid klišeid ja teed seda kohmakalt - jajah, isegi olukorras, kus tekst on läbini koomilise, ülejäänud teksti õõnestava puändi teenistuses.

Tegelt on nõme enda tekstist rääkida, mida tahes ma selle kohta ka ei ütleks. Laitmine hakkab tähendama kiituse lunimist, kiitmine viitaks ma ei tea millele. Mis siin ikka muu aidata saab - edasi kirjutada.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-tadi-noora-korteris

Tolmunud topeltettur 11: Problemist (Rauno Pärnits)

Nõukogude ulme patriarh Aleksandr Kazantsev (1906-2002) oli malemuusa Caissa austajate seas üpris erandlik tegelane. Nimelt, kuigi ta armastas ka normaalset malemängu, oli tema suur armastus maleülesannete koostamine. Ja sellel alal on vaid vähesed tema saavutusteni jõudnud.

Nagu ta ise on öelnud: „Maleetüüd paelus mind loomise keerukusega, seda enam, et ma nägin siin võimalust kõige pöörasemate ideede elluviimiseks. Mõne ülesande kallal ma murdsin vaheaegadega pead mitukümmend aastat. Ühesõnaga, püüdsin tabada malelaual „sinilindu“, lahendada „mõeldamatut paradoksi“ ja kui see lõpuks õnnestus, olin õnnelik. Males on kõik võimalik! Tuleb see vaid üles leida.“

Kazantsev oli 15 aastat NSV Liidu Malekompositsiooni Komisjoni esimees, osales FIDE (Rahvusvaheline Maleföderatsioon) malekompositsiooni püsikomisjoni loomisel 1956. aastal ja oli 10 aastat selle asepresident, samuti hulk aastaid maleajakirja „Šahmatõ v SSSR“ toimetuse liige. Ta oli sel alal ka kõige kõrgema rahvusvahelise kategooria kohtunik ning on pälvinud nii rahvusvahelise meistri tiitli malekompositsioonis kui ka hiljem rahvusvahelise suurmeistri tiitli (males on selline komme teenekaid austada). Tema sportlikud saavutused on ajalooallikates üllatavalt vastukäivad – koostanud 70 (või kuni 130) etüüdi, pälvinud 8 (või kuni 11) auhinda, millest olulisemad oleks NSV Liidu meistrivõistluste hõbe- ja individuaalne maleolümpia kuldmedal (tõele au andes olgu mainitud, et mitte ükski maletaja pole kunagi kuulnud, et maleolümpial oleks eales  koostajatele mingeid eraldi medaleid jagatud...). Olgu mainitud, et maleülesannete koostajatele vahetuid võistlusi ei korraldata ja tegu on harilikult üle mitme aasta toimuvate konkursidega, kuhu asjaosalised oma vahepeal loodud loomingu saadavad. Lõppmänguetüüdid on malekompositsioonis eraldi (ja ühtlasi kõige hinnatum ja raskem) kategooria.

Poleks ime, kui Kazantsev poleks oma malekirge ka loomingus kajastanud. Õigupoolest on Kazantsev küllaltki väheviljakas autor, mistõttu nende teoste hulk, kus malet mängitakse, on protsentuaalselt üpris suur – kokku on loetud lausa 20 teost. Ja enamasti ei ole tegu olukorraga, kus kaks tüüpi lihtsalt kusagil malelauda näevad.

Vaevalt on ühtki teist kirjanikku, kes oleks alustanud jutu kirjutamist ... maleetüüdi loomisest! Kazantsev on seda teinud ja mitte ainult ühe korra! Seejuures kõik kirjapandu tuleneb täielikult etüüdist ja selle lahendusest. Täiesti ainulaadne on aga kogumik „Caissa and“, kuhu on kokku sulandatud autori etüüdiparemik ja ulmelooming. Seejuures on esmatrükiga samal aastal ilmunud kogumiku teine trükk oluliselt paksem ja sisaldab eraldi lisana puhast etüüdiloomingut.

Fantaasiast nii malelaual kui elus Kazantsevil puudust ei olnud. Inseneriharidusega Kazantsev oli hingelt leiutaja, kelle eestvõtmisel loodi 1950datel ka NSV Liidu Leiutajate Liit. Oma esimese leiutise – „elektrikahuri“ leiutas ta juba 1931. aastal ning pälvis sellega kohe ka võimuladviku huvi. Püssirohu asemel kasutataks selles relvas elektromagnetilist kiirendamist, mis põhimõtteliselt võimaldaks mürsu saata isegi teisele mandrile. Peab mainima, et kuigi teoreetiliselt asi töötab, siis tehnika ei võimalda isegi praegusajal sellist relva luua. Toona seda muidugi ei teatud ning uurimusteks raha ja võimalused Kazantsev sai. Sõja ajal nimetati tema juhitud üksust tinglikult „Jules Verne nimeliseks instituudiks“. Tema olulisemaks leiutiseks võib pidada nn „kuivamaatorpeedot“ – lõhkelaenguga varustatud roomikutega tanketti, mis elektri jõul vastase tanki pihta kihutab. See relv oli oluline Leningradi blokaadi murdmisel. Ka on Kazantsev toonud vene keelde sadakond sõna, teiste seas „инопланетянин“ – võõrplaneetlane. Tegelikult isegi kirjandusse jõudis Kazantsev vaid tänu sellele, et tema ideid nimetati liiga ajast ees olevateks. Teisalt nimetati tema kirjutamisstiili arhailiseks juba 1960-ndate kontekstis.

Olgu lõpetuseks mainitud, et Kazantsev on ka üheks Ambrosius Võbegallo prototüübiks vendade Strugatskite romaanis „Esmaspäev algab laupäeval“ .

Päeva materjal Wikipedias oktoobris 2021 (Taivo Rist)

KUU PROMINENT: Charles Duke (3. oktoober, 86. sünnipäev)

Charles Duke oli USA astronaut. 16. aprillil 1972 sai temast "Apollo 16" pardal esimene kaksik kosmoses ja 21. aprillil 1972 kõigi aegade noorim inimene Kuul (36 aastat ja 201 päeva, see rekord püsib tänapäevani). Kuu peal on proovitud mitmesuguseid spordialasid, Duke püstitas Kuu rekordi kaugushüppes, milleks jäi 81 cm. Enamik meist hüppaks Maal suurest raskusjõust hoolimata oluliselt kaugemale. Maandudes kukkus ta selili oma elutagamissüsteemi peale ja kui see oleks katki läinud, oleks temast saanud esimene Kuul surnud inimene. Kuu nõrk raskusjõud päästis ta. Kuureiside alguses pidid astronaudid olema pärast kosmoses käimist paar nädalat karantiinis, et mitte pisikuid levitada. Duke tõi "Apollo 13" liikmele Ken Mattinglyle punetised ja Mattingly tuli meeskonnast välja võtta. NASA sai aru, et astronaudid peavad olema karantiinis mitte pärast, vaid hoopis enne lendu, aga Ken Mattinglyst sai Duke'i meeskonnakaaslane "Apollo 16-s".

https://en.wikipedia.org/wiki/Charles_Duke

KUU LOODUS: ida-pruunmadu (9. oktoober)

Ida-pruunmadu elab Austraalia ida- ja põhjaosas. Teda loetakse maailma mürgisuselt teiseks maismaamaoks. Veel mürgisem on sisemaataipan, mis elab samuti Austraalias. Sellegipoolest suri Austraalias maohammustusse aastail 2005–15 ainult 19 inimest, kellest 15 surid ida-pruunmao hammustusse, aga sisemaataipani hammustusse mitte ükski. Sisemaataipan elab kõrvalises kohas ja on väga rahumeelne olevus. Ja kui te ehk mõtlete, mis laadi rahvas kõige rohkem madudelt hammustada saab, siis enamik Austraalias maohammustusse surnutest olid maotaltsutajad või inimesed, kes püüdsid madu kotti toppida. Ärge seda tehke ja te tulete Austraaliast elusana tagasi. Ida-pruunmao keskmine pikkus on 1,5 m, maksimumpikkus 2,4 m. Tema lemmiksöökideks on koduhiired ja jänesed, kes on Austraalias invasiivsed võõrliigid, sellepärast suhtuvad austraallased ida-pruunmaosse sageli mõistvalt ning lasevad tal elada isegi äärelinnades.

https://en.wikipedia.org/wiki/Eastern_brown_snake

ESIMENE ULMEFILM: "Home" (11. oktoober, 25. aastapäev)

"Home" on "X-failide" 4. hooaja 2. episood. Selle pealkirja ei tohi tõlkida, sest tegevus toimub Pennsylvania külas Home'is, mille elanike arvu Wikipedia ei ütle. Loomulikult on tegevuspaik valitud nime tähendust silmas pidades. Seda on tagantjärele hinnatud "X-failide" kõige hirmsamate, kõige vägivaldsemate ja kõige paremate episoodide hulka. Lapsed leiavad vastsündinud tüdruku surnukeha. Lahkamisel selgub, et tüdruk oli sündinud raske väärarenguga, aga maetud elusalt. Surnukeha leidmise koha lähedal elab ilma elektri, vee ja kütteta Peacockide perekond, keda on nimetatud kõige hirmsamate "nädala koletiste" seas, keda "X-failidest" leida võib. Mulder ja Scully suudavad kolmest vennast kaks tappa, aga kolmas põgeneb, ega umbrohi ei kao. Seda episoodi on nimetatud ameerika unistuse satiiriks, samuti peaks ta mõtlema panema, mida üleüldse kujutab endast ja väärt on emaarmastus. Inspiratsioon saadi – ega eriti ei usuks – Charlie Chaplini autobiograafiast.

https://en.wikipedia.org/wiki/Home_(The_X-Files)

KUU AJAKIRI: "Laatsarus" (18. oktoober)

"Laatsarus" on düstoopiline teadusulmekoomiks, mis ilmub 2013. aastast tänapäevani. Algul oli see kuukiri, praegu tahetakse jätkata kvartalikirjana, vahepeal on olnud suuremaidki pause. Seni on ilmunud 44 numbrit. Jutus on maailm jagatud 16 riigiks. Peategelane Forever elab riigis, mis hõlmab Põhja-Ameerika lääneosa ning kus valitseb range kastiühiskond: perekond, oskustöölised ja rämps. Forever kuulub perekonda, tema isa Malcolm on kuningas. Forever on väljaõppelt laatsarus. Igas riigis peaks olema oma laatsarus. Kui kaks riiki tülli lähevad, siis sõda asendab nende laatsaruste omavaheline võitlus. Sellegipoolest algab lugu nii, et vend ja õde püüavad Forever't tappa. Forever on kloon (ta ise ei tea seda) ja juba seitsmes, tema surma korral tuleks järgmine kloon, sellepärast õed-vennad temast ei hooligi. Kriitika oli algusest peale positiivne. Kui 2016 Trump presidendiks valiti, siis autorid ütlesid, et koomiks on tõeks saanud ja perekond juba valitsebki USA-d. Kui koomiksist tehti rollimäng, ütlesid autorid, et see on suurim au, mis koomiksile osaks võib saada.

https://en.wikipedia.org/wiki/Lazarus_(comics)

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: leviaatan (24. oktoober)

Leviaatan on piiblikoletis. Ootasin, et päris mitu tänapäevast ja eelajaloolist elukat on selle järgi nimetatud, aga võta näpust, see siin on ainuke. Leviaatan on väljasurnud kašelott. Kašelotil on alalõuas kummalgi pool 18–26 hammast, mis on küll funktsionaalsed, samas pole kašelotile neid vaja saagi püüdmiseks ega neelamiseks. Leviaatan oli teistsugune, temal oli alalõuas 22 ja ülalõuas 18 hammast, mis olid kohastunud kinni hoidma vastupuiklevat elussaaki. Leviaatan oli kašelotist pisut suurem, 13½–17½ m pikk ja kaalus umbes 57 tonni, nii et ta oli suurim kunagi eksisteerinud kašelott. Ta oli tippkiskja ja sõi tõenäoliselt kõiki suuri mereselgroogseid: haisid, hülgeid, delfiine, merikilpkonni ja teisi vaalu. Elas 9–10 miljonit aastat tagasi, seega suri välja enne inimese tekkimist. Väljasuremise põhjus? Kiusvaalad arenesid liiga suurteks, et leviaatan neid püüda saaks, lisaks arenes välja mõõkvaal, kes leviaatanile konkurentsi pakkus ja vist nutikam oli, sest pärines delfiinisoost.

https://en.wikipedia.org/wiki/Livyatan

TEINE ULMEFILM: "Jälle koos" (30. oktoober, 26. aastapäev)

"Jälle koos" on telesarja "Star Trek: Deep Space Nine" 4. hooaja 6. episood. Räägib trilli-nimelisest humanoidsest tulnukaliigist, kellest mõnel on nälkjalaadne sümbiont. Sümbiondid elavad trillidest kauem ja neid saab pärandada. Sümbiondid jagavad oma peremehele eelmiste kandjate mälestusi ja iseloomu. Kohtuvad kaks trillinaist, kelle sümbiontide eelmised kandjad olid omavahel abielus, ja nad suudlevad teineteist. Minu hinnangul igav episood, aga ameeriklased läksid leili, toimetusse saabus hulgaliselt telefonikõnesid ja kirju, kusjuures telefonikõned olid üldiselt laitvad ja kirjad kiitvad. Tagantjärele peavad kriitikud episoodi heaks, aga kiidetakse ainult kahe naise suudlemist, nende näitlemine, stsenaarium, režissööri- ja operaatoritöö, kostüümid ning muusika jäävad tähelepanuta, nendes polnud vist midagi erilist.

https://en.wikipedia.org/wiki/Rejoined

ESIMENE LOEND: "Hugo" auhind kunstniku kategoorias (1. oktoober)

Kunstnikele jagatakse "Hugot" 1955. aastast, millele lisanduvad veel 8 retro-"Hugot" alates 1939. aastast. Frank Kelly Freas võitis hakatuseks 4 korda järjest. Michael Whelan on saanud 24 nominatsioonist 13 võitu, Frank Kelly Freas 28 nominatsioonist 11 võitu. Bob Eggleton pälvis 23 nominatsioonist 8 võitu, Virgil Finlay 14 nominatsioonist 5 võitu, aga kõik Finlay võidud olid retrovõidud. David Cherry ja Thomas Canty on nimetatud auhinna kandidaadiks kõige rohkem, 10 korda ilma auhinda võitmata.

https://en.wikipedia.org/wiki/Hugo_Award_for_Best_Professional_Artist

TEINE LOEND: SaGa video-rollimängude loend (4. oktoober)

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_SaGa_video_games

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU LOODUSEPILT: Düün Namiibias (1. oktoober)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Duna_en_Sossusvlei,_Namibia,_2018-08-06,_DD_002.jpg

ESIMENE VANAFILM: "Kadunud maailm" (5. oktoober, 104 minutit)

1925. aasta ameerika ulmefilm Arthur Conan Doyle'i kõigest 13 aastat varem ilmunud samanimelise romaani põhjal. Teine ekraniseering järgnes alles 1960 ja kolmas alles 1992. Doyle mainis sageli, et kõigist tema loodud tegelastest on tema lemmik mitte Sherlock Holmes, vaid just professor Challenger. See on esimene film USA-s ja võib-olla kogu maailmas, kus kolmemõõtmelisi mudeleid kaaderhaaval pildistati. Ühtlasi on see maailma esimene saurusefilm. Peamine erinevus raamatust seisneb selles, et hukkunud teadlase Maple White'i tütar Paula tuleb reisile kaasa. Teda mängib Bessie Love (1898–1986). Kadunud maailma viiva silla lõhub ära mitte kuri Gomez, vaid brontosaurus, ja ära päästab nad kodustatud pärdik. Reisilt toovad nad kaasa mitte pteranodoni, vaid brontosauruse, kes oma sabaga londonlasi lömastab ja kelle all Toweri sild kokku variseb. Saurus meenutab Loch Nessi koletist, ta jääbki ellu ja hakkab mere poole ujuma. Filmis kujutatakse 14 väljasurnud loomaliiki (neist kaht mängivad sarnased tänapäevaste liikide loomad) ja 13 tänapäevast loomaliiki. Nautige!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Lost_World-1hr44minversion.webm

KUU LOODUSEFILM: vöötsaba-vigle (10. oktoober, 1 minut)

Üks kõige pikema rändega lindudest on vöötsaba-vigle, kes rändab Uus-Meremaa Lõunasaarelt Mandžuuria kaudu Alaskale ja sealt Havai saarte kaudu Lõunasaarele tagasi, kokku igal aastal 26 tuhat kilomeetrit. Teatmeteose "Loomade elu" põhjal on kõige pikema rändega lind hoopis randtiir, keda Eestiski kohtab ja kelle mõned asurkonnad rändavad aastas kuni 30 tuhat kilomeetrit. Vigle ja tiir näevad välja üsna sarnased, nad kuuluvad samasse seltsi, aga eri sugukondadesse. Selles filmis saate siis näha vöötsaba-vigle väljanägemist ja rännuteed.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Langstreckenrekord_im_Vogelflug_(CC_BY_4.0).webm

TEINE VANAFILM: "Idast tulnud läänlane" (20. oktoober, 27 minutit)

Harold Lloydi ja Mildred Davise pooletunnine komöödia 1920. aastast. Poiss saabub koju kell 2 öösel (see ei juhtu vist esimest korda) ja vihastab sellega lõplikult välja oma isa, kes saadab ta onu juurde rantšosse. Seal tutvub ta tüdrukuga, keda ihaldab ka kohalik kurjategijate boss. Mis edasi saab, soovitan ise vaadata, Lloyd teeb täitsa naljakaid trikke.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:An_Eastern_Westerner_(1920).webm

KOLMAS VANAFILM: "Heraklese vägitööd" (21. oktoober, 7 minutit)

Selle 7 minuti pikkuse filmi tegi 1910 prantsuse animaator Émile Cohl (1857–1938). Heraklese vägitööd kuuluvad kultuurse inimese teadmistepagasisse, olen neid ulmekilval küsinud enne ja võib-olla küsin edaspidigi. Seda filmi suudavad rohkem nautida need, kes teavad, milles Heraklese vägitööd tegelikult seisnesid, ja märkavad filmi erinevusi vanakreeka müütidest. Ülejäänud – teatud ettekujutuse Heraklese vägitöödest siiski saab, vägitööde nimed on muutmata ja filmil on ka ingliskeelsed subtiitrid.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Les_douze_travaux_d%27Hercule_(1910).webm

NELJAS VANAFILM: "Patsy põgenemine" (23. oktoober, 14 minutit)

Patsy Bolivar oli XIX sajandi USA-s see, kelle kohta eesti keeles öeldakse patuoinas. Ükskõik mis pahandusega hakkama oli saadud, ameeriklased võisid öelda: Patsy Bolivar tegi. Muide, tol ajal oli Patsy peamiselt mehenimi. Ameeriklased tegid terve sarja tummkomöödiaid, mille peategelasele pandi nimeks Patsy Bolivar. Harold Lloyd on küll naljakam, aga siingi on vahvaid tagaajamistrikke. Film pärineb 1915. aastast, kestus on veerand tundi. Kaks juppi (üsna algusest ja lõpust) on puudu, need on tiitrite abil ümber jutustatud. Kui Lloydi film lõpeb alati armastuse võiduga ja Poiss saab Tüdruku endale, siis Patsy Bolivariga ei ole asi kunagi kindel ja sellepärast saab siin näha asju, mida Lloydi filmides ei näe. Sisust. Patsy ja Tilly armastavad teineteist, mis ajab Tilly teise austaja Sykesy armukadedaks. Patsy viskab Sykesy rõdult alla ja vigastab teda, Sykesy vannub kättemaksu. Patsy ja Tilly põgenevad koos. Kohalik seltskond mõistab nende abiellumisplaani hukka, kuid samas ei taha, et Sykesy Patsyle häda teeks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Patsy%27s_Elopement_(1915).webm

VIIES VANAFILM: "Deemonlik vitraaž" (29. oktoober, 7 minutit)

Georges Méliès' 1910. aasta 7 minuti pikkune ulmefilm vitraažist, millele ilmuv daam algul elustub ja siis mitmekordistub. Peaosa esitab muidugi Georges Méliès ise, tema tütar Georgette on operaator. Näitlemine on Méliès'le tüüpiliselt halb, aga filmitrikid on nauditavad ja ma tahtsin näha, millega lugu lõpeb – seekord suutsin poole peal ära arvata. Vikipeedia väidab, et filmist on säilinud üksnes fragment, aga minule tundus film küll terviklikuna, puudu midagi ei jäänud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Le_Vitrail_diabolique_(_1911).webm

Mütoloogia põimimise võimalikkusest, vajalikkusest ja eesmärkidest kaasaegses noortekirjanduses (Mairi Laurik)

Ettekanne Tammsaare muuseumi XVI sügiskonverentsilt „Moodne müüt"

Üheks esmapilgul ehk väheoluliseks või veidraks murepunktiks meie kirjandus- ja kultuurimaastikul on teismelised. Teismelistega ongi veidi kummalised lood. Ilmselt on iga siinviibija korduvalt kuulnud, et tänapäeva noored ei loe või istuvad ainult nutitelefonides ja muutuvad seetõttu kirjaoskamatuteks. Ei! Sellest ma ei räägi. Pigem tahaksin sellele vastu vaielda ja öelda, et pole neil tänapäeva noortel häda midagi. Pealegi „teismelised ei loe" on märkimisväärselt vanem probleem.

Juba 1971. aastal kirjutas Rosemary Winebrenner lapsevanemaile selgitada püüdes sellest, miks nende teismelised ei loe. Ühtlasi pakkus ta välja ka lahendusideid, kuidas neid teismelisi lugema meelitada. Aga neli suuremat põhjust, mis kõik on minu meelest aktuaalsed tänaselgi päeval:

•    pole vabalugemiseni jõudnudki;

•    puudub lugev eeskuju täiskasvanute hulgas;

•    loobunud vabalugemisest ajasurve tõttu (sh ka õppetempo muutumine koolis);

•    loobuvad lugemisest sotsiaalse surve tõttu.

Igaks juhuks mainin üle ka selle, et hoolimata oma algsest päritolust, on termin „ulme” või „ulmekirjandus” täna kasutusel laiemana, hõlmates enda alla teadusulmet, üleloomulikku õudust ehk õudusulmet ning muinasulmet, lisaks veel ulmelise elemendiga alternatiivajalugu. Mütoloogial baseeruv on neist siis muinasulme ning alam-alamžanr, mille tegevustik toimub kaasaegses ühiskonnas, nimetub juhul linna-muinasulmeks.

Võimalustest!

Kas siinse piirkonna mütoloogiat üldse annab pädevalt ja põnevalt noortekirjandusse põimida? Kui ulme lugejaskonna hulgas lahtiste kõrvadega ringi liikuda, kuuleb natuke liiga sageli, et just Eestis aset leidvad ja eestlastega seotud ulmelood kõlavad võõralt. Lugeja on harjunud anglokultuurist tulnud tõlgetega, tänapäeval üha enam ka originaalidega. Mulle näib, et läbi selle on paljud lugejad kohandunud, et maagiline seiklus ongi seotud anglokultuuri või antiikmütoloogiaga ja kosmoselennud siis ikka suurriikidest pärit nimedega mehitatud. Üsna sageli kuuleb ka virisemist, et on lihtne ette kujutada, et kuskil Ameerika tundmatus linnakeses heitlevad vampiirid või libahundid, kuid seda näib lugeja justkui teadvat, et Tartus või Paides selliseid asju ei juhtu.

Jah, vampiiridega on meil ilmselt kitsas, neid ei suutnud ka meie esivanemad siinkandi metsadest leida, kuid libahuntide osas pole ma üldsegi nii kindel. Meie omad on lihtsalt palju armsamad nii oma kirjelduselt kui ka võimalustelt. Neid võib siin vabalt liikuda. Libahundimüüt on minu meelest suisa üks armsamaid, mis meil pakkuda on. Esiteks on meie libahundid ilusad oma tavalisest hundist eristamatu välimusega ning teiseks pakub meie mütoloogia midagi, mida paljud kultuurid ei paku – lunastust. Peab vaid leiduma piisavalt vapper kangelane, kes sepistatud noa otsast leiba pakuks ning probleem saabki lahendatud. Tõenäoliselt on nii mõnigi ahjualune ka suurtes kaubanduskeskustes kümnist kogumas – ikkagi tema maa ja tema tegemine. On meilgi oma haldjad, omad nõidumised ja palju muud, mida ühte korralikku noorte seiklusloosse sisse kirjutada saab.

Mul on hea meel tõdeda, et üha enam ja enam jõuavad ka meie paikkonna mütoloogilised tegelased tee ilukirjandusse. Autoritest saab ka mõned välja tuua:

•   Tuuli Tolmov – tema „Neetud taevakivi" ja „Põhja nõid” moodustavad noortesarja alguse, mis viib lugeja Kaali meteoriidi langemisaegsesse Eestisse.

•   Mann Loper – „Algus pärast lõppu" on küll postapokalüptiline noortekas, kus osa tegevusest toimub ka kosmoselaevas, kuid raamat on läbinisti läbi põimitud erinevatest selle piirkonna mütoloogiatest. Lisaks Eestile on kasutusel ka skandinaavia ja slaavi mütoloogiat, mis teadjamale lugejale annab äratundmisrõõmu, kuid mütoloogilises maailmas võhiklikule esmase emotsionaalse teadmise ja tunnetamise võimaluse.

•   Reeli Reinaus – tema noortekates on pea kõikides kasutatud mingeid mütoloogilisi detaile ning need on ikka siitsamast pärit, ilmselt kirjandusmuseumi paksudest seintest välja nõrgununa. Kui Tuuli paigutas oma noortekad minevikku ja Manni lugu on kauges tulevikus, siis Reeli lood on siin ja praegu – meie tänases maailmas, kuid see maailm on maagiline.

•   Berit Sootak – raamatud „Viimane hingelind" ja „Ilmalinnu laul" on samuti kaasaegsesse maailma toodud ehk siis põhižanrilt linnamuinasulme alla kuuluvad, kuid neis on tugevaid krimikirjanduse jooni sees. Põnevust jagub ja maagiat samuti – ikka siitsamast ja ümbruskaudsetest maadest korjatud lood.

•    Natuke noorematele lugejatele suunatud raamatutest tahan kindlasti välja tuua „Allikahaldja" – seegi on kaasaegsesse keskkonda seatud raamat, kus lapsed suvevahejaks vanaema juurde lähevad, kuid see, mis vanaema juures juhtuma hakkab, on juba puhas maagia. Mõnus esmane tutvustus antakse väga paljudele mütoloogilistele tegelastele.

Ilmselgelt on autoritevalik poolik ning subjektiivne, isiklike lemmikutega pikitud, seega vabandan, kui midagi väga olulist ja temaatilist kas meelde ei tulnud või lugemislauale pole sattunud. Igal juhul on selge, et võimalusi meie mütoloogia kasutamiseks on ning seda ka tehakse – viimastel aastatel üha hoogsamalt ja mõnusamalt.

Aga miks meil seda ikkagi üldse vaja on ehk noortemütoloogia vajalikkusest?

Kes seda muinasulmet siiski loevad? Eestis ei ole sel teemal eriti uuringuid koostatud, kuid laias maailmas on tehtud päris mitmeid žanripõhiste eelistuste uuringuid. Heaks uurimismaterjaliks on loomulikud tudengid. Kuna ka ingliskeelsed uuringud seovad sageli Science Fictioni ja Fantasy ühte lahtrisse, on neid lihtne eesti keelde „ulmeks” tõlkida. Uuringute tulemusena on suurimad ulmelugejad just reaalalade inimesed. Teisalt on ulmekirjandus ka reaalalade tudengite eelistatuim žanr. Ehk siis igatepidi vaadatuna on nad suured ulmekirjanduse lugejad.

Üsna sageli on just reaalaladel tugevamad need, kes lapsena alustavad lugemist populaarteaduslikest raamatutest ning jõuavad ilukirjanduseni alles hiljem ehk siis enne loetletud mittelugejate hulgast need, kes polegi veel teismeeaks ilukirjanduseni jõudnud. Alles eelmisel nädalal oli mul ühe 8-aastase poisiga väga põnev vestlus fusioonmootoritest. Ilmselt leiab tema tee ilukirjanduseni ka läbi fusioonmootorite ehk siis läbi teadusulme, sealt edasi muinasulme ning kui see kõik talle meeldib, siis avab ehk kunagi ka ulmevaba ilukirjandusliku raamatu.

Mitte ainult Eestis, vaid ka mujal maailmas on muinasulmel oma kuvand – sageli peetakse seda lapsikuks ning suured inimesed just nagu kardavad öelda, et neile meeldib fantaasiamaailmades seigelda. Teisalt on aga erinevates uurimustes leitud, et just fantaasiamaailmad on väga head ohutuks peegeldamiseks. Nii lugemise kui kirjutamise baasil on seda kasutatud teraapiana. Maailmas, mida päriselt ei ole, saab otsida lahendusi probleemidele, mis päriselt on.

Leidsin ka uurimuse, kus vaadeldi „Harry Potteri“ lugemist ning jõuti järeldusele, et noored, kes on suurt muinasulmesarja lugenud, omasid väiksemat suitsiidiriski kui nende eakaaslased, kes seda teinud ei ole. Eesti keele ja meele taust ja tulemine on veidi teistsuguse mütoloogia pealt, kuid ma ei oleks nii ülbe, et välistaks sarnase mõju eesti noortele, kes on lugenud näiteks neidsamu raamatuid, milles eelnevalt juttu tegin.

Ma olen ise pigem teadusulme kui muinasulme tüdruk, seega teadusulme kohta uuritavat olen rohkem otsinud ja lugenud, kuid teatav ekstrapoleerimisvõimalus siiski kaasneb. Nimelt, taaskord tudengite peal, on läbi viidud päris mitu põnevat uuringut. Osa neist lugemise ja osa ulmefilmide vaatamise kohta ning mõlemal juhul oli tulemus ühene – tudengid, kes lugesid või vaatasid teadusulmefilme, tundsid end reaalteaduslikus erialaterminoloogias kindlamalt. Vaadeldi näiteks tulevasi õpetajaid ning nende võimekust praktika ajal termineid õpilastele selgitada. Ilmselt tuleb siin mängu nii lihtsalt suurem lugemus kui eneseväljendusoskuse arendaja, kuid ka terminoloogia tajumine tunnetuslikul tasandil.

Täiesti omavoliliselt ja spekulatiivselt sama mõtet nüüd mütoloogial baseeruvale muinasulmele laiendades võib hoomata, et kodukoha mütoloogilise muinasulme lugemine aitab noorel paremini tunnetada kodukoha ajalugu, kultuurilugu, kuid ka teda ümbritsevate inimeste sotsiaalkultuurilist käitumist, sõpruskondade, kogukonna ja ühiskonna toimimise neid detaile, mis tulenevad väga sügavalt meie juurtest ja kasvatusest.

Ja see viibki mind mütoloogilise noortekirjanduse kasutamise eesmärkideni. Hoolimata üha globaliseeruvast maailmast kasvavad tänased ja loodetavasti ka homsed eesti noored eestikeelses keskkonnas, sellel väikesel, igavesti halva ilmaga maalapil. Aga kes see eestlane on ning millised võimalused või vajadused tal on? Millest on ta unistanud läbi ajastute ning millised hirmud on kohandunud tavandiliseks käitumiseks?

Realistlik-ratsionalistlik maailm annab faktid, kuid mütoloogia lisab emotsionaalse tausta, mis faktide sirgjoonelisuse kolmemõõtmeliseks ruumiks moondab. Teadmine ja tunnetamine meie riukalikest, kuid vahel ka abivalmitest haldjatest, lunastusvõimalikest, kuid ohtlikest libahuntidest, iseloomuga loomadest, puudest ja soodest ning veel paljust muust, aitab ka tänasel noorel paremini mõista ümbrust, milles ta kasvanud on. Mõistmine toetab kuuluvustunnet, mis omakorda aitab ehitada tugisüsteeme ning taas jõuame väga olulise – vaimse tervise toetamise – teemani.

Ma alustasin sellest, kuidas teismelised „ei loe" ja kuidas see on olnud probleemiks juba ammu enne nutitelefonide ilmumist. Uurides natuke rahvaraamatukogude aastaaruandeid, oli selge, et sarnaselt toimib mõtlemine igal pool. Aastal 2017 toimus Tartumaa raamatukogudes (välja arvatud Tartu Linnaraamatukogu) vähemalt 63 üritust, milles osalesid lasteaialapsed, vähemalt 138 algkoolilastele suunatud tundi ning napp paarkümmend sellist, mis võisid hõlmata ka põhikooli vanemat vanuseastet. Peamiselt kirjaniku kohtumine kogu kooliperega. Kui ma tulen aga kas või tolle sama fusioonmootori-poisi juurde, jääb selle mustri puhul tema side raamatukogu ilukirjandusliku riiuliga loomata, kui tema vanemad aktiivsed raamatulugejad pole.

Mõistmaks probleemi olemust vähemasti osaliselt, uurisin aruandeid lähemalt. Laste- ja noortetöö reale kirjutatud lause „lasteaialapsed käivad meil sageli" annab küll teise noortetöö mittemainimise kaudu teatud aspekte edasi, kuid ühest järeldust teha ei saa. Öeldud sõnadest on juba kergem midagi järeldada. Ühest küljest hoiakuid. Tuuakse välja, et toetav kodu soosib lugemist, kuid vahel on mõte teisi noori mahakandva alatooniga. Öeldi ka, et väiksemad lapsed on raamatutele vastuvõtlikumad – jällegi mitutpidi mõistetav mõte.

Suuremate laste puhul tuuakse välja nii ninapidi nutiseadmetes istumist kui ka kooliga koostöö keerukust. Eks see koostöö olegi keeruline. Õpetajatel on õppeprogrammid, mis peavad saama läbitud. Samas leian ma, et päris mitmeid teemasid on võimalik mõnusalt ja muhedalt õppida ka raamatukogus, just nimelt nende heade seikluste keskel. Emakeeletundidesse sisse pugemine on nii päevselge, et sellest ei maksa eraldi ilmselt rääkidagi. Muinasulme sobitub sama intuitsiivselt aga ka ajalootundidesse, luues kultuuriloolise tausta õpikufaktide toetamiseks.

Aga kuhu veel? Ma ei ole Eesti autorite raamatutes veel suuri fantaasiamaailma kaarte kohanud, kuigi Tuul Sepa „Allikahaldja" allmaakaart oleks väga äge lisandus ning samasugune võiks olemas olla ka Mann Loperi jutus „Tänulik Olevipoeg", kuid tõlkeraamatute hulgas on neid juba täna piisavalt. Maakaartide lugemisoskus on miski, mida lisaks ajaloole ka geograafia tunni raames õpitakse.

Matemaatikatki annab põimida! Raamatukogu liigitusskeem kui koordinaatsüsteem, millest midagi üles leida. Või veelgi ägedam: juba sarja mõõtu fantaasiamaailmade kaudu annab suurepäraselt arvutada aritmeetilist keskmist, leida moodi ja mediaani. Füüsika tunni raames oleks võimalik leida loitsuks vajaminevat energiat või mõne konkreetse krati võimsust. Loovama lähenemisega võiks ka nuputada, et millist energiat neis tingimustes kasutatakse või kuidas neid maagilisi situatsioone saaks päristeaduse abil imiteerida.

Siit võib mõttega veel kaugele edasi minna ning jääb üle nentida, et muinasulme koolitunnis kasutamise võimalused on piiratud vaid meie endi fantaasia piiratusega. Viskan siinkohal ka õhku idee, et ehk peaks taolisi tunde kambakesi koos välja mõtlema, et neist parimad tunnid välja töötada ning neid igas Eesti raamatukogus ja koolis kasutada saaks.

Nagu te ilmselt juba aru saanud olete, on mu jutul rohkem kui üks täiesti varjamatu eesmärk ning neist kõik võib kokku võtta mõttega, et minu meelest oleks äge, kui kõikidel noortel oleks paremad võimalused hea muinasulmelise noorteka kätte haaramiseks. Noortekas, mis juba definitsiooni kohaselt tegeleb lugeja eakaaslastega, eakohaste probleemidepuntraga, kuid mis pakub lisaks muule lummavat maailma põgenemiseks, tuntud ja koduse kultuurimaastiku toetust, aitab mõista eri põlvkondi, lahendada valutumalt probleeme, sütitada fantaasiat ning miks mitte ka õpetada kaarti lugema või täppisteaduse valemeid meelde jätma. Ja see on alles loetelu algus, milleks kõigeks mütoloogial, siinses turbas ja liivas sündinud mütoloogial põhinev noortekirjandus hea on. Õnneks on sellest viimastel aastatel aru saama hakanud ka meie kirjanikud ning ma loodan, et see trend jätkub.

Alles paar nädalat tagasi vestlesin Tuul Sepaga ning juttu tuli just sellest mütoloogia sobitumisest meie ruumi ning kuidas see sageli lugejale võõrastav tundub, kuigi peaks olema hoopis omasem. Jõudsime mõlemad järeldusele, et ilmselt oleks seda veel rohkem vaja raamaturiiulitel näha. Mida enam seda on, seda kodusem ta tundub. Mida enam seda on, seda tõenäolisem on, et nende hulka satub tulevasi maailmakirjanduse tippteoseid. Ja siis, mine tea, on ehk ees hoopis võimalus, et kogu suur ja lai maailm hakkab leidma, et just eestlaste mitmevärviline mütoloogia on see kõige õigem muinasulme lugude taustamütoloogia.

Mulle tundub, et sellega, ei vähem ega rohkem kui maailmavallutusplaaniga, on paslik noortekirjanduse vajalikkusest rääkimine lõpetada.

Aitäh teile!

Ja toredaid lugemiselamusi!

Uudiskirjandus 11/21

Viimase sõja viimane sõdur

Vene ulme antoloogia

Koostaja ja tõlkija Veiko Belials

Veiko Belials jätkab antoloogiaga „Viimase sõja viimane sõdur“ vene ulme tutvustamist, seekord teemaks sõda, hädaoht, surm ja inimene selle kõige keskel. Kogumiku lugusid ühendab oht, millega inimkond ka tulevikus silmitsi seisab. Pole oluline, kas oma lollusest, või lihtsalt läks nii, ja kas vastas on omad või võõrad – tuleb tõusta relvile. Ja mitte alati ei saada meid võidud. Ja isegi kui saadavad, ei pruugi see midagi head tähendada.

„Me teadsime, et läheme surma. Noh, teiste suhtes pole ma kindel, aga mina teadsin selgelt. Taipasin seda kohe, kui selle neetud planetoidi fotosid nägin. Sellel polnud isegi nime, ainult number taevakehade üldises registris – F-4191. Ma ei tea, kas oleks olnud kergem ja meeldivam kärvata mingil Uuel Terral või Videvikusäral, aga sel hetkel säärased idiootlikud mõtted mulle pähe ronisid.“

Kogumiku jutud:

I osa. Kaitsjad

Julia Ostapenko. Pool tuubikest vedelat õnne

Juri Nesterenko. Stamp

Igor Ogai. Kiri Maalt

Sergei Kazmenko. Pingutage kujutlusvõimet

Sergei Kazmenko. Kaitsjad

Maksim Horsun. Lahkudes „Marrakechilt“

Aleksandr Zoritš. Kirved ja Lootosed

II osa. Viimase sõja viimane sõdur

Andrei Kokoulin. Elame veel

Mike Gelprin. Peaaegu nagu inimestel

Mihhail Klikin. Reamees nr 73029

Mihhail Klikin. Viimase sõja viimane sõdur

Andrei Livadnõi. Kohtumine Jumalaga

K. A. Terina. Tinalendur

Kaanepilt Kait Kübar

320 lk

Veealused

Meelis Kraft

„Lõppu kujutati alati räpasena. Kahjutuli, tapmised, rüüstamised, amokijooks. Kõik laguneb ja lendab tükkideks. Inimestes, kes ei oleks seda endast eales oodanud, vallanduvad kõige ebainimlikumad iseloomujooned.

Tulevik on hetkega haihtunud, jäänud on vaid püüd jonnakalt loetud päevadeks elu külge klammerduda.

Me ei oleks saanud rohkem eksida.

Kui see päriselt kohale jõudis, algas kõik hingematvalt kaunilt. Kõige sobivam oleks öelda, et esimestel nädalatel nägi planeet välja nagu piltpostkaart.”

Uksed liivas

Roger Zelazny

Roger Zelazny „Uksed liivas“ on selle armastatud ulmekirjaniku üks eksperimentaalsemaid romaane, talle omases äärmiselt napis ja lihvitud stiilis edasi antud akadeemilises keskkonnas algav ning hullumeelses tempos arenev lugu, kus ükski tegelene pole see, kellena alguses paistab. Romaani kirjutamisaega, 1970ndaid aastaid meenutavate käitumisnormidega tulevikumaailmas on planeet Maa vastu võetud galaktilisse konföderatsiooni, mille käigus on vahetatud erinevaid kultuurilise väärtusega sümbolesemeid nii näiteks on Maa ära andnud Mona Lisa ja Briti kroonijuveelid. Kui erinevad jõud hakkavad kahtlustama, et eluaegse üliõpilase Fred Cassidy valduses on maavälist päritolu artefakt Tähekivi, otsustab ta selle ise üles otsida, mis muudab ta aga ise tulnukate ja teiste asjast huvitatud grupeeringute tagaajamisobjektiks. Romaan ilmus esmakordselt järjeloona USA juhtivas ulmeajakirjas Analog 1975. aastal ning jõudis Hugo ja Nebula auhinna nominentide sekka. Teosest leiab viiteid Lewis Carrolli Alice Imedemaal lugudele ja Snargijahile ning see tekst demonstreerib ilmekalt, miks Roger Zelazny't on nimetatud ameerika ulme suurimaks proosapoeediks.

Tõlkinud Tatjana Peetersoo.

Kaanepilt Meelis Krošetskin.

Viimane kustutab tule

Bethany Clift

Käes on 2023. aasta lõpp. Inimkonna on välja suretanud viirus 6PM (maksimaalne eluiga pärast esimesi sümptomeid on kuus päeva). Maailmalõpp on käes.

Ent keegi on jäänud ellu. Keset leekides linnu, mädanevaid laipu ja näljaseid rotte on elus üksainus naine. Ta on kogu elu varjanud oma tundeid ja surunud alla iseenda soove, et vastata teiste ootustele. Nii karjääris, suhetes kui ka elustiilis on ta teinud alati otsuseid selle järgi, mida teised tahavad.

Kelleks saab ta nüüd, kui on jäänud täiesti üksi?

Värske, aus, vaimukas ja üllatavalt positiivne raamat maailmalõpust. Elizabeth Kay

Pandeemia-ajastu romaan, mida ei saa käest panna ja millel on nauditavalt kõhedust tekitav lõpp ... Irish Times

Selle lugemine mõjub vaimsele tervisele kasulikult või siis tekitab ainest õudusunenägudele. Võib-olla mõlemat. New Zealand Listener

Pirita kloostri kummitus

Helen Käit

Et kummitused on päriselt olemas ka siinsamas Tallinnas ja võivad elada peaaegu et kõrvaltänavas, saab kinnitust ühel palaval suvel, kui parimad sõbrad Martin ja Karoliina koolivaheajal kodulähedasse Pirita kloostrisse avastusretkele lähevad. Nende seiklus on riskantne algusest peale, kui nad pileti ostmisest pääsemiseks üle Pirita jõe kohale ujuvad ja otsustavad minna “ekskursioonile” külastajatele tegelikult suletud maa-alustesse käikudesse ja koobastesse.

Põnev suveseiklus muutub aga suveõuduseks, kui kloostri koobastes kohatud kummitus paar päeva hiljem Karoliina kodus välja ilmub. Miks ta rahu ei saa? Mida ta lastest tahab? Kuidas seda kõike vanemate eest saladuses hoida?

Randveldt Kirjastus, 165 lk

Elüüsiumi kutse

Ilmar Taska

Kas tahaksid oma kodus intiimselt aega veeta legendaarse filmitähe seltsis või küsida isiklikku nõu armastatud presidendilt? Sellise võimaluse pakub virtuaalkeskkond Elüüsium.com, kus külastajad saavad kohtuda oma ajalooliste iidolitega, olgu need Marlene Dietrich, Marilyn Monroe, John F. Kennedy, Miliza Korjus või Vladimir Lenin. Digitaalkarakterid on loodud tehisintellekti ja neurovõrkude abil vanade dokumentaalsalvestuste ja intervjuude põhjal ning mõjuvad autentselt. Kuid miski pole nii süütu kui tundub ja populaarse virtuaalportaali arengud võtavad ohtliku pöörde. Nii nagu end paljastavad ajaloolised iidolid, hakkavad ilmnema ka portaali taga peituvate jõudude plaanid.

Ilmar Taska uus romaan “Elüüsiumi kutse” asetab lugeja homsesse maailma, mille tunnused, trendid ja arengud on juba praegu meie keskel. Sotsiaalmeedia ja virtuaalreaalsuse vahendid suudavad tekitada sõltuvust, manipuleerida teadvust ja ajaloomälu, luua hirmu- ja paanikaõhkkonda. Staarikultus masside mõjutamiseks, geenitehnoloogia poliitiliselt kontrollitava uue inimese loomiseks – tööriistakast on rikkalik ning laieneb kiirelt.

Kirjastus Varrak, 360 lk

Ööekspress

Karin Erlandsson

„Kõik saab korda, kui sa võtme üles leiad. Ja keera kaks tiiru, mitte üks. Kas jääb meelde?“

Enne jõule kolib Danja ja tema perekond alati vanaema juurde, kes elab vanas jaamahoones. See on traditsioon. Kuid sel korral on kõik teisiti. Vanaema pole enam üldse enda moodi, ta on hajameelne ja räägib alatasa mingist võtmest. Kui vanaema detsembripeol ühtäkki kadunuks jääb, on Danja väga mures. Kuhu vanaema läks? Miks ta kadus?

Samal ööl kuuleb Danja kolksumist ja rongivilet, kuid ometi pole rongijaamast juba aastaid ühtegi rongi mööda sõitnud …

Ööekspress viib Danja põnevale seiklusele, kus aeg ja ruum järgivad oma reegleid. Danja saab oma vanavanemate kohta teada nii mõndagi uut, ent kas tal õnnestub ka vanaema üles leida?

„Ööekspress“ on kaasahaarav jutustus 24 peatükis. Teose autor on Karin Erlandsson, kellel on eesti keeles ilmunud auhinnatud raamatud „Pärlipüüdja“ ja „Linnutaltsutaja“. Omanäolised illustratsioonid on teinud Peter Bergting.

Kirjastus Sinisukk

Tõlkinud Kadri Okas

224 lk

Hingede sild

Victoria Schwab

Cassile tundub, et see kummituste püüdmine on tal nüüd juba täitsa käpas. Ta on koos oma parima sõbra, kummitus Jacobiga suutnud elada üle kaks vaimudest kubisevat linna, kuhu Cassi vanemate telesaade neid on viinud.

Kuid miski ei suuda valmistada teda ette New Orleansi jaoks, linna jaoks, mis pulbitseb vanast maagiast, salaseltsidest ja hirmutavatest seanssidest. Ja kõige suurem üllatus selle kõige juures on vaenlane, keda Cass poleks osanud oodata: surma enda emissar.

Kas Cass on selleks väljakutseks valmis — ja kui palju peab ta kaotama, et võita?

Keskmisele koolieale ja vanematelegi sobiva fantaasiatriloogia viimane raamat. Sarja esimene osa “Kummituste linn” valiti 2020. aastal Eesti Lastekirjanduse Keskuse poolt parimate noorteraamatute nimekirja.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Marge Paal

336 lk

Ulmkonnakroonika 11/21

Ulmestaar Laur Teiva alias Jaak Herbst

Olen 16 aastane õpilane/kirjanik, õpin üheksandas klassis ning vahel kui tuleb hoog või isu siis kirjutan mõne looalge. Põhiliselt just alge, sellepärast, et enamus neid algeid jääb siiski oma aega ootama kusagil kauges ettemääratuses. Tavaliselt neid aegu ei tulegi, kuid parimad ideed saavad siiski lugudeks voolitud. Oma lõbuks joonistan ka kaarte, fantaasiamaailmadest ning mõnikord harva joonistan koomikseid. Lisaks mängin kitarri ja korvpalli.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Hetkel loetavatest raamatutest on käsil kohustuslik, Tuglase novell “Popi ja Huhuu”. Muidu seisab raamatukapi peal Tonny Gulløvi “1000-aastane kuningriik”, järjehoidja seisab üpris raamatu algupoolel. Eelmised paar raamatut, mida lugenud olen, olid ka kirjandusklassika, “Nimed marmortahvlil” ja Asimovi “Asum”. Soovitaksin kindlasti mõlemat, “Asumit” võibolla rohkemgi. Olen hetkel läinud laiska rada ja pigem vaatan sarju kui loen, kuid see on pigem suuresti tänu koormusele, mis võtab ära vaba aega. Vahepeal olen vaadanud “Asumil” põhinevat sarja, mis on siiani päris erinev originaalmaterjalist. Lisaks olen selline casual anime nautija, ootan põnevusega uut “Attack on Titan”-i hooaega, vahepeal olen leidnud aega ka teiste sarjade vaatamiseks. Meelitasin isegi oma venna “Demon Slayer”-it vaatama. Mängudest pole ammu leidnud aega. Umbes pool aastat tagasi oli rohkem aega ja siis mängisin vabadel hetkedel Skyrimi. Armastus selle mängu vastu on otseselt päritud isalt, kes nooremana mängis Oblivioni. Lisaks olen leidnud aega mängida dungeons and dragonsit sõpradega, mina kuidagi sattunud DM-i osasse.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Raamatu külge naelutab alguses arvatavasti juba kaanepilt või pealkiri. Kui raamat on huvitavalt kirjutatud, tundub nagu minu jaoks idee olemas olevat, siis jään üpriski lihtsalt külge. Pärast veidikest aega, nii 20-30 lehekülge, hiljem ei hoia mind kinni mitte niivõrd tegevus vaid maailm. Kui raamatus on hea maailm, atmosfäär, tunnetus ja ülesehitus, siis olen garanteeritult juba fänn. Samas, kui ülejäänud kõike jääb vajaka, siis tekib kibe maik suhu ja ei ole niivõrd isu seda lõpetada. Raamatuid, mis panevad nina kirtsutama, pole mul vist kunagi olnud, loen seda, mis saab. Tavaliselt ei meeldi mulle eriti selline sisutühi jama, mis otseselt pole raamatule väga kasuks (kahjuks pean tunnistama, et oma lugudessegi juhtub vahel selliseid kohti sisse).

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Lemmikuid jutte otseselt üles ei saa loetleda, neid oleks kümneid võibolla isegi. Raamatutega on mul välja kujunenud selline kivine põhinelik, mis kõik võrdselt mulle muljet avaldasid ja hoidsid enda küüsis tükk aega. Esimene sellest suurest nelikust on Tolkieni “Kääbik”. Esimene taoline fantaasiaküllane raamat, mida lugesin ja teises klassis käivale minule jättis see kustumatu jälje. Ma vist isegi nutsin lugedes Thorini surmast. Järgmiseks veidi hiljem läbi loetud “Sõrmuste isanda” raamatud, mis nagu ka “Kääbik” jäid sinna tippu. Pärast “Sõrmuste isandat” oli latt nii kõrgeks seatud, et ainult vähesed raamatud pääsesid emotsioonide tasemelt sinna ligi. Kuid siiski saabus päev, kui leidsin sinna kõrvale väärilise kirjutise, George Raymond Richard Martini “Tule ja jää laulu” sari. See tõesti lõi mind pahviks oma ülima detailsuse ja maailma täielikkusega. Lisaks tema oskus tuua paberil loetu otse silme ette oli vapustav. Ja viimane suurest nelikust, mis on minule kõige südamelähedasem, “Muumid”. On hoopis teistsugune tunne seda lugeda kui ühtki teist raamatut. See pakub justkui tuge ja turvalisust. Lemmikžanri on raske määratleda, kindlasti olen suur ulme fänn, eriti just sellise keskaegse, nagu näha mu lemmikraamatutest. Samas ma ütleksin, et kõik või vähemalt enamus ulmet, mis toimub Eestis, on ka mulle üpriski südamelähedane, näiteks “Saladuslik tsaar”. Lemmikautoritest võin välja tuua just eelmainitud George R.R. Martini, Tolkieni, Jansseni. Eesti maastikult olen enim lugenud just Maniakkide Tänava ja Joel Jansi lugusid. Kuid kindlasti on veel rohkem inimesi, kelle lugusid olen nautinud, kuid kelle nimed meeles pole.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Ma mõtlesin täpselt sellele üks päev ja jõudsin järeldusele, et ei mäletagi. Varaseimad kogemused pärinevadki isa süles istudes imetledes, kuidas tema tegelane läbi Cyrodiili müttas. Pärast seda arvatavasti “Kääbik”, mis innustas mind ise kirjutama esimese loo, mille nimeks sai “Kääbus” ja kus väga sarnaste seikluste käigus üks väikene tegelane nimega Johannes, kes oli ainus normaalse nimega isik selles raamatus, seikles koos päkapikkudega läbi maa. Just ulmet teadlikult tarbima sattusin tegelikult hea kolm/neli aastat tagasi. Esimene kogemus oligi Reaktorit lugedes. Sain teada, et eksisteerib selline kogumike seeria nagu “Tuumahiid” ja lugesin ka need läbi. Selleks hetkeks olin juba liiga sügaval, olin andnud sõrme, kuid vajusin üleni sisse. Kirjutasin esimese loo ja see kogemus väga meeldis mulle, otsustasin jätkata. Ning siin ma nüüd olen.

5. On sul lemmikloomi?

Hetkel pole, kuid mu vend on viimased viis aastat väga pealetükkiv olnud ja nüüd on selline tunne, et meie pere võtab lähikuudel koera.

Tumedad Tunnid novembris

43. episoodis kõlab kaks juttu:

Mark Lawrence "Keset tantsu" - tõlkinud Andreas Oja, toimetanud ja luuletuse tõlkinud Mirjam Proos, ilmunud Ulmeajakirjas Reaktor 10/2015 ja Maigo Jõgi "Puhka Eestis" - finalist 2016 aastal HÕFF-i raames korraldatud õudusjuttude konkursil.

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-43-osa-lawrence-jogi/

44. episoodis tuleb ettekandele Martin Kirotari jutt "Kohvik maailma lõpus" - ilmunud Ulmeajakirjas Reaktor 12/2012.

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-44-osa-m-kirotar-kohvik-maailma-lopus/

Läheneb TuTu viies sünnipäev, millega seoses võivad häälingu Patreoni-toetajad oodata vahvaid üllatusi. Jälgige reklaami! https://www.facebook.com/tumedadtunnid/

Kellerteatri teated: Hingede tund, tondid masinas!

28 novembril esietendus Kellerteatris Indrek Hargla uus vaimude müsteerium “Hingede tund”. Lavastuses mängivad Liis Haab, Kaisa Selde ja Hans Kristian Õis, lavastaja on Vahur Keller, kunstnik Britt Urbla Keller, liikumisjuht Kristina Paškevicius ja valguskunstnik Rene Topolev.

Valik etenduse fotogaleriist, autor Siim Vahur.

Lavastust mängitakse veel 2., 3., 4., 9., 10., 11. ja 16. detsembril kell 19.30. Kõigist etendustest tehakse ka veebi otseülekanded aadressil:

https://kellerteater.ee/lavastused/hingede-tund/.

Lisaks saab kahel laupäeval, 4. ja 11. detsembril kell 12.00 nii Kellerteatri saalis kui ka otseülekandena vaadata Riho Rosbergi lastele mõeldud jõulupõnevikku “Kelder”.

Sel suvel sai teater EV Kultuuriministeeriumi ümberkorralduste voorust rahastuse digisaali projekti elluviimiseks. 18.ndast sajandist pärit Tallinna Püssirohuaita on tänaseks paigaldatud moodsaim tehnika, mis võimaldab etendustest osa saada inimestel kasvõi teiselpool maakera. Publikule peaaegu märkamatult jälgivad lavaltoimuvat robotkaamerad, mida juhitakse heli- ja valguspuldist. Ülekannetele sobivaks on uuendatud ka teatri valguspark ning helitehnika. Alates oktoobri algusest on Kellerteatri publikul võimalus valida, kas tulla põnevaid etendusi vaatama teatrisaali, või jälgida teatris toimuvat kodus diivanil.

Pilk digisaali (autor Rene Topolev):

Kellerteatri mängukava ja täpsema info leiab teatri kodulehelt

https://kellerteater.ee

PÖFFi ulmelisemad hetked

Helmut Jänes koostas ulmekallakuga PÕFFilistele oma soovitusnimekirja. Enamik valitud palasid linastus Öiste värinate programmis.

HULLUMEELNE JUMAL / MAD GOD - https://poff.ee/film/hullumeelne-jumal/

"Star Warsi", "Robocopi" ja veel kümnete legendaarsete ulmefilmide efektimeistri Phil Tippetti esimene täispikk animafilm, mis põhineb tema varasematel lühifilmidel.

KÄTTEMAKS ON MINU, KÕIK TEISED MAKSAVAD SULAS - https://poff.ee/film/kttemaks-on-minu-kik-teised-maksavad-sulas/

Üsna veider aga meelelahutuslik Indoneesia-Singapuri kaklusfilm, millesse on segatud melodramaatikat ja sulnist 1980ndate Indoneesia estraadipoppi.

VERIAPELSINID - https://poff.ee/film/veriapelsinid/

Süsimust Prantsuse komöödia, mida näidati selleaastasel Cannes'i festivali ööprogrammis. Annab väljendile - "ime mune" - uue tähenduse.

TULEVASE MAAILMA PALE - https://poff.ee/film/tulevase-maailma-pale/

Midagi hardcore arthouse düstoopia austajatele. Ilma konkreetse ruumi ja ajata film on kindlasti üks tähelepanuväärsemaid linateoseid Põhjusega mässajad programmis.

ROOSA PILV - https://poff.ee/film/roosa-pilv/

Kes pole koroonateemadest veel lõplikult tülpinud, siis see film kujutab ilmekalt, kus me omadega varsti oleme.

Valitud palade hulgast on vähemalt “Veriapelsinid” juba praegu järelvaadatav. Valikut PÖFFi põhiprogrammist saab veebikinos näha alates 29. novembrist. Veebikino on 19 detsembrini avatud aadressil:

https://poff.elisastage.ee/poff?lang=et

Pernova õudusfilmide festival

Novembri teises pooles oli kuulda, et õudusfilmid vallutavad juba ka Pärnu kanti: Pernova hariduskeskuse eestvedamisel toimus noorte filmimeistrite päris oma festival PÕFF! Hetkel ei õnnestunud kindlalt välja uurida, kas kõiki noorte tehtud filme ka avalikult näidatakse - igaks juhuks hoiame silma peal Pärnu Noorte Televisiooni YT-kanalil.

Loe ka festivali eelteadet Pärnu Postimehes:

https://parnu.postimees.ee/7389064/parnu-saab-oma-oudusfilmide-festivali

Fännidelt fännidele: Alien vs. Predator Central

https://www.avpcentral.com/

Alien vs. Predator Central on uusversioon 2001 aastal loodud "Alieni Kodukas" veebilehest, mis võitis kunagi Hot.ee kodulehekülgede konkursil 3. koha. Uusversioon on mõeldud laiemale publikule ja seepärast ingliskeelne.

Alien vs. Predator Central koondab kirevat materjali Alieni ja Predatori frantsiisi(de) kohta, sealhulgas universumi tausta tutvustavaid artikleid (nt. Predatori tüüpide ülevaade ja Alieni filmide ajatelg), top10-stiilis nimekirju, aga ka videoid. Saidi materjal ei põhine ainult filmidel, vaid sisaldab viiteid ja raamatutele, koomiksitele ja mängudele.

Veebilehe autor Janno on olnud Alieni ja Predatori fänn üle 20 aasta ning loeb ennast üheks suuremaks A&P fänniks Eestis.

Saame näha, missugust materjali toob AvPC veergudele uus, järgmiseks suveks välja kuulutatud film!

Mängudeöö loengusaal - kõik ettekanded ühes kohas

Septembri lõpus toimunud Mängudeööl, kus meiegi külas käisime, toimus palju põnevaid asju mitmes kohas korraga ja ainuüksi loengusaalis esineti väga erinevatel teemadel (meie ka!). Kõigi ettekannete videod on nüüd Level1 lehele mugavaks sirvimiseks kokku kogutud:

https://level1.ee/2021/11/mangudeoo-loengusaalis-arutleti-oudusmangudest-ja-virtuaalrealsusest-ning-mangiti-rollimange/

Hukkunud Alpinisti hotell DVDl

Film, mis ulmerahvale eraldi tutvustamist ei vaja, on nüüd Eesti Filmi Instituudi klassikasarjas kaasaegsetele kandjatele raiutud. (DVD ja Blu-ray eestikeelse kirjeldustõlke ja vaegkuuljate subtiitrite ning inglise, vene ja prantsusekeelsete subtiitritega.)

Vt. lähemalt:

https://kultuur.err.ee/1608395858/ulmefilm-hukkunud-alpinisti-hotell-anti-valja-dvd-ja-blu-ray-kujul

Hinged mõõgateral Betti Alveri kirjandusauhinna kandidaatide seas!

Hinged mõõgateral Betti Alveri kirjandusauhinna kandidaatide seas! Reaktori toimetuse jaoks oli novembri Suur Uudis see, et Rait nomineeriti Betti Alveri kirjandusauhinnale! Võit näpati seekord küll luulevalda, aga uhke on ikka.

Õhtud eesti ulmega: Surnud mehe käsi

Tunnustati suvenäitust "KOLMAINSUS – Kunst. Teadus. Ulme"!

Tõnu Esko jagas rõõmusõnumit selliste sõnadega: "Teaduse populariseermise auhinnagalal sai KOLMAINSUS ning kuraatoritena Kaija ja mina Teaduse populariseerimise peapreemia. Ning ulmekirjanikel oli KOLMAINSUS õnnestumisel väga oluline panus."

Ulmekirjanikud ja Reaktori toimetus soovivad omalt poolt palju õnne!

Pilt Tõnu Esko erakogust

Loe veel: https://novaator.err.ee/1608399107/teaduse-populariseerimise-elutoopreemia-palvis-tonu-viik

Jutt: Väike viperus (Maarja Kruusmets)

Sügispäike kuldas taamal paistvat mitmevärvilist metsaviirgu ning kõditas Markuse nina, pannes teda aevastama. Ta lasi parema käe autoroolist lahti ning õngitses välja päikeseprillid. Lapsena oli sügis mehe jaoks tähendanud uue ja põneva kooliaasta algust, nüüd tuletasid värvilised puulehed ning karge sügisõhk talle aga meelde, et pool elu on juba elatud ning kõik liigub paratamatult vältimatu lõpu poole.

“Issi, kas me oleme varsti kohal?”

Poja hääl kiskus Markuse melanhoolsetest mõtetest välja. Kusti oli seitsmeaastane elav laps ning tema kõrval unustas mees sageli oma turjale kogunenud aastad.

“Jah, üsna varsti, sõbrake. Pea veel pisut vastu.” Mees heitis pilgu kõrvalistmel tukastavale naisele ja naeratas. Mariel oli alati suhtunud autosõitu kui teretulnud võimalusse unenägudemaale reisida. Isegi eesseisvad põnevad sündmused ei olnud suutnud tema vägisi kinni vajuvaid silmi lahti hoida.

Kümne minuti pärast olidki nad kohal. Nende ees kõrguv hallides toonides betoonhoone ei reetnud millegagi, et selle südames peitus kõige kaasaegsem ja uuenduslikum meditsiinikeskus riigis. Markuse vanemad ootasid neid juba maja ees, mõlemal elevil näod peas. Kusti pani neid nähes jooksma ning viskas vanaemale kallistuseks käed ümber. Varsti astusid nad juba kõik koos hoone uksest sisse.

“Tere, me oleme noorusekliinikusse,” pöördus Mariel vastuvõtulaua taga istuva noormehe poole, kes nende saabumise süsteemis registreeris ning nad mugavalt sisustatud soojades toonides ootetuppa juhatas. Seintel rippusid “enne” ja “pärast” pildid vanematest inimestest, kes protseduuri järel oma vanusest välimuse järgi vähemalt kümme aastat olid kaotanud - “pärast” piltidel puudusid sügavad kortsud, läinud olid pigmendilaigud ning inimeste silmadki olid säravamad ja pilk selgem. Siiski ei olnud Markus kindel, et kõik see ei olnud üks suur fototöötlus ning reklaamitrikk, ning hoolimata põhjalikkust eeltööst oli tema hinges kahtlus, et väikese varanduse maksev protseduur on vaid pisut enam kui hinnaline spaakülastus.

Ta astus ühele fotole lähemale ja pistis nina peaaegu vastu pilti, uurides detaile üksikasjalikult.

“Ahhaa!” ütles ta hetke pärast võidukalt ja kopsis vastu klaasi. “Vaata, ema, ma olen kindel, et see pilt on arvutis töödeldud!”

Mõlemad tema vanemad astusid tema kõrvale ning vaatasid tähelepanelikult poja näidatud kohta.

“Mina küll midagi aru ei saa,” kissitas isa silmi, “aga noh, ega mina oskagi neid asju niimoodi vaadata. Nägemine pole kah ju enam endine.”

“No kuidas sa ei näe, siit kohast on ju loomulikud nahakurrud täiesti siledaks tehtud! Ning siin on sünnimärkki kadunud! See fotošopp on küll hästi tehtud, aga mind juba ära ei peta! Ja ma olen kindel, et ülejäänud on täpselt samasugused!”

“Mis sa nüüd, poja, miks nad meid petma peaksid?” lausus ema rahustaval toonil. “Sa oled vist lihtsalt pisut mures, siis lööb ikka su paranoiline pool välja. Ära nüüd meie kauaoodatud ilusat päeva ära riku!”

“Mina ei tea, ma pole üldse enam selles asjas nii kindel. Aga kes mind siis kuulab,” torises Markus ning vajus pehmele diivanile istuma. Kusti ronis talle kohe sülle ning hakkas teda roietesse torkima, nii et mees ta mühatades sülest maha tõstis. “Proovi nüüd natuke aega korralikult käituda, palun,” ütles ta kulmukortsutusega.

“Sinuga pole üldse lõbus!” virises poiss, kuid tõmbas end teise diivaninurka kerra ja võttis telefonimängu ette.

Kostsid sammud ning kiirustades jõudis kohale ka Markuse õde Liliana. Ta kallistas oma vanemaid ja potsatas siis hingetult tugitooli.

“Jõudsin ikka õigeks ajaks. Teel oli õnnetus juhtunud ning sellest mööda pääsemiseks läks aega.” Ta vaatas nende üsna vaikselt istuvaid vanemaid. “Noh, kas olete valmis?”

Isa vaatas emale otsa ning pigistas tema kätt oma peos. “Valmis jah. Ei tea ainult, kaua me peame siin veel ootama.” Ta silmitses uudishimulikult läbi seinasuuruse klaasi paistvat protseduuriruumi. “Juba kümme aastat tagasi räägiti sellest avastusest. Mõtle, kui kaua läks, et meil siin ometi neid protseduure läbi viima hakati. Me oleme nii põnevil!”

Äkitselt pani nende selja tagant kostev kõlav hääl Markuse võpatama.

“Tere-tere, rõõm teid näha!” Hääl kuulus elavale tumedapäisele keskealisele mehele, kes, must laborikittel üll, oli märkamatult nende selja taha ilmunud. “Teie olete vist perekond Kellerid, kas pole?”

Ta surus järjest kõigil kätt, isegi Kustil, kes seda innukalt üles-alla raputas. Markus aga ei saanud midagi parata, et tohtri ülevoolav entusiasm talle pisut vastukarva käis.

Arst istus nende keskele ning küsis: “Protseduuriga olete vist kõik juba tuttavad, eks ole?” Hoolimata igalt poolt vastuseks saadud noogutustest, ta jätkas: “Asi iseenesest on hästi lihtne. Härra ja proua siin,” ta nookas Markuse vanemate poole, “istuvad rahulikult toolidel ning saavad läbi hapnikumaski kahekümnekümne minuti vältel hingata vesiniksulfiidi sisaldavat gaasisegu. Nagu te teate, aitab vesiniksulfiid peatada rakkude vananemist ning ergutada mitokondrites splaissingu faktorite tootmist. See leevendab kehas vanusega seotud vaegusi ning vähendab märgatavalt keha bioloogilist vanust.”

Kusti sikutas isa varrukast ning sositas: “Issi, mis need mitokondrid on?”

Markus hakkas vastama, kuid arst jõudis temast ette. “Mitokondrid on justkui tibatillukesed akud meie keharakkudes. Tänu neile on sul jõudu ringi joosta ja pahandusi teha,” vastas ta naeratades.

“Mina ei tee pahandusi,” mossitas poiss ning pani käed rinnale risti.

“Siis on ju küll hästi,” muigas tohter. Hoolimata soravast jutust ning säravast naeratusest jäi Markusele mulje, et arst on närvis - tema käed värisesid pisut ning ta niisutas sageli keelega huuli. Kummaline, et palju harjutatud protseduur peaks spetsialistis ärevust esile kutsuma. Aga noh, võib-olla tegi Markus liiga kiireid järeldusi ning arstil oli hoopis mõni isiklik mure, mis teda parajasti häiris.

Tohter tõusis. “Kas lähme?” küsis ta Markuse vanemate poole pöördudes.

“Lähme jah,” nõustus isa ning aitas ka ema püsti. “Me oleme väga põnevil!”

Kolmekesi astusid nad läbi protseduuritoa ukse ning üsna pea istusid vanemad mugavalt ruumi keskel lauakese ääres tugitoolides. Markus ei kuulnud enam nende ja tohtri vahelist juttu, kuid ta jälgis väikese ärevusega, kuidas emale ja isale hapnikumask ette pandi ning nad silmi sulgedes tahapoole nõjatusid. Hetke pärast lülitas arst laual seisva kingakarbi mõõtu masina sisse ning teisel pool klaasi ootajad võisid näha, kuidas roheka värviga gaas mööda läbipaistvaid plastvoolikuid maskidesse voolas.

Paar minutit ei juhtunud mitte midagi. Siis nügis Mariel Markust küünarnukiga ribidesse. “Kuule, mulle tundub, et su ema juuksed muudavad värvi.”

Mees hüppas püsti ning astus klaasile lähemale. Teised järgnesid talle.

“See on tõsi!” hüüatas Liliana. “Vaata, isa juuksed muutuvad ka!” Isa puhul oli värvist silmatorkavam hoopis asjaolu, et tema hõredaks jäänud juuksed hakkasid kiiresti omandama aastatetagust tihedust. Mõlema vanema põsed hakkasid roosatama ning muutusid ümaramaks, kortsud tasandusid ning nahk tõmbus rohkem pingule. Tundus aga, et kumbki polnud toimuvatest muutustest teadlik.

“See tõesti töötab!” pomises Markus üllatunult ning tundis enda sees tärkavat rõõmu ja lootust. See polnudki lihtne soolapuhumine - tema vanematele tõepoolest kingiti tema silme all aastaid juurde!

Äkitselt põrutas Kusti käega kõvasti vastu klaasi, nii et arst, kes oli parajasti veeklaasist lonksu võtmas, võpatas ning pisut vett noorenemismasinale loksutas.

“Vanaema, sa muutud nooremaks!” karjus poiss, samal ajal kui tohter protseduuritoas pabersalvrätiga kiiruga masinat kuivatas.

Mariel haaras poja käest kinni ning sisistas:

“Misasja sa teed, jäta kohe järele!”

Kummalisel kombel polnud vanavanemad Kusti kopsimist kuulnud ja istusid rahulikult edasi oma toolidel. Ilmselt summutas klaas müra päris palju. Pealtvaatajad jälgisid protseduuri edasi üllatunud vaikuses.

“Emme, kas sina puuksutasid?” küsis väike Kusti mõne minuti pärast naljaka peenikese häälega. Ta hoidis oma nina teatraalselt kahe sõrme vahel.  “Mida sa ometi söönud oled?”

Mariel vaatas poega arusaamatu pilguga. “Millest sa ometi räägid?” Kuid siis nuhutas temagi õhku. “Siin tõepoolest kuidagi haiseb, nagu mädamuna või midagi. Kust see ometi tuleb?”

Markuski lasi pilgul toas ringi käia. “Hei, vaadake, mulle tundub, et see gaas on kuidagi siia pääsenud.” Ta osutas ukse alt immitsevale rohekale pilvekesele, mis õhust raskemana maapinna lähedal püsis. Kükitades pistis ta nina gaasile lähemale. “Seep see on jah, mis siin haiseb. Uskumatu, et ema ja isa selle seal välja kannatavad.”

“Kallis, vaata!” astus Mariel tema juurde ning puudutas mehe paremat oimukohta. “Su hallid juuksed on kadunud! Ja sinu armsad naerukurrud ka!” Ta libistas oma sõrmedega õrnalt üle Markuse näo.

Mees vaatas üllatunult oma naist ning nägi samal hetkel, kuidas tema armastatu silmade alt kadusid aastatega tekkinud tumedad laigud ning tema nahk muutus uuesti säravaks. Markuse suu vajus jahmatusest lahti ning ta kaotas uskmatust väljendavad sõnad, mille ta hetk tagasi oli tahtnud kuuldavale tuua.

“Kusti, sa oled jälle väike ja nunnu!” hüüdis Liliana kõlavalt oma vennapojale. “Tule sülle!”

Markus jälgis, kuidas tema äsja seitsmeaastane olnud poja nüüd väikese põngerjana vänderdavatel jalgadel oma tädi poole paterdas ning kohe sülle kahmatud sai. Poisi hele naer täitis ruumi, kui Liliana teda palja kõhu pealt kõditas ning lae all keerutas. Lapse suureks jäänud riided vedelesid kasutuna põrandal.

“See nüüd küll õige asi pole,” lausus Markus ning põrutas nüüd ise rusikaga vaatlusakna klaasile. Nüüd tõstis oma tahvlisse süvenenud olnud arst pea ning nägi klaasi taga toimuvat. Ähmi minnes lasi ta tahvlil lauale langeda ning vajutas kiiresti noorusemasina nuppu. Gaasivool hapnikumaskidesse lakkas ning Markuse vanemad avasid silmad. Jahmununa vaatasid nad alguses üksteist, siis oma lapsi, miniat ja pojapoega teisel pool akent. Hetke pärast sikutasid nad hapnikumaskid eest ning kiirustasid tagasi ootetuppa, närveldav arst kannul.

“Ma väga vabandan, sellist asja pole kunagi varem juhtunud!” paristas tohter käsi mudides. “Tundub, et seinas peituvates mahutites on tekkinud leke ning masina käivitudes hakkas gaas kuskilt välja imbuma. See oli vist see vesi… Ja nüüd ei saanudki te oma kuuri lõpetada,” pöördus ta Markuse vanemate poole, “ning teie…” vaatas ta mehe süles siputavad väikest Kustit, “noh, ma kohe ei tea…” Kuna kõigi küsivad pilgud olid ikka veel talle suunatud, pakkus ta lootusrikkalt: “Soovite ehk tassikese teed?”

Nüüd sai ärritus Markusest võitu. “Mis teed, te kobakäpp! Vaadake, mis te mu perega olete teinud. Vanemad on kenasti nooremad jah ning naine näeb ka jälle väga hea välja, aga ma ei taha küll jälle neid kohutavaid kaheseid oma pojaga läbi elama hakata!” Tal jäi täielikult tähelepanuta Marieli saadetud külm pilk. “Mida te selles suhtes ette kavatsete võtta? Kas teil mingit vananemismasinat ka on?”

Tohter tõmbus Markuse tundepurske peale tasapisi temast eemale. “Arusaadav, arusaadav,” pomises ta, vaadates väljapääsu otsides ringi. “Palun võtke korraks istet, ma lähen konsulteerin kolleegidega. Aga ärge muretsege, see kõik on vaid üks väike viperus, üks väike viperus.” Ta kiirustas ruumist välja ning kadus kitlisabade lehvides vaateväljast.

Kõik istusid ärevalt uuesti diivanitele. Kusti oli ainus, kes polnud olukorrast häiritud, vaid lutsis rõõmsalt pöialt, ise porgandpaljana ema süles istudes. Õnneks oli ruumis soe.

“Küll ma näitan talle üht väikest viperust, kui ta tagasi tuleb!” urises Markus. “Nende asutusest ei jää kivi kivi peale kah mitte! Ma ütlesin algusest peale, et see ei ole hea mõte!”

Ta pilk liikus ühelt pereliikmelt teisele. Kõik olid jahmatusest pahviks löödud, keegi ei osanud lahendusi pakkuda. Tema ema klammerdus isa külge ning oli üsna õnnetu näoga, isa patsutas teda aga rahustavalt käsivarrele. Liliana näris närviliselt oma alahuult ning toksis sõrmedega vastu tugitooli käetuge. Marieli silmist voolasid vaiksed pisarad, kui ta õrnalt oma väikese poja pead silitas.

Markus silmitses parajasti pikalt oma nooremaid vanemaid, kui märkas, et ema juustes toimub jälle muutus. Ta jälgis hetke tähelepanelikumalt, enne kui sõnas:

“Ema, su juuksed muutuvad tagasi halliks.” Ka teised pöördusid teda vaatama. Tõepoolest - tundus, et alul aeglaselt, siis aga üha kiiremini pöördus noorenemisprotsess vastupidiseks ning mitte ainult vanemate, vaid ka Markuse, Liliana ja Marieli näod saavutasid vaid minuti jooksul oma endise välimuse. Nad kõik jõllitasid üksteist kui võlutult, kuni Kusti hääl neid tardumusest välja tõi:

“Emme, miks ma paljas olen?”

Mariel korjas põrandalt poja riided kokku. “Pärast seletan,” sõnas ta naeratades ja pisaraid pühkides. “Topi nüüd end kähku riidesse, lähme koju.”

Kõik olid ühisel nõul, et neil pole enam mõtet oodata, kuni arst kolleegidega tagasi tuleb. Mingeid edasisi katseid nad endi peal küll ei tahtnud lasta teha.

“Aga raha peavad nad meile küll tagasi maksma, muidu nõuame kohtus kahjutasu kah veel välja,” ütles Markus kindlalt, kui nad kliiniku uksest välja astusid. Teised vaid noogutasid nõusolevalt.

Paari nädala pärast sõitis Markus perega vanematele külla. Nad rühmasid üheskoos mõnusal soojal sügispäeval lehti riisuda. Mehele ei jäänud märkamatuks, et hoolimata vanamoodi hallidest juustest ning kortsulisest näost, oli tema isa toimetamises uut elujõudu ning jaksu ning ema mängis Kustiga pikemalt ning elavamalt kui varem. Võib-olla ei olnudki see kliinikuskäik päris asjatu olnud, ehk andis see siiski neile veel mõne ühise aasta. Tol õhtul tundis Markus üle pika aja jälle, kuidas sügis võib olla täis lubadusi uutele algustele.

Jutt: Saatuslik põrandalaud (Kersti Kivirüüt)

„NONSENS!!! Uskumatu! See on barbaarne! Öelge mulle, preili Schultz, kas me elame 20. sajandil või pimedal keskajal?“

„20. sajandil loomulikult, härra Tšiž.“

Härra Tšiži närviline edasi-tagasi kõnd peatus hetkeks. Tema tähelepanu oli hõivanud kergelt vetruv põrandalaud. Kui varasemalt sai ta anda ilma pikema järelemõtlemiseta korralduse vana põrand üles kiskuda ja uus asemele panna, siis nüüd ei olnud see enam võimalik. Paraku oli keisril neil päevil suuremaidki muresid kui ühe provintsihaigla mädane põrand. Suur ilmasõda oli sulgenud nii keskvõimu rahakukru kui ka peletanud Jurjevist minema kõik vähegi austusväärsed meditsiiniteadlased. Kui veel kolm-neli aastat tagasi sai Vladimir Tšiž kubermanguvõimu toel Jurjevi ülikoolilt välja võidelda uue, avarate valgusküllaste palatite, plaaditud põrandate ja moodsate seadmetega haigla ehituse Maarjamõisa mäel, siis nüüdseks oli igasugune lootus elementaarseidki sanitaartingimusi parandada jäädavalt kadunud, rääkimata uue haigla ehitusest.  Kogu pehkinud niiskushaisuse maja peale oli Jurjevi vaimuhaiglal jäänud alles vaid kaks arsti – tema ise ning doktor Nikolai Lebedev, kes oli kaugelearenenud joomarluse tõttu ise pigem abivajaja kui abiandja. Samuti neli haiglaõde, nende seas ka alati külmanärviline ja üdini asjatundlik preili Schultz, kes oli haiglat nüüdseks teeninud peaaegu veerandsada aastat.

Ka nüüd seisis ta kannatlikus rahus ukselävel, meenutades juukseid ja õlgu katva, lõua alt pleeknõelaga kinnitatud liniku tõttu pigem nunna kui medõde. Küllap olekski preili Schultzi nunnaks peetud,  kui tema eeskujulikult lumivalgel pihikpõllel poleks olnud rinnalapil suurt punast risti.

Olmeprobleemid põrandaga rahustasid ka doktor Tšiži maha. Hoolimata sellest, et äsja õde Schultzilt kuuldud lühikirjeldus Kambja kirikus toimunud episoodi kohta oli olnud äärmiselt häiriv.

„Kus see vaene naine nüüd on?“ uuris Tšiz õelt.

„Naiste osakonnas. Õed Laškova, Miller ja Ossipova hoolitsevad ta eest. Pean kahjuks ütlema, et naine oli väga vägivaldne. Pidime tema rahustamiseks kasutama ära terve pudeli eetrit. Millal on lootust saada uusi varusid?“

„Kahjuks ei ole mul häid uudiseid,“ tõdes doktor Tšiž kurvalt. Ta võttis prillid peast, et neid pintsakurevääril puhastada, saades isegi aru, et see oli alateadlik ennastsäästev liigutus. Selleks, et lühinägeliku silmaga mitte näha preili Schultzi pettumust ja seepärast end halvasti tunda. „Kõik riigi eetrivarud lähevad eeskätt sõja teenistusse.“

„Mida ma selle noormehega teen?“

Teemavahetus julgustas dr Tšiži taas prillid pähe panema. „Noormehega?“

„Noormees, kes naise kirikus ära päästis. Mõtlesin, et ehk soovite temaga kirikus juhtunust lähemalt rääkida. Ta ootab ukse taga.“

„Jah, jah muidugi. Las ta tuleb sisse!“

„Kas lubate mul lahkuda? Härra Angelbergil on  eriti raske melanhooliahoog. Tal on vaja viivitamatult aadrit lasta.“

Dr Tšiž lasi lubava žestiga õde Schultzi oma toimetuste juurde tagasi. Ukselävele astus kiitsakas linalakk noormees. Esimesena köitsid doktori tähelepanu tema helesinised silmad, mille läbitungivust võimendasid kõrge laup ning verevaegusele viitav  kahvatu nahk. Need helesinised silmad peatusid esiteks doktoril ja ekslesid siis huviga mööda ruumi ringi.

„Ma näen, et teile meeldib minu  kabinet?“ uuris doktor sõbralikult. Noormees noogutas. Tšiž püüdis noormehe pilgurännust aimata tema huvisid: „Jaa – siin riiulitel on kõige uuem kirjandus inimvaimu tervise kohta nii vene, prantsuse kui ka saksa keeles. Sealhulgas ka minu teoseid ... ja vaade on ka väga ilus, eriti nüüd, kus päike loojub ja agulimaja katused Tähtvere orus oleks justkui üle kullatud. Vaadake, see torniga maja seal taamal, see on minu kodu ...“

„Ma olen kõik teie raamatud läbi lugenud. Ma imetlen väga teie tööd hüpnoosi alal,“ segas noormees läbematult psühhiaatri jutule vahele

Kompliment  meeldis Tšižile. Talle meenusid need kaunid ajad, mil sai Treffneri kooli kasvandike imetlevate pilkude saatel inimeste hingeelu saladusi loengutes avada. „Aga saame siis lähemalt tuttavaks.“ Doktori tumeda kitsehabeme varjust välgatas särav naeratus ning ta ulatas noormehele terekäe. „Vladimir Tšiž, Jurjevi vaimuhaigla peaarst.“

„Jaan Look, Tartu ülikooli arstitudeng.“

„Tartu!? Ahjaa .... nii te, eestlased, seda linna kutsute .... tubli ...t ubli... Teid kroonuväkke ei ole tahetud värvata?“

„Ma olen ju tudeng...“

„Ja-ja, muidugi ... Aga nüüd rääkige mulle, mis siis täna selle naisega juhtus, kes täna siia toodi?“

Doktor Tšiž sättis end mugavalt istuma ja osutas käega teise tooli suunas, et tudeng sama teeks. Jaan, kes ilmselgelt ei olnud varem peenete nikerdustega nahkpolstriga toolidel istunud, tundis end seal üsna ebamugavalt ja oleks eelistanud pigem lihtsat kolmejalgset järi.

„Kambja mõisa kubjas arvas, et naine nõidus ta poja ära. Poeg oli eelmisel päeval käinud oma sõpradega naist tema kodu juures aasimas. Või no mis kodu ... naine on Mäeküla talu sauniku lesk Triinu,  kes pärast mehe surma läks elama metsa, mahajäänud kartulikeldrisse. Kedagi ta seal ei sega, aga külarahvas temaga asja ka ei tee – kuidagi saab ta seal hakkama. No ja poisikesed narrisid teda, et kole nõiamoor – riided räbalad, juuksed sorgus, hambaid suus pole ... ja naine oligi kupja pojale suures vihas sajatanud, et too pimedaks jääks. Ja kaks päeva hiljem : poiss pime mis pime ...“

„Üks hetk, härra Look ... te nüüd räägite eellugu. Kuidas te seda kõike teate?“

„Sest ma olin sündmuste tunnistaja. Olen Mäeküla kandi talupoeg ja ainus Kambja kihelkonna eestlane, kes arstiteadusest midagi teab.  Ma pean silmas seda päris arstiteadust, mitte konnalima ning puukoore leotisega ravimise ebateadust, mis eestlaste seas ohtralt levinud on. Igatahes otsekohe saadeti vanker mulle järgi, et ma poisi üle vaataksin. Loomulikult ma tegin seda ja sain kohe aru, et poisi silmadel pole mitte midagi viga. Poiss teeskles pimedat lihtsalt jonni pärast, et  kubjast vaese metsnaise peale tigedaks ajada. Kahjuks minu diagnoos poisi raudsest tervisest aitas Mäeküla Triinu tagakiusamisele kaasa. Öeldigi, et kui poisi tervisel midagi viga ei ole, siis järgelikult ongi tegu nõidusega. Seejärel ajas kubjas talumehed vankrile ja sõideti vana kartulikeldri juurde. Kartsin alguses, et nad löövad naise maha. Aga mõne aja pärast kuuldus Kambja kirikust hirmsat röökimist. Mehed olid viinud naise sinna ja hakanud temast saatanat välja ajama. Kogu külarahvas oli juba tulnud selleks ajaks kaasa elama, kui mina kirikusse jõudsin. Vaene naine oli köitega kinni seotud, vedeles altari ees põrandal ja kriiskas, mis hirmus.  Kubjas luges omatehtud manamise sõnu ja teised kordasid neid järgi. Ja siis ma ütlesingi, et laske naine vabaks – mul on hoopis parem plaan.“

„Ja siis need vihased mehed võtsid sind kenasti kuulda ja tõid naise minu haiglasse ravile?“

Tudeng noogutas taas.

„Te jätate olulise osa oma loos vahele. Mida te ikkagi täpselt tegite, et mehed oma keskaegsed barbaarsused otsemaid lõpetasid?“

Tudengi eestlaslikus turdnäos ei liikunud ükski lihas, aga ometi oli silmade varjust aimata salakavalat muiet: „Veensin nii, nagu peab. Ma ju ütlesin, et olen kõik teie raamatud läbi lugenud. Võiksin olla vabalt teie assistent.“

„Mnjaaa .... assistent ... teate, mul tekkis korraga suurepärane mõte. Kas te ei sooviks haiglasse praktiseerima tulla? Juba homsest! Teile on tagatud hea toidukord ning minupoolne tasuta õpetamine. Raha kahjuks maksta ei saa. Meie haigla on Suure ilmasõja tõttu üsna kehvas olukorras.  Põhilisi majandustöid, nagu puude lõhkumine või põrandate pesu teevad patsiendid, kel vähegi jalg ja oid kannab. Meil ei ole raha isegi põranda paranduseks,“ tuli dr Tšižile taaskord õõtsuv põrandalaud meelde.

„Võtan ettepaneku vastu,“ vastas tudeng rõõmsalt, „pole ei mulle ega ei põrandale seda raha vaja!“

„Ahhaa!“ tõstis doktor tähenduslikult sõrme, „minu poolt esimene õppetund teile! Rikutud põrand tähendab reeglina ebasanitaarsust – kas hallitust või närilisi. Seetõttu tuleb haiglas katkised põrandalauad esimesel võimalusel ümber vahetada.“

Jaan oli järgmisel päeval juba koidu hakul haiglas päral. Hoolimata varasest ajast oli õde Miller juba hoovi, õitsevate õunapuude alla  ladunud lesimisasemed. Teadagi miks – mis veel lõhustaks paremini melanhooliahaigete ülemäärast musta sappi kui maikuine päiksevalgus ja häälekas linnulaul. Parasjagu tuligi õde ise haigla küljeuksest välja, järjekordne ase kaenlas. Õde Millerile oli lesimisasemete tassimine tühiasi – oma kogult ja jõult ei jäänud ta meesterahvastelegi alla ning oli seega haiglas asendamatu abiline. Just õde Millerilt sai Jaan suunised otsida üles õde Schultz, sest doktor Tšiž polnud veel haiglasse jõudnud.

Õde Schultz askeldas koos õdede Laškova ja Ossipovaga Kambja kirikust päästetud naise voodi juures. Mäeküla sauniku lesk oli ärkvel, kuid vaatas tühjal pilgul lakke. Ta oli sama katatoonses seisundis nagu mõned teisedki patsiendid palatis. Need vähesed, kes sõja ajaks olid haiglasse jäänud. Vaid üks vana hallipäine naine istus omaette palati seina ääres ning ümises vaikselt laulda. Mäeküla sauniku lese halli-linakarva segused juuksed, puhtaks pestud, kuid ikka sorakil, olid padjale laiali valgunud. Naine võis olla suhteliselt noor –  mitte palju üle neljakümne eluaasta, aga tema hammaste puudumisest kokkuvajunud suu muutis ta aastakümnete võrra vanemaks

„Nonii, tulevane doktor Look. Mis te arvate sellel naisel viga olevat ja mis ravi te pakuksite,“ uuris õde Schultz Jaanilt.

„Tulevane doktor Look“ kõlas Jaani kõrvus eriti magusalt. Isegi olukorras, kus arstidepõud võis isegi Treffneri tubli õppuri doktoristaatusesse kiiresti tõsta.

„Arvestades naise minevikku, eriti käitumise muutust pärast mehe surma, tema vanust ... siis kõik märgid viitavad hysteria-haigusele ja seda ravitakse vabastavate emakamassaažidega, aga ....“

„Aga te ei usu seda hästi?“

„Jah. Ma ise kahtlustan, et siin on tegu haigusega, mille avastas doktor Tšiži eelkäija doktor Kraepelin. Ma kahtlustan, et vaesel naisel on skisofreenia ja teda võiks proovida aidata hüpnoosiga ...“

„... mida valdab hästi doktor Tšiž,“ lõpetas õde Schultz emaliku naeratuse saatel Jaan Looga mõttekäigu.

„Aga tähtsad asjad kõigepealt!“ kostus selja tagant doktor Tšiži hääl. Kus hundist ...

„Jaan, otsige üles õde Miller ja küsige tema käest kuuri võtit. Kuuris on koorem laudu ja kõik vajalikud tööriistad. Seejärel minge mu kabinetti – te juba teate ise, kus see asub. mu poiss – otsige sealt kompamise järgi üles õõtsuv põrandalaud ning vahetage see uue vastu välja. Kui selle korda saate, siis otsime teile teise töö.“

„Tudeng Jaan tegi siin väga teraseid tähelepanekuid patsiendi haiguse kohta.“ püüdis õde Schultz doktori korraldusi ümber muuta „Ma arvan, et tema teadmistel oleks patsientide seisundi jälgimisel suur abi. Eriti arvestades, et doktor Lebedev on juba mitmendat päeva joomatsüklis. Põrandalaud võib ka paremaid aegu oodata.“

„Nagu ma ütlesin – ei maksa alahinnata katkise põrandalaua ohtu haigla sanitaarsusele. Olen kindel, et seal põrandalaua all on üks korralik rotipesa. Praktikant Jaan – täitke palun mu korraldus!“ kamandas Tšiž

Õde Schultz ohkas allaheitlikult. Ta oli ilmselgelt pettunud, aga doktori korraldused on täitmiseks. Jaani ilmest ei olnud taaskord aimata ühtegi emotsiooni.

„Enne kui ma lähen põrandat parandama, tahaksin teha veel ühe tähelepaneku,“ lausus Jaan tasasel häälel, pilku ainiti Mäeküla sauniku lesel hoides. „Ma kindlasti ei arva, et naises saatan peidus on. Aga ka igati teaduseusku valgustaja Lichtenberg nentis, et lihtrahva tähelepanekutel võib olla täiesti teaduslik tõepõhi all. Võimalik, et diagnoos on skisofreenia, aga ma ei välistaks võimalust, et naine on mõne seni veel teadusele tundmatu väe kütkes.“ Sõna „kütkes“ ütles Jaan erilise rõhuga ning pööras pilgu täpselt dr Tšiži silma, nii, et too võpatas. Seda öelnud, lahkus ta vastust ootamata palatist.

„Ja-ja -! ühmas doktor Tšiž. „Mina arvan, et siin on tegu klassikalise hysteria-haigusega ja pärastlõunal teeme esimese emakamassaaži protseduuri. SEAL TA ON!!!“

„Doktor, ärge ehmatage patsiente – me oleme veel palatis.“ hurjutas õde Schmitz arsti „Mida te nägite?“

„Suur rott. Jooksis üle palati voodi alla!“

„Me toome laost mürki, aga palun ärge enam patsiente oma emotsionaalsusega häirige. Te ju teate isegi, kui tundlikuks must sapp vaimuhaige inimese teeb.“ Seda öeldes lahkus õde Schultz koos õdede Lebedeva ja Ossipovaga palatist.

Doktorit aga jäi rott häirima. Ta laskus kõhuli voodi juurde, tõstis  voodilina üles ja nihutas voodi all olevat kambripotti, et seina paremini näha oleks. Ei paistnud ei rotti ega olnud ka märkigi rotipesast. Mõneti kergendatult tõusis doktor püsti, et elada üle veel suurem ehmatus. Mäeküla sauniku lese voodi oli kaetud rottidega, kes siblisid viiksudes-piiksudes tihedalt üksteise kõrval ja üksteisest üle.  Doktor kattis suu kätega, et vägisi pealetulevat karjet summutada. Lese seni tühja pilku tekkis maniakaalne säde. Ta vaatas doktorile otse silma ning itsitas oma hambutul suul naerda.

Doktor hiilis ettevaatlikult voodi juurde ja sirutas käe välja. Just see hetk, kui ta ootas sõrmeotstes karedate harjaste puudutust, kadusid rotid sama ootamatult, nagu nad olid ilmunud. Doktori sõrmed puudutasid hoopis pehmet kaamelivillast tekki, milliseid sajandi alguses keisri õnnistusel otse Bakuust Jurjevi vaimuhaiglasse toodi. Samal hetkel aga tundis doktor koputust oma õlal. Ehmatades pööras ta end ringi. Eakas patsient, kes äsja oli seina ääres kössitades vaikselt omi laulukesi ninna alla ümisenud, oli ühtäkki doktori külje all.

„Ta on siin ... ta on siin .... tema ise ... ta on siin ...“ vadistas ta.

„Kes on siin, proua Holtz?“

„Ta on siin ... tema ise ... tema ise ...LUCIFER!!!“ Proua Holtzi vanainimeselik pudistamine muutus korraga kõuehäälseks möirgeks ja leebe memmenägu moondus hetkeks deemonlikuks lõustaks, mida Tšiž seni vaid keskaegsete kunstnike fantaasialoomingus piltidelt näinud. Samaaegselt adus Tšiž silmanurgast palatis liikumist. Patsiendid tõusid aeglaselt istukile ja jäid voodi servale istuma, käed rinnale risti asetatud. Sealhulgas ka need patsiendid, kes juba kuid olid olnud koomalaadses seisundis ja vajasid õdede abi kõikide eluks vajalike protseduuride juures.

See oli doktor Tšiži jaoks liig, mis liig. Pimesi tormas ta palatist välja pikka vahekoridori. Tavaliselt suletud palatite uksed olid nüüd lahti ja igal uksel seisis keegi patsientidest, sealhulgas ka patsiente kõrvaltiivast meesteosakonnast. Patsiendid sosistasid justkui ühest suust: „Ta on siin, ta on siin ...“

Doktor Tšiž ei kuulanud neid. Tema mõtteis oli vaid ainus eesmärk – jõuda välisukseni. Alles seal sai ta rahulikumalt järele mõelda, mis oli juhtunud. Psühhiaatrina mõistis ta väga hästi, et kui õudne äsjakogetu ka ei olnud, oli tegemist kõigest hallutsinatsioonidega. Aga mis neid käivitas? Ta ju ei olnud  teinud seekord mitte midagi teistmoodi kui tavaliselt. Ainus uus element igapäeva harjumustes oli ...uus patsient. Äkki oli Jaanil ikkagi õigus teadusele tundmatute vägede osas? Ta tõttas tulistjalu kuuri juurde, et Jaaniga tundmatute loodusvägede teemal meelerahu leidmise eesmärgil pisut arutada.

Jaan istus kuuri kõrval puupakul ning nautis päikesepaistet.

„Ma näen, et sa ei ole veel põrandalaudade hööveldamist alustanud?“ Tšiž oli suutnud ehmatusest tekitatud ärevuse alla suruda ning võtta taas distsiplineeriva haiglajuhi rolli.

„Ei ole alustanud. Mõtlesin siin natuke elu üle järele ning asun kohe tööle,“ selgitas Jaan oma silmnähtavat laiskust „Aga teie näete välja, nagu oleksite tonti näinud ... või hoopis saatanat?“

Midagi Jaani hääletoonis häiris sügavalt doktor Tšiži. Ta teadnud täpselt, mis, aga tunne oli tuttav – sama oli ta kogenud paadunud sotsiopaatidega suheldes. Isegi paljunäinud vaimuarstina pidi Tšiž sellistel puhkudel olema valvel, et mitte lasta endaga alatult manipuleerida. Jaani suhtlusmaneeri tunnetades meenus Tšižile aga hoopis midagi olulist: „Jaan. Ütlesite eile, et teid ei kutsuta kroonuväkke, sest olete tudeng. Aga eelmine kuu tuli prikaas, kus kutsutakse sõtta ka tudengid. Kas te hoiate kroonukomisjonist kõrvale?“

„Ei. Ma käisin kohal ja veensin neid, et mind ei võetaks sõtta.“

„Veensite ... nii nagu te veensite Kambja kirikus neid vihaseid mehi?“

„Täpselt nii .... hüpnoosi abil. Nii, nagu ma veensin hüpnoosi abil õde Schultzi, et ta paluks teil mind enda jutule kutsuda ja nii nagu ma veensin teid ennast, et te mind enda juurde praktikale võtaksite.“

„Hüpnoosi!?“ Doktor Tšiž pahvatas valjuhäälselt naerma „Hüpnoos nüüd see küll olla ei saanud ...“

„Ma ju ütlesin, et olen kõik teie raamatud läbi lugenud. Aga mitte ainult. Teie suurepäraste teoste najal arendasin omi oskusi edasi. Näiteks ka seda, kuidas pelgalt mõtete ja pilgu abil inimese meelt mõjutada. Sealhulgas ka pettekujutelmi esile kutsuda. Lihtsalt vaatad inimesele sügavalt silma ja paned teda tegema, mida iganes heaks arvad. Kahjuks ilmusite te täna palatisse nii ootamatult, et mul ei õnnestunud häälestada end selle tobeda põrandalaua parandamise nurjaajamiseks.“

„Pettekujutelmi!?“ Kas tõesti suutis see noor mees pelgalt oma mõttejõuga doktori peas hallutsinatsioone tekitada! Siin oli kas tegu hullumeelsusega või geniaalsusega. Muidugi üks ei  välistanud teist, nagu ka Tšiž oma töös sageli täheldanud oli. Igatahes vääris Jaan lähemat uurimist. „Mul oleks väga huvitav teie avastusi lähemalt uurida. Ehk lähme arutame seda koos. Põrandalaud võib oodata,“ sõnas Tšiž naeratust näole sundides.

„Ma arvan, et mitte. Usaldades oma õpetaja tarku sõnu – katkine põrandaaud haiglas tähendab andestamatut  ebasanitaarsust. Tähtsad asjad kõigepealt,“ ühmas Jaan ning tõusis püsti, et hööveldamiseks sobiv laud välja valida.

„Ma nüüd ei teagi, mida teiega teha ...“ oli doktor kohmetunud.

„Ma arvan, et teate.“ Jaan astus doktorile nii ligi, et nende rindkered peaaegu puudutasid üksteist. Tema  läbitungivad heledad silmad justkui puurisid läbi doktor Tšiži hinge „Te tahate väga sõtta minna.“

„Jah...“ vastas doktor vaikselt, aga enesekindlalt . „Ma tõesti tahan väga sõtta minna.“

Jutt: Sant lugu (Tim Hornet)

Aadu oli juba mitu päeva just selleks õhtuks valmistunud – koristanud toad, sättinud üles kaunistused ning otsinud keldrist need kõikse suuremad ja isuäratavamad õunad – seega polnud imestada, et niipea kui uksele koputati, tegi ta selle koheselt lahti.

„Ee... me tuleme kaugelt maalt...“ kogeles kõige pisem karvastest külalistest, proovides ehmatusest toibuda.

„Muidugi-muidugi, astuge aga edasi,“ naeratas Aadu laialt ja tegi ukse pärani lahti. „Teil kindlasti varbad valutavad ja sõrmed külmetavad.“

Pisem sant vaatas korra ebalevalt teiste poole. „Jah?“ pakkus ta, samal ajal kui vanamees pani ukse nende järel kinni.

„Noh, mis te siis teha oskate?“ uuris Aadu lõpuks, kui esikus vaikuses niisama seismine hakkas juba piinlikuks muutuma. Muidugi ta teadis, et noorem põlvkond polnud vanade kommetega kursis, kuid ta oli valmis neid aitama ja suunama. Eriti kui tuldi nii uhkete kostüümidega.

Aadu poleks kunagi öelnud, et uusasum, mis mullu tema talu külje alla ehitati, talle meelt mööda oleks, kuid sel olid omad plussid. Seal elas palju noori peresid ning lõpuks ometi sai ta korralikult tähistada püha, mis lapsepõlves nii hinge läks.

„Ee...“ sõnas väike sant uuesti, ilmselgelt sõnadega kimpus. Ta sügas korra lõuga ning hakkas kätega vehkima ja ringi liikuma.

Aadu vaatas ja imestas.

Ta polnud sellist tantsu veel näinud, kuid ajad muutusid.

„Jah! Juhuu! Hei-hei hopladii!“ plaksutas ta liikumisega kaasa.

Peale paari minutit jäi pisike sant hingeldades pidama.

„Kas Martidel on veel midagi näidata?“ uuris Aadu.

Pisem sant, kes tundus olevat nende juht, vaatas korraks teiste poole. Keskmine noogutas.

Pisike sant hakkas õõtsuma ning laulma. Ka teised kaks, üks neist pikem ja mardisoku näoga, teine keskmist kasvu ja väga karvane, ühinesid lauluga.

Aadu proovis laulu sõnadest sotti saada, kuid see ei õnnestunud. Ta oli vana aja inimene. Emakeel suus ning ka vene ja saksa keelega sai ta mitte küll hästi, kuid enam-vähem hakkama. See siin võis olla inglise keel, see pidavat noorte seas väga popp olema.

Julge pealehakkamine on pool võitu. Aadu haaras härjal sarvist ning proovis valjult ja kindlameelset kaasa laulda.

Laul kestis vaid mõned minutid. Kui nad lõpetasid – sandid enne kui Aadu – võttis kõige pikem külaline oma põuest peotäie ja viskas selle tuppa laiali.

„Õige! Õige!“ julgustas Aadu. „Õnne kah muidugi.“

Ta võttis ühe laiali loobitud tüki maast ja uuris seda lähemalt. Tundus plastik ja nagu mingi traat. Einoh, asi ju seegi. Miks ka mitte? Ta oli juba vana mees. Mida oli tal enam pere või viljaõnnega peale hakata?

„On Martidel veel midagi teha?“ uuris ta.

Ilmselges segaduses sandid vaatasid üksteisele otsa.

„No siis soovin ma teile head teed ja tulge ikka järgmine aasta kah. Näe, siin ka midagi tee peale.“ Ta pistis igale sandile priskema õuna pihku ja suunas nad sõbralikult uksest välja.

Need pühad olid korda läinud!

Peale ukse sulgemist seisid kolm karvast santi veel tükk aega liikumatult paigal – õunad peos. Siis tegi keskmist mõõtu karvane suu lahti. „Mis valesti läks?“

Kõige väiksem sant laiutas käsi.

„Aga mida ta rääkis?”

„See jutt oli arusaamatu. Sõnadel oli sisu, aga jutt arusaamatu,“ selgitas pisem karvane kuju. „Ja nagu te nägite, siis ka universaalne liikumiskeel ei aidanud.“

„Ka meie keel paistis talle võõras,“ sõnas kapten. „Ja tema katsetused kaasa rääkida olid tülgastavad, lausa vulgaarsed.” Ta oli ilmselgelt endast väljas. „Navigaator, oled sa kindel, et me olime õiges kohas?“

„Mikrosondid kinnitasid. See on Maa,“ sõnas kõige pikem ja sarvedega.

Korraks seisid kolm kuju vaikides, siis asus keskmist mõõtu tegelane liikuma – teised järgi siblimas.

„Sõge rahvas. Pole imestada, et keegi nendega kontakti luua ei taha,“ turtsatas kapten tusaselt. Ja peale kõike seda eeltööd, mida nad tegid!

Laev ootas keset vana põldu.

Enne pardale minemist kiikas Tõlk veel korra vana maja poole. Sealt kostus nüüd kohalikus murrakus leelotamist, mis piisavalt vali, et maja seintest läbi kajas.

Siis vaatas ta vilja, mida kõik endiselt kramplikult käes hoidsid, ja võttis sest suure suutäie. Tema töö oli kohalikust kultuurist ja kombestikust sotti saada – toit oli selle osa.

Vili oli üllatavalt hea. Ehk tasus tõesti aasta pärast tagasi tulla, mõtles ta, astudes laevale, kuigi kaptenit ta vist enam ümber veenda ei suutnud.

Jutt: Purpurkuldne (Jaak Herbst)

Mõõk vihises kiirelt läbi õhu, lõpetades oma teekonna lirtsudes puunuiaga relvastatud ebasurnu kaelas. See vajus luude ja roiskunud liha vahele ja mõõka jõnksatusega lahti tõmmates tuli kaasa pool rangluud ja vasak käsi. Virutasin need maha ja need maandusid tosina meetri kaugusel raksatusega vastu tsementposti. Tolle silmades kustus sinakas valgushelk ja ta vajus kokku

Vaatasin selja taha ja muidugi üritas surnumanaja põgeneda. Tema viis käsilast lamasid minu ümber, tükkideks hakitult, puretud ja põlenuna. Tema odav H&Mi must jope, mis pidi talle hirmsa välimuse andma, rebenes mingi raudtüki küljes ja ta komistas, maandudes raskelt peaga vastu maad. Isegi nii kaugelt nägin verd surnumanaja ümber valguvat. Kuid see sindrinahk oli elus ja roomas edasi, ostukeskuse parkla väljapääsu poole.

Mõne kiire sammuga olin tema juures ja köitsin ta tuuletarga köidikutega kinni. Ta vingus kergelt, kui nöörid teda pigistasid, kuid sellele vaatamata toppisin talle tropi suhu, kunagi ei tea, kus laipu võib leida.

Surnumanaja hetkeks neutraliseeritud, pühkisin mõõga ta jopesse puhtaks, suskasin selle tuppe, mis kohe kadus ja koukisin taskust telefoni välja. Valisin tuttava numbri ja helistasin. Telefon ei jõudnud kutsudagi, kui juba võeti toru ja mulle vastas närviline hääl: „Rainer? Sina? Said kätte? Olen juba teel, ära muretse,”

„Rahu, Mell, pole põhjust kiirustada, mul on vaja viis zombit ära koristada ja nende isand korralikult ketti panna. Kiire oli, ei jõudnud ise võtta ühte kaasa. Olen kaubamaja parkla kolmandal korrusel, mitte vanal kalmistul, ära vales suunas kihuta,” laususin rahulikult. Kostus kerge mühatus ja kõne lõppes.

Toetasin end vastu selga, sulgesin silmad ja hingasin sisse. Tunnetasin oma keha, otsisin haavu, vigastusi, needuseid. Kerge kriimustus küünarnukil, sisemine verejooks jalas ühe surnu löögist. Muidu oli korras.

Suunasin osa jõust jalga ja tundsin tuttavat kihelust, kui maagia mu kudesid parandas. Jäin õige pisut nõrgemaks, kuid võrreldes lahingus kasutatud energiaga polnud see midagi, ma suudaks iga kell uuesti võidelda. Avasin taas silmad ja jäin vaatama surnumanajat.

Nooremapoolne meesterahvas, Tema juuksed olid lühikesed, rohmakalt lõigatud, arvatavasti tegi ta seda ise. Kõhnem, kui oleks olnud inimesele kasulik. Laubal paistis haav, kust tasakesi immitses verd. Tema käed olid kaetud kergete tätoveeringutega, tüüpilised nõrgematele surnumanajatele ja vardjatele. Kuid poiss polnud amatöör. Viite surnut korraga käsutada, see olnuks päris võimas, kui ta oleks nad sünkrooni saanud. Kahjuks oli ta taktika auklik.

Sellele vaatamata oli ta kaua vastu pidanud. Astusin sammu tema poole ja puutusin kahe sõrmega ta otsaesist. Järsk energiasööst paiskas mu sammu võrra tagasi ja tundsin valu oma sõrmeotstes. Need olid kõrvetada saanud. Surnumanaja tõstis oma pea ja nägin tema silmi, mis olid punased ja kuldse iirisega. Ta naeratas ja ta suust paistsid kaks teravat hammast ja limpsiv keel.

„Värdjatõug,” pomisesin tasakesi omaette. Pool-inimene, pool-mingisugu põrguelukas. Jõud oli temasse kaasa sündinud. Perfektne maag, kuid halvale teele läinud.

„Miks nad sinusugust väärtusliku elu raiskaks?” küsisin kergelt ehmatunult. Sain vastuseks ainult naerupahvaka.

„Sa peaksid oma sõpra kontrollima, äkki kuuled ta surmakarjed ära. Hetkega oli mul telefon käes ja number valitud. Kõhklesin, sõrm „Helista“-nupu kohal. Kas see elukas just ei manipuleerigi inimeste tunnete ja instinktiivsete tegevustega? Miks ma annan talle võimu enda üle?

Siiski, vaatamata kahtlusele vajutasin nuppu ja tõstsin mobiili kõrva äärde. See kutsus. Üks piiks, teine, neljas, kaheksas, kuni pani kõne kinni. Ma vaatasin telefoni jahmunult. Siis liikus mu pilk värdja juurde. Ta irvitas oma teravate hammaste välkudes seal, pea kergelt viltus, veri laubalt alla voolamas.

Minus tõusis kerge viha. See voolas nagu märatsev meri mööda mu sooni kätesse ja jalgadesse, terve mu keha oli sellega täidetud. Välgunool muutus mustaks energiakeraks, mis oli loodud tapma ja hävitama. Mõõk hõõgus punaselt verejanus. Mu silmis peksles raev ja ka värdjas nägi seda.

Ta oli kohkunud ja üritas end seina vastu suruda. Ta niutsus midagi omaette, kuid ma ei kuulnud seda. Surusin viha alla, vähemalt nii palju, kui suutsin. Kera kadus mu sõrmede vahelt, kuid mõõk jäi kindlalt pihku. Astusin sammu lähemale.

„Miks. Meelis. Ei. Vasta?” küsisin, hambad risti. Minu pilk puuris ainiti tema sakris pead. Ta silmad ei kohtunud hetkeksi minuga.

„Nad… võtsid ta kinni. Sina… sa oled järgmine,” sosistas ta. Mulle piisas sellest tunnistusest. Ma haarasin vasaku käega poisi kraest ja vedasin teda enda järel ääre juurde. Umbes poolel teel sai ta aru, kuhu me läheme ja ta hakkas visklema kui kala kuival. Varsti muutusid ta niutsed karjeteks, appihüüeteks, kuid ühe loitsuga vaigistasin ta täielikult.

Tõstsin ta üle betoonist ääre. Maapind paistis kaugel all. Vaatamata madalale korrusele pidi kukkumine asfaldile ta siiski tapma, olgu temas kuitahes palju deemoni verd. Mu käsi vetrus kergelt ja ta vaatas mulle oma puna-kuldsete silmadega hirmunult otsa. Vabastasin hääletuskäsu.

„Kes?” küsisin.

„Palun, tõsta mind siit ära, palun, ma anun sind, ma räägin kõik.” Ta värises mu käe all.

„Kes?” küsisin uuesti, seekord aeglasemalt. Lootusetus oli ainuke emotsioon, mida ma ta silmist lugesin. Siis midagi ta ilmes muutus. Ta naeratas taas, kuid see oli vaid odav vaatemäng, et mind petta.

„Mina olin neist nõrgim. Need, kes tulevad, on iidsed, deemonite ja needustega seotud paktid on nad muutnud võitmatuteks ja nad tulevad sind tapma. Mina pidin olema vaid ohvrilammas.” Üritasin näha läbi tema maskist. Ta vaatas mulle silma ja ühe järsu liigutusega jõnksatasin ta üle ääre tagasi.

„Nüüd räägi mulle tõtt. Kes tulevad…” Ma ei suutnud oma küsimust lõpetada, kui tundsin energiavoogu enda poole lendamas. Instinktiivselt hüppasin maha pikali, surnumanaja käis käkaskaela taha ja raksatas paar hetke hiljem asfaldil, tema luude murdumist oli kuulda siiani. Mu keha katsid külmavärinad.

Keerasin end oma ründajate poole, mõõk ühes käes ja teine käsi vabana, tegema, mis vaja. Kujusid oli kolm. Nad olid kõik ühepikkused, riietatud ühte moodi, musta kuube, ja nende kätes särasid mustad-hõbedased kerad. Nende jalgade vahel saalis umbes pooltosinat laibapeni. Nende neli lõuga, mis ruudukujulise koonuna kõik nõelteravaid hambaid kandsid olid minu poole suunatud, nende selgrood olid pingul ja valmis kallale tungima.

Selline seis oli minu jaoks ebasobiv. Laibapenidega oleks ma üksi hakkama saanud, kuid tänu neile maagidele pidin ka ette vaatama mustade kaosekerade eest. Mu pea huugas.

„Rainer Pimemõõk, tulge meiega kaasa ja keegi ei pea kannatama. Me ei taha teile haiget teha,” ütles üks mustadest kujudest. Ma ei saanud aru, milline.

„Valetad!” hüüdsin vastu. Penid urisesid vaikselt.

„Meil on vaja sinu teenuseid, Pimemõõk. Musta Ordu nimel,” sõnas nüüd teine kuju. Ma ei saanud taaskord aru, milline neist. Selle asemel analüüsisin pakkumist. Must Ordu oli suurim ja võimsaim musta maagia praktiseerija Eestis ja kogu Baltikumis. Kui neil läheb vaja minu, koletiseküti, abi millegi peatamisel või püüdmisel, pidi asi tõesti hull olema.

„Kui ma tulen kaasa, peate te kindlalt need laibapenid tagasi kalmistule saatma. Ma ei kavatse nendega koos reisida,” sõnasin. Mõõk jäi mulle kätte, kuid mu võitlusasend muutus mugavaks seisuks.

Kolm kuju noogutasid ja üks rapsas käega. Laibapenid keerasid end ringi ja jooksid minema. Kuid lahtised otsad polnud veel seotud.

„Kus on Meelis? Ta ei vastanud telefonile,” küsisin lähemale astudes. Üks kujudest viskas mulle vana Nokia, millel paistis kõne lahti olevat. Võõras number. Tõstsin selle kõrva äärde.

„Kuhu sa nii kauaks jäid, kurat küll? Aaa, ära muretse, politsei võttis mind kinni poolel teel, esituli on katki. Hommikul olen seal, niikaua hoia need asjad ise korras.” Melli häält kuuldes tundsin kergendust, et mu sõber siiski elus oli.

„Davai. Korista need laibad siit ära siis, ma ise lähen koju. Homseni,” kuulsin klõpsatust ja viskasin mobla kujude juurde tagasi.

„Lähme?” küsisin ja sammusin nende järel mööda keerdteed alla.

Pärast pooletunnist sõitu jõudsime me linnast välja. Kujude must BMW keeras ühele kõrvalisele metsavaheteele ja me loksusime läbi poriloikude mööda liivast teed sügavamale metsa sisse. Me jõudsime lähemale oma sihtkohale, ükskõik, mis see ka poleks.

Järsku ühe käänaku tagant keerates jõudsime me lagendikule. See polnud harilik  lagendik. Kõik oli must, põlenud, murdunud ja tuhaga kaetud. Lagendiku keskpunktis paistis vundamendi vare ja poolik korsten. Puutüved olid pooleks murdunud, nagu keset kogu seda lagendikku oleks käinud plahvatus. See tundus ka loogilisim järeldus. Puud olid murdunud väljapoole, lagendikku ümbritsevad taimed olid väljapoole kaardu ja seestpool mustad. Ma jälgisin kohta huvitatult.

Auto peatus järsku jõnksatusega. Kujud ronisid välja ja nüüd metsasügavuses võisid nad oma maskeeringud maha võtta. Esimene neist oli vanem naine, kuid tema lõuast kasvasid välja kaks kihva. Tema musklid pungitasid mustade lohvakate riiete all ja tema juuksed olid paigutatud krunni. Sain kohe aru, et too oli ork.

Järgmine kuju oli kleenuke, tema kõrvad olid teravatipulised, kuid keha värv oli must. Tumehaldjad, peaaegu väljasurnud liik. Ja minu ees seisis üks.

Kolmas kuju oli nende juht. Tema oli tee peal rääkinud veidi ja teised kutsusid teda pealikuks ning austasid. Temal oli seljas mõõk, näol paistis värske arm. Ma vaatasin seda salka ja kaalusin oma võimalusi nendega võitlemises. Tumehaldjaga saaksin ma hakkama. Armiga mees tundus olevat ka kerge, kuid ork oli see, keda ma kartsin. Neil on juba kaasasündinud surmakartmatus ja see muudab nad väga headeks sõdalasteks. Pidin mängima sõpra võimalikult kaua.

Mees köhatas hääle lahti: „Me tõime su siia, sest siit algab su töö. Üleeile põgenes siit majast, Musta Ordu vang. Ta on deemon, kes suudab kuju muuta ja tema plahvatuslik jõud on ohtlik nii tema ümber olevatele isikutele kui ka talle endale. Sa pead ta kätte saama ja surmama või tooma meile, veel parem. Nõus?”

Kas ma peaksin tõesti aitama Musta Ordut? Nad on väga piiri peal oma riituste ja nõidustega, et neid jahtima hakataks, ma saaksin piisavalt hea tasu, kui ma nad kohe kinni võtaks ja neutraliseeriks. Kuid mis kasu sellest oleks? Must Ordu oleks ikkagi vabaduses ja minu pea peal oleks arvatavasti tasu väljas. Ja kui see on nii võimas deemon, kui nad ütlevad, oleks tõesti targem see hävitada.

„Olgu, kuid enne, et oma kahtlusi veidi leevendada, te lasite ühel omadest surra. See värdjas, kes mind parklasse meelitas,” ütlesin ja piidlesin maage.

„Ta polnud üks meist. Ta oli selle deemoni valvur ja see oli tema tasu,” sõnas mees. Noogutasin vaikselt.

Veidi lagendikul ringi vaadanud, märkasin, et plahvatus polnud tulnud maja keskelt, vaid ühest ukseavast. Järelikult oli deemon plahvatanud põgenedes või midagi sinnapoole. Lisaks avastasin jäljed, suured ja rasked, kuid väiksemad tavalise deemoni omast. Jäljed jõudsid välja metsa äärde, kus need kadusid, minu ainsaks lõngaotsaks jäi umbkaudne suund lagendikust.

„Mul on vaja täieliku keskendumist nüüdsest. Ma leian teie kuradi deemoni ja tapan ta. Teie võite minna, ma saan hakkama,” sõnasin kambale tagasi minnes. Nad vaatasid üksteisele otsa ja noogutasid siis. Mõõgaga mees ulatas mulle pataka sajaseid. Mul polnud rahast vahet, kuid pistsin selle siiski endale taskusse. Nad istusid autosse ja sõitsid minema, tolmujutt taga.

Seisin keset lagendiku, päike kusagil idakaares tõusmas. Ma sirutasin käed laiali ja keskendusin. Sulgesin silmad ja mu sõrmeotsades tekkis teatav kihelus. Mitte selline, nagu haavasid ravides, pigem tundsin, nagu oleks vesi minu sõrmedest välja voolanud. Kogu mu teadvus oleks nagu hetkeks välja voolanud ja laiali paiskunud.

Mu silmad olid kinni, kuid ma nägin kõike enda ümber. Ma olin iga väike põrnikas, iga lind, väikeloom ja muu elusolend. Vaid murdosa sekundiga nägin kõike. Ja kerides aega tagasi plahvatuse hetke nende samade elukate läbi nägin, mis toimus.

Maja oli olnud madal ühekorruseline, punakat tooni. Nägin tuttavat surnumanajat, tal oli seljas lihtne t-särk ja teksad ning tema kõrval seisis väike tüdruk. Vanust võis tollel olla kusagil kümne ringis.

Nad vaidlesid. Surnumanaja näitas välja metsa poole ja karjus tüdrukule midagi. Tüdrukul olid pisarad silmis. Pisarad silmis, mille iirised olid punased ja kuldsed. Tema nahk oli kaetud õrnade roosakate soomustega ja ta saba oli krussis ümber ta jala. Tema käed olid surutud rusikatesse. Ja tema pilk vaatas trotslikult poissi.

Siis ta karjus midagi. Loll loomaaru, milles ma olin, ei lasknud sellest aru saada, kuid kohe pärast seda saabus tugev jõud ja käis plahvatus ning ma jõudsin näha veel kaitsekilpi, mille surnumanaja jõudis tekitada. Tüdruk, kes nüüd oli oma deemonivormi täielikult saavutanud, jooksis eemale, jättes endast maha põleva tuhahunnikust lagendiku.

Ühe tugeva hingetõmbega olin oma kehas tagasi. Läks paar hetke, enne kui ma sain aru, et laman maas. Minu teadvus vilkus veel paari eluka vahel, kuid see saabus kiirelt tagasi. Olin jõuetu. See üks hetk tundus nagu tundide pikkune ning mu katkendlik hingamine ütles mulle, et olin viimsel piiril.

Lükkasin ühe käes põue vahele ja tõmbasin välja batooni. Avasin selle ja kugistasin paari ampsuga alla. Kuradi hea asi on see ettenägelikus. Tavaliselt olen pärast lahinguid nõrk ja sihuke kiire turgutus kulub tihti ära.

Tõusin istukile ja koukisin välja ka telefoni. Meelis ei vastanud, nagu arvata oligi. Kutsusin hoopis takso lähimale teenurgale, mida mäletasin. Istunud sisse, käskisin end viia lähimasse toidukohta.

Kõht burgerit ja energiajooki täis, sammusin läbi linna auto juurde, mille olin rumala peaga jätnud kaubamaja parkla juurde. Laibast polnud jälgegi, samamoodi olid kooljad ära koristatud. Muigasin rahuldatult. Muide kadus kohe, kui silmasin kedagi silmanurgast. Must tomp kõigest ja kohe, kui pea sinnapoole keerasin, kadus see ära. Mind jälgiti.

Istusin rahulikult autosse, avasin kindalaeka ja lükkasin raha sinna. Käivitasin masina ja võtsin suuna sündmuspaigale. Polnud mõtet peeglisse vaadata, teadsin, et nii mitmedki silmapaarid jälgisid mu sõitu.

Taas lagendikule jõudnud, otsustasin esimese asjana maja uurida. Ma ei kavatsenud taas oma teadvust laialdada, et näha, kuhupoole tüdruk läks. Pigem huvitas mind põhjus, miks ta oli siin olnud.

Käsi vastu kivikorstent  pandud, tundsin õrnasid lapse emotsioone. See pidi olema tema. Kurbus, õud, hirm ja midagi arusaamatut. Reetmine? Viha? Lapse emotsioonid olid segased. Kuid ma sain aru, et ta polnud siin kinni ta enda sooviga. Kõndisin veel veidi ringi, kuid rohkem emotsioone ei tundnud.

Järsku tundsin oma saapa all midagi. Lükkasin jalaga tuha  eemale ja nähtavale ilmus mingi ese. See oli üleni must, tahmast ja põlemisest. Korjasin ovaalse ja pikliku eseme üles ning silmasin ornamente otstes. See tundus nagu pudel, kuid ilma korgita või avata. Lükkasin tahma eemale ja põrkasin tagasi. Ese kukkus käest ja põrkas vastu kivi, kuid ei läinud katki.

Anumas oli veri. Selgelt punane, kuid selle sees paistsid kuldsed triibud. Deemoni veri. Ja kui veel noore deemoni veri, siis pidi see oleme väga võimas. Kas selleks tüdrukut kasutatigi? Vere saamiseks?

Vaatasin veel ringi ning leidsin mitu taolist anumat. Otsustasin ka need igaks juhuks kaasa võtta. Anumad sügaval taskupõhjas, asusin tüdrukut jälitama.

Kõndisin umbes suunas, kuhu tüdruk oli jooksnud. Mu peas tekkis pika aja peale aina rohkem küsimusi. Kuidas Must Ordu teda ise ei olnud leidnud? Ju oli mingi põhjus. Ja miks nad lubasid mul ta tappa? Ma ei teadnud vastuseid. Kuid ma teadsin, et mu esmane ülesanne on see deemon leida.

Ligi pool tundi läbi männimetsa jalutanud olin täiesti kadunud. Aju ütles, et auto oli jäänud selja taha, kuid olin selgelt tulnud ida suunas ja nüüd olin näoga lõunas. Tähendab, olin eksinud. Muigasin taas.

Kerge käeliigutusega tekkis mu sõrmede vahele tilluke valge leek, hing. Ma sosistasin sellele mõned võlusõnad ja see võttis mu sõrmede vahel kuju. Pillasin selle maha ja valgest tombust kasvas välja spektraalse välimusega läbipaistev hunt. Umbes puusakõrgune elukas, minu käe all. Sosistasin talle rahustuseks paar sõna. Võtsin taskust välja anuma ja andsin talle selle koonu ette.

Ta karv tõusis turri ja ta silmad muutusid väikesteks piludeks, mis ründevalmilt eset piidlesid. Ma panin selle tagasi taskusse ja näitasin maapinnale. Hunt muutus koheselt rahulikumaks.

Loom nuusutas maapinda. Ta sörkis paar meetris vasakule, nuuskis ka seal. Siis veidi eespool. Lõpuks keeras ta end minu poole ja vaatas küsivalt otsa. Ta oli jälje leidnud. Astusin tema järel, kiirustamata. Tondihunt leiab alati oma saagi üles.

Hõre ja liivane männimets muutus lühikeste puudega rabaks ja seejärel sooks. Maapind oli märg ja pehme, üks vale samm oleks mind suure tõenäosusega hukutanud, kuid loom leidis alati kõige turvalisema tee läbi mülgaste. Ime, et tüdruk oli samamoodi leidnud. Väga vabalt võiks ta hetkel olla mingis mülkas juba uppunud.

Järsku tondihunt peatus. Ta tõstis oma pea, ta kõrval läksid kikki ja ta seiras kiire pilguga meie ümbrust. Mõõk oli mul koheselt käes. Ma vaatasin samas suunas, mis tema. Meie seljataga, samas kohas, kus me olime metsast väljunud, paistis mingi vari. Ma olin peaaegu kindel, et see oli mõne Musta Ordu käsilane. Vaatasin veel ringi ja nägin nüüd, et igal pool raba ääres paistsid mustad kujud. Olime ümber piiratud. Kuid nad ei liikunud. Nad ootasid, et ma leiaks lapse.

Mul polnud midagi muud teha, kui edasi minna. Mul oli selge siht ja rajalt kõrvale minek oleks mind kindlalt tapnud. Viipasin käega edasi ja tondihunt läks edasi, juhtides mind mülgastest läbi.

Tund aega hiljem hakkas midagi paistma. Mingi kõrgendik keset seda vesist tühermaad. Ja selle peal paistis olevat mingi ehitis. Turtsatasin kergelt. Veel üks väike maja keset eimidagit.

Jõudsime sellele lähemale ja ma märkasin väikeseid siniseid tulukesi selle ümbruses. Neid oli algul vähem, kuid kõrgendikule liginedes tihenesid ka virvatuled. Kõikide hinged, kes olid soos surnud. Ja neid hingi oli palju. Miks? See küsimus mõlkus mul meeles. Miks peaks mingi suvalise künka juures keset sood olema nii palju laipu? Mingi lahing?

Tondihunt jäi seisma kõrgendiku  jalamile. See polnud suur, hetkel paistis nagu kümnemeetrise diameetriga, umbes kahe meetri kõrgune. Ükskõik, kui palju ma sundisin teda edasi, tondihunt ei liikunud. Ohkasin tasakesi. Siis kükitasin ta ette maha, võtsin ta koonu enda kätte ja silitasin seda. Vabastasin selle hinge a hetkega oli tondihundi asemel kerge aur, mis taeva poole kerkis. Tema oli oma ülesande täitnud.

Paari sammuga jõudsin künka tippu. Moodustis, mida enne olin silmanud, polnud maja. See oli kreeka stiilis mausoleum, mustadest kividest. Maja oli poolenisti vajunud künka sisse ja sellesse sisse pääsemiseks oli keegi teinud augu katusesse. Väikene, kuid ere tulekera tekkis mu kätte ja, see taskulambina kasutusel, hüppasin sisse.

Olin üpris kirstude alguses. Need olid umbes puusakõrgused ja nende kaaned olid inimkujude moodi. Selgelt olid eristada näojooned ja ülejäänud kehad. Kuid samas oli näha deemonlikke osasid kehadel. Sarved, küüned, neli silma, tiivad ja taolised elemendid.

Järsku oli kuulda nuuksatust. Ma vaatasin ettepoole mausoleomi lõppu ja nägin ka sealtkerget kuma. Ma astusin sammu tasakesi sinnapoole. Möödusin uuematest kirstudest ja peaaegu kuma juures märkasin väga tuttavat nägu. Surnumanaja.

„Kes sa oled?” kuulsin ma tasast häält. Seisatasin. Nägin, et üks kirstudest oli lahti tehtud ja sellest rippus välja vana surnud käsi. Kirstu kaanel oli näha imeilusa naise kontuure ja need tundusid kuidagi sarnased. Need olid väga sarnased tüdrukule, keda olin jälitanud.

„Ma… ma olen Rainer. Kes sina oled?” sõnasin tasakesi. Kirstu tagant kerkisid kõigepealt silmad ja siis suu, täis teravaid hambaid. Väikene värdjas. Kuid tema juures oli midagi teistsugust. Need pisarad ta silmis.

„Lille,” sõnas ta tasakesi, vaadates mulle ikka veel silma. Ta pühkis oma pisarad ära, käsi oli õrnade soomustega kaetud. Ma kükitasin temaga samale kõrgusele. Ta kadus korraks kirstu taha ja piilus siis küljelt mind. Nägin ta kaelal ja kätel väikseid rohmakaid arme, mis olid kohutavalt kokku kasvanud. Verevõtmise augud.

„Lille, kus kohas me oleme?” küsisin ma temalt, kuigi teadsin arvatavat vastust.

„Mu ema magab siin. Igavesti. Ja isa ka ja venna ja õde ja kõik teised ka. Ma tulin siia taastuma.” Tema hääl oli vaikne ja tasane. Ma sulgesin silmad. Kas ma tunnetaks, kui lähedal mustad kogud on? Arvatavasti poleks mõtet.

Ma tulin teda tapma. Ma ei saa lihtsalt temaga põgeneda siit. Ma pean seda tegema. Kuid samas… Asjaolud on muutunud. Tema pole ajuta deemon, kes tapaks vere pärast. See siin minu ees on väike laps. Ja see laps kardab kohutavalt. Nii kõvasti, et ta tuli turvalisust otsima oma surnud perekonnalt.

Mul oli kahju. Ja ma mõtlesin. Kõvasti. Kas kuidagi oleks võimalik siit välja saada? Mu peas kerkis üks mõte. Ja see oli riskantne.

„Lille, ütle, kas sa kardad neid varje?” küsisin temalt. Ta kohkus ja oli nutmise ääres. Kuid ta noogutas sellele vaatamata.

„Kuula nüüd mind hoolega. Ma ei tea, kui kaugel nad on, aga nad on siiapoole teel. Nad tulevad ja nad tahavad sind kinni püüda. Ma tean, mida nad sulle tegid ja ma luban sulle, ma ei anna sind ära. Ma kaitsen sind.” Ma vaatasin talle otsa ja tema pisarad kadusid. Ta noogutas veel tugevamini, löristas nina ja noogutas jälle. Ma muigasin vaid.

Siis sirutasin ma käe taskusse. Pudelid olid veel seal alles ja ma võtsin ühe välja. Lille kohkus ja tõmbus eemale. Ma vaid tõusin ja viipasin ta endaga kaas. Ta võttis mu käest, samal ajal hoidsin ma teises käes tema vereanumat.

Valgus pimestas mind kergelt, kuid ma nägin, et kujud olid palju lähemal. Ka nemad nägid meid. Ma teadsin, et ma riskeeri oma eluga, kui ma seda verd tarbin, kuid saja täisvarustuses maagi ja küti võitmiseks ei piisanud minu oskustest. Ega võimetest. Aga deemoni veri pidi mind päästma.

Ma lõikasin mõõgaga ühe otsa lahti. Sellest purskus veidi viskoosset vedeliku ja ma nägin seda keerlemas, purpursed ja kuldsed jooned segamini. Ma hingasin välja ja jõin vedeliku ühe lonksuga ära.

Kuumus voolas mööda mu sooni, see oli kui tuli, mis jõudis igale poole minu sees ja andis mulle energiat. Ma tundsin kihelust, mitte sellist nagu tavaliselt, ei sujuvat ega ärritavat. Terve mu keha oleks nagu põlenud kuumas tules, kuid see polnud valus. Ma vaatasin enda ümber ja nägin igat maagi nagu leeki, mis vajas kustutamist. Need olid nende hinged, mina pidin need hävitama.

Kuid sekund hiljem võttis Lille minu käe. Ma sain kontrolli tagasi ja vaatasin talle otsa. Ta pilk olid suunatud otse ette. Ma sain aru ilma ütlematagi. Ta teadis teed. Minu ülesanne oli neid eemale hoida. Ma avasin ka ülejäänud pudelid, kaanisin need sisse. Seekordne laks polnud nii võimas.

Ma noogutasin ja üritasin midagi öelda, kuid kolm pudelit deemoniverd oli mu kurku põletanud, nii, et välja tuli ainult mingi kahtlane korin. Tüdruk hakkas jooksma. Ma järgnesin talle.

Maagid liikusid meie poole, nad jooksid üle vee, üle sopa ja mitte ükski neist ei maandunud mülkas. Nägin nende hingitsevat jõudu ja teadsin, mida teha. Puhtalt instinktiivselt manasin kätte mõõga, mis seekord põles mu jõuga, käes oli mul põlev kaosekera, maagia puhtaim ja tooreim vorm.

Esimene maag ründas mind mõõgaga, kuid ma vaid virutasin talle mõõganupuga näkku. Ta kukkus ja vajus sohu. Järgmised kaks tükki said kaosekeradega pihta ning nende kehad lahustusid pimeduses. Ülejäänud maagid lähenesid ettevaatlikumalt, heites tulepalle ja energiasööste, kuid ma olin võimeline neid blokeerima.

Järsku seisis meie ees tuttava seisakuga tumehaldjas. Ta kaitses mõlemad löögid oma maagiaga, lõi mu siis eemale, üritades haarata Lille järele. Minu kiired instinktid puhusid välja kaks tondihunti ja need kargasid talle kallale, rebides teda tükkideks.

Me jooksime edasi, raba äär lähenes, kuid ka maagid jõudsid meile lähemale, neil oli olnud kergem teekond üle mülgaste, meie pidime liikuma mööda käänulist rada. Meile tuli külgedelt kallale kuus maagi, kaosekerad valmis. Ma lõin need tagasi kerge tulekilbiga, mis sütitas paari neist riided ja ülejäänud said puretud tondihuntide poolt.

Raba äär oli siinsamas, lühikesed männid tõusid juba ja kauguses tundsin ma juba liiva ja männivaigu hõngu. Meile jõudis kohale veel rohkem maage. Nad heitsid tuld ja välku, nii mõnigi tuli kallale mõõga või kirvega, mis kõik olid loitsitud. Kuid minu deemonivõim oli neist üle. Igaüks, kes sattus ette, sai eelmise maagi saatuse osaliseks, üheks virvatuleks keset sood.

Järsku tundsin kerget ebakõla oma võimus, mu mõõk ei lõiganud enam nii kiiresti, kaosekerad olid väiksemad. Ma sain küll maagidest lihtsalt jagu, kuid ma jäin siiski nõrgemaks. Lille ka tundis seda. Ta vaatas minu poole, kuid selle asemel, et muretseda, noogutas ta vaid mulle.

Järsku tundsin kerget jõnksatust maapinnal. Oleksin peaaegu pikali kukkunud, kuid sain viimasel hetkel tasakaalu tagasi. Maagid olid maha jäänud, kuid meie ees seisis mõõgaga mees. Tundsin selle käepideme ära. Ta relv oli otse ette suunatud, Lille poole. Ma võtsin tüdrukust kinni ja astusin nende kahe vahele.

„Meil oli kokkulepe, Pimemõõk, sa pidid ta tapma,” ütles ta.

„Ma arvasin, et te jahite mingit metsikut põrguelukat. Kuid ma oleks pidanud teadma, et teilt midagi korralikku loota oleks nagu oodata, et päike tõuseks läänest,” urahtasin. Mees naeratas, ta sai aru mu jõu kadumisest. Ja ta otsustas seda ära kasutada.

Kiired liigutused, väledad lõiked ja torked lendasid minu poole. Iga järgmine löök oli kiirem kui eelmine ja ma hoidsin elu eest tempost kinni. Mu mõõk blokeeris lööke, sädemeid lendas ja järsku jõudis kulminatsioon kohale. Kiire piruett ja ma olin relvast vabastatud. See haihtus õhku, kui see kadus ja ma olin relvitu.

Mõõgavõitleja kargas minu poole, surmalöök silme ees. Kuid ta polnud arvestanud minu ainukese naturaalse võimega, mis mulle nime andis. Ma keerlesin eest ära ja haarasin tema mõõgakäest. Järsku oli minul käes minu mõõk, mis läbistas ta kaela, puhtalt ja kiirelt.

Surnukeha kukkus ja ma vaatasin Lille poole. Ta oli väsinud ja ohkis. Maagid ilmusid lähemale meie selja taga ja ilma midagi mõtlemata võtsin ta endale selga. Ta polnud isegi raske, kiitsakas ja veidi terav ainult.

Ma jooksin edasi, mõõk käes, tüdruk seljas ja kaosekerad lähenemas selja tagant. Me olime jõudnud männikusse. Liivas jooksmine oli raske ja aeglane, maagid otsustasid oma jõudu selle vältimiseks kasutada. Ma vandusin tasakesi ja vaatasin taha, kuidas mitmeid kaosekerasid, tuleleeke ja välgunooli meile lähenes. Järsku tundsin, et Lille libiseb mu seljast. Ma komistasin samal hetkel ja me mõlemad lendasime käkaskaela maha.

Me olime ümber piiratud, lugesin umbes poolsada maagi. Ja nende keskelt astus välja kapuutsita ork, kes oma massiivse lõualuuga irvitas. Tundsin ta jõudu meie ümber kogunemas. See polnud hea tunne, pigem nagu oleks aeglaselt nööri ümber kaela paigutatud.

Mu deemonivere energia oli ka täiesti otsas. Mu süda lõi kuidagi aeglasemalt kui muidu, ma hingeldasin tugevalt, hapnikku oleks nagu liiga vähe olnud. See oli äkilisest jõu kadumisest, tundsin kerget iiveldust ja soovi maha kukkuda.

„Sa oled tugev, Pimemõõk, ma poleks seda uskunudki. Kuigi enamus sellest võimust tuli selle värdja verest. Noh, enam vahet pole, nüüd sa maksad oma eluga nende eest, kes täna hukkusid.” Orki hääl oli vihane ja pilkav. Mina suutsin vaevu silmi lahti hoida.

Keerasin pead tasakesi vasakule ja paremale, kuni nägin Lillet segaduses maas lamavat. Ta tundus hirmul, nagu tavaliselt keegi olekski, kui tema košmaarid jälle nähtavale ilmuksid. Sundisin end tema poole naeratama. Ta ei teinud sellest väljagi, ta jälgis ainult orki, kes minu poole astus.

„Tüdrukuga tegeleme hiljem, las ma lõbutsen veidi enne.” Naine naeris ja tema mustariietunud kamraadid jälgisid liikumatult, kuidas ta astus minu juurde. Ta asetas oma käe minu omale ja äkiliselt tundsin kohutavat valu. Minusse oleks nagu süstitud jääd ja kuumasid süsi korraga. Ma nägin, kuidas tema puudutusest kõrgemale tekkisid verevalumid, kui mu veresooned jäätusid, sellest allapoole ei tundnud ma oma kätt.

„Ütle, kuidas on? Kas on valus? Oi, see peaks piinav olema!” Ta naeris suure häälega ja nihutas end mu teise käe juurde. Külm valu levis mööda mu kätt üles. Vaikselt nägin sõrmi mustaks tõmbumas. Need närbusid nagu lilled esimestel öökülmadel, kattudes härmatisega ja vajudes kortsu. Kuid valu oli sealt tuim, ma ei tundnud peaaegu midagi.

Mu parem käsi ja vasak õlg said tunda samasugust piina nagu enne. See pani mu karjuma. Mu kõri pitsitas kriipiv tunne ja ma teadsin, et varsti on see jäine piin mu südames ja see lõpetab töötamise.

Korraks läks mul silme eest mustaks, kuid valu äratas mu taas. Millegipärast ei tundnud ma oma jalgu. Külmus oli jõudnud mu seljaajuni, närvid ei töötanud enam. Ma tundsin esimest korda hirmu kogu selle võitluse ajal. Siia ma surengi. Ja surm paistis läbi mu poolsuletud laugude, orki taga. Ma nägin tema irvet. Tema soovi mind võtta.

Korraga see surm kadus. Kogu ma valu taandus ja kõik lahvatas põlema. Ma tundsin külma endast eemale tõmbuvat. Nägin orki tõusmas ja vaatamas midagi minust paremal. Lille. Nägin põlevaid puid enda ümber, need kukkusid kokku, maagide formatsioon lagunes, nad jooksid eemale, kuid mitmed neist said tulelontidest haaratud ja kõrvetatud, põletatud, praetud. Nende nahk ja liha sulasid luudele ja nende riided lahvatasid põlema.

Kogu maa ja mets põles, taevas oli must. Ork minu eest langes kõigepealt ühele põlvele, siis kahele ja tema ümber tõmbus väikestest leekidest koosnev kera kokku. Tema kätest voolas välja jääd, vett ja lund, kuid selle tuletormi vastu ei saanud miski. Ta vajus sinnasamasse kokku. Ja tuli neelas ta.

Sulgesin korraks silmad, kuid tundsin järsku sooja enda poole liikumas. Avasin need taas, nähes enda ees väikest deemonit põlemas, soomused hõõgumas. Kuid tema pilk oli ikka veel hirmul. Lille kummardus mu kohale ja raputas mind. Ma ei kuulnud, mida ta hüüdis, kuid ma tundsin kergelt elujõudu tagasi tulevat. Suutsin tunda kerget kõrvetust oma põlevates jalgades enne, kui silmad sulgesin ja muigasin.

Ärkasin taaskord, kuid mitte liivases ja põlevas männimetsas, vaid palavas ja kergelt lämbes toas. Ma tundsin enda peal teki raskust, mis oli iseenesest hea märk. Ma avasin ühe silma, et näha oma tuttavat korterit. Meelis norises tugitoolis teises seinas, teleka ja raamaturiiuli vahel. Nägin, et ta käed olid verised, kelle veri see oli, ma ei teadnud. Tundus, et minu oma. See kuradi ravitseja ei saanud mind sinna lihtsalt surema jätta.

Kuid ma tundsin kogu oma keha, liigutasin oma varbaid, siis sõrmi, keerasin aeglaselt pead ja silmasin kohe Lillet. Tal oli kaks kanüüli käte sees ja ta täitis mingit pakki verd. Ta paistis kuidagi kahvatu, vaatamata oma tavalisele roosale nahatoonile ja soomustele. Nägin, kuidas ta suure suuga haigutas. Nad olid vist tükk aega üleval olnud.

„Milleks sa neid pakke täidad?” küsisin vaikselt. Tüdruk kohkus, kanüül kukkus ja üks pakkidest läks lahti. Mu põrand oli sekunditega kaetud punakas-kuldse loiguga. Meelis ajas end ägisedes püsti.

„No mida perset, said veel eluvaimu sisse. Me pidime sinu kuradi poolkülmunud kehasse mitu liitrit deemoverd süstima, et su keha suudaks surnud rakud asendada uutega.” Ta oli kõbus nagu ikka.

„Kuidas sa meid leidsid?” küsisin hädiselt.

„Selline inferno oli lahti viimati umbes kakskümmend aastat tagasi, kui see lohe keset Peterburi maanteed tänu asfaldi kuumusele koorus. Mendid olid just välja lasknud mind, kui seda tulelonti silmasin. Õnneks suutsid vardjad selle massi eest ära peita. Noh, pikemat lugu pole, panin masinale hääle sisse ja tulin sinna. Leidsin teid kahte ja tõin siia, muide mõlemad oimetud. Ja keset seda tuletormi, hullumeelsus. Noh, ja nüüd olen sind oma kolm ööpäeva elus hoidnud, kuni su keha paranes. Deemoni veri kiirendas seda protsessi, eile hakkasid alles andma ellujäämise märke,” lausus Meelis, istudes mugavalt tugitoolis. Nägin kotte ta silmade all ja ei teadnud, kuidas saan selle talle tasuda.

„Heh, mis sa arvad, kas üks õhtusöök tasub selle võla?” küsisin. Meelis turtsatas põlastavalt.

„Ma olen su sõber, kuid mul läheks enda turgutamiseks ka midagi vaja. Ja Lille tasus selle võla juba sinu eest. Kümme liitrit deemoverd minule sinu ellujäämise vastu. Vat, nii palju sa väärt oledki, Rainer. Pealegi seitse liitrit on juba käes,” seletas ta rahulikult. Noogutasin tasakesi ja sulgesin jälle silmad.

„Lille, on sinuga kõik korras?” küsisin tüdrukult. Tundsin ta juukseid oma näol.

„Mhm on küll,” sõnas ta oma lapsehäälega, mis pani mind naeratama.

„Kas sa saad selle verega hakkama?”

„Ikka. Ma andsin teistele ka verd ju. Ja nemad tahtsid kõike.”

„Hästi, hästi. Sul on ka vaja aega taastumiseks,” pöördusin Meelise poole. „tule ülejäänud verele ülehomme järgi, lase meil tempo maha võtta, keegi peab maja eest ka hoolitsema. Sobib?”

„Ikka, sa saad küll ise hakkama.” ta tõusis, astus sammu minu poole ja surus mu kätt. Andsin talle nõrga vastuse.

Meelis astust uksest välja, sulgedes selle vaikselt. Ta seisis hetke paigal, nohisedes läbi nina. Ta kratsis oma vasakut lõuapoolt ja kraapis korra tossuga tsemendist treppi. Siis, käed taskus ja pea maas, asutas ta end minema. Vaikselt trepist alla tippides muutus ta meel kurvaks ja sammud aina raskemaks. Korra ta peatus isegi, kuid sundis end kohe edasi liikuma.

Jõudnud alla ukse juurde, lükkas ta selle õlaga lahti ja astus kõrvale. Ta silmis helkisid pisarad, kuid ta lükkas need kiiruga eemale. Ta tõmbas nina puhtaks ja astus auto juurde. Ukse avanud, istus ta päiksest kuumale istmele, asetas käed roolile, aga ei keeranud süüdet. Selle asemel nuuksus ta tasakesi. Ta õlad rappusid vaikselt nutuhoos. See kestis vaid paar hetke, kui ta jälle oma pea tõstis ja kortermaja ust silmitses.

Mustad kujud olid ilmunud igale poole maja ette, paar neist askeldas ukse juures, ülejäänud olid kogunenud gruppideks, tasakesi midagi arutades. Meelis tabas endalt mitmeid kapuutsi alt paistvaid pilke.

Järsku kostis koputus. Kellegi tugev nukk tagus ta akna pihta. Meelis keris selle alla ja võttis vastu raske hõbepaberist koti. Siis vaatas ta kaputsiinlase poole, kuid tolle nägu oli hästi varjatud

„Su perel on nüüd ohutu, Meelis. Sa tegid õiget asja,” kuuldus krigisev ja madal hääl. Meelis oli seda kuulnud ka telefonis, kuid nüüd tundus see veel selgem. See oli orki hääl. Väga haavatud ja väsinud, kuid siiski mõrvarliku tahet täis orki oma. Ta võdistas õlgu.

„Siin on võti,” sõnas ta vaid ja viskas korteri võtme läbi akna. Siis keeras ta selle üles, pani autole hääled sisse ja sõitis minema. Ta ei tahtnud seda veresauna näha.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 11/21 (Riho Välk)

Intervjuu: Häli Kivisild (Laura Loolaid)

Teatriarvustus: Hingede tund (Meelis Ivanov, Lilian Vuks-Ivanov)

Virtuaalmuljed Kellerteatri „Hingede tunnilt“ (Laura Loolaid)

Rehepapp koomiksimaailmas (Laura Loolaid)

Arvustus: Kuhu viib „Teekond Ridamuseni“? (Jüri Kallas)

Arvustus: Jutuvõistluse Täheajast (Agur Tänav)

Arvustus: „Viivuranna online” (Mann Loper)

Arvustus: Häli Kivisild „Saskia läheb metsa” (Elar Haljas)

Filmiarvustus: „Shang-chi ja Kümne Rõnga legend” (Riho Välk)

Filmiarvustus: „Igavesed”: emotsioon ja tegelased vs. MCU valem (Miikael Jekimov)

Reaktori juttudest: 10/21 (Tõnis Hallaste)

Tolmunud topeltettur 11: Problemist (Rauno Pärnits)

Päeva materjal Wikipedias oktoobris 2021 (Taivo Rist)

Mütoloogia põimimise võimalikkusest, vajalikkusest ja eesmärkidest kaasaegses noortekirjanduses (Mairi Laurik)

Uudiskirjandus 11/21

Ulmkonnakroonika 11/21

Jutt: Väike viperus (Maarja Kruusmets)

Jutt: Saatuslik põrandalaud (Kersti Kivirüüt)

Jutt: Sant lugu (Tim Hornet)

Jutt: Purpurkuldne (Jaak Herbst)