Peatoimetaja veerg 11/22 (Agur Tänav)

Head novembriaega kallid ulmelugejad. Lumi on maas ja talv ronib katusel, aga meil toimetuses on peaaegu nagu september, kus kõik on uus. Esiteks on meil uus kunstitoimetaja, Kristi Reisel ja uus juttude arvustaja Maarja Kruusmets. Tervitused ja tulevärk siinkohal neile :)

Käesolev number on meil juhtumisi sattunud uue kunstitoimetaja saabumise auks võiks öelda, et väikse kunstikallakuga, sest koomiksisõbrad leiavad siit endale tavapärasest enam. Ma ei hakka ära spoilerdama, mida nimelt, aga kõik saavad muidugi ise aru, et need on koomiksid ja koomiksitest rääkivad artiklid.

Kui minna kujutava kunsti juurest kirjutava kunsti juurde, siis Jüri Kallas kirjutas järelehüüde Greg Bearile, kes nüüd äsja meie keskelt lahkus ja kelle lugusid on ka Reaktor avaldanud. Samuti tähistame Vonneguti 100. sünniaastapäeva. Vonnegut on juba ammu surnud, seega ei pea teda mälestama, vaid võib südame rahuga tema sünnipäeva tähistada.

Ja viimaks ei saa mainimata jätta elavaid inimesi meie keskelt, sest narr oleks välja tuua vaid välismaa surnuid ja jätta tähelepanuta elavad ja hingavad tähed meie keskelt. Meil on seekord intervjuud Tamur Kusnetsiga, Anu Amor-Naritsaga ja Marek Liineviga.

Kaanepildi autoriks on Elin Matikainen.

Intervjuu: Tamur Kusnets (Joel Jans)

Kes sa oled, Tamur, kust tuled ning kuidas nii ulme kui kirjutamiseni jõudsid?

Olen sündinud Valgas, oma ema-isa poeg, põlluharijate perekonnast pärit, ema agronoom ja isa traktorist. Ilmselt isalt olengi pärinud lugemiskire, sest tema luges ikka väga palju. Ja nüüd olen mina tema lemmikkirjanik. Ema minu ajaloolisi lugusid palju ei loe, aga selle eest meeldib talle minu ulme, sest see ei ole nii verine. Ajaloolisi mõrtsuksaagasid ta nii väga ei armasta. Kirjutamiseni jõudsin kuskil 10-11 aastaselt, tõsisemalt hakkasin kirjutama 13-aastaselt, kui kolisime Põhja-Eestisse (minu taat oli kärme klaasi kummutama ja rusikat keerutama, seega vahetas ta iga mõne aasta tagant majandit) ja see koht oli sedavõrd igav, et millegagi pidi lihtsalt aega sisustama ja kuna kõik oli juba loetud, siis tuli ise kirjutama hakata. Seal polnud ka mitte ainsat sobivas eas tütarlast, kellega tutvust sobitada, selles külas oli üldse lapsi vähe ja kohati oli tunne, et olen sattunud kummalisse katseklaasi, kus inimesed paljunevad aseksuaalselt, pooldumise teel. Ja pimedatel sügisõhtutel kippus kuidagi iseenesest kirjutama-joonistama ning kuigi sellele algul vaadati, et las laps mängib, peaasi, et ei nuta, siis mingist hetkest hakati sellesse ka tõsisemalt suhtuma, ehkki minu lugude avaldamist hinnati pigem ebatõenäoliseks. Aga kõigest kaheksateist aastat pärast triloogia esimese osa alustamist olin ma ikkagi sealmaal.

Tamur Kusnets kui kirjanik alustas kohe mastaapse romaanitriloogiaga, kas õpipoisi jutud jäidki sahtlipõhja või kettaservale kopitama... või oligi triloogia esimene kirjutatud ilukirjanduslik tekst?

Sa jeekim, no nüüd lajatati... Minu kõige esimesed lood olid tegelikult kolm ruudulise vihiku täit rottide ühiskonnast ja eelkõige sõdimisest; suurepärane idee, plagieeritud ühelt armeenia kirjanikult, kelle raamatu pealkiri oli vist „Minu päkapikud“. Seal oli mingi lugu röövlinägudest rottidest ja see idee oli ülivõluv, see polnud seal lihtsalt lõpuni kasutatud. Pildid joonistasin ka juurde. Siis olen proovinud kätt rüütlilugudega, mis surid peaaegu enne sündi, India suure mässu ainest, Nahksuka stiilis indiaanijutte, ürginimeste jutte varemgi, isegi üks ulmekas oli, aga selle idee sai alguse kuskil minu 13-14-15 aastane olles, nii et sobib Erektorisse. See oli koolivennaga idee kirjutada nii, et mõlemad alustame oma lugu ja siis iga peatüki tagant vahetame. Võimas start oli, täpselt üks peatükk saigi valmis. Kunagi proovisin viikingiteemalist koomiksit, aga eh... Piraatidest üritasin kirjutada, sisuliselt katsetasin kõike, mis Seiklusjutte Maalt ja Merelt inspiratsiooni pakkus. Kääbikulaadsel teemal alustasin mitu korda kuni mõistus viimaks pähe tuli... Igasugused unustatud ja peidetud iidsed kuningriigid ja muu sarnane. Õnneks olen kogu selle 0,1 tsentnerit tobedust (käsikirjade näol) minema visanud.

Või polegi sa jutukirjanik ja su mõte liigubki vaid mahuka romaani mõõdus?

Ma ei tea, ühe ulmejutu olen ju varemgi kirjutanud, ega see polekski saanud pikem olla kui oli. Ma usun, et võin ka jutukesi kirjutada, omaenese taadist olen kirjutanud paraja portsu 1-2 leheküljelisi lugusid seatapust ja stomatoloogilisest karmast. Need on lood, mis temaga kärakavõtu käigus juhtunud olid ning ma tegin neist tema 55 juubeli jaoks väikese kogumiku ja pidin neid trepikojas kõigile joomakaaslastele ette lugema. Romaan on aga mulle jah pisut südamelähedasem, kuigi kavatsen tulevikus oluliselt rohkem kirjutada kui praegu, katsetada nii üht kui teist, isegi ühe näidendi idee mõlgub meeles. Ma arvan, et mul on otsekui natuke kahju mingeid ägedaid tegelasi kulutada ainult ühe jutu peale; järelikult peaks neid jutukesi olema mitu; aga seda ideed ma alles seedin.

Kõik su romaanid on ajaloolised, või siis ajaloo-ainelised. Jah, debüüttriloogia saab asetada kuhugi ulmekirjanduse servale, kuid alles „Kronošütist” on esimene tõeline ulmeromaan (ja loodame, et mitte viimane)? Kust mõte ulme alale tungida ja kas plaanid seal veel tegutseda?

Ajalugu on lihtsam uurida kui mitteeksisteerivat maailma usutavalt välja mõelda. Ja Kronosütistki on ju tugeva arheoloogiahõnguga lugu. Ulmes on mul juba järgmine jutt pooleli ning ideed paari ülejärgmise jaoks olemas, aga idee on nagu sperma – kõik ei pruugi asjaks minna. Selle lause võib vist välja jätta, tegelikult...

Räägi mõne sõnaga oma uuest raamatust ning selle sünniloost. Kuidas tekkis mõte ning miks just selline teemavalik?

Antud lugu on inspireeritud küttimisest ja paleoliitilise eluviisi üle juurdlemisest, millele õnnestus kaasaja transintellektuaalset jampsi sisse põimides üpris lõbus jutt kokku saada. Kasutasin loomulikult ka klassikat – alkohol, seks, relvad, tubakas... See lavaseade lubas kõike humoorikalt siduda ja erinevate kultuuride kohtumistesse on piinlikud detailid juba oma olemuselt sisse planeeritud. Tuttav ohvitser kirjeldas raamatut kui eskapistlikku päästerõngast tavaelust. Mida ühele mehele siis ikka vaja on? Kronošütist kattis ju tegelikult kõike. Meeste ideaalmaailm, võiks öelda.

Kui kaua kirjutamine aega võttis ja palju seejuures ajalugu uurisid?

Sel korral võttis kirjutamine ikka kaua, 2017 Kevadtormist kuni 2021 romaanivõistluseni. Neandertali valdkonda uuriti pidevalt, kogu aeg tuli uut infot peale, mingi uus idee oli võimalik teemasse sobitada, arenesid teadmised paleoliitilisest faunast ja küttimisest... Lisaks oli ka üldine poliitiline maailm väga turbulentne ning praegugi on romaani algsetting sisuliselt ajale jalgu jäänud – sõda ju siis ei olnud Ukrainas, Venemaa oli küll ebamugav naaber, kuid siiski mitte vaenlane ja terrorismi toetav riik.

Mis aga puudutab ajalugu, siis suure osa ma järeldasin enda jahimehekogemuste põhjal; ja mulle on jäänud mulje, et need teadlased ja kunstnikud, kes kuvavad neandertallase eluviisi ja keskkonda, ei jaga valdkonnast mitte midagi. See oleks umbes sama, kui mina, jahimees, hakkaksin iidse Egiptuse arstiriistade põhjal järeldama, et see oli vaat nülgimiseks, see konks ninakiini vastsete õngitsemiseks ja selle konksuga riputati lae alla... Valdkonda uuriv inimene peab olema sama valdkonna kaasaja spetsialist. Sõjaajalugu uurigu sõjaväelased, meditsiini ajalugu meedikud. Kui ürgseid jahikultuure uurivad kõhnade käsivartega laborandid, ei saa sellest väga tõsiseltvõetavaid tulemeid oodata.

Keskkonna koha pealt ja laagrielust andis mulle infot minu militaartaust ja kuulumine kildkonda, kelle nimi isekeskis on Matkapeded. Väliolud ja muu sarnane on mulle alati meeldinud ja ma usun, et taipan sellest nii mõndagi. Kiviaja eluolu aitab kõige paremini mõista matkatarga kogemus, millest tuleb lahutada metall, plastik ja tekstiil. Noh ja küti-kalastaja-korilase mentaliteet ei tule samuti kahjuks.

Su romaanid on toimuvad ajaliselt ja geograafiliselt väga erinevais paigus. On sul selle kohta mõni seletus, põhjendus?

Pole eriti selle üle mõtisklenud, kuid puusalt tulistades pakun varieeruvuse vajadust puhtalt instinktist. Ei saa ju kõiki lugusid ühte kohta kirjutada! Pealegi on minu jaoks peale koha ning aja oluline ka sündmuse vastuolulisus ja domineerivate seisukohtade mõnitamine. No Jüriöö ülestõusu ainest pole eesti keeles niimoodi veel kujutatud ja ma arvan, et keegi kostis sõnakese ka vägistatud-mõrvatud saksa naiste ja eestlannadest teenijatüdrukute kaitseks. Kategoorilised seisukohad on tavaliselt mingist otsast hõredad, eriti kui võetakse deklaratiivseid loosungeid lausuda mitmetahuliste sündmuste hinnanguks. Vlad Dracula oli sügavalt haige mees, väitis keegi, aga ma arvan, et väite autor oli küündimatu ja rumal. Asjadel on palju tahke ja neisse peab süüvima ja tavaliselt ma leian ajaloost mind huvitanud intriigi ja hakkan sellele dogmaatilisest seisukohast äraspidist vimkat sisse kirjutama.

Ulmet sa ju loed!? On see lugemine metoodiline või lihtsalt loed, mis näppu juhtub? Tahad sa nimetada mõnd lemmikut?

Loen ulmet küll, aga kaugeltki mitte nii palju kui tahaksin. Üldse pole praegu aega lugeda millegipärast. Minu lugemine ei ole kuigi metoodiline, see on oportunistlik – mida õnnestub, seda loen. Metoodiliselt loen ma kokaraamatuid ja ajalootemaatilisi populaarteaduslikke teoseid, sest muidu ei suudaks valdkonda lihtsalt hallata. Lemmikuid olen ma juba varemgi nimetanud, ühes varasemas intervjuus, kas tasub neid nüüd üles lugema hakata...

Mis teeb üldse ulme sinu jaoks heaks ulmeks? Kas hea ulme reeglid erinevad hea ajaloolise romaani reeglitest?

Olen seda ka korra varem öelnud, et toetan Veskimehe seisukohta – füüsika. Füüsikareeglite järgimine või siis nende usutav painutamine teeb ulme heaks. Mis aga puutub reeglitesse kahe žanri vahel, siis romaan on romaan ja selles peab olema teatud ülesehituslik struktuur. Mis võib olla erinev ulmeromaani puhul, siis selleks on teatav maailmakirjelduse vajadus, et mõista, kus me üldse oleme. Ajaloolise romaani puhul piisab juba sõnadest mõõk, ratsu, turvis, Karl Suur ja juba me paigutume maailmasse. Ulmes peab lugejat rohkem positsioneerima. Võib ka vastupidi, ei positsioneeri üldse, aga siis peaks see olema kompenseeritud millegi muuga. Loomulikult tasub arvestada sihtgrupi üldist haridustaset...

Millist (ulme)raamatut soovitad kirjanikele, kes tahavad oma lugudes sõdureid ja nende elu tõepärasemalt kirjeldada? Kas sõdurieluga mitte kokku puutunud inimestel on üldse lootust seda veenvalt teha?

Kõike on lootust teha. Kes ei ole ise asja teinud, sellel võib olla hea sõber või kolleeg, kes on asja nuusutanud. Lugemiseks on väga hea „Tähesõdalased“, kuid ma ei tahaks millelegi osutada kui käsiraamatule. Tehke Kaitseliidus läbi sõdurikursus ning juba võib sellest kirjutada ning lisaks on ka riigikaitsesse panustatud, win/win. Veelgi enam, sõdurielul on palju tahke ning kui kõiki ei tunne, võib keskenduda mõnele nendest. Väga sageli on keskendutud sõdurite sõjavastasusele, aga see on minu meelest igav. See on nagu nõukogude loosungid.

Millisest perioodist ajaloos Sa pole veel midagi kirjutanud, aga tunned, et kunagi tahaks? Kas on mingeid perioode, mis Sind üldse ei köida?

Mind ei köida maailmasõjad, need on liiga poliitilised. Jah, ma olen nii mõneski kohas ka poliitilises mõttes lugejaid irriteerinud, aga kirjutada alternatiivajalugu natside võidukäigust, näiteks, siis see on ilmselt kuskil juba tehtud ja lisaks igav. Vaadake HISTORY CHANNELit! Tänapäeva teadlased peaksid Hitlerile ausamba püstitama, ta on neid nii paljusid toitnud ja katnud. Natside kadunud aarded. Hitleri viimane saladus. Kes tappis Rudolf Hessi? Suur-Saksamaa sõjamasin. Loetelu on lõputu ja kõiki jupikesi keegi ju rahastas... Nii et jah, mina näiteks Hitleri kontidele ei tahaks enda kirjanduslikku karjääri ehitada ajaloo mõttes. Jah, Kronošütistis on küll neonatsid sees, aga rohkem tögamiseks.

Mind köidab konkistdooride tegevus, Liivi sõda, muistne vabadusvõitlus, varaviikingiaegne Skandinaavia... Ja ma püüan tavaliselt sinna sisse istutada

"Kronošütisti" peategelane teadis, millistesse oludesse ta suundub, ja komplekteeris omale vastava varustuse. Kui aga tema, mõni teine Sinu tegelane või kasvõi Sina ise peaksid minema missioonile, mille sihtkoht pole teada, siis kas on mingeid relvi või muid esemeid, mida sa igal juhul kaasa võtaksid?

Sellisel juhul peaks teadma teisi Q-sid. Kui kauaks? Elektrit on? Millega minnakse? Mida tegema peab hakkama? Üksi või mitmekesi? Kas on mingeid muid piiranguid või sundtegevusi? Üldjoontes loeb maht, ja kui midagi muud ei anna teha, siis võtaksin kaasa universaalsed vahendid, heaks juhiseks on Alaska jahimeeste üldine varustus või metsiku lääne majapidamisvarustus koos relvastusega. Need kõik aitavad toime tulla maailmas, kus puudub elekter, mis ongi tegelikult paljude detailide aluseks.

Oled jahimees. Tänapäeval peetakse seda suisa ebainimlikuks tegevuseks. Oskad sa võhikuile selgitada tänapäevase jahinduse positiivset ja inimlikku mõõdet?

Ebainimlikuks peavad seda inimesed, kes on ise kaugenenud inimese loomupärasest olekust. See on nagu puritaanina mõista hukka seksuaalsed ihad, kaasa arvatud seesama, mille abil ta ise eostati. Tänapäeval on jahimehed otsekui pargivahid ja kahjuritõrje üheaegselt. Tehakse valiklaskmist, et alles jääksid kõige ilusamad ja tugevamad sigijad, see on pargivahi osa. Kahjuritõrje on olulisem asi, kuna kui pole jahimeest, ei ole ka põllumeest. Metsseakari teeb tavainimese kartulipõllu tühjaks ühe ööga, põdrad rikuvad mitme aasta vanuse noorendiku, samuti metskitsed. Nugised teevad tühjaks kanala, hundid lambaaediku – ja loom ei karda, kui ei ole surma. Elektrikarjus teeb korraks haiget, aga suur kult tirib selle pooleks. Meil on ka mingi kummaline uskumus, et suurkiskjad oma loomult on rahumeelsed ja ei ründa inimest. Ometi juhtub seda teistes riikides nagu Rumeenia ja USA, kus karude rünnakud on tavapärased. Et meil nad inimest ei ründa, tähendab seda, et loom oskab inimest karta ja nii see peabki olema. Järelikult on kütitud mõistlikult.

Ma ei taha minna sellisel rumalale teele, et rääkida siin mingist mõõduvõtmisest loodusega ja muust sellisest. Jahimeestele on reeglina suurulukite osas antud ette kvoot ja see tuleb täita, see on miinimum. Näiteks on praegu meie jahialal kvoodiks 60 metskitse lasta, aga 15 on alles käes. Need kahjurid õnneks kõlbavad süüa. Inimesed, kes on näiteks metskitsede vibuga küttimise vastu, las tirivad metskitse korra oma kalli auto radiaatorist välja (aastas on keskmiselt 5000 liiklusõnnetust metskitsedega, ja need on need, millest ametlikult teatakse), küllap nad oma maailmavaate pärast seda põksu ümber hindavad. Või kui hundid koera ära söövad. Noh, või kui mõnest lapsest jääb pimedas koolist tulles üksnes kaltsud ja ranits järele... Ptüi-ptüi-ptüi! Ja kop-kop-kop!

Aga kõike tuleb loomulikult teha mõistusega. Kui ikka ulukite populatsioon on kasin, peab küttimist piirama. Kelle tagant ma neid ikka võtan? Iseenda tagant ju, ma tahaks kunagi hiljem ka küttida. Ja seepärast peab tänapäeval küttimine olema hobi, mitte sissetulekuallikas.

Jahimeestele on tänapäeva suurepärasel lödiste väärtustega ajastul proovitud juurde manada küll verejanu, küll ahnust või justkui tasuta liha saamist, aga see kõik on suure kaarega valel teel. Verejanu pole ma kordagi kellegi juures täheldanud, mõnikord olen näinud, et rahvas ei taha näiteks maksa kaasa, kuna see kõik nõuab ruumi ja hiljem aega... ja liha tuleb poest kordades odavamalt kui jahil, teil tasub mind uskuda.

On olnud arvamusi, et jahimehi ei tohiks üldse olla, oleks üksnes riigi jäägrid, aga ka selle idee taga haigutab kõlupäisus, sest see kõik tähendab riigile meeletut lisakoormust. Palgad, masinad, relvad, laskemoon, administreerimine... Kui meil on jahtkonnas 30 inimest, siis kas omavalitsus suudab ülal pidada 30 meest näiteks keskmise palgaga, tagada neile tööks transpordi, vastava riietuse, lakukivid, jahikantslid, püünised ja 1000 muud olulist vidinat? Praegu teevad selle töö ära entusiastid iseenda rahakoti pealt.

Looduses viibimine on suurepärane, jaht ühendab minu jaoks selles ka palju muud positiivset: sport, pere, sõbrad, relvad, maitsev roog... Jaht on suurepärane moodus aega kulutada, sest seda ikka kulub.

Mis looma Sa võimaluse avanedes kõige rohkem küttida tahaksid?

Eh... Sellist looma pole olemaski, millist ei tahaks! Samas, nagu ikka, mingi suurkiskja – mõõkhambuline tiiger, ameerika lühikoon – rohusööjatest mammut, nimeta ainult! Iseenesest meeldib mulle küttida selliseid loomi, kes annavad võimalikult palju kasu, näiteks kobras või uluksõralised. Liha, nahk, nikerdatav sarv on head väljundid, kopral nõre ja näärmed, aga nendele pole praegu turgu Eestis. Käisin hiljuti Saaremaal hirvejahil ning kuigi ma ise hirve ei lasknud, nägin ma, millised võivad olla selle uhke looma sarved – mõni ime, et Baratheonid valisid sellise looma enda vapikilbile!

Veel ei ütleks ära krokodillidest, kängurudest... Jaht on tervikuna vahva. Aga minu süda suures mahus kuulub veelinnujahile, ehk siis pardid, haned. Põnev, lõbus ja maitsev.

Loom, keda ma kiusu pärast kütiksin, on panda. Ja seda üksnes tema kõige nõmedama iseloomu tõttu loomariigis. Söök tuuakse ette, sekspartner tuuakse ette – ikka talle ei meeldi! Pealegi on ta üheaegselt nii must kui ka valge ja samal ajal Aasiast – otsusta juba ära, pagan võtaks! Ja kiskjast vegan – ptüi!

Kurt Vonnegut – 100 (Jüri Kallas)

11. novembril oleks Kurt Vonnegut saanud saja aastaseks. Saanuks, kui poleks 11. aprillil 2007 ära surnud. Eks ta ole.

Vonneguti looming jõudis mu ellu koolipoisina. Ilmselt keskkoolipäevil, mil ma ulme otsingul kogu eestikeelset kirjasõna metoodiliselt läbi tuulasin. Romaan „Tapamaja, korpus viis“ oli ulme, aga oli ka veel palju muud ning kindlasti avardas see mu kirjanduslikku silmapiiri. Kasvõi stilistiliselt, sest tegevus polnud sirgjooneline ja lühikeste lõikudena esitatud romaan tegi lugemisprotsessi kergelt-mõnusalt närviliseks. Erinevalt paljudest nn modernistidest polnud Vonneguti vormilised erisused asja enda pärast, ikka asja eest ja lõppeesmärgi nimel. Kuigi jah, üks kamraad, kellele ma seda romaani soovitasin, vaidles just vastu, et vorm segab lugemist.

Oli kuidas oli, aga „Tapamaja, korpus viis“ mõjus mulle sedavõrd ergastavalt, et ma võrdlesin hiljemgi kogu Vonneguti loomingut just selle romaaniga. Näiteks on üldrahvalik lemmik „Tšempionide eine“ muarust tapamaja-romaani hale-nämmutav koopia. Üsna nüri koopia.

Aga olgu, tapamaja-romaan tegi Vonneguti ilmkuulsaks ning muarust on ka Vonneguti näidistekst, kus ulme põimub oma jabural moel argieluga, kus ulmele ebatüüpiliselt on üsna palju seda, mis jääb vöökohast allapoole. Ja mis peamine: inimarmastuslik künism. See künism, mis sunnib lihtsamaid hingi kirjanikku inimpõlguriks pidama. Minu jaoks on Vonnegut kui kirjanduslik eelpunk, kus ropp ja rõve on otsekui kaitsekiht, mille varju on peitunud valu ja mure inimeste ja nende lolluste asjus. Noh, et keset elu paksu ja vedelat, kui parafraseerida ühe teise küüniku, Ambrose Bierce’i jutukogu pealkirja. Või siis „sunnitud tants surmaga“, kui osundada tapamaja-romaani teisele alapealkirjale. Lühidalt: minu jaoks on Vonneguti looming väga südamlik ja inimlik ning ma muutun ajuti üsna nõutuks kui loen taas mõnd arvamust Vonnegutist kui misantroobist või suisa nihilistist.

Ma ei ole Vonnegutti kunagi oma lemmikautoriks pidanud. Jah, ma olen mehelt praktiliselt kõike lugenud, aga ma ei saa öelda, et ma oleks kõike võrdselt nautinud. Ei, see naudingupiir ei lähe ulmelise ja mitteulmelise vahel. Õigupoolest, kus üldse on see Vonneguti ulme piir? Näiteks, kas jutud „Tom Edisoni loru koer“ ja „Metsloom tehase territooriumil“ on ulme või mitte? Vist siiski on, kuigi pea pooled bibliograafiad nii ei arva...

Ja üldse – Vonnegut ja ulme!? Žanriulme? Eriti mitte. Samas, USA žanriajakirjad teda ju avaldasid. Olen ka korduvalt lugenud, kuidas Vonnegutti kiidetakse selle eest, kuidas ta kõigepealt sai tuntuks mitteulmelistes klantsajakirjades ja alles siis ulmeajakirjades, sest tavaliselt tehakse seda vastupidises järjekorras. Või siis Kurt Vonneguti keeld tema teoseid ulmena märgistada, mis oli osaliselt praktiline idee ja osaliselt teatav solvumise-pettumuse manifestatsioon. Noh, et Vonneguti n-ö läbimurderomaan „Titaani sireenid“ ei võitnud Hugo-auhinda ning siis veel Harlan Ellison olevat n-ö õli tulle valanud ja seletanud, et ei võitnud seepärast, sest ei ilmunud ulmeajakirjas järjejutuna. Seda siis solvumise kohalt, aga praktilise poole pealt tuleb tunnistada, et päris tüüpiline ulme see romaan ju polnud. Ja kui raamatu kaanel on tähed SF, siis pannakse see ulmeriiulile ning suur hulk inimesi ju ulmeriiulile vaatama ei lähe...

Ja kui veel ulmest rääkida, siis romaanid „Titaani sireenid“ ja „Kassikangas“ on enam kui omapärased ulmeromaanid ning „Tapamaja, korpus viis“ on omapärane romaan, kus sõnale „ulme“ võib juba kerged jutumärgid ümber panna. Jah, on ulme, aga...

Ka võib öelda, et tapamaja-romaan on Vonneguti loomingu kõrgpunkt ja midagi võrdväärset ta pärast enam teha ei suutnud. Jah, ilmus veel üht-teist huvitavat ja mitte nii huvitavat, aga poleks ka midagi katki, kui tapamaja-romaan oleks mehel viimaseks jäänud.

Vaat sellised (haja)mõtted ühe olulise autori ümmarguse juubeli puhul. Mitte nii pühalikud, kui ehk peaks, aga autor ise oma loomingus ka kuigi pühalik polnud. Võinuks ka mitte kirjutada, aga tundsin, et pean. Sunnitud tants surmaga! Eks ta ole.

“See juhtus raamatukogus”: Anu Amor-Narits räägib noorte omaloomingukonkursist (Laura Loolaid)

Raamatukogude aasta puhul korraldas Tartu Linnaraamatukogu laste- ja noorteosakonna omaloomingukonkursi, mis algas 12. jaanuaril ja lõppes 12. juunil. Kirjutajaid autasustati 15. oktoobril laste ja noorte kirjandusfestivalil Luup. Raamatukogu-kolleeg Anu juhtus mainima, et suur osa noorte autorite töid kippus ulmeliseks kätte. Nõnda vestlesime veidi konkursist ja põikasime pisut ka laste-noorte lugemisharjumuste teemasse.

Anu kirjandusfestivalil Luup. Foto: Ekvilibrist

Laura: Alustuseks räägi natuke omaloomingukonkursi korraldamisest – kuidas kevadel peale hakkasite, kes teile töid saatsid, kui vanad…

Anu: konkursi kuulutasime välja selle aasta alguses ja tähtaeg oli juuni. Eesmärk oli võtta parasjagu aega, et lastekirjanduse festivalil saaks võitjad välja kuulutada. Kokku oli 78 tööd – superhästi, sest me, ei ole ammu mingit omaloomingu asja korraldanud. Mõtlesime, et vaatame, kas selle teema peale üldse midagi tuleb. Aga kokku oli töid seitsmest erinevast koolist. Osade puhul oli õpetaja pannud terve klassi kirjutama, aga muidu olid mõni siit, mõni sealt. Kõige rohkem oli keskmist vanuseastet - viies kuni üheksas klass.

Ja suurtelt, kümnes-kaheteistkümnes tuli ainult kaks tööd. Arusaadav, võib-olla nemad osalevad juba järgmistel konkurssidel ja kes selles vanuses kirjutab, kirjutab võib-olla juba kuhugi mujale.

L: Jah, ulmeloomekonkursile, mille lõpetamine nüüd Tallinnas oli, sinna saatsid küll vanemad koolinoored ja paar noort autorit neist on Reaktoris ka varem avaldatud.

A: Jah, ma arvan, et gümnasistid on juba nagu teine tase, nemad leiavad juba endale teised kanalid. Aga siis meie teemapüstitus: raamatukoguaasta puhul raamatukoguteemalised jutud. Ega meil tegelikult ei olnud erilisi ootusi, mõtlesime, et vaatame, mis saab. Et näeks, kuidas noor inimene suhestub üldse raamatukogusse kui sellisesse tänapäeval. Aga selliseid jutte väga palju ei olnud. Valdav lemmikteema oli ikka “see juhtus raamatukogus”. Selle alt tuli igasuguseid erinevaid juhtumisi, mis olid kriminaalsed ja fantastilised ja verised ja hirmsad ja … väga palju fantaasiat.

L: Korraks tulen selle kolme teema juurde tagasi, mis need täpselt olid?

A: Kolm teemat: “tulevikuraamatukogu”, “see juhtus raamatukogus”, “mina ja raamatukogu”.

L: Mäletan, kui kevadel hoidsin sellel kuulutusel silma peal, siis mõtlesin, et ja kindlasti sealt tulevikuraamatukogu teema alt tuleb palju ulmelist, aga kuidas tegelikult oli?

A: Mõned tööd tulevikuraamatukogust ka, aga rohkem oli teemal “see juhtus raamatukogus”. Tulevikuraamatukogu lugude tulevikuperspektiiv oli selline… tume. Põhisõnum oli see, et ühtegi inimest seal ei ole, masinad annavad kõike, on sellised masinad, mis loevad raamatuid ette, et et sa ei pea jumala pärast ise sõnagi lugema. [Naerame] Et see perspektiiv oli selline noh, võib-olla mitte päris see, mida meie siin vanemate inimestena tuleviku raamatukoguna näha võiksime. Kui ma järele mõtlen, siis võidutööde hulgas oli üks teemal “mina ja raamatukogu”, ülejäänud olid kõik “see juhtus raamatukogus”.

L: Räägi lähemalt nendest juttudest – millised olid ametlikud võitjad ja mis sulle muidu millegi poolest meelde jäid?

A: Oli selliseid töid, kus kokkupuude raamatukoguga oli väike. Lihtsalt keegi läks raamatukokku ja seal hakkas midagi juhtuma. Need lood oleks võinud sama hästi juhtuda kinos, kaupluses või kuskil mujal. Aga oli ka raamatu sisse mineku lugusid. Näiteks esimese vanuserühma üks töö oli sellest, kuidas Pipi ja Karlsson kukkusid raamatutest välja ja pidid teineteise raamatutes käima. Ikka rõõmustab südant, kui juttu on päris raamatutest! Äge oli üks kurja raamatu lugu: raamat oli ütles, et kui sa mind ei loe 20 korda läbi, siis … pidi lugeja ära sööma, või ründama kuidagi. Veel oli ühes loos saladuste raamatukogu, mis oli inspireeritud “Kolmanda A kriminalistidest” (Ilmar Tomusk) - siin oli palju viiteid raamatutele, mis päriselt olemas on.

Veel meeldis üks lahe lugu, kus oli maailmaraamatukogu kongress välismaal ja seal varastati ära maailma esimene haldjapiibel ja oli vaja selle jälgi ajada. Üks tore töö oli selline, kus on üks noormees, kellel oli keeruline haigus, haiguse nime ta küll ei oska öelda, aga ta peab kogu aeg raamatuid lugema, muidu ei jäägi ellu. Lõpuks tal lubati elada raamatukogus raamatute vahel, et ta saaks lugeda. Loomulikult oli ta lugedes omandanud võluvõimeid ja siis püüdis pätid kinni, kes raamatukogust tahtsid varastada. Üks lugu oli sellest, kus raamatukoguhoidja oli tegelikult väga ohtlik – oli naiskurjategija ja tappiski ära lugejad.

[Selle ettekujutuse peale lagistame jälle rõõmsalt naerda.]

Üks lugu, see saigi eriauhinna, jäi mulle ja teistele meelde selle poolest, et ta on proosatekst, aga kirjutatud nagu proosaluule. Neljateist-aastasel väga ägedalt kirjutatud – loos raamatud omavahel vaidlesid ja rääkisid huvitavas vormis. Nii mõnusalt irooniline lugu, sellest kuidas siis, kui hakkavad saabuma külalised, tuleb panna riiulitesse väärt teosed ja peita ära kõik Videvikud ja Koidukumad, Dan Brown tuleb ära visata ja Hesse riiulisse panna.

L: Meenutab mitmeid jutuajamisi, mida täiskasvanutel kõlbab lugeda, mida mitte…

A: Jah! “Kasutame suuri sõnu, nagu belletristika, vaba, sundimatu, igapäevane lingvistika.” Selline tsitaat luuletusest.

L: Kas neid töid saab kuskilt lugeda ka, raamatukogu noortenurgas näiteks? Teeksin kohe reklaami!

A: Praegu on üleval ainult võitjate info.

(Loe siit: https://www.luts.ee/noorteleht/index.php/sundmused/914-omaloomingukonkursi-tulemused)

L: Nüüd ulmeteema juurde - sa juba mainisid, et teema võimaldas kirjutada väga realistlikult, aga tegelikult suurem osa töid, mis tulid, olid mingi ulmelise elemendiga?

A: Tundub, et see on seotud sellega, mida lapsed armastavad lugeda - kes kirjutab, küllap see ka loeb – ja kindlasti ka sellega, mis on praegu kirjandusmaastikul. Selles vanuses lastele ja noortele on põhižanrideks praegu detektiivilood ja fantasy. Paistab välja, mis on lugemislaual.

L: Ühe natuke üldisema mõtiskluse võtsin Tallinna ulmeürituselt kaasa - seal keegi ütles välja umbes sellise mõtte, et nooremana lapsed loevad hästi palju ulmelisi asju, ei diskrimineeri ja et alustava lugeja loomulik olek ongi ulmelugemine, aga siis mingil hetkel see kasvatatakse neist välja. Kuidas, sulle tundub?

A: Ma ei tea, kas on nii, võib-olla nad [ise] kasvavad sellest välja. Ja samas on ka lapsi, kes ütlevad ei, ma ei taha mingit fantaasiat. Ma arvan, et see on natuke loomuomane, aga võib olla ka, et lapse fantaasia lihtsalt iseenesest on avaram. Kooli mõju muidugi mängib rolli. Ma arvan, et õpetajal on palju ära teha - kui õpetaja annab kogu aeg kohustuslikku kirjandust, siis mõni laps, kui ta on selle ära lugenud, ei taha raamatuid enam nähagi. Ja mõni õpetaja annab lastele suurema valiku ja ma arvan, et sealt tulevad paremad lugejad - neist, kellel on võimalus rohkem valida. Ma näen ju [raamatukogus] iga päev, kuidas lapsed on vaimustunud - mitte ainult lasteaiad, vaid algklassid arvavad ikka veel, et oi kui äge. Ma ei tea, mõned kindlasti ka kasvavad ulmest välja, näiteks kui jõuavad murdeikka, hakkavad rohkem võib-olla lugema midagi realistlikumat, tundevärki ja sedapidi noortekirjandust. Ja ma näen ka lapsi, kes tahavad, et oleks “päris” lugu - et päris lapsed teevad, päris asju. See on omaette pikem küsimus, mille üle saab vaielda.

L: Eks ma oma erialalise kallaku pärast küsin seda!

[Naerame.]

A: Ma arvan, et kirjutada on ka lihtsam sellist asja - fantaasialugu on ju mõnusam välja mõelda. Mis sa ikka seda realistlikku lugu raamatukogus teed, seiklus on ju ägedam.

L: Nüüd ma hüppan konkursi teemast juba välja. Need noored lugejad, keda sina iga päev teenindad, missugust õudust nemad loevad? Mis, mis on see, mida tänapäeva laps loeb õudse asjana?

A: Ikka kõike, mis on kätte saada. Nad loevad kaasaegsemaid asju. Näiteks Helen Käit, kes kirjutab väiksematele - “Kummitusmaja” ja “Pirita kloostri kummitus”. Muidugi V. E. Shwabi luudelinna triloogia, see läheb hästi, Kristina Ohlssoni raamatud … Paljud armastavad selliseid, kus on õudsed elemendid, võib-olla ei tahagi sellist paduõudukat, aga et ikka oleks kõhe. “Õuduste kool”, mis kohati on isegi koolikirjanduses - Grigori Ouster, klassika. Väga õudne, lastele väga meeldib!

[Liigume näidete otsingul lugemissaali.]

Võlurite lood lähevad jätkuvalt väga hästi - Nicholas Flamel, Harry Potter, samamoodi Percy Jacksoni lood … Autoritest Bobbie Peers; Stroudi loevad need, kes on head lugejad. Palju loetakse sellist, mis on natuke fantaasia, natuke õudne ka. Teaduslikuma poole pealt Explorer Academy, hästi populaarne. Sarjadest muidugi Luuker Leebesurm, need loetakse tükkideks. Ja pisematele … neilt ikka küsin ka, et kui õudset raamatut võib anda. Tuleb välja, et mõni tegelikult ei ole nii vapper, kui ta arvab, ja mõni raamat on ikka natuke liiga õudne.

Nojah ja Näljamängud ja Labürindijooksja, kuigi ei ole enam nii värsked, on jätkuvalt lugemislaual, neil, kes vabatahtlikult loevad.

Need, kes on suured lugejad, need loevad natuke oma vanusest ettepoole. Kui sa loed žanripidi, siis saavad raamatud otsa suurtel. Kuigi tundub, et on jube palju raamatuid, siis meie näeme seda, et lastel saavad mingil hetkel raamatud otsa. Sellepärast, et ta on nii palju lugenud, et nii palju raamatuid ilmu peale, ta ei kasva ise nii kiiresti, et saata teda täiskasvanute osakonda, see käib veel üle jõu. Meil on üks kuldlugeja, üks poiss, kes on mõned asjad mitu ringi läbi lugenud. Ta nagu kiikab juba natuke sinna täiskasvanute osakonna poole, aga seal ta ütleb: “Ei tea, see ikka veel ei olnud päris minu jaoks.” Nad natuke kõlguvad seal laste ja täiskasvanute kirjanduse vahepeal.

L: Praegu sa ei teinud eristust lastekate ja noortekate vahel – et mingi eraldi ports, noh, nagu vanasti öeldi “kolmandale koolieale” jne.?

A: Lugeja on minu meelest nii palju muutunud, et väga raske on liigitada, me oleme väga hädas oma liigitusega.

Praegu me käisime seal osas, kus olid nii-öelda suuremate asjad, ütleme, neljas-viies klass ja ülespoole. Nad loevad nii erinevalt – mõni, kes on kehvem lugeja, loebki kaua aega Lasse-Maiasid ja selliseid lihtsaid asju. Ja samas, kes on tubli lugeja juba neljandas-viiendas klassis, tema tulebki juba siia taha otsa ja hakkab lugema neid asju, mis võib-olla kohati käivad üle pea, aga see huvitab teda ja on põnev. Need lood ei ole ju nii sügavad, et ta neist aru ei saa. Nii et kui tal just natuke liiga hirmus ei ole- Minu meelest selles mõttes lugev laps hästi palju muutunud ka, et see liigitus klassipõhiselt on hästi keeruline.

Tublimad õpetajad on ka selle ära tabanud - paljudes klassides, kui on vabam lugemine, siis lugemisnimekiri on väga seinast seina, sest et lapsed on väga erinevad.

L: Kokkuvõtteks. Kui sa võtad oma ettekujutuse “lugevast lapsest” ja “kirjutavast lapsest”, siis kuidas selles kontekstis vaadata omaloomingukonkursist osavõtjaid?

A: Kui ma vaatan neid töid, siis “lugev laps”, igal juhul loeb kõige rohkem mitmesugust fantaasiakirjandust. Need raamatu sisse minekud ja väljatulekud, põnevad keldrid kuskil raamatukogus, kuhu saab sisse minna ja kus võib juhtuda midagi hirmsat või siis võib seal peidus olla mingi salapära salapärane raamat kuskil keldris…

Klassikalised fantaasiakirjanduse elemendid on nendes lugudes sees. Ma eeldan, et need lapsed, kes on kirjutanud, nad on ikka lugejad-lapsed ka!

Greg Bear (1951–2022) (Jüri Kallas)

Greg Bear oli üks kolmest USA ulme nn tapjamesilastest ehk siis üks kolmest tõsisema SF-i autorist, kes 1980ndate alguses jõuliselt rambivalgusesse jõudis ja kelle perenimi B-tähega algas. Greg Bear, Gregory Benford ja David Brin ehk autorid kelle kohta sageli öeldi „Killer B’s“. Ka rõhutatakse Greg Beari puhul alati fakti, et ta oli ulmekirjanik Poul Andersoni väimees...

Gregory Dale Bear sündis 20. augustil 1951 San Diegos, California osariigis. Isa oli meremees ning seetõttu oli väike Greg juba enne teismeiga käinud küll Jaapanis, küll Filipiinidel, aga ka Alaskal. Ülikooli lõpetas tulevane kirjanik koduses San Diegos ning diplom oli tal inglise kirjanduse alal.

Greg Bear kirjutas kolumneid kohalikku lehte, aga ka üleriigilistesse väljaannetesse. Teemadeks peamiselt astronoomia ja filmindus. Lisaks veel maalis ja oli tegev ühiskondlikus elus. Greg Bear oli USA ulmekunstnike erialaliidu ehk ASFA üks asutajaid, aga samuti osales ta kosmose ja riikliku julgeoleku küsimustega tegelevate organisatsioonide ja mõttekodade tegevuses ning oli filmistiuudio Amblin teaduslik konsultant.

Oma esimese ulmejutu avaldas Greg Bear 1967. aastal, olles sel hetkel vaid 15-aastane. Esimene jutt jäigi aastateks ainsaks ilmunud ulmetekstiks ning alles 1970ndate keskel hakkasid Greg Beari tekstid ja pildid regulaarselt ilmuma USA juhtivates ulmeajakirjades. Ilmus ka mitu romaani, mis pälvisid tähelepanu ja said kordustrükke ning mida tõlgiti teistesse keeltesse. Tõeline tunnustus ja menu saabus siiski 1980ndate algusaastatel, mil Greg Beari jutud üha enam kõneainet pakkusid, auhindadele kandideerisid ja ka neid võitsid. Greg Bear pole kunagi olnud päris küberpunkautor, küll aga pidasid küberpunkautorid teda oma inimeseks, sest mehe looming oli neile sümpaatne, oli samamoodi tipptehnoloogiast tiine jne. Taoliste juttude näidistekst „Vere muusika“ (1983) ilmus tänavu augustis siinsamas, Reaktori biopungi erinumbris ning peaks andma kenasti aimu, miks Greg Beari hinnati ja oluliseks peeti.

1985. aastal ilmus sama jutu põhjal kirjutatud romaan ning seda ongi sageli autori peateoseks peetud. Kuigi jah, Greg Beari puhul on üsna raske rääkida ühest ja ainsast peateosest. Osaliselt seetõttu, et puudub ajaline distants ja mehe looming pole veel paika settinud, kuid suuresti just seepärast, et Greg Beari looming on väga mahukas ja eriilmeline. 38 romaani ja kümme kogumikku jutte-lühiromaane – seda pole just vähe. Kaug- ja lähikosmos, alternatiivmaailmad, evolutsioon, tehnoloogia, võlu- ja muinasmaailmad, teaduslugu, poliitika – sellised teemad tulevad kohe meelde, kui ma mõttes lappan läbi need paarkümmend romaani ja juttu, mis mul loetud.

Kui püüda kuidagi iseloomustada Greg Beari loomingut, siis esimese sõnana tuleb pähe „asjalik“. Ka tuleb märkida, et sarnaselt teistele tapjamesilastele, on Greg Beari kirjanduslik looming kirjanduslikult väärtuslik, mida tõsisema teadusliku fantastika puhul ehk ei oodata. Samuti polnud Greg Bear pirtsakas autor ja kirjutas romaane isegi filmi- ja mängumaailmade põhjal, ei teinud ka seal mingit allahindlust ning neid võib lugeda täiesti võrdväärseteks autori originaalloominguga.

Kahjuks on kõik see jutt eesti lugeja jaoks enam kui pidetu, sest vaid üks jutt ongi maakeelde tõlgitud. Jah, kunagi üks kirjastus küsis mu käest, mida ma ühest Greg Beari romaanist arvan, aga ma sain aru, et romaani tõsiteaduslikkus oli neid juba sedavõrd äraehmatanud, et minu hinnang seal enam suurt midagi ei määranud. Kurb! Greg Bear on küll selline autor, kel mõni romaan võiks maakeeles ilmuda.

Fakt on, et mehe kuulsaim jutt jäi ainsaks ta eluajal eesti keelde tõlgitud tekstiks, sest Greg Bear suri üsna ootamatult käesoleva kuu 19. päeval.

Päeva materjal Wikipedias oktoobris 2022 (Taivo Rist)

KUU TEHNIKA: operatsioon "Hurricane" (3. oktoober, 70. aastapäev)

Operatsioon "Hurricane" oli Suurbritannia esimene tuumakatsetus. Britid olid mures, et pahalased võivad laevaga mõnda Briti sadamasse tuumapommi tuua ja selle salaja lõhata, ning püüdsid välja selgitada, mis siis juhtuks. Niisiis paigutati fregati "Plym" trümmi plutooniumipomm, ankurdati laev 350 m kaugusele ühest pisisaarest Lääne-Austraaliast põhja poole jäävatel Montebello saartel ja õhiti 2,7 m veepinnast allpool. Merepõhja tekkis 6 m sügav ja 300 m läbimõõduga taldrikjas süvend. Nii sai Suurbritannia kolmandaks tuumariigiks USA ja NSV Liidu järel. Enne plahvatust avastas üks harrastusbioloog sealt 27 senitundmatut liiki: 20 putukat, 6 taime ja jalutu sisaliku, kusjuures sisalik elas plahvatuse üle. 1980-ndateks kahanes radioaktiivsus määrani, mis polnud enam ühepäevakülastajatele ohtlik. Tänapäeval korraldatakse sinna ekskursioone, ehkki külastajatel soovitatakse mitte saartel viibida üle tunni aja päevas ja mitte võtta metallitükke suveniirideks kaasa.

https://en.wikipedia.org/wiki/Operation_Hurricane

KUU AJALUGU: Chicxulubi kraater (6. oktoober)

66 miljonit aastat tagasi sööstis Maa poole 10 km läbimõõduga asteroid, nii et suurem kui Džomolungma mägi. Ta tabas maad tänapäeva Yucatani poolsaare põhjarannikul. Plahvatuse keskmes tekkis tuul kiirusega 1 km/s, tsunami kõrgus oli üle 100 m ja võib-olla kuni 1½ km. 70% maailma metsadest põles maha. Õhku lendas sellises koguses tolmu, et see blokeeris päikesevalguse paljudeks aastateks, takistades fotosünteesi. Maailma temperatuur langes oluliselt. Lendus palju väävlit, mis tekitas ülemaailmseid happevihmu. Palju looma- ja taimerühmi suri välja, olen kohanud hüpoteesi, et ükski kassist suurem loomaliik ei jäänud ellu. Seda sündmust peetakse kriidiajastu ja paleogeeni piiriks, vähe sellest, ka keskaegkonna ja uusaegkonna piiriks. Kraatri ja selle tähtsuse avastasid 1970-ndate lõpus Nobeli preemia laureaat Luis Alvarez ja tema poeg Walter Alvarez, kes 1997 avaldas selle kohta raamatu "Türannosaurus Rex ja hukatuse kraater".

https://en.wikipedia.org/wiki/Chicxulub_crater

KUU ÕUDUSSEIKLUS: Sayfo (14. oktoober)

Armeenlaste genotsiidi olen sellestki rubriigist läbi lasknud, ent armeenlased pole ainsad, keda Osmanite riik maamuna pealt ära pühkida tahtis. Teine selline rahvas on assüürlased. Põhikooli ajaloo tundidest mäletate Assüüria riiki, mis hävis juba enne meie ajaarvamist, aga assüürlased püsivad rahvana tänapäevani ning neid on 2 miljonit, põhiliselt Iraagis ja Süürias. Nad räägivad uusaramea keelt. Nad elavad mägismaal, kus mõnel pool puudus faktiliselt igasugune riigivõim, seetõttu olid türklaste ponnistused assüürlaste tapmiseks vähem süstemaatilised kui armeenlaste tapmiseks. Siiski löödi maha pooled assüürlased, veerand miljonit. Seda tegi Osmanite sõjavägi koos kurdi vabatahtlikega. "Sayfo" tähendab sõna otseses mõttes mõõka, XX sajandil hakkas ülekantud mõttes tähistama ka hävitamist ja väljasuremist. Esimesena tunnistas Sayfo genotsiidiks Rootsi 2010, järgnesid Armeenia ja Holland 2015, siis teisedki riigid, kuid Eestil seisab see samm veel ees.

https://en.wikipedia.org/wiki/Sayfo

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: megalograptus (17. oktoober)

Megalograptus oli rööveluviisiga suurte meriskorpionide perekond. Sabast sõraotsteni võis pikkus küündida üle meetri. Megalograptused elasid hilises ordoviitsiumis 453–445 miljonit aastat tagasi tänapäeva USA maa-alal. Nimi tuleb sellest, et esimesi avastatud kivistisi peeti koloonialiste ürgkeelikloomade graptoliitide hulka kuuluvaiks – absoluutselt valesti pakutud, tegelikult nägid nad välja nagu meriskorpionid ikka, ainult suuremad. Sabaoga ei olnud mürgine, kuid sellegipoolest spetsialiseerunud elund. Eraldi peatükk arutleb, mis värvi nad olid. Säilinud on megalograptuse koproliite ehk kivistunud junne ja nendest on leitud megalograptuse enda osi. Nii et nad olid vist kannibalid nagu suur osa tänapäeva lõugtundlastest. Nähtavasti olid nad tippkiskjad, kui juba trilobiite ja lõuatuid kalu sõid. Luukalad polnud veel arenenud, see juhtus megalograptuste väljasuremisega samal ajal ja ma pole kindel, kas siin on seos.

https://en.wikipedia.org/wiki/Megalograptus

KUU ARVUTIMÄNG: "Mischief Makers" (28. oktoober)

"Mischief Makers", Jaapanis ka "Trouble Makers" on 1997. aasta Nintendo 2½D platvormmäng, mille tootis kompanii Treasure. Mängija juhib robottüdrukut Marina Liteyearsi, kes peab päästma oma looja professor Theo imperaatori käest. See on vastupidine tavalisele mängule, kus mees peab päästma neiu suurest hädast. Mäng toimub 5 maailmas ja 52 tasemel. Mõnel tasemel käib ainult madin, aga mõni sisaldab mõistatusi. Kaasaegsed kriitikud kiitsid uuenduslikkust, Marina meeldejäävat isiksust ja lõpuvõitlusi bossidega, aga laitsid lühikest kestust, lihtsust, heli ja väikest jällemängimisväärtust. Kriitika peatükki ongi kõige huvitavam lugeda. Tagantjärele on arvamus mängust paranenud, 2009 nimetati seda kõige enam alahinnatud ja tähelepanuta jäetud Nintendo mänguks. Marina Liteyears ei saanud kuulsaks tegelaseks, kelle taha tekib kümnete mängude, filmide ja koomiksitega frantsiis, ehkki ainest justkui oli.

https://en.wikipedia.org/wiki/Mischief_Makers

ESIMENE LOEND: Marveli "Ämblikmehe" auhindade loend (14. oktoober)

"Ämblikmees" on 2018. aasta seiklusmäng, mille tootis Insomniac Games ja avaldas Sony. Põhiosas jutustab mäng Ämblikmehe algupärase loo võitlusest Härra Negatiivse vastu, kes püüab New Yorgi (Gotham City?) allmaailma üle võtta ja surmavat viirust valla päästa. Esimese 3 päevaga müüdi mängu 3,3 miljonit eksemplari ja oli sellega enim müüdud "Sony" mäng. 2022. aasta maiks oli seda müüdud 33 miljonit ja saanud enim müüdud superkangelasemänguks. Võite kokku lugeda, kui palju aasta parima mängu tiitleid sellele mängule antud on.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_accolades_received_by_Marvel%27s_Spider-Man

TEINE LOEND: Anne Hathaway auhindade loend (24. oktoober)

Anne Hathaway on peamiselt tuntud esimese armastajana romantilistes komöödiates ja draamades, aga on mänginud edukalt mitmeski ulmefilmis. 2010. aasta filmis "Alice Imedemaal" oli ta Valge Kuninganna. Samal aastal pälvis ta "Emmy" Printsess Penelope rolli eest "Simpsonite" osas "Ükskord Springfieldis". Kõige rohkem auhindu sai ta selle eest, et mängis 2013 "Pimeduse rüütli taastulekus" Kassnaist Selina Kyle'i, tähtsaimad neist on "Saturn" ja Teismeliste valiku auhind naisnäitleja kategoorias. "Nõidades" mängis ta 2021 ülemnõida ja nimetati halvima filmi auhinna "Kuldse vaarika" kandidaadiks, kuid samuti Nickelodeoni auhinna kandidaadiks naisnäitleja kategoorias. "Tähtedevahelises" mängis ta naispeaosa Amelia Brandi ja nimetati "Saturni" kandidaadiks naisnäitleja kategoorias.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_awards_and_nominations_received_by_Anne_Hathaway

KUU TEHNIKAPILT: Fulton Centeri laeaken (9. oktoober)

New Yorgi metroos on Fulton Centeri metroojaam, mis paikneb Manhattani lõunaosas Broadway kõrval. Arhitektidele tuli pähe valgustada seda loodusliku valguse abil ja nad ehitasid niisuguse 16 meetri sügavuse kaevu, mis on "vooderdatud" sadade alumiiniumist peeglitega – need juhivad päikesevalguse metroosse ja nagu näha, saavad inimesed metroos pilvi imetleda. Kaevu nimi on Sky Reflector-Net. See süsteem valmis 2014, aga üllatuslikult polnud see esimene sarnane jaam New Yorgi metroos, seda võtet kasutati ka Linnahalli (City Hall) jaamas, mis avati 1904 ja suleti 1945, aga on siiamaale säilitatud. Mingi liin sõidab sealt läbi, aga ei peatu.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Fulton_Center_skylight_(91420).jpg

ESIMENE TEADLANE: Alexander Fleming (22. oktoober)

Alexander Fleming (1881–1955) oli šoti arst ja mikrobioloog, kes on peamiselt tuntud penitsilliini avastajana. See juhtus 1928 ja seda on nimetatud suurimaks võiduks, mis iial haiguste üle saavutatud. Selle avastuse eest pälvis Fleming 1945 Nobeli meditsiinipreemia. Peatselt leiutati sünteetilised penitsilliinid süüfilise, gangreeni, tuberkuloosi ja mõnegi teise hirmsa bakterihaiguse vastu. Kuid juba 1921 avastas Fleming lüsosüümi, antimikroobse proteiini, mis kuulub inimese kaasasündinud immuunsüsteemi hulka. Selle avastuse tähtsusest hakati täielikult aru saama alles XX sajandi lõpus. 1944 tõstis George VI ta aadliseisusse, kuid kõige alamaks, mittepärilikuks aadlikuks, poliitikutest ja sõjaväelastest arvati tulevat suuremat kasu. 1999 valis "Time" ta 100 tähtsaima XX sajandi inimese hulka, 2002 valis BBC ta 100 suurima briti hulka ja 2009 tuli ta suurima šotlase valimisel kolmandaks Robert Burnsi ja William Wallace'i järel.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Synthetic_Production_of_Penicillin_TR1468.jpg

TEINE TEADLANE: Arthur Kornberg (26. oktoober)

Arthur Kornberg (1918–2007) oli USA biokeemik, kes pälvis 1959 Nobeli meditsiinipreemia RNA ja DNA sünteesi bioloogiliste mehhanismide avastamise eest. Tema ema suri 1939 sapipõieoperatsiooni järel tekkinud spooride põhjustatud gangreeni kätte ja see põhjustas Arthuril kogu elu kestnud huvi spooride vastu. Ta uuris, kuidas DNS rakust spooriks kokku pakitakse ja pärast spoorist rakuks lahti pakitakse. Ta abiellus Sylvy Ruth Levyga, kes aitas suuresti kaasa DNA I polümeraasi avastamisele, aga jäi ametlikult tunnustamata. Neil oli kolm poega ja vanim neist, Roger David Kornberg, sai 2006 Nobeli keemiapreemia. Keskmine poeg on biokeemia professor, kes avastas DNA II ja III polümeraasi, ning noorem on arhitekt, kes projekteerib biotehnoloogialaboreid. Arthur Kornberg avaldas surmani eelretsenseeritavates teadusajakirjades artikleid. Ta abiellus kolm korda ja kaks esimest naist elas ta üle.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Arthur_Kornberg_(30828410210)_-_restoration1.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU KIRJANDUS: Edgar Allan Poe "Ronk ja teised poeemid" (7. oktoober, 36 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:LibriVox_-_The_Raven_and_Other_Poems

ESIMENE VANAFILM: "Võimatu reis" (10. oktoober, 20 minutit)

"Võimatu reis" on Georges Méliès' 1904. aasta film pikkusega 20 minutit. Kui eelmisel kuul reisis seltskond Kuu peale, siis seekord Päikesele ja nad külmuvad Päikese peal ära. Tagasi saavad muidugi nii, et kukuvad üle Päikese serva alla Maa peale. Film on inspireeritud Jules Verne'i 1882. aasta ulmenäidendist "Teekond läbi võimatuse", mida Verne'i eluajal ei avaldatud, mida peeti kadunuks ja mis taasavastati alles 1978. Verne'i näidendi peategelane on kapten Hatterase poeg, filmis mitte. Selle asemel on filmis sotsiaalne satiir: kõik rändurid kuuluvad ülemklassi ning nad külvavad kõikjal segadust ja korralagedust. Kui Verne'i näidend unustati, siis film osutus väga edukaks, osalt omas ajas eriti keeruliste filmitrikkide tõttu. Samal arvamusel – et see on üks Méliès' parimaid filme – on ka tänapäeva filmikriitikud. Näitlejad on üldiselt teadmata: peale Méliès' enda, kes peaosa mängib, on ainult 3 suudetud tuvastada.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Voyage_%C3%A0_travers_l%27impossible_(1904).webm

TEINE VANAFILM: "Broncho Billy jõululõuna" (17. oktoober, 12 minutit)

Gilbert Anderson (sündinud Maxwell Henry Aronson, 1880–1971) väntas 1909–1919 kolmsada filmi, mille peategelane oli 148 filmis Broncho Billy, keda mängis ise. Ühtlasi leiutas ta 1909 tordiga näkku löömise, mis muutus filmides kiiresti populaarseks. 1958 sai Anderson au-"Oscari". Millegipärast oli Broncho Billy Suurbritannias ja Saksamaal populaarsem kui USA-s: sedagi ülevaadet kirjutan saksakeelse teksti põhjal ingliskeelse puudumise tõttu. Siin on üks neist vesternidest, aasta oli 1911 ja pikkus 12 minutit. Broncho Billy püüab tõlda röövida, aga selle hobused lähevad lõhkuma ja Billy lõpetab hoopis tõlla päästjana. Tõllas olev neiu kutsub Billy jõululõunale, kuid Billy ei tea, et neiu isa on šerif, kes teda taga otsib, ja neiu ei tea, et Billy on kurjategija. Tehakse jõulukinke ja Billy kingib šerifile oma püstoli. Seda on nimetatud üheks parimatest Broncho Billy filmidest, kiidetakse stsenaariumi ja operaatoritööd, samuti Billy psühholoogilist sügavust. Tiitrid on hollandi keeles, küll te juba aru saate, "kerst" on jõulud ja "kerstfeest" on jõululõuna.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Broncho_Billy%27s_Christmas_Dinner_(1911)_.webm

KOLMAS VANAFILM: "Kurg ja lapsed" (21. oktoober, ½ minutit)

Kas te ei usu, et kurg toob lapsi? Vaadake seda pooleminutilist katkendit, mis on võetud Hollandis 1922 tehtud filmist! See on filmitud, järelikult peab see tõsi olema! Lõpus on lendav jalgratas ... Kas mitte mingi logo pole sealt pärit?

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Bits_%26_Pieces_-_BP235_-_Stork_and_baby_-_1922_-_EYE_FLM7646_-_OB_105334.ogv

NELJAS VANAFILM: Halloweeni pidu (22. oktoober, 6 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:0769_Halloween_Party_18_35_20_00_3mb.webm

VIIES VANAFILM: "Hüppava kala juhtum" (29. oktoober, 27 minutit)

See on Douglas Fairbanksi kõige imelikum film, Sherlock Holmesi pooletunnine paroodia 1916. aastast. Holmes tarvitas aeg-ajalt oopiumi. Selle filmi peategelane Coke Ennyday, nagu nimestki näha, süstib endale iga päev kokaiini ja pärast iga kokaiinisüsti hakkab naerma. Kabinetis on tal karp kirjaga "Kokaiin". Kui ta oopiumismugeldajad kätte saab, hakkab ta kohe nende kraami degusteerima. Coke Ennyday kannab ruudulist detektiivimütsi ja ruudulist keepi ning sõidab ruudulise autoga. Ulmega ühendab filmi asjaolu, et Coke Ennyday kasutab oma kodus sisetelevisiooni, mida ise nimetab teaduslikuks periskoobiks (TV oli veel leiutamata). Tema juurde tuleb politsei ja räägib, et avastas mehe, kes püherdab rahas, ehkki tal pole teadaolevat sissetulekut. Ja kohe film näitabki, kuidas too rahas püherdab. Coke Ennyday võtab juhtumi uurida. Päris naljakas oli, kuid ma saan aru ka Fairbanksist, kes seda filmi vihkas ja püüdis selle näitamist takistada.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Mystery_of_the_Leaping_Fish_(1916).webm

KUUES VANAFILM: õlgkübarate tootmine Itaalias Fiesoles (31. oktoober, 2 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Manufacture_de_chapeaux_de_paille_%C3%A0_Fiesole_(1912).webm

Ja lõppu helifailidest. Prantslased lugesid sisse Victor Hugo "Hüljatud" ja iirlased James Joyce'i "Ulyssese".

Arvustus: Exception - ulmeanime Eesti tasemel. (Riho Välk)

Nii nagu vahetuvad aastaajad, annavad jaapanlased iga hooaeg uut animet välja. Pikaajalisest harjumusest olen võtnud eesmärgiks iga hooaja alguses vaadata ära kõigi veidigi lubavate animete esimesed episoodid. Kuna investeering on keskmiselt 26 minutit tükist, jõuab tempos 2-3 tükki õhtusöögi kõrvale parajalt järje peale, et terad sõkaldest eraldada.

Rõhutan siinkohal veidigi lubavaid - paljude puhul saab juba kolmerealisest tutvustusest aru, et tegu on teosega, mis üldse ei paelu ega hakkagi paeluma (üks selline paljulüpstud žanr on suvaliste nunnude waifudega mobiilimängude adaptsioonid, mis ikka väga harva on õnnestunud.) Exception jäi aga silma hoopis millegi muuga. Üldjuhul ma isegi ei vaevu kirjeldust lugema, kui MAL hinne on alla 6, aga antud anime köitis esimesest kuvapaugust, mis siis, et negatiivselt.

Haha, mis sõnnik see on? Playstation 2 helistas ja tahtis oma graafikat tagasi.

Häbitu B-kategooria filmide ja anime nautijana oli sellise jubeduse allalaadimine* ju lausa kohustuslik.

Algus:

Maa on muutunud elamiskõlbmatuks, seega proovib inimkond õnne kosmose vallutamisega. Esimene piiraja on, et FTL reisimine tapab kõik elava, ning meie misjonärid prinditakse sihtkohas uuesti. Ja siit algab põnevus - nimelt lajatab süsteemi kesktäht neid võimsa Loidega**, mis ajab bioprinteri segadusse ning tulemuseks on härra Misprint. Palju õnne, teil on nüüd koll laevas. Järgmised paar episoodi luurab koll varjudes, tapab ühe meeskonnaliikme (õnneks saab uuesti printida), esitatakse eksistentsiaalseid küsimusi ja filosoofilisi valikuid, avatakse tegelasi ja motiive jne. Tavaline värk.

Üldiselt on tegu kõige tavalisema mõrvamüsteeriumiga, mis on ulmekastmega üle valatud. Lihtsustatult lukus maja, kuus tegelast, laip ja verine nuga. Ja selle lihtsa ehituse peal sõidetakse peaaegu lõpuni välja. Ning veel täiesti edukalt - pinge püsis, dünaamikad olid paigas ja jube huvitav oli vaadata. Allpool, spoilerihoiatuse lipu järel lahkan ka anime teise poole keerdkäike, aga veel enne seda pean selgitama ka oma pealkirjavalikut.

Exception on sama hästi kui kirjutatud meie eesti ulmekirjanike poolt. Sellel on palju häid ideid, aga need on omavahel kokku seotud teibi ja traadiga. Ulmeosa on väga kõva - kosmose vallutamine, bioprintimine, mälu ja isiksuse salvestamine, paraterraforming jne. Aga kõikidel asjadel on üks konks küljes. Ei, konksud on väga vajalikud, aga need on ülimalt ühetasandilised. Võtame kohe loendina.

Meil on vaja, et tegelasi prinditaks - FTL tapab elusa.

Meil on kolli vaja - päike purskab õigel hetkel ja printer hakkab jukerdama.

Meil on vaja, et peategelased kolli kohe maha ei lööks - printer ei luba relvasid printida.

Meli on vaja, et tegelased roomaksid kanalisatsioonis - no paneme laeva alumisele korrusele  tellistest laotud võlvkaartega kanalisatsioonisüsteemi, mis siis et laeval on kokku 5 inimest.

Meil on vaja konflikti venitada ja uus küsimus tekitada - teeme nii, et üks tegelane ei ütle paari lausega, mis värk on vaid laseb kõigel eskaleeruda.

Meil on vaja tundeid ja diipi ja vennastumist - südamedaam suri ära ja nüüd on ainult mälestused!

Kõige esimesena torkas see silma küsimusega “printer ei luba relvasid printida” ning tegelased leppisid sellega koheselt. “Printer, palun prindi mulle üks vintske kaigas. Nüüd prindi mulle jupp peenikest aga tugevat nööri.” ja ongi vibu olemas. Kui juba ühe korra oli selline “paneme loogikaaugule tüki teipi peale” lahendamine silma jäänud, siis tuli üsna kiiresti tõdemus, et seda lappimist on ikka üsna palju. On see laiskus? On see küündimatus? On see ükskõiksus? Ei oska mina sellele vastata, kuid millegipärast tekkis mul suur äratundmine ja sidestus eesti ulmega, kus liiga tihti mõeldakse samasuguseid lahendusi käigu pealt, et lugu edasi kestaks. Meelde tuleb Dr Tüli arvustus Mairi Lauriku “Süsteemile”:

“Osutub, et see väidetavalt ülimalt ohtlik linnaväline keskkond on oma ohtlikkuse osas ka rohkem nagu naljanumber, sest seal saab suurepäraselt hakkama vati sees kasvanud tupsuke, kes kasvatab endale kahe peenra peal aasta söögivarud (kuidas selle maailma põllumajandus printsiibis funktsioneerib, pole autorile muidugi ka eriti oluline) ning kodustab möödaminnes tassi piimaga mängleva kergusega kõigile teistele inimestele kohutavaks ohuks olevaid "hiiglaslikke kihvu" evivaid 20cm-se läbimõõduga lepatriinusid.”

Sul on vaja, et inimesed elaks linnades: linnast väljas on radioaktiivne põld ja tapjalepatriinud. Aga stoori edenemiseks on vaja, et peategelane läheks linnast välja: kapsad-porgandid-kaalikad maja taha kasvama ja tapjalepatriinule sorts piima. Lahendatud!

SPOILERID KESKOSANI!

Et kuidas siis see anime progresseerub ja kulmineerub, kokkuvõte neile, kes on arvustuse lugemisega siiani jõudnud ja otsustanud, et nemad vaadata ei jõua, aga tahaks teada, mis siis seal tegelikult juhtus.

Tuleb välja, et Misprint ei olnudki üdini paha ja kuri, sest muidugi. Tahtis endale krüokambri ehitada ja oma edasise saatuse peale mõelda siis, kui ülejäänud inimesed kohale jõuavad. Selle käigus selgub aga, et laost on üks megapomm jalutama läinud, mis on siis see n-ö mõrvamüsteerium päris pikaks ajaks. Laevameeskond on veendunud, et Misprint varastas pommi ning hoiab neid nüüd kuni oma krüokambri ehituseni pantvangis.

SPOILERID: KES ON MÕRVAR?!

Hea krimiloo saab siis, kui pikkida vihjeid kohe alguses, ning avaldamise hetkel saab lugeja muheleda “vot! Kõik märgid ja vihjed näitasid tema peale, mina olen tark ja tabasin ära! Kaval! Nutikas! Autor ja mina mõlemad!” Exception ei ole siinkohal exception. Kuigi vahepeal serveeritakse punaseid heeringaid, on pommivargaks siiski kõige tüütum tegelane ja pidev moraalimajaks, ehk ökoveegan bioloog.

Aga lahendus ise on väga äge. Et laevale on smuugeldatud veel üks bioprinter, mis prindib põhiprinterist kiiremini, aga vigaselt, seega on tulemuseks kaks psühhopaatset Pattyt. Hõrk veiderdetail on veel Pattyde vaheline täiesti varjamatu armastus ja kirg. Suures osas on see lihtsalt väga kummaline, aga samas on selge vihje selle inimese egomaaniale - vihkab kogu inimkonda, on valmis paraterraformimise projekti hävitama ning seeläbi terve asurlaeva jagu inimesi surmale määrama, sest tal on õilsamad eesmärgid. Ning viha inimkonna vastu, kes reostasid Maa ära. Ja ta kiimleb enda teisikuga. Väga kummaline, aga samas kaootilise kompotina täiesti kokkusobiv.

SPOILERITE LÕPP.

Nagu ikka, ei õnnestu 4h jagu materjali ühte arvustusse kokku pressida. Pigem soovitan anime ette võtta ja kasvõi esimene osa ära vaadata. Eelnevalt lisasin allalaadimise juurde tärni, põhjusel et tegelikult on tegu järjekordse Netflixi animega, täiesti legaalselt vaadatav. Dublaaži pakuti vist inglise ja jaapani keeles, subtiitreid oli vähemalt kümnekonnas keeles.

Kõige lihtsam kokkuvõte oleks ikkagi, mis ma ka juba eelnevalt ütlesin - ulmekastmes mõrvamüsteerium. Mitte midagi uut, pigem äraproovitud lahendused üksteise järel, pluss siis üsna palju traati ja teipi.

Halb CGI on üks meie ajastu suur nuhtlus - see on odav, see on lihtne, seda saab kasvõi koduarvutis teha. Aga nagu öeldi ühes teiseski arvustuses - see veider disain ja madal eelarve andsid isegi oma stiili. See on omamoodi nostalgiline, jäljendab varanullindate madalaeelarvelisi ulmekaid, ning kui sulle need meeldisid, siis nii sisult kui vormilt peaks sulle ka Exception meeldima.

MyAnimeList: link

Treiler: Youtube

7,5/10

**meelega

Kõige värskem ulme (Jüri Kallas)

Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Hakkasime arutama, et mis on ilmunud ja kas teoseid jagub... pakkusin, et panen nimekirjad kokku, mis bibliograafia pealt pole ju keeruline. Lugemise väljakutse grupi algataja ja vedaja Tiina Liinak oli nõus. Aastakümnete idee autor Mart Pechter arvas, et võib-olla teha ka mingi saatetekst ja allpool see ongi. Ka Tiina Sulg andis seal asjalikke näpunäiteid ja aitas kaasa mõelda. Neid kolme tahan ma ka tänada.

Lühidalt: iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi kohta mu kirjatükk ja ka abistav peaaegu täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis detsembris on teemaks aastad 2020–2022.

*

No mis ma ikka oskan öelda! Detsembrikuu aastakümme hõlmab ju kõigest kolme aastat ning selle pealt midagi põhjapanevat öelda!? Ehk seda, et kolme aasta kohta polegi see nii lahja saak...

Vaadake nimekirja, mediteerige ja lugege!

Aastail 2020–2022 ilmunud ulme

antoloogia - Eesti nõid (2022)

antoloogia - Läbi valu ja vaeva (2020)

antoloogia - Saladuslik tsaar 6: Viimase vere poole (2020)

antoloogia - Täheaeg 19: Pilvede sultan (2020)

antoloogia - Täheaeg 20: Juhtumised Pahura Jumala baaris (2021)

antoloogia - Ülestõusjad ja kodukäijad (2020)

Vahur Afanasjev - Õitsengu äärel (2020)

Veiko Belials - Surnud mehe käsi (2021) kogumik

Suzanne Collins -Näljamängud-0- Laululindude ja madude ballaad (2020)

Koidu V. G. Ferreira - Domineeriv värv: Kuldne (2020)

Koidu V. G. Ferreira -Kui-armastus-külmutab-südame-1- Väljavalitu (2022)

Koidu V. G. Ferreira -Kui-armastus-külmutab-südame-2- Hingesugulased (2022)

Meelis Friedenthal - Kõik äratatakse ellu (2020) kogumik

Jessie Greengrass - Kindlus (2021)

Magdalena Hai - Painajapood ja pirakas pugelik (2021) jutt

Matt Haig - Kesköö raamatukogu (2020)

Indrek Hargla - Süvahavva: Viimane suvi (2020)

Mehis Heinsaar - Võlurite juures (2021) kogumik

Kazuo Ishiguro - Klara ja päike (2021)

Leonid Kaganov - Sidrunkollane planeet (2021) kogumik

Manfred Kalmsten - Raske vihm (2020) kogumik

Manfred Kalmsten - Kaarnalaul (2021) kogumik

Manfred Kalmsten - Täheraua saaga (2022)

Kaidi Kangur - Maagiaklooster (2022)

Paavo Kangur - Viiking Sveni seiklused Tartos ja reis Bagdadi (2020)

Stephen King - Hiljem (2021)

Johannes Kivipõld - Väike viperus (2020)

Johannes Kivipõld - Deus ex machina (2022)

Andrus Kivirähk - Puulased ja tohtlased (2020) jutt

Andrus Kivirähk - Lend Kuule (2022)

Andrus Kivirähk - Veiko Tammjärv - Rehepapp (2021, 2022) koomiks

Karl Ove Knausgård - Koidutäht (2020)

Meelis Kraft - Saared (2020) kogumik

Meelis Kraft - Veealused (2021)

Tamur Kusnets - Kronošütist (2022)

Helen Käit - Täna ilma homseta (2020) kogumik

Mairi Laurik -Roomet-2- On aeg! (2021)

Maarit Leijon - Musträstas (2022) kogumik

Marek Liinev - Minu pere ja muud ülikangelased (2022)

Mann Loper - Inglite linn (2022)

Maja Lunde -Aastaaegade-kvartett-1- Päikesevalvaja (2020)

Paavo Matsin -Gogoli-disko-2- Lenini valss (2022)

Peter May - Lukus linn (2020)

Charlotte McConaghy - Ränded (2020)

Stephenie Meyer -Videvik-7- Keskööpäike (2020)

Ida Tufte Michelsen -1- Alma Freng ja päikesepüüdjad (2020)

Christopher Moore -Narr-Tasku-3- Shakespeare oravatele (2020)

Silvia Moreno-Garcia - Mehhiko õudusjutt (2020)

Villiam Neeme - Hingeväädid (2020)

Tiina Pai - Kõnelused teise tiigriga (2021)

Timo Parvela -Varjud-1- Kõlin (2021)

Bobbie Peers -William-Wenton-6- Tsentrifugaalkatastroof (2020)

Bobbie Peers -Avastajate-klubi-3- Papagoihelikopter (2020)

Rait Piir - Hinged mõõgateral (2021) kogumik

Raavo Raadik - Andri Arula - Walem (2022)

Geidi Raud - Ümber ahju paremale (2020)

Helju Rebane - Õige valik (2021) kogumik

Reeli Reinaus - Morten, Emilie ja kadunud maailmad (2020)

Alastair Reynolds - Pahupidi pööratud (2022)

Monique Roffey - Black Conchi näkk (2020)

Inga Roos - Manaja (2021)

J. K. Rowling - Ickabog (2020)

Victoria Schwab -Cassidy-Blake-3- Hingede sild (2021)

Salla Simukka - Vangistatud (2020)

Berit Sootak -Hingelinnu-saaga-2- Ilmalinnu laul (2020)

A. F. Steadman -1- Skandar ja ükssarvikuvaras (2022)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - Veiko Tammjärv - Hukkunud Alpinisti hotell (2020) koomiks

Lyyli Suuk - Veri mäletab (2022)

Ave Taavet - Valerahategija (2020) kogumik

Ilmar Taska - Elüüsiumi kutse (2021)

Marek Tihhonov - Maailmalõpu päevik (2020)

Tuutikki Tolonen -1- Agnes ja unenägude võti (2020)

Tuutikki Tolonen -2- Agnes ja villa saladus (2021)

Tuuli Tolmov -Aulemb-2- Põhja nõid (2021)

R. K. Topkin -Lana-raamat-2- Kuninganna sügissõda (2021)

Ilmar Tomusk -Ajarändurid-5- Linnutee südames (2020)

Jessica Townsend -Nevermoor-3- Tühikatk: Jaht Morrigan Crow'le (2020)

Trudi Trueit -Avastajate-Akadeemia-2- Pistrikusulg (2020)

Trudi Trueit -Avastajate-Akadeemia-3- Kaksikheeliks (2020)

Trudi Trueit -Avastajate-Akadeemia-4- Tähtluited (2021)

Trudi Trueit -Avastajate-Akadeemia-5- Tiigripesa (2021)

Trudi Trueit -Avastajate-Akadeemia-6- Draakoniveri (2021)

Megan Whalen Turner -Kuninganna-varas-6- Varga tagasitulek (2020)

Eet Tuule - Rästikuvälu (2021)

Maniakkide Tänav - Teekond Ridamuseni (2021) kogumik

Maniakkide Tänav - Laevakaitsjad (2021)

Maniakkide Tänav -Viivuranna-gümnaasium-2- Viivuranna Online (2021)

Maniakkide Tänav - Muinaskuningas (2022)

Siim Veskimees - Vanavanamees (2022)

Catriona Ward - Needless Streeti viimane maja (2021)

Heinrich Weinberg -Gildi-võrgustik:-Teckland-Leathercord-2- Meeleheite valem (2020)

Heinrich Weinberg -Gildi-võrgustik- Puruks ja pool ringi tagasi (2022) kogumik

Andy Weir - Ave Maria (2021)

Kirjastus Loeb ja graafiline romaan „Koletis” (Maarika Luts)

Kirjastus Loeb on kahe koomiksihuvilise aasta pikkuse tõsise pingutuse vili. Kuigi meil puudub varasem ettevõtluse kogemus, oleme mõlemad pikalt raamatukogus töötanud ja raamatud on meile väga hingelähedased. Kirjastuse tegemist hakkasime hauduma juba esimesel koroonakevadel ja alguses ainult naljatades, kuid mingi hetk muutusid naljad harvemaks ja jutt tõsisemaks ning eelmisel suvel saatuse tahtel pidime jutu sinnapaika jätma ja tegudele asuma. Me olime oma töös märganud, et paljudele noortele ja täiskasvanutele meeldivad koomiksid ja graafilised romaanid, aga paraku on väga vähesed neist eesti keelde tõlgitud. Sellest tuli mõte, et kui keegi teine neid raamatuid ei tõlgi ja välja ei anna, siis teeme seda ise.

Kirjastus Loeb hakkab põhiliselt tegelema angloameerika koomiksite ja graafiliste romaanidega, aga me unistame suurelt ja loodame ühel päeval hakata välja andma ka mangasid (jaapani koomikseid) ja noorteromaane, mis käsitlevad neid teemasid, mis meie ühiskonnas kindlasti rohkem tähelepanu vääriksid (LGBT+, erineva etnilise taostaga inimesed, feminism jm). Meie jaoks on oluline, et tõlkekirjanduses oleks valik mitmekülgne ja kõnetaks suurt osa inimesi, sest lemmikraamat on olemas kõigil – nad ei ole seda lihtsalt veel üles leidnud.

Hiljuti andsime välja oma esimese graafilise romaani „Koletis”, mille autoriteks on Marjorie Liu (tekst) ja Sana Takeda (pilt).  Selle esimene osa ilmus 2015. aasta novembris. Liu tutvustas lugu esimest korda Takedale juba 2013. aastal, kuid koostööni jõudsid nad alles aasta hiljem. „Koletis“ on pärjatud mitmete Eisneri ja Hugo auhindadega ning pälvinud tunnustust ka teistelt koomiksi- ja graafiliste romaanide loojatelt. Tegemist on jooksva sarjaga, nii et huvitatud lugejatel on mida oodata.

"Koletise" tegevustik leiab aset teistsuguses maailmas - matriarhaalses ühiskonnas, kus võitlevad omavahel üleloomulike võimetega arkaanlased ja religioossed inimesed, - kuid side meie reaalsuses esile kerkivate teemadega on ilmne. Peategelane Maika Poolhunt on inimese välimusega arkaanlane, kes lisaks võitlusele välise vaenlasega, Kuma orduga, ristab piike ka oma sisemise koletisega.

Sarja esimene raamat "Koletis: Ärkamine" tutvustab lugejale Maika maailma, mis on tugevalt inspireeritud 20. sajandi alguse Aasiast. Kindlasti tulevad lugejale nii mõnedki kohanimed tuttavad ette! Graafiline romaan tutvustab fantastilist reaalsust, mida iseloomustavad art déco tugevad mõjutused ja määrdunud, tuhmid värvid. Sana Takeda on kunstnikuna lasknud ennast tugevalt mõjutada ka mangale omasest stiilist. Marjorie Liu on suutnud aga lugejateni tuua psühholoogiliselt autentsed tegelaskujud - haavatavad, ekslikud, südamlikud ja enesekesksed. Sama palju tööd on läinud kogu Maika maailma ülesehitamisele - see on usutav ja käegakatsutav.

Me loodame, et "Koletis" kõnetab meie lugejaid ja pakub häid lugemis- ja vaatamiselamusi!

Rehepapp koomiksimaailmas - osa kaks (Laura Loolaid)

Teate küll: ainult omad muljed ja lugemismõnu, sügavmõtteid otsitagu mujalt, jne. jne. jne.

Novembri esimese poole lugemismuljetust saab lugeda eelmise aasta novembri-Reaktorist.

Kõik, mis tookord öeldud sai, jääb kehtima ka uue raamatu puhul. Seepärast on teise raamatu kohta ka üsna keeruline midagi uut arvata. Kui esimest osa lugedes kummitas kuklas Kiviräha täistekst, mis tänaseks on klassikajuured alla ajanud ja koolikirjandusse betoneeritud, siis nüüd tantsivad lisaks silma ees mullu-novembrised ilvesed, kratid ja tondikesed.

Kokkuvõtvalt avaldub jätku-Rehepapis katsetuspõhise maailmavalemi “fuck around, find out” teine pool ja tegelasi hakkab järjest kätte saama sitt, mis esimeses osas hauduma sai pandud.

Sündmustik on justkui igituttav ja tavapärane. Ja ometi…

Meie maapealse maailma vedru on end jälle sinnamaale kerinud, et tegelased ning olukorrad, laksavad sama valusa äratundmisega, nagu teksti-Rehepapp kakskümmend aastat tagasi, pildiruutu vermituna aga veelgi võimsamalt.

Lõpupeatükk, nagu romaaniski pühendatud sulane Jaani vägitegudele, on poritoonides täisdüstoopia ilma ühegi valge või punase träpsuta. Lugeja osaks jääb väestatud töllaka laamendamist abitult pealt vaadata ja kuigi lugemise vahelt õue piiludes katab lumevaip praegu sitajunnid, püsib hinges kibemagus tõdemus, et karistamatu pröökaja võidukäik on just see portree mida ka meie rahvas suuremate sigaduste foonil endistviisi väärib - jälle kajab kõige kaugemale tussikrabajate ja seebisööjate hääl, ullikesed koogutavad vene keisri poole ja loodavad “jebijäinaste” eest hõberublasid, karistust kannavad ainult need, kelles leidub just parasjagu ausat meelt, et sigadustega, mida kõik ühtemoodi teevad, vahele jääda, õnneulma võib tunda ainult enne koidikut teki all …

See pole vist küll otseselt autorite tegu, aga graafilise Novembri lugemine kisub kohati üles “Ussisõnade” kaliibriga kaduva maailma ja hääbuva põlve melanhooliat.

Sama ootamatult kui omal ajal originaaltekstis lumemehe lüüriline tulek, mõjus nüüd kahkja lumevarju-sinise tooni lehekülgedele ilmumine.

Pööripäevani on aeg pikk ja lumevaip ei too mitte pääsemist ja ümbersündi, vaid sünnitab kõikjale nukrad poolvarjud. Piir selle maailma ja selle teise vahel on veel õhem kui esimeses raamatus ja kõiksugused lummutised kooserdavad lausa päevavalges ringi - iseasi muidugi, kui päevavalgeks seda novembrivinet üldse pidada saab.

Uusi tegelasi (peale paari tont-elaja) teises raamatus enam tutvustada ei ole, nii on täislehekülje-vaated nüüd põhiliselt pühendatud mõjukamatele sündmustele ja järelemõtlemist vajavatele hetkedele.

Tagakaas näitab teisel raamatul maamuna sisemist poolt. Vähemalt lõpeb lugemine teadmisega, et põrgus on hea ja soe!

Uudiskirjandus 11/22

Täheraua saaga

Manfred Kalmsten

„Täheraua saaga“ on neljakordse Stalkeri-laureaadi Manfred Kalmsteni kolmas raamat tunnustust ja ulmeauhindu kogunud debüütkogumiku „Raske vihm“ (2020) ning jutukogu „Kaarnalaul“ (2021) järel.

Kaks venda ja kaks veripunaste ruunidega taprit...

Ja nende õde, Turmavalla sohinguöö hulluses sigitatud...

Ning nende ema, kes peab kesk sügistalvist metsa langetama otsuseid, mida ükski ema kunagi langetama ei peaks...

Kaks taprit, mis otsivad enda õiget omanikku ning ajavad tülli vennad ja õe...

Veritasu, ränkrasket saatust ja purunevaid veresidemeid täis põhjamaine fantaasiamaailm, mille niite tõmbavad isekeskis jumalded, kes pole inimestest paremad...

Kirjastus Fantaasia

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Illustratsioonid Liis Roden

122 lk

Kütoonik

Brandon Sanderson

„Kütoonik“ (Cytonic, 2021) on romaan kosmoselaeva piloodist ja olude sunnil ka spioonist Spensa Nightshade’ist, kes võitleb Detrituse planeedile pagendusse mõistetud inimkonna elllujäämise eest. See on kolmas raamat sarjas Taevasselend (eelmised olid „Taevasselend“ ja „Tähevaade“).

Ülemvõimu eest põgenedes on Spensa sunnitud sisenema portaali kaudu maailma, kus kaevandatakse tõusukivi ja mis toimib ka omamoodi pagendussesaatmispaigana, millega paistab ka delveritel (tohutuil olenditel väljaspool aega ja ruumi) omamoodi seos olevat. Igatahes kulub Spensal raamatujagu seiklusi, et sealt tagasi pääseda. Tagasi pääsema ta aga peab, et aidata oma rahvast Ülemvõimu-vastases võitluses; inimkonna saatus oleneb selle tulemustest. Ja ta saab midagi ka iseenda ja oma võimete kohta teada.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Eva Luts ja Maarika Luts

Toimetanud Leiger Luts ja Ats Miller

Kaanepilt Liis Roden

350 lk

Rehepapp. Novembri teine pool

Veiko Tammjärv

Graafiline romaan põhineb Andrus Kivirähki romaanil "Rehepapp". Joonistatud pildilugu lähtub eesti lugejate kultusromaani tegevusest ja tegelastest. Ilmunud teos on teine osa tervikromaanist, mille tegevus hõlmab 16.-30. novembrit. Trükises on 160 lehekülge ja kokku umbes 700 üksikut pilti. Nii maisete kui mütoloogiliste tegelaste tüpaažid on unikaalsed ja loodud graafilise romaani jaoks.

Vida Verde OÜ / Kirjastus Krattwerk

Kadunud hõim

Mehis Heinsaar

“Kadunud hõim” on kirja pandud nõnda, et seda võib lugeda kui põnevat gooti stiilis õudusromaani, mille sündmused leiavad aset Tartus ning Soomaal, ja samas ka kui ühe keeruka karakteriga inimese arenguromaani, tema kasvamist ja küpsemist läbi pööraste seikluste armastuse ja sügavama elu mõistmise suunas. Autor on saanud inspiratsiooni isiklikest Tartu-mälestustest ja vanadest pärimustest, mida Soomaa kandi elanike kohta erinevatel aegadel kogutud on.

Kirjastus Menu

320 lk.

Koletis I. Ärkamine

Marjorie Liu

„KOLETIS“, mis leiab aset alternatiivses maailmas, kus kohtuvad art déco ilu ja aurupungi õudus, pajatab eepilise loo Maika Poolhundist – inimeste ja arkaanlaste vahelise murrangulise sõja üle elanud teismelisest. Ahistamise ja kohutava ohuga silmitsi seistes on Maika ühtlasi nii kütt kui ka saak, kes otsib vastuseid oma salapärase mineviku kohta. Samal ajal kui need, kes üritavad teda ära kasutada, jäävad temast ainult ühe sammu maha. Ja kogu selle aja jooksul on koletis ta sees ärkamas…

Kirjastus Loeb

Tõlkinud Maarika Luts

208 lk.

Lunastuseaasta

Kim Liggett

Nüüd algab vastupanu

Keegi ei räägi lunastuseaastast. See on keelatud.

Meile on kõneldud, et meil on võim täiskasvanud mehed voodist välja meelitada, poistelt mõistus võtta ja abikaasad armukadedusest hulluks ajada. Usutakse, et meie nahk eritab võimsat armujooki, nooruse eliksiiri, naiseks saava tüdruku lõhna. Seepärast pagendatakse meid kuueteistkümnendaks eluaastaks, et me vabastaksime oma nõiaväe metsikus looduses, enne kui tohime inimeste sekka tagasi tulla.

Kuid ma ei tunne ennast võimsana.

Ma ei tunne ennast maagilisena.

Tierney James elab muust maailmast eraldatud külas, kus kuueteistaastased tüdrukud pagendatakse üheks aastaks põhjapoolsesse metsa metsiku looduse ja üksteisega rinda pistma. Lunastuseaastast ei tohi rääkida, kuid kõik tüdrukud teavad, et eelseisev aasta muudab neid – kui nad suudavad selle üle elada.

Kiitusega vastu võetud põnev feministlik düstoopia rõhuvasse ühiskonda vangistatud noorest naisest, kes võitleb õiguse eest oma elu ise juhtida.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Kristina Uluots

392 lk

Üks ja ainus

John Marrs

Kui kaugele oled sina valmis minema, et leida oma üks ja ainus?

Piisab üksnes süljeproovist.

Teha tuleb vaid kiire geenitest, et leida oma täiuslik partner – see ainus inimene, kellega oled geneetiliselt määratud õnnelik olema.

Kümmekond aastat pärast seda, kui teadlased avastasid, et meil kõigil on geen, mida jagame siin maailmas vaid ühe isikuga, on miljonid inimesed otsustanud tõelise armastuse leidmiseks geenitesti teha.

Selle loo viis peategelast kohtuvad just nii oma täiuslike partneritega. Kuid isegi hingesugulastel on saladused. Ning mõni neist on šokeerivam – ja surmavam – kui teised …

Nüüdseks ka Netflixi ekraanile jõudnud „Üks ja ainus” on põnev romaan, mis näitab, kuidas ka kõige lihtsamatel avastustel võivad olla kaugeleulatuvad tagajärjed.

USA Today bestseller

Wall Street Journali 2018. aasta parim ulmeraamat

Turdus kirjastus

Tõlkinud Krista Eek

392 lk

Lugu kassist, kes püüdis päästa raamatuid

Sosuke Natsukawa

Ood raamatutele, kassidele ja inimestele, kes neid armastavad.

Keskkoolipoiss Rintarō Natsuki armastab aega veeta oma vanaisa raamatuäris raamatute seltsis. Talle ei meeldi koolis käia, seepärast teeb ta koolist tihti poppi. Koolikaaslased kutsuvad teda hikikomori’ks – need on Jaapani noored, kes sulguvad oma tuppa ja keelduvad igasugusest suhtlusest väljaspool koduseinu. See on küll tõsi, et Rintarōle meeldivad raamatud rohkemgi kui inimesed ja ta naudib üksiolekut, aga tal pole midagi ka selle vastu, et varahommikul või õhtul vanaisaga teed juua ja kirjandusest rääkida. Rintarō turvaline maailm variseb kokku, kui vanaisa äkitselt sureb ja poisil tuleb kolida elama tädi juurde, keda ta isegi ei tunne. Pealegi pärib ta vanaisalt pankroti äärel oleva raamatuantikvariaadi, mis tuleb sulgeda. Rintarō valmistub ebameeldivaks elumuutuseks, kui ühel päeval ilmub välja kõnelev kass Tiiger, kes palub Rintarōd, et ta aitaks vabastada hädas olevad raamatud. See õilis missioon viib neid labürintidesse, kus raamatutele tehakse liiga. Poiss peab kasutama oma leidlikkust, et kogu maailma kirjanduspärand hävingust päästa.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Maret Nukke

224 lk

Lastele ja noortele

Erik Kivisüda

Andris Feldmanis, Livia Ulman

Erik on 11-aastane poiss, keda ei häiri mitte miski, sest tal on kivist süda. Talle ei lähe korda, et vanematel pole tema jaoks aega ja et tal pole sõpru. Aga kui ta elu päevapealt muutub ja nad uhkesse tondilossi meenutavasse majja kolivad, tunneb Erik, et tedagi võib miski häirida. Näiteks oma kummalise isaga samas majas elav Maria, kes on otsustanud Eriku pere sealt välja ajada.

Kui poiss kuuleb, et tüdrukul on selleks salaplaan välja mõeldud, lööb Erik vaenlasega kampa – tema ei unista muust kui vanasse paneelikasse tagasi kolimisest. Koos võtavad lapsed ette ohtliku merereisi ja leiavad end salapärasest maailmast, mis õõtsub needuste taktis ja kubiseb piraatidest.

Raamat põhineb Livia Ulmani ja Andris Feldmanise samanimelise lastefilmi stsenaariumil.

Postimehe kirjastus

320 lk

Uustrükk

Jonathan Strange ja härra Norrell

Susanna Clarke

On aasta 1806 ja Inglismaad kimbutab sõda Napoleoniga. Keset ärevat aega kogunevad Yorki Võlurite ühingu liikmed, et arutleda, miks praktiline võlukunst sajandeid tagasi välja suri. Ootamatult selgub, et üks võlur, kes ka võluda oskab, on siiski veel alles – eraklik härra Norrell.

Londonisse sõites äratab ta surnuist üles kauni naise ja kutsub prantslaste hirmutamiseks kohale kummituslike laevade armee. Olukord saab uue pöörde, kui välja ilmub teinegi võlur, kes on valmis tujukale Norrellile väljakutse esitama. Veel nooruke, ent geniaalse andega, nägus ja julge Jonathan Strange on kõiges vanameistri vastand. Alguse saab kahe suurmehe ohtlik jõukatsumine. Kui võlurid hakkavad oma eesmärkide saavutamiseks mustast maagiast abi otsima, käivitub saatuslik sündmustejada, mille kohutavad tagajärjed varjutavad ka Inglismaa-Prantsusmaa vahelise lahingu.

„Jonathan Strange ja härra Norrell“ on Briti fantaasiakirjanduse klassiku Susanne Clarke’i tuntuim romaan, mille põhjal on valminud ka film. 2021. aastal ilmus Postimehe Kirjastuses Clarke’i värskeim romaan „Piranesi“.

Postimees kirjastus

Tõlkinud Hana Arras

751 lk

Reaktori juttudest: 11/22 (Tõnis Hallaste)

Julgusel ei ole väikseid kõrvu

Jaak Herbst

Selvi on laevakapten, kel on tunne, et viimasest sadamas käigust või maabumisest on laevale saanud mingi olend.

Ülilühijutugi kohta väga lühike ja kahjuks pole siin midagi uut. Klassikaline alienlik õudusmoment - mis see seal liikus. Sammud lähemale. Südame rindu võtmine ja - LASK!

Lõpp on peaaegu sama jama kui "kõik oli uni", olemata siiski uni. See on küll okei nali, ei ole midagi maitsetut, aga ulmevahenditega saab nii palju paremaid asju ära teha. Ses tekstis oleks justkui lähtutud mõttest, et ülilühidus tähendab, et eriti ei saa midagi teha, kuna pole ruumi, mis on ekslik hoiak. Mõnda säravat lauset oleks siia veel vaja. Ja teist lõppu.

Juhan:

“Tekst oli üsna segane, aga hea, kuna tekstis oli palju teemahüppeid. Mulle meeldis teksti sisu, kuna ma ise tegelen ka laevandusega ja oli tore näha, kuidas keegi sellest kirjutab.

Tekst oli üldiselt hea!”

Aigar:

See väike jutuke oli isegi süngem kui ma arvasin, sest kui sa loed seda kui õudusjuttu, siis on palju hirmuäratavam kui loeks tavaliselt. Olgugi, et jutt algas kuidagi süngena, haaras see kohe kaasa ja jäin mõtlema, mis siis edasi saab? Kas leiavad nad selle olendi üles või jõuab see olend neid ennem ära tappa?

Emil:

“Tekst oli täitsa normaalne, selle kohta, et tekst oli ka lühike. Juhtus palju asju ja lugeda oli põnev.”

Miina:

“Ma tõesti ei tea, mida autor selle tekstiga sooritada üritas. Ma ei leidnud loos kindlat moraali ega mingit huvitavat mõtet. Lugu mõjus mulle pigem kui sissejuhatus millelegi suuremale või nagu suvaline tekstijupp, mis on mingist raamatust välja võetud.

Võimalik, et autor proovis tekitada lugejas uudishimu ja panna käima tema kujutlusvõimet, jättes paljud asjad loos lahtiseks. Näiteks tekivad küsimused: Mis on Pilveport? Miks jäi kuuliga kõrva saanud kass nii rahulikuks? Ja miks uskus naine, et laevale on sattunud koletis? Mind isiklikult need küsimused ei köitnud. Leian, et neisse teemadesse mittelaskumine tegi loo veelgi segasemaks ja pealiskaudsemaks ja jättis veel rohkem muljet, et tegu on lihtsalt kuskilt suuremast loost välja võetud lõiguga.

Kirjastiiliga mul mingeid probleeme ei olnud, leian lihtsalt, et lugu oleks pidanud olema kõvasti pikem, et mingit sorti põnevust lugejas tekitada.”’

Marleen:

“Jutt mõjus väga ükskõikselt, justkui oleks see üks lõik suuremast tekstist. Lugejale olid antud mingisugused vihjed ja elemendid tegevuspaigast, kuid nendega polnud miskit peale hakata, sest enne, kui lugejal oleks võimalus hakata seoseid looma, sai jutt läbi, ja veel üsna lamedal viisil. Ma näen, kuidas lõpp oleks pidanud mõjuma humoorikalt, kuid jätma kõheda jälje, aga see lihtsalt ei teinud seda minu jaoks.

See, et tegu on ulmega, ei vabanda seda välja, kui lugu on otseses mõttes mitte midagi ütlev.

Veidi meenutas jutt raamatu “Shadow and Bone" tegevust, ehk ei mõjunud mulle uudse ega originaalsena.”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-julgusel-ei-ole-vaikseid-korvu

Viimane etendus

Katariina Kilk

Mustkunstnikule, kel on tegelik võlujõud, varitseb oht kindlalt grupilt, kes võivad teada saada. Loos näidatakse üht tema esinemist.

Iseenesest on "esinemine" tore (vabatahtliku muutmine linnuks - ja kõik, mis järgneb), aga kuidagi pooliklik kõik. Mingi osa minust ütleb, et kui Leo on nii vägev, kuidas siis Hõbeleegid ta üldse kätte saavad - lihtsalt mustad prillid ja tõsine ilme jäävad n-ö kõikvõimsuse edastamiseks väheseks. Nende ilmumine loo lahendusena jätab hetkel külmaks, tahaks tunda Leo abitust.

Karola:

“Lugu oli lihtne ja kiire lugemine, aga minu jaoks mitte midagi erilist. Mulle tundus, et terve jutu lugemise vältel keriti pingeid, nagu et lõpus juhtuks midagi täiesti jahmatavat. Lõpus oli küll väike süžee pööre, aga jällegi, mitte midagi erilist, võiks isegi öelda, et lõpp oli ette aimatav. Epiteetide või sõnavaraga samuti liigselt ei säranud. Kokkuvõtteks ütlen, et üsnagi mitte midagi ütlev lugu, aga voolavus oli olemas.

Minu jaoks meenutab jutt natuke lastekirjandust, midagi "Lasse ja Maia detektiivibüroo" sarnast. Ma arvan, et noorematele lugejatele võiks lugu isegi meeldida, kuid see on kõigest oletus.”

Annamarii:

“Mulle tekst meeldis, kuna seda ei olnud raske lugeda ja see ei olnud väga pikk. Oleksin teada tahtnud, mis edasi juhtub.”

Kristin:

“Minu meelest oli tekst päris tore ja huvitav. Tekst oli mõnusa pikkusega ja lugedes igav ei hakanud. Loos oli ka toodud kirjeldusi, näiteks oli öeldud, et loo lõpupoole saabuvad mehed kandsid tumedaid rõivad jne. Kuigi mulle loo pikkus meeldis, oleksin ma soovinud teada saada, mis (edasi) juhtus. Oleks tahtnud teada, mis sellest naisest, kes tuviks moondati, sai. Mis Leoga juhtus, kes need mehed olid jne. Muidu oli tore jutt ja ma soovitaksin seda teistele lugemiseks, kuigi sooviksin teada saada, kuidas lugu edasi läheks!”

Mona Marii:

“See tekst ei olnud mulle väga meelepärane, aga siiski olid mõned asjad, mis mulle meeldisid. Tekst oli ladus ja ühtlane ning lugemisel mu mõte ei takerdunud. Jutt oli terviklik ja mulle meeldis, et tekst lõppes kulminatsiooniga. Jäi puudu mingi intrigeeriv faktor. Vahest see trikk, mida lugejale ega ka abilisele kuni viimase hetkeni ei avaldatud, pidigi olema põnevust ja pinget tekitav, kuid lihtsalt ei olnud. Võibolla, kui kirjanik oleks veel mingi tagajärje esile tõstnud. Näiteks tuviks muutunud naisest. Lugu üldiselt jättis mind pisut emotsioonituks. Ma ei tundnud, et Leo oleks olnud väga suure tähtsusega.”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-viimane-etendus

Viirus

Alisher Saar

Klassikalise õudusvahendiga - mahajäetud kirjaga - edastatakse stephenkingilik lugu autode ärkamisest ja neis tärganud tapahimust omaniku vastu, ainult et laienenult tervele nutimajale, mis püüab teda tappa.

Mingi maani jõudsin mõelda, et peategelase tegutsemine - põgeneda oma põlevast majast ja püüda leida pääsetee - on üks tüütuvõitu askeldamine, polnud midagi, mis ergastaks tähelepanu. Siis hakkas ta aga kannatama (jäi rinnutsi kinni aknasse ja oli lämbumas; sai terava klaasikillu jalga, millest tuli sügav haav, sealt edasi läks aina hullemaks) ja tekst oli kohe huvitavam, sest panused läksid kõrgemaks. Mingil hetkel läksid need kannatused aga teise äärmusse, veidi liialdamiseks, ja asi muutus veidike piinamispornoks (muruniiduki juurest äkki), aga mitte täielikult.

Tervikuna tekst igati vastuvõetav, kuigi ilmutab ehk mõningaid märke kas noorest autorist või ebaanalüütilisest mõtlemisest. Esiteks mõne jabura üksiklausega (näiteks lause “Sa tead, vennas, et ma pole kunagi uskunud horoskoopidesse, aga peoolukorras, kus tarbisime ka päris palju jooki, lõi välja mu lõvi-tähtkujule omane iseloom" tundub mulle olevat jabur - kui pole kunagi uskunud, siis miks selline viide? Parem ehk, et pole kunagi eriliselt selle usku olnud, aga vahel siiski tajub, kuidas lööb välja). Kuidas tegi ta käele žguti ühe käega?

Politsei ja arstid reageerisid tema jutule nii, nagu tegemist oleks viimase hullusega, täieliku võimatusega. Mida see olekski, kui oleks Stephen Kingi autolugu. Ent siin tundub mehe lugu enesestmõistetavam ja usutavam kui politsei variant. Ja midagi pöörast siin ju polegi. Meie peategelane otsustas ühel peol ärbelda tundmatute häkkerite ees oma nutimajaga, need otsustasid mingist jaburast uiust ta hävitada. Viiteid sellele pole, peategelane ei jõua seda teooriat õhku paisata (ta süüdistab lihtsalt autot ja maja, ilmselt nähes siin mingit robotite rünnakut, masina virgumist ja mässu), aga mulle tundus see olevat ütlemata jääv tegelikkus. Kui on nii, siis on tore - peategelane või jutustaja ei tarvitsegi teada kõike või mõista kõike, see on hea kirjanduslik vahend. Juhul kui ma olen autorit liialt usaldanud, siis kahju.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-viirus

Ideoloogiline kasvatustöö

Mairi Laurik

Lugu raamatukogutöötajast, kes tunneb, et tema panusest ei peeta lugu päris õigel määral. Mõneti arusaadav kah, see on ju Raamatukogu-Kratt, tehisintellekt. Mulle meeldis loo algus ja see, kuidas jutustaja masinlikkus ilmneb tasapisi. Saab näha, kas mõni mu õpilane loeb ja tunneb: "TÄIESTI segane, muhvigi ei saanud aru!" või mitte.

Veidi tuletab Krati tegutsemine meelde Naomi Kritzeri kõiksugu auhindasid võitnud teksti "Cat Pictures, Please" (peaks olema igati guugeldatav) - siin püüab kah anonüümseks jääda sooviv tehisintellekt inimeste elusid paremaks teha. Kui Kritzeri tekstis oli viimne peaeesmärk tore - tahtis inimestelt saada kassipilte -, siis siin sellele "miks-ile" polegi vaja suuremat eritähelepanu, õigete raamatute võimaldamine ning rahvahariduslik tegevus on Raamatukogu-Krati ülesanne.

Teksti vältel antakse Krati tegutsemispõhimõtted ja pikemat lugu siin küll pole (seda teksti saaks võtta kui sissejuhatust jutule, kus huvitav robotlik tegelane ära kasutatakse - hetkel on pigem eskiis sest tegelasest). Ent sobib ka sellise ülevaatena.

Minu lemmiklõik, mis annab ka kätte teksti üldmulje ja hoiaku (inimlikest piirangutest tüdinud, aga mitte kordagi inimvaenulik), oli järgnev: "”Kohe otsin välja," vastab inimraamatukoguhoidja ning seejärel räägivad nad ilmast, eksides tõeste vaatlusandmete vastu neljal korral, ning proua Õunapuu tervisest - proua valetab enda haigemaks kui tema digilugu ütleb ning raamatukoguhoidja teeb nägu nagu ei teaks seda. Võibolla ei tea ka. Inimesed pole täpsuse poolest just kuigi tuntud. Selliseid tõelähedasi, kuid siiski -kaugeid vestlusi toimub igapäevaselt."

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-ideoloogiline-kasvatustoo

Teise ilma saladus

Tim Hornet

Lugu koletisest ja ilutisest (see, kes voodi all elavate koletiste voodite peal magab ja kellest nemad õudusjutte räägivad), kes teineteisesse kiinduvad.

Üldiselt mõjus toreda lastejutuna, isegi kui muinasjutupool selgus olevat lapsele loetud unejutt. Kogu kontseptsioon lastejutulik.

Võib-olla mõte sellest, et ema-isa arutlevad omavahel, kumb magab seekord peal, kumb all - see võib-olla läheb juba 18+ suunas. Kui ka polnud sellisena mõeldud. Ilutised on kena sõna, jutt nunnukene. Mida ikka enamat öelda?

Natuke on siin mingi puändi taotlust (ema-isa ongi ilutis ja koletis!), mis ei mõju üllatavalt. See informatsioon ei taba ootamatust kohast, selle infoga saaks ehk teisiti ümber käia kui et üritada puändiks muundada. Lapsed võinuks poolepealt küsida: “Kellesse meie siis oleme, ema?” Või võiks üks neist minna voodi alla magama ja ema muheleb: “Selgelt isasse…” Kuidagi mingi lisakiht anda, sest praegu on lugu lahendatud maru tavaliselt.

Karl:

“Ma valisin selle jutu huvitava pealkirja pärast, kuid kahjuks minu arvates huvitavast pealkirjast läks kõik edaspidi ainult allamäge. Jutus räägiti koletisest nii, et ta oleks justkui ilus, mis tegi asja veidi segaseks ja sellepärast oli ka raske juttu süveneda. Jutu algus on veidi hirmutav, selline nagu vanemad ütleksid oma lastele: "Kui sa kohe magama ei lähe, tuleb koletis", mis peaks justkui hirmus olema, kuid tegelikkuses on kõik nii lõbus. Ma ei tea, kas asi on selles, et kui ma seda juttu lugesin, oli keskpäevane uni peale tulnud või oligi raske sellesse juttu süveneda.”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-teise-ilma-saladus

Soe koht

Tim Hornet

Hikikomori istub VR-prillidega ja kuuleb, kuidas sikutatakse käisest - see on ju ahjualune! Või noh, konsoolialune. Tahab süüa.

Folkloori kasutamisega nüüdisaegse jutu algmaterjalina võib tekkida probleem, et lugusid on väga erinevaid. Kas ahjualune on pahalane või lõppeks heatahtlik väike olend? Emba-kumba saaks ära kasutada ja novell võiks sellega kuidagi suhestuda.

Mulle endale väga ei istunud, et ahjualune on nii abitu - kuidagi meeldib mõelda, et maagilised olendid võiks ikkagi olla ürgväelised ja seega midagi enamat kui pidetu muutuv maailm. Näiteks võiks nad olla looduse ürgse jõu igavene ilming, mida peategelane ei oska kohe tähele panna, millega ei oska arvestada, mis olekski tema viimane eksitus. Kuidagi kahju, kui inimtegevuse kohutavatest tagajärgedest ei pääse isegi maagilised olendid. Mõne naftatankeri õnnetuse tõttu kleepuvasse musta ollusesse takerduvad merineitsid teevad kurvaks.

Selle jutu ahjualune ei tee kurvaks, aga ikkagi on tunne, et midagi enamat oleks saanud teha. Lugu piirdub ideega “kuidas oleks, kui ahjualune hakkab elama konsooli all”, aga saaks ka tõstatada teemat “kuidas tuleb maagiline olend toime muutunud maailmas” ja kuigi siin on selle mõtte aimus, pole seda kuigivõrd ära kasutatud.

Mairis:

“Tekst oli lõbus, lihtsasti kirjutatud. Autor justkui kirjutas loo lastele selleks, et nad mõistaksid kui tähtis on aidata teisi isegi kui sul endal on raske.

Jutt tõi ka esile meile nüüd juba tavaliseks saanud nutiajastu, lisades loole VR prillid.”

Kersti:

“Ma arvan, et Joosep peaks rohkem VR-ist väljas käima ja rohkem suhtlema inimestega. Tekst oli segadust tekitav veits.”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-soe-koht

Pühapäeva viimane tramm

Jaak Herbst

Mees läheb pärast napsutamist trammile, see osutub kuratlikuks.

Üldiselt kena tekstike nihestuvast reaalsusest. Õudusžanri austajad teavad ehk lugusid sellest, kuidas õudusmetroo viib peatustesse, mida pole kunagi olnud või mis olid kunagi, aga pandi keelatutena kinni. Meie vaste sellele on selle teksti näitel siis tramm.

Natuke on siiski tunne, et trammid on selle rolli hõivamiseks liiga nunnud. Kogu oma tehnoloogilisuse kiuste (elektri jõul töötavad ja läbini metallist, ilma mingigi loodusliku elemendita) on need hämmastavalt soojad ja nostalgilised masinad, need tekitavad magusat õdusust. Need on nagu metalsed vasted hobuvankritele, mingi sõbralik vaimsus on nende taga. Seepärast ei kohandu trammid minu arust kuigivõrd hästi "rong põrgust" süžeesse. Samas, ega buss kah ei sobiks ja meil ju metroosid pole, nii et ehk võiks trammgi asja ära ajada.

Alkoholilembuse hirmuäratav vägi tõuseb küll teemana, aga ei ole kuigi hästi põhjendatud. Võib-olla on peategelane loo lõpus Johannese ja teiste pääsemist ootavate tegelaste suhtes õel lihtsalt naljapärast, viskab piibli ükskõiksusest ja seepärast, et ei suhtu olukorda tarviliku tõsidusega, aga kuidagi jäi mulje, et ta tegi seda alkoholi pärast. Seeläbi sai ta ju pudeli.

Rolandi suhe alkoholiga võinuks olla teravamalt välja mängitud, ta võiks tõesti vajada seda pudelit, mitte lihtsalt tunda, kuidas käivad neelud. Pealegi tundus see piibli loopimine Rolandi enda suhteliselt juhusliku otsusena - seda võinuks ehk kurat talle öelda, et heida see minema, siis ja alles siis saad pudeli.

Harald:

“Väga huvitav ja napakas jutuke oli, tempo oli hea, silmad hoidis tekstil ja midagi otseselt halba pole öelda. Võibolla see oli veider, et Saatan ta nii lihtsalt minema lasi, et kui äkki see piibli lugemine teda kuidagi kahjustas või haiget tegi, siis seda oleks võinud rohkem selgitada, aga siin tekstis Saatan oli lihtsalt nagu "laid back" ja "chill" vend.”

Eleri:

“Tekst meeldis mulle, seal oli mõnes kohas huvitav sõnakasutus, mis tegi teksti palju põnevamaks. Tekst oli lihtsasti loetav ja arusaadav.”

Marta:

“Ma arvan, et see tekst oli huvitav ja ei jäänud poolikuks. Segadust natuke vahel tekitas, aga ma arvan, et see oli autoril eesmärk. See, kui saatan Rolandi ära saatis peale paari piibli rea lugemist pani küll kukalt kratsima, kuna näha oli, et teiste jaoks see enne ei töötanud. Mis Rolandis siis nii erinev oli?

Kui see välja arvata, mulle see lugu meeldis ja lõpuga jäin ma enam vähem rahule.”

Hannes:

“"Pühapäeva viimane tramm" on tore lühijutuke isekusest. Alustades tegelastest, Roland tundub nagu stereotüüpne madalklassi Tallinna kodanik. Elu ei lähe tema jaoks just kõige paremini ning seepärast on ta jutus nii ükskõikne. Roland ei meenuta tegelast, vaid just tavalist inimest keda võiks iga päev kohata ning püüab ainult iseenda eest hoolitseda. Teised tegelased nagu preester Johannes ja Saatan tunduvad rohkem nagu tegelaskujud, kes sobivad sellisesse juttu.”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-puhapaeva-viimane-tramm

Vaikne Vanaema

Markus Krist

Vanamemm käib tuvidele süüa andmas, ehkki see on keelatud. Kui kaks inimest tulevad temaga selle pärast pahandama, juhtub midagi.

Paar jooksvat kommentaari: Algul sain sildi põhjal aru, et keelatud oli toita kõiki tuvisid peale Vaikse Vanaema ja see pani täitsa iseäralikud ootused tekstile. Teiseks, korraks tahtsin küsida, kas need nimetused pärisnimede asemel (Vaikne Vanaema ja Karm Poodnik jne) ikka töötavad või teevad asjast lihtsalt muinasjutu, aga seda kohe selgitati - pärisnimed on tähtsad ja neid ei anta käest uisapäisa. See element ei mänginud küll eriti kaasa tervikule, pigem aitas õigustada seda, miks autor ei tahtnud tegelastele nimesid välja mõelda, aga ütleme siiski, et aitas anda tekstile fantastilist oreooli.

Kena maailm, tore õudusjutuke, igati kena lahendus lõpus. Ma pean endast pressima kommentaari või arvamust, sest see pole ei halb ega hea, see ei vii eriti kuhugi. Toreda memmega pahandatakse ja… ega tema teegi midagi. Teised tegutsevad tema eest. Kas meil on kahju, et see juhtus - eriti mitte. Kas me peaks suhtuma kuidagi hirmuga kajakatesse - seda ka mitte. Ei järgnenud ju mingit lepingut, et Vaikne Vanaema peakski hakkama toitu võimaldama neile jubedatele lindudele. Ka pole öeldud, et ta nüüd lõpetas, kui nägi nende tõelist palet (ehkki mingi “Ta ei läinud enam kunagi merele,” oleks täitsa olnud omal kohal).

Justkui oleks korralik õudusstseen, aga mis sellest sai ja mida edasi arvata, seda pole. Sealjuures pole tegemist ka salapärase ütlematajäämisega - sellega, kus pooleldi väljaöeldu jääks särisema ja kujutlusvõimet virgutama. Kõik on ikkagi lõpetatud, lihtsalt ei ole midagi sellega peale hakata. Seepärast ongi raske midagi arvata.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-vaikne-vanaema

Meeldib, ei meeldi, meeldib... 11/22 (Maarja Kruusmets)

Jaak Herbst “Julgusel ei ole väikseid kõrvu”

Loo peategelane Selvi hiilib, püstol peos, mööda laevatekki, üritades tabada ennist nähtud hirmuäratavat koletist. Lisaks sellele, et julgusel ei ole väikseid kõrvu, saab kinnitust vanarahva ütlus, et hirmul on suured silmad.

Esmapilgul jättis lugu mulle mulje, nagu oleks see väljavõte pikemast jutust. Alles peale teist lugemiskorda sain aru, mis siis loo tegelastega päriselt juhtus. Autor ei raiska sõnu pikkadele sündmuste selgitustele, selle asemel maalib ta värvika pildi oma ainsa tegelase tunnetest ja teda ümbritsevast olustikust. Tema kirjutamisstiil on ladus ning mõnuga loetav, igal sõnal on oma kaal ja koht.

Kuigi puänt on asjakohane, saabub see loo lühiduse tõttu nii kiiresti, et ei suuda tekitada erilisi emotsioone. Mulle tundub, et jutu mõjukuse seisukohalt oleks lugu võinud olla pisut pikem, tegelane natuke enam lahti kirjutatud, et oleks rohkem võimalust looga samastuda ning tegelasele kaasa elada.

Katariina Kilk “Viimane etendus”

Lugu võlurist, kes teeskleb, et on mustkunstnik, soovides oma andeid avalikult kasutades pahalastele mitte vahele jääda.

Autori jutt jookseb soravalt, fantastilised elemendid põimitud igapäevaelu raamistikku. Lugu on kaasahaarav ning paneb lõpplahendust ootama. Tegelased on väheste vahenditega selgelt välja joonistatud ning neile on kerge kaasa elada.

Ilmselt võib sedagi lugeda loo tugevuseks, et see tekitas minus soovi rohkem lugeda ja teada saada, mis, miks, millal ja kuidas. Kui autor tahaks Leo lugu edasi arendada, siis mina küll loeksin. Samas oleks ehk pisut konkreetsem ning üllatavam lõpp loole kasuks tulnud, praegu jäävad asjad siiski pisut poolikuks, vihje millelegi lõplikule annab vaid pealkiri.

Alisher Saar “Viirus”

Itimees on muutnud oma kodu tipptehnoloogiaga targaks koduks. Suhtlemine vale inimesega toob aga kaasa selle, et tehnika pöördub koledaimal kombel oma peremehe vastu.

Autor on võtnud vana hea idee ning õmmelnud sellele uue kuue. Lugu oli huvitav ning jutt ladus, iga masina tegevus detailselt läbi mõeldud, veel detailsemalt olid kirjeldatud peategelase vigastused, mis minu jaoks tõid aga kaasa loo usutavuse vähenemise. Mul ei olnud mingit probleemi uskuda, et masinad mõne viiruse tõttu niimoodi käituma võiksid hakata - ulme, las olla! Küll aga muutis iga järgneva vigastuse kirjeldus üha raskemaks uskumise, et selliste vigastuste juures üks inimene veel põgenemist jätkata saaks ning seda hiljem ka detailselt mäletaks. Inimeste teadvusel on kalduvus taoliste traumaatiliste sündmuste mäletamist takistada, unustades kas sootuks või moonutades mälupilte.

Teine suur küsimus, mis loo seisukohalt mulle ülioluline tundus, kuid täiesti vastuseta jäi, oli see, miks üks suvaline häkker peaks peategelasele selle viiruse süsteemi saatma. Lihtsalt kadedusest? Kas see pole pisut nõrk motiiv teise inimese mõrvakatseks?

Kokkuvõttes tundub mulle, et jutule oleks tulnud kasuks, kui autor oleks kulutanud vähem auru sündmuste kirjeldamisele ning panustanud enam sündmuste taustaloole mõtlemisse.

Mairi Laurik “Ideoloogiline kasvatustöö”

Lugu sõbralikust raamatukogurobotist, kes lugejate tausta teades nende lugemisvara valikut enda parema äranägemise järgi salaja suunab, lootes ise kuidagi positiivselt maailma mõjutada.

Et kõik ausalt ära rääkida, pean alustama sellest, et ise muude töökohustuste kõrvalt ka väikese kooli raamatukoguhoidja ülesandeid täites olen olnud Mairi Lauriku raamatukoguaastale pühendatud lugude suhtes erapoolik. No ma kohe ei saa sinna midagi parata, et tema lood manavad mu silme ette õdusa vaikse raamatukogu, kus vihmasel pärastlõunal rahulikult riiulite vahel jalutamine võib olla muidu sündmustevaese suvepäeva tippsündmus. Ning kui loos on veel üks võluva iseloomuga robot, kes tasapisi raamatutega toimetab, siis rohkem ei olegi midagi öelda ja võib objektiivse arvustamise püüdlusest üldsegi loobuda.

Tim Hornet “Teise ilma saladus”

Muinasjutulaadne toode vastandite tõmbumisest, mis oma südamlikkusega paneb ka paadunud küüniku suunurgad kerkima.

Jutt jutus, mida võib täiesti vabalt ka pere väiksematele ette lugeda, mis minu meelest on suur boonus. Ulme ei ju pea olema ainult selline, kus verd ja soolikaid pidevalt lendab ning mille tegelastega päris elus kohtuda ei tahaks. Kuidas me ikka uusi ulmekirjanduse fänne kasvatame, kui me neid varakult fantaasiakirjandusega enda poolele meelitama ei hakka. Autori mõnusat kirjutamisstiili olen ka varem nautinud ning see lugu on minu jaoks temalt seniloetute seast kindlasti lemmik.

Tim Hornet “Soe koht”

Teinegi muinasjutu ümbertöötlus. Kodutu ja näljane ahjualune, kes oma rikkustest elupaiga kaotuse tõttu ilma on jäänud, leiab kodu üksildase arvutimängusõltlase juures.

Autor on vist kaks ühe hinnaga ideepakkumise saanud, ega seda kõlba käest lasta. Tegelikult ei oleks mul midagi selle vastu, et temalt taolisi ümbertöötlusi veelgi lugeda. Lastekirjanduses on selliseid vanade lugude uues kuues esitamisi päris palju olnud, miks mitte kujutada ulmevõtmes ja täiskasvanud lugejat silmas pidades ette teisigi klassikalisi lugusid.

On hea, et loo lõpus säilis siiski lootus muinasjutu traditsioonilisele lõpplahendusele, kus ka ahjualune peremehele midagi kasulikku pakkuda saaks. Muidu oleks mehikesest lihtsalt puuküürnik saanud. Siiski oleks peategelane ilmselt pidanud mõtlema ka sellele, et tuleb hakata tunduvalt suuremas koguses raha koju tooma, kuna juba esimene kokkupuude uue sõbraga tõestas, kui suur söödik ta on, ning toiduhinnad on ju teadupärast laes.

Jaak Herbst “Pühapäeva viimane tramm”

Lugu mehest, kes joomase peaga õhtuses trammis satub vastamisi vanakuradi endaga, kuid polegi päris kindel, kas igavesest hukatusest põgenemise üritamine oleks vaeva väärt.

Lugu on mõnusa tundega kirjutatud, hästi loetav, tegelased värvikad, dialoog sujuv. Esimese poole loost arvasin, et mingi ime läbi on peategelane sattunud tulevikku, seega pööre loo keskel mõjus värske üllatusena. Mulle meeldis, et Piibli lugemine mõjutas küll Kuradit ning pani tema värisema, kuid ometi ei mõjutanud kuidagi Rolandi enda isikut - tundus, et Vanapaganal oli Jumalasse palju enam usku kui ateistist peategelasel. Samuti kumas lõpplahendusest läbi ka klassikalist "Jaak, maa, kurat, jalad on juba põhjas!” suhtumist, mis veel loo lõpus heitis paljastavat valgust peategelase iseloomule, pannes mind mõneks ajaks inimloomuse üle juurdlema.

Markus Krist “Vaikne Vanaema”

Ootamatu peategelasega lugu vanatädist, kes hoolimata keelavatest siltidest käib iga päev mere ääres kajakaid toitmas. Tuleb välja, et linnud ei olegi nii rumalad ega tähtsusetud, kui võiks arvata, vaid esindavad väikelinna taustal suurt jõudu.

Autor on suurepärane kirjeldaja ning kasutab ülihästi eesti keele rikkalikke võimalusi loo jutustamiseks. Isegi kui loo enda sisu eriti ei köidaks, võiks seda lugeda ainuüksi selle kauni jutustamisoskuse nautimiseks. Ühe armsa väikese vanaema valimine ulmeloo peategelaseks on suhteliselt ootamatu, aga minu meelest igati tervitatav samm. Sündmusi on jutus vähevõitu, mis võib kiiret tegevust eelistava lugeja eemale peletada, kuid minu jaoks on loo aeglane mõtisklev kulgemine pigem rahustav kui igav. Hea meelega loeksin seda autorit ka edaspidi.

Ulmkonnakroonika 11/22

Ulmestaar Marek Liinev

Paadunumad ulmefännid tunnevad mind möödunudaastal korraldatud ulmejuttude võistluse kaudu, kus minu lugu jagas edetabelis 4.-5. kohta. Pärast seda olen ennast Eesti ulmemaastikul pisut aktiivsemalt ilmutanud - Reaktoris ilmunud lühilooga ja hiljuti ulmegruppides (tülgastamiseni) väljahõigatud raamatu "Minu pere ja muud ülikangelased" ilmumisega. Kuna mina hindan igas ettevõtmises enam tulemust kui üritamist, siis pean ma ennast (veel avaldamata käsikirjade taustal) alustavaks autoriks.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Oma ülinõudliku maitsemeele tõttu olen jätnud pooleli rohkem raamatuid, kui lõpetanud. Rusikareeglina otsustan juba kolme-nelja lehekülje järel, kas raamat pakub mulle midagi, et selle lugemist jätkata. Kuid see pole sugugi lollikindel reegel ja praegugi on mul raamaturiiulis järjehoidjad vahel tervelt seitsmel raamatul, millest ma suhteliselt kindlasti võtan uuesti ette vaid mõned. Lugeris on mul pooleliolevaid e-raamatuid veelgi rohkem.

Kõige värskem teos, mille olen edasiseks lugemiseks kõrvale tõstnud, on Lovecrafti "Ulmad nõiamajas". Soetasin selle - puhtsüdamlikult üles tunnistades - ennekõike omamise eesmärgil. Kuna Lovecrafti ei avaldada Eestis just sageli ja ka järelturul on tema varemilmunud eestikeelsed teosed harva kättesaadavad, siis oli sellel otsusel pigem kollektsioneerimise maik juures.

Viimati jäi pooleli Kingi „Misery“, mis muutus lõplikult vastuvõetamatuks selles kohas, kus peategelasele sooritatakse kirveamputatsioon. Et otsus lugemise katkestamiseks oleks lõplik, eemaldasin ka järjehoidja. Kingi suhtes on mul üldse vastakad arvamused, nagu moodsas kirjanduskriitikas öeldakse. Esmakordselt puutusin Kingiga kokku venekeelse ajakirja „Vokrug Sveta“ vahendusel, kus ilmus järjejutuna „Udu“. See jäigi ainsaks Kingi looks, mille ma algusest lõpuni läbi lugesin. Enne „Miseryt“ katsetasin veel „8 miiliga“, kuid seegi on jäänud lugeris oma aega ootama.

Kõige värskem lemmik ja "kohustuslik kirjandus" on Mark Bowdeni "Black Hawk Down", mida ma pühalikult oma kirjutuslaua serval hoian ja piibli aseainena aeg-ajalt (kõige tumedamatel loomehetkedel inspiratsiooni ja jätkamistahte ammutamiseks) lõigu või paari haaval lappan. Tegu on tõestisündinud looga ameerika eriväelastest, kes sõna otseses mõttes sattusid Aafrika taguotsas hakklihamasinasse. Kahe viimase aasta jooksul olen raamatu juba kaks ja pool korda kaanest kaaneni alla kugistanud ja ikkagi pole mu nälg rahuldatud.

Alles lõpetasin Michael Punke'i raamatu „The Revenant“, mida enamik tunneb samanimelise filmi (eesti keeles „Mees kes jäi ellu“) järgi. Kuna lugu oli lühike ja piisavalt kaasahaarav, sain sellega ilma suurema vaevata ühele poole.

Kui raamatute puhul on mul kolme-nelja lehekülje reegel, siis filmide puhul kehtib sama minutites. Hiljuti rikkusin seda reeglit oma elukaaslase pealekäimisel ja ei pidanud enese üllatuseks kahetsema ning võin häbenemata kinnitada, et sakslaste "Sinu jaoks loodud" (Ich bin dein Mensch 2021) on parim, mida ma olen ajaliselt pärast sarja "Love, Death & Robots" vaatamist näinud. Rääkides "armust ja robotitest", siis see sari üllatas mind samamoodi, kandes Netflixi logot, mida mina seostasin tühja ja ilmetu kommertsiga. Paistab, et pean oma jäikades põhimõtetes tegema korrektiive.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Siiralt üles tunnistades tahan ma sama vähe, et koolipoisi piiratud sõnavaraga autor jutustab mulle põneva loo, kui et keskpärane lugu uputatakse ilusa sõnadevahu alla. Hea kirjandus luuakse kusagil nende kahe maailma kokkupuutepunktis, aga selle saavutamine on tõeline kunst. Ja seepärast seda ka kirjakunstiks kutsutakse.

Ma otsingi raamatust ennekõike kunsti, mõnikord tikutulega, sest see kunst on väljasuremise ohus. Ma väärtustan iga materiaalse asja juures võrdväärselt tema esteetilisi ja praktilisi omadusi, sest ilus asi võib osutuda kasutuks ja kasulik asi inetuks ehk ilma üheta on ka teine poolik. Tasakaal nende vahel teeb asja nauditavaks.

Mõnikord lähen ma lihtsa lugeja rollist üle õpilase rolli, uurides, kuidas on autor suutnud luua täiusliku teksti. Sest selleks on olemas oma kindel metoodika ja reeglipära, nagu maja ehitamisegi puhul. Eks iga autor – nii arengujärgus kui juba tõestanud - otsib universaalse menuki retsepti ja vaid väärt eeskujud aitavad tal seda leida. Mõnikord on autor niivõrd osav nende meetodite valdamises, et loen tema loomingut üksnes õppimise eesmärgil, samal ajal muidugi nautides kogu protsessi. Mõned aastad tagasi leidsin hüljatud ja loovutatud raamatute osakonnast ühe nõuka-aegse käsitluse kaktustest. Kuna mu tütar avastas enda jaoks parajasti nende okkaliste põrguliste võlu, siis arvasin, et temale on see hea sissejuhatus oma hobile. Lõpuks olin aga mina üksi, kes nii kaktuste eest hoolitses kui seda raamatut lappas. Tegu oli minu jaoks tundmatu autoriga, kes pajatas lugejatele läbi isikliku arengu asjahuvilisest professionaaliks enda kaktusekasvatamise „vaevu“. Selles raamatus on tänaseks aegunud paljutki, kuid autori oskus oma kirge kirjakeeles väljendada on ajatu. Teiste sõnadega võib mõnikord sõnnikuhunnikust ka lihvimata teemante leida, kui vaid vaevuda otsida.

Varemmainitud Lovecraft on minu hinnangul suurepärane sõnasepp ja lauseväänaja – piisav põhjus tema loomingu kollektsioneerimiseks - kuid tema lood hakkavad paratamatult korduma ja need pole alati ajahambale vastu pidanud. Siiski balanseerib Lovecraft köietantsijana hea kunsti ja ... (seda lünka võib täita igaüks, kes sarnaselt minule peab autori tekste kohati tüütuks) piirimail.

Tema vastandiks kaalukausil sobib minu arvates Tom Clancy, kelle debüütteos „Jaht Punasele Oktoobrile“ köidab obsessiivse faktiteadlikkusega ja põnevusega, kuid on pakitud keskpärasesse ümbrisesse. Ometi ei häiri see mind sedavõrd, et ma teisigi Clancy teoseid ette ei võtaks. Jällegi teatud tasakaal ilusa ja inetu vahel saavutatud.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Nüüd pean ma tunnistama piinlikkusega, et ulme pole minu eelisvalikute seas. Ulme oli minu jaoks number üks viimati umbes paarkümmend või rohkemgi aastat tagasi. Sellele järgnes pikk lugemisvaene periood, mille lõpetas teaduslikumat laadi huvi erialakirjanduse ja aimekirjanduse vastu. Nende seas olid esindatud kõik teadusvaldkonnad, alates psühholoogiast ja anatoomiast kuni ajaloo ja astronoomiani. Pärast oma esimese raamatu „Suhtekisjad“ avaldamist otsustasin tulla tagasi ilukirjanduse juurde. Selles valdkonnas domineerisid ja domineerivad minu jaoks tänaseni põnevusromaanid, kui seda žanrit sedasi kohmakalt nimetada. Ulme taandus seejuures minu lugemisvaras kusagile tahaplaanile. Sellegipoolest on ulme mulle endiselt südamelähedane. Mulle meeldib, kui tegelikkuse ja väljamõeldise piirid on omavahel arusaamatuseni segunenud nagu kokkuvalatud vedelikud. Üha enam paelub mind müstika.

Võin öelda, et minu kunagised ulmelemmikud pole ajaproovile vastu pidanud. Asimovi asunduse-sari on kaotanud oma kunagise hiilguse. Gümnasistina loetud Clarke'i „Rama“ on teatava piirini endiselt vastuvõetav, audioraamatuna kuulasin selle uuesti eelmisel aastal ära.

Strugatskite „Raske on olla jumal“ on aga ajahambast säästetud. Ju siis on selles loos tasakaalus nii ulmeline kui mitteulmeline element. Ajaloohuvilisena tundub mulle raamatus loodud düstoopne keskkond vägagi usutav ja reaalne ja ulmelist on selles raamatus vaid nii palju, et tegevus toimub võõral planeedil, mida uurib erapooletu vaatlejatena kõrgemal arengutasemel tsivilisatsioon (kes on uurimisaluse arenguperioodi ka ise üle elanud). Kõik muu on minu jaoks nagu elust enesest võetuna.

Kaasaegsetest autoritest langes hiljuti juhuslikult valikusse Andy Weir. „Ave Maria“ on kronoloogiliselt viimane ulmelugu, mida lugesin, või siis õigemini kuulasin audiona. Weiril on hämmastavat tehnilist taipu, kuid ainuüksi sellest jäi mulle väheseks „Marslases“. Tehniliselt on „Ave Maria“ täiusliku ülesehitusega, pudistades lugejale infokilde piisavas koguses ja õigeaegselt, et hoida pinget üleval kuni lõpuni. Lihtne lauseehitus ei kvalifitseeru minu eelistatud kirjakunsti standardite lähedale, aga see ei häiri mind karvavõrdki. Otse vastupidi, selles on oma tagasihoidlik ilu. Weir sarnaneb siinkohal minu fännatud Grishamiga, kelle kirjutamisstiil lähtub põhimõttest – vähem on rohkem.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Isa mõjutusel. Mäletan teda alatasa lamamas elutoa vaibal, raamat nina all. Ta oli veendunud ulmehuviline. Pealegi veel avara silmaringiga. Tema mõistis, mis köidab väikse poisi kujutlusmeelt. Kord üritas ta mulle seletada diivanilaua abil universumi lõpmatust ja mitmemõõtmelisust. Sellist väljakutset minu noorele ajule polnud varem esitanud veel keegi teine. Nagu kõiki teisigi minuvanused või kümme aastat nooremaid, mõjutasid minugi varast ulmehuvi täpselt need ühed ja samad teosed, mis meile nõukogudeajal kättesaadavad olid. Meie pere raamaturiiulis olid kõik need esindatud. Ma ei pea neid nimetamagi, igaüks oskab neid lausa unepealt üles lugeda.

Kvest.ee tähistab teist sünnipäeva!

KVEST tähistas sünnipäeva ja teist tegutsemisaastat. Selle peale KVESTeldi ja vaadati tagasi möödunud aastale.

Vaata lähemalt:

https://www.youtube.com/watch?v=g6dCyTVMJXE

Robolahing Dvigateli vagunitehases

AHHAA Robolahingus võitlesid kaugjuhitavad lahingurobotid juba kuuendat korda. Loe veel Robolahingu kodulehelt: https://robolahing.ee/ ja Postimehest:

https://www.postimees.ee/7642031/video-ja-fotod-robotid-voitlesid-areenil-elu-ja-surma-peale

Õhtud Eesti ulmega: Priit Öövel ja tumedad tunnid

11. novembril rääkis Priit Öövel Tartu Kirjanduse maja saalis jutuvestmis-podcastist “Tumedad tunnid”. Küsitles Veiko Belials.

Pildistas: Kristjan-Jaak Rätsep

https://youtu.be/G4hxFECdIsY

Videosalvestus: Kersti Taurus

Tolmunud topeltetturi jutunurk: Musta käik (Jack McDevitt)

Võib olla on see kõik ainult minu ettekujutlus, kuid ma olen mures.

Praelihal pole maitset ja ma kaanin oma kohvi. Ma istun siin, kaen Turnerit ja Pappast askeldamas oma käsitööriistadega teisel pool puiesteed väikese tellismaja kallal. Jenson ja McCarthy seisavad millegi üle vaieldes liuguri kõrval. Ja Julie Bremmer on veidi eemal joonistamas siniste tornide vaateid. Kõik on täpselt nii nagu eilegi.

Kõik peale minu.

Paari tunni pärast lähen ma kapteniga rääkima. Ma püüan teda hoiatada. Kummaline, kuid siin on ainuke paik kogu linnas, kus inimene suudab kõnelda normaalse häälega. Igal pool mujal on hääled vaiksed. Summutatud. Nagu keskööl kirikus. Ma oletan, et seda põhjustab purskkaev, mille hõbedased joad heljuvad jahutavalt pärastlõunase päikese tuules. Pargi avarus on pääs laiade elutute avenüüde ja tühjade akende eest. Lehed ja rohi on säravkollased, aga muidu on loodus põhimõtteliselt tuttav. Läbi pikkade sihvakate võrade säravad sinised pilvelõhkujate tornid päikesevalguses.

Pole vist teist nii rahustavat heli kui vee kukkumine kividele (Coulter sai maanduri generaatorit kasutades eile purskkaevu tööle.). Purskkaevu serval asuval pingil istudes ja kuulatades suudan ma tunnetada, kui samalaadsed me oleme, mina ja selle hiigellinna ehitajad. Ja see mõte ei ole meelipaitav.

Pikk, tolmune ja kividega kaetud oli tee Maalt siia parki. Läbi tuhandete liiva mattunud maailmade olid meid siia toonud igivanad otsingud maavälise mõistuse eksistentsist, millest lõpuks oli saanud otsing rohulible järele.

Ma mäletan kogu oma elu punase Capella-paistesel rannikul seismist ja lainete murdumise jälgimist. Taevas ja meri olid kristallsinised; ühtki kajakat ei heljunud liikumatus õhus; ei ühtki rohelist kribalat maapeal. See oli teokarpideta rand.

Ent siin, Centaurist lääne poole, peaaegu kaks sajandit hiljem, on meil elus maailm! Me vaatasime alla, uskumata oma silmi, nähes põlismetsi ja džungleid peale ning saatsime oma laboriseadmed elust kihavasse merre. Igiammune tõke oli murtud.

Järgmisel päeval nägime me Linna.

Sädelev päikesekettana asus see lõunapoolses parasvöötmes, mäeaheliku ja mere vahel. Ühes sellega ilmnes meie esimene müsteerium: Linn oli üksi. Ei ühtki teist asulat kusagil planeedil. Neljandal päeval avaldas Olszewski arvamust, et Linn on hüljatud.

Me läksime alla ja vaatasime järele.

See oli märkimisväärselt inimlik ning võinuks vabalt olla kaasaegne maine metropol. Ent tema asukad olid pannud oma autod garaaži, majauksed lukku ja läinud jalutama.

Mark Conover, tiireldes ülal Chicagol, oletas, et ehitajad ei olnud kohalikud.

Nad kõndisid kahel jalal, olles natuke suuremat kasvu kui meie. Me saame istuda nende istmetel ja need meist, kes on piisavalt pikad esiklaasist välja nägema, suudavad autot ka juhtida. Üldmulje on selline, nagu nad oleks lahkunud vaid päev enne meie saabumist.

See on katedraalide ja minarettide linn. Kodud on ruumikad, eesõuede ja aedadega, mis umbrohust puhtaks kitkutud. Ning nad armastasid mänge ja sporti. Me oleme kõikjal leidnud võimlaid ja parke ja basseine. Seal asus oivaline ookeanile avanev staadion ja iga eramaja tundus olema täidetud mängukaartide ja täringute ja geomeetriliste puslede ja 81-ruuduliste kabelaudadega.

Nad polnud ilmselt veel avastanud fotografeerimist; vähemalt niipalju kui me suutsime määratleda, ega pühenduda plastilisele kunstile. Siin polnud kujusid. Isegi purskkaevul puudusid tavapärased poisikesed delfiinidel või tiivulised naised. Selle asemel oli märja geomeetria kursus, kaldpaneelide, tasakaalustatud sfääride ja ebakorrapäraste püramiidide kompleksid.

Sellest tulenevalt olime siin üpris kaua olnud, enne kui me saime aimu, millised kohalikud võisid välja näha. See juhtus, kui me jalutasime väheldasse majja põhja pool ja avastasime midagi söejoonistuste laadset.

Kassid, ütles keegi.

Võib-olla. Järgmistel päevadel jõudsime kunstimuuseumi ning avastasime sadu akvarelle, õlimaale, seinavaipu, klaasimaale jne.

Nad olid kassilikud, selles pole kahtlemata, ent silm on petlik. Olendid maalidel olid kahtlemata inimlikes mõõtmeis. Nad kogunesid tormivarju, nad nautisid küntud põlde loojuva päikese taustal, nad naeratasid heatahtlikult (või pompoosselt) portreedelt. Ühel eriti kriiskaval akvarellil kössitasid neli naist vihase taeva all. Raskete pilvede vahel paistis taevast paar kuud.

Sellel maailmal siin ei olnud kaaslasi.

Sõna otseses mõttes igaüks meist lausa tormas muuseumi. See oli ahhetamiste ja torisemiste ja hüüatuste päev, ent see ei viinud meid põrmugi lähemale põhiküsimusele: kuhu nad kõik olid läinud?

„Neid nagu polekski siin olnud,“ lausus Turner, maali ees seistes. „See on ainus eluga maailm, mida keegi on näinud. See on üks kuradima väärtuslik omand. Nii tore, et nad annavad selle meile.“

Mina seisin sellal teisel pool galeriid seinasuuruse õlimaali ees. See oli impressionistlik, Degas’d meenutav: rühm olendeid jälgis malepartiid. Kaks olendit istusid laua taga, kühmus malendite kohal, pühendunud maletajate moel. Veel mõned seirasid neid pooleldi varjudest.

Nende ilme oli märkimisväärselt inimlik. Kui kõrvad ja kihvad ära võtta, võinuks stseen aset leida kasvõi New Yorki kohvikus.

Laud oli üles seatud rippuva lambi alla: selle ähmane valgus langes otse mängulauale.

Mäng ei olnud otseselt male, loomulikult. Esiteks, laual oli 81 ruutu. Seal polnud lippu. Selle asemel piirasid kuningat paar nuppu, mis veidi meenutasid kilpe. Stiliseeritud poolkerad lauanurkades pidid olema vankrid (Mis muud (kuhu sa vankri ikka paneksid?)?).

Ka ülejäänud nupud olid äratuntavad. Vasakul must oda oli liigutatud pikale diagonaalile, kus sel on röögatu tulejõud. Kõik neli ratsut olid käinud ning nende hüpped reetsid nende olemuse.

Mäng oli endiselt avangustaadiumis. Valgetel oli kaks etturit rohkem, ajutiselt. Nähtavasti oli musta käik ning, ma oletan, et ta lööb valge etturi, mis oli tunginud sügavale sinna, kus meie arvates oli liputiib.

Ma seisin maali ees, tundes sütitavat lähedust ja soojust nende olendite vastu ning imestades, millised vääramatud psühholoogia, matemaatika ja esteetika seadused määrasid malemängu loomise teineteisest nii kaugetes kultuurides. Ma murdsin lausa pead, et kas mäng ei ole mitte mingi edasipääsuõiguse tõestus.

Ma asutasin end juba lahkuma, kui ma avastasin maalil midagi valet, just nagu oleks nupp valel kohal või kiibitsad jälginuks salamahti mind. Mis iganes see ka polnud, kahtlus võttis mul hinge kinni.

Seal polnud midagi.

Ma taganesin, pöörasin ringi ja ruttasin hoonest välja.

Ma olen lingvisti kallakuga sümboloog. Kui me eales kohtame kusagil kedagi, kellega rääkida, siis mina olen see, kes peab tere ütlema. See on au, ma arvan; ent ma ei suuda unustada kapten Cooki.

Esimese nädala lõpuks polnud me leidnud ridagi üleskirjutatud materjali (tõsi, pole siiani) kui selleks mitte pidada loetamatuid kritseldusi hoonete seintel. Nad olid isegi meist enam komputeriseeritud ning me eeldasime, et kõik läks otse andmebaasidesse, mida me pole veel leidnud. Arvutid ise olid purustatud. Räbuks. Nii et Linna Aju oli veel üks mõistatus.

Igatahes polnud mul suuremat teha, niisiis ma jalutasin videvikus navigaatori ja teise maanduri piloodi Jennifer Eastiga. Ta on armas, suurte pähklikarva silmade ja avala naeratusega. Ta pikad linalakakiharad sillerdasid loojuvas päikeses. Õhus oli rohkem hapnikku, mis mõjus talle nagu mõnedele naistele paar martiinit. Ta klammerdus mu käevangu ning ma olin hingetu tema pikajalgsest kõnnakust.

Ma võinuks jalutada läbi idealiseeritud müstilise Bagdadi: kus tornid olid hääbuvas valguses kuldsed ja lillad. Erksavärvilised linnud sähvisid üle meie peade. Ma peaaegu et ootasin kuulvat härjasarve tuhmi hüüdu kutsumas usklikke palvusele.

Puiesteed palistasid peened halli koorega puud. Nende laiad sõrmjad lehed kahisesid tuule käes, mis puhus püsivalt läänepoolsetest mägedest. Mere kohal kärgatas kõu.

Puude taga asusid tühjad kodud, ei ühtki sarnast, ja teised ehitised, mida me polnud veel analüüsima hakanud. Ainult tornid erinesid kolmel moel. Ehitised olid koonusjad ja kurvilised; täisnurki polnudki. Ma murdsin pead, et mida psühholoogid sellest suudavad järeldada.

„Ei tea, kui kaua nad on ära olnud?“ ütles ta. Ta silmist kiirgas elevus (kahjuks pean ütlema) põhjustatud arhitektuurist.

See oli pidevate vaidluste allikas. Paljudes interjöörides ilmnes tolmukord, mis vihjas, et ei saa olla rohkem kui paar nädalat sellest, kui neis keegi ringi oli käinud. Ent enamik kõnniteid vajas kohendamist ja rohelus hakkas sellest läbi murdma.

Ma ütlesin talle, et minu arvates olid nad siin alles hiljuti.

„Mark,“ sõnas ta lähemale astudes, „ma imestan, kas nad üldse on lahkunud.“

Seda ei saanud raportisse kirja panna, kuid ma olin nõus, et me olime põgusad, et need tänavad olid kajanud naerust ja lauludest ning peagi teevad seda jälle ning need ei saa kunagi meie omaks.

Ta pitsitas mu kätt. „See on oivaline.“

Ma kadestasin teda; see oli tema esimene lend. Enamikul meist oli olnud liiga palju murtud maastikke, liiga palju kõrbesid.

„Olszewski arvab,“ kostsin mina,“ et Linna põhjapoolne rajoon peaaegu kaks tuhat aastat vana... Nad olid siin üksjagu aega.“

„Ja siis lihtsalt pakkisid oma kraami kokku ja lahkusid.“ Ta heitis pilgu keskusest eemale, puude poole, kus minu arvates me mõlemad tundsime end vähem kahtlustatavatena.

„Irooniline,“ kostsin ma, „mitte keegi poleks arvanud, et esimene kontakt saab olema selline. Nad olid siin keiser Constantinuse ajast peale ning me jäime vaid paar nädalat hiljaks. Raske uskuda, eks?“

Ta tardus. „See pole usutav.“ Ta puudutas üht puud. „Kas sa tead, et see on teist korda?“ küsis ta. Ma ilmselt nägin jahmunud välja. „22 aastat tagasi jälitas Berlin midagi üle Algoli pinna ja kaotas silmist. Mis iganes see oli, see sooritas paar järsku pööret.“ Me kõndisime mõned minutid vaikides, ületasime puiestee ja jõudsime muuseumini. “Algol,“ ütles ta. „See pole ju siit üldse kaugel.“

„UFO-lood,“ kostsin ma. „Igal pool.“

Ta väristas end. „Äkki see, mida Berlin nägi, kohutas need olendid minema. Või veel hullemat.“

Muuseum oli rattakujuline. Raskeid kaarjaid matist klaasist paneele katsid poleeritud musta kivi ribad, mis tõenäoliselt oli marmor. Maapind oli kaetud metsikute umbrohuväätide ja ülekasvanud hekirägaga. Vähesed õitsvad põõsad asusid perimeetri taga.

Ma naersin. „Sa ju ei arva, et sellest päikesest saab noova?“

Ta naeratas ja silitas mu põske suudlusega. Jenny on 23 ja Massachusettsi Tehnikaülikooli vilistlane. „Läheb vihmale,“ lausus ta.

Me kõndisime tornist mööda. Õhk oli vilu.

„Nad näikse olevat olnud aega enne lahkumist,“ ütlesin mina. „Pole ühtki märki paanikast või kiirustamisest. Ja enamus isiklikke asju läksid nähtavasti ühes nendega. Mis iganes juhtus, neil oli aega minna koju ja pakkida.“

Ta vaatas rahutult taevasse. Hallid pilved kogunesid läänes. „Miks nad hävitasid arvutid? Ja elektrijaama? Kas see ei kõla nagu taganemine enne vaenlase pealetungi?“

Me seisatasime hoone sissepääsu ümarate kiviastmete ees, jälgides tormi saabumist. Silmapiiri lähedal puudutas välk maad. See oli peen, nagu puudki.

Ja ma mõistsin, mis mind maali juures oli häirinud.

Jenny ei oska malet mängida. Niisiis kui me seisime maali ees ja ma selgitasin talle, kuulas ta mu kohusetundlikult ära ja püüdis siis mind maha rahustada. Seda ei saa talle süüks panna.

Mul on kokku lepitud kohtumine kapteniga pärast õhtusööki galeriis. Ka tema ei oska malet mängida. Nagu kõik head kaptenid läbi aegade, on ta vapper ja järeleandmatult terve mõistusega, ka tema üritab mind maha rahustada.

Võib-olla pole mul õigus. Ma loodan seda.

Ent see seis seal laual: mustad mängivad Volga gambiiti*. Detailid on muidugi teised, sest ka mäng on teine. Ent mustad vabastavad vertikaali lipuvankrile. Oda teisel pool lauaservas sättis end pikale diagonaalile, kus tema kohutav tulejõud liitub vankri omaga. Ja valged on käigu või paari pärast, kui enam etturi paremus ei maksa enam midagi, lootusetult ummikus.

See on mustadele üks parimad gambiite, seda isegi 300 aasta hiljem.

Ja ma mõtlen: selle maailma asukad olid kindlasti teadlikud selle maailma väärtusest. Enamgi veel, nad on rivaalid. Nad eeldavad, et me tahame seda neilt ära võtta.

„Kuid me ei taha,“ oli Jenny vastu väitnud.

"Oled sa kindel? Mida iganes, sel pole tähtsust. Ainuke, millel on tähtsust, on see, mida nemad usuvad. Ja nad eeldavad et meie käitume nii nagu nemad teeksid."

"Nüüd, mil nad teavad, et me tuleme..."

"Berlini nähtu..."

"... võis seda teada anda. Hoiatada et me oleme naabruses. Nad taganesid ja loovutasid maailma meile. Ja ühes sellega mõistatuse." Vihm hakkas trummeldama vastu toonitud klaasi. "Nad mängivad Volga gambiiti."

"Kas sa pead silmas, et nad tulevad siia suurte jõududega tagasi ja ründavad?" Ta oli rabatud, mitte võimalusest, mida ta polnud märganud, vaid suunast, kuhu mu mõte oli läinud.

"Ei," ütlesin ma. "Mitte meid. Volga gambiit pole mõeldud kahitud etturi tagasivõtmiseks." Ma ei suutnud pilku maalilt pöörata. Kas ma tabasin arrogantsi helgi Musta silmis? "Ei. Mäng ei käi etturite peale. Asja iva on rünnata vastase positsioonide südamesse."

"Maad?" Ta naeratas kohmetult. "Nad isegi ei tea ju, kus Maa asub." Ma ei küsinud, kas tema arvates me võime koju naasta mitte omapäi.

Veel üht ma tahan maali kohta mainida: see chiaroscuro, see kontrast ühe pealtvaataja silmis. See oli rõõm taplusest.

Mul on hirm.

.* Volga ehk Benko gambiit on terav maleavang, mille tõid turniiripraktikasse nõukogude suurmeistrid ja Ungari päritolu USA suurmeister Pal Benkő 1950tel. Mustadel tekib kahitud etturi(te) eest tugev surve valgete positsioonidele.

Pärast avakäike 1. d4 Rf6 2. c4 c5 3. d5 b5 tekkivas seisus jätkatakse tavaliselt 4. cxb5 a6 5. bxa6 ... Jutus mainitud seisus on tehtud veel nii pool tosinat käiku.

Tõlkis: Rauno Pärnits

Jutt: Gredeeliate õitsemise aegu (Mairi Laurik)

Midagi oli sel hommikul teisiti kui varem. Veel enne silmade avamist tabas Lara ninaga selle, mida võiks pidada lootuseks. Ta avas silmad, kõndis tolmusest vannitoast välja, kuid peatus uksel. Midagi oli tõepoolest teisiti - elutoa kokku liimitud aknast paistis rohkem valgust kui varem. Suur osa tolmust oli maa peale tagasi langenud, sudukiht õhenenud ning selle taga võis aimata päikest. Vähemalt selleks viieks minutiks, mil pilved taas valgust blokeerima asusid, kuid viis minutit oli kõvasti rohkem kui ta loota julgenud oli.

"Midagi suurt peab olema teisiti," sosistas ta endamisi.

Lara õnneks ei elanud ta linnas - ei lähimas, Heinleinis, esmabaasist pealinnaks kasvanud Asimovis ega üheski teises linnas. Viis üksteise järel saabunud koloonialaeva ja kakssada aastat planetaarset tsivilisatsiooni olid planeedi elanikkonna viie miljoni inimese peale kasvatanud. Rohkemaks puudus hetkel veel võimekus. Vähemalt nii ütles valitsus, vihjates veepuhastussüsteemidele ja gredeeliate poolt eritatavale mürkgaasile, millega inimene vaid tehnoloogia abil toime tuli.

Tegelikkus oli midagi muud. Pea iga kümnes inimene elas juba eile väljaspool ametlikke kaitstud linnastuid. Osa neist valis ebaturvalisuse tee soovist kasvatada oma juuri siia - inimkonna jaoks ikka veel uue ja võõra planeedi pinnasesse, osa vajadusest töökohale lähemal olla, suurem osa aga teadmisest, et ei Heinleinis, Asimovis, Reynoldsis, Baxteris ega Robinsonis jaksaks nad kinnisvara soetada, olgugi seal õhk kontrollitud ja linnatänavad greokilpide liikumise eest kaitstud. Nii juhtus ka Lara endaga. Kümme aastat tagasi, kui ta siia kolis, oli Lem vaid vaevu tuhande inimesega küla. Kui Lara siia osalise koormusega töökoha sai, ostis ta olematu hinna eest tüki kujundamata maad, millele eelmine omanik oli jõudnud ühetoalise punkri püsti panna, kuid siis ootamatult ja noorelt surnud. Lara ostis igaks juhuks mõned lisamaskid ja balloonid ja kolis sisse. Isegi siis, kui majakese ventilatsioon ja mürgitõkked uuendatud sai, hoidis ta hermeetiliselt pakendatud maskisüsteeme igaks juhuks alati töökorras ning nüüd oli ta selle ettevaatuse üle väga tänulik.

Köögikapis polnud enam suurt midagi, krimpsutas Lara nina. Kohvi jagus hoolikal kasutamisel veel paariks kuuks, kuid muud kuivainevarud kahanesid ebameeldiva kiirusega. Seda, mis edasi saama hakkab, ei suutnud Lara mitte kuidagi välja mõelda.

Lemis oli siiani üsna rahulik. Taevas oli küll pime, kuid igapäevaelu kulges omas rütmis. Esimese katastroofile järgnenud nädala veetis Lara kodus, kuid sel nädalal võttis ta end kokku, läks keskusesse ja avas taas raamatukogu uksed. Ta veetis päeva inimtühjas raamatukogus ning sulges selle täpselt kaks tundi enne päikeseloojangut, et gredeeliate tolmlemise ajaks peaaegu turvaliselt koduseinte vahel olla. Nüüd, laupäeva hommikul kaks nädalat hiljem, ei räägitud täistunniuudistes enam meteoriidist ega peasaatejaamast, mille too alla kukutas. Ei räägitud purustustest, mille need kaks korda saatsid, kui kukkusid - üks Asimovisse, teine Robinsoni. Tasakaalust välja läinud reaktorgi oli vana uudis. Robinsoni enam ei olnud. Nagu poleks seda linna mitte kunagi olnudki. Uudistes väideti, et vanast linnast alles jäänud augu servad olid juba greokilpide tiheda kihiga kaetud. Seda, mida loomad seal tegid, ei osanud keegi aimata.

Asimovis polnud ilmselt ainsatki töötavat süsteemi, kuid Heinleini kohaliku uudistejaama hinnangul oli Asimovist lahkunud sadu tuhandeid ellujääjaid. Suurem osa neist ei jõua iial teiste linnadeni, teadis Lara esimesest päevast saati. Esmalt oli teadmine saabunud šokina, rullunud üle halvavaks õuduseks, kuid kui mitu päeva hiljem Lem ikka veel suuremat ei kannatanud, kui tolmune taevas välja arvata, võttis maad taas rutiin. Lihtsalt selline, mis viis poodi hommikul, sest õhtul polnud lootustki midagi mõistlikku leida. Rongiliiklus oli peatunud, kaubaveod ebakindlad. Koolid olid oma uksed teadmata ajaks sulgenud ning peasatelliidi alla kukkumine tähistas tõsiasja, et e-õppe peale piiratud sideressursse raiskama ei hakatud. Uudiste tulv sundis Larat sel laupäeva hommikul taas mitut ämbritäit õunu korjama, et need konserviks muuta. Väike pakendaja oli igal siit kandi inimesel kodus olemas ning ilmselt oli igal siit kandi inimesel nüüd ka hoovi peal ja metsas mitmeid värskeid kaeveauke, kuhu konserve jupi kaupa peita. Laral oli selliseid juba seitse ning sel nädalavahetusel plaanis ta veel kaks luua.

Lara korjas hommikut nautides õunad ja asus parajasti tööle, mõtiskledes selle üle, kui paljud inimesed teavad, et sõna "õun" tähistas kunagi, tollel teisel planeedil, nende esivanemate jaoks hoopis teistsugust puuvilja. Pildi peal võisid need ju sarnased välja näha, kuid Maalt kaasa võetud lugudes kirjeldati õuna millegi sellisena, mis kuudeviisi võiks sahvris seista ja ikka veel hea olla. Need siin aga mädanesid vaevu nädalaga, õues isegi kiiremini, sest gredeeliate õietolm näis ka õunte pastell-lillale viljalihale mõjuvat.

Vaevu viljade puhastamisega algust teinud, andis keskus teada sisenevast andmekanalist.

"Sa oled elus!"

Lara hingas õe nägu nähes kergendunult ja noogutas.

"Lem on rahulik koht. Me pääsesime kergelt. Pääseme siiani kergemalt. Näe, keedan konserve ja kui nad teed ära parandavad, saan hunniku sullegi tuua."

"Sul on vedanud, õeraas! Reynolds on kohutav! Need, kes Asimovist õigeaegselt põgenesid, ummistavad linna. Aga kokkupõrge rikkus siingi palju. Kõik tänavad kihavad greokilpidest."

"Neid on siingi palju," nõustus Lara. "Mulle tundub, et me oleme alahinnanud nende mõistuslikkust."

"Ja kuidas veel! Iga jumala hommik, kui linna ärkab, on linnatänavatele tassitud tuhandeid gredeeliaid ja sinivõhkasid. Ühed mürgised hingamisel, teised puudutamisel. Kohalik elusloodus püüab täiesti ilmsesti inimestest lõplikult lahti saada."

"Või siiski mitte," pomises Lara, silm aknast välja vaatamas. Eelmise neljapäeva hommikul peidetud konservide peale oli keegi hoolikalt gredeeliaid istutanud.

"Ja siis on territoriaalkaitse!" lisas Lara õde poolsosinal. "Siit sõitis kümneid autosid linnaserva poole ja kui kaitsjad lahkunud olid... Oeh!... Lara, ma nägin, kuidas mehed lihtsalt toidupoodi rüüstasid! Ja Rahh kutsuti nädala eest elektrijaama ja pärast seda pole ta koju jõudnud."

"Aga sa ei ole üksi!" püüdis Lara õde lohutada.

"Ei, ei ole. Issand, kuidas sa seal üksi hakkama saad!? Purustusi on nii palju igal pool ning nüüd, mil põgenike grupeeringud nii Asimovi kui Robinsoni relvad enda kätte on saanud, tuleb neid iga päev juurde."

"Saan ikka hakkama! Siin on palju vaiksem. Täna tundub juba tolmgi hõredam olevat." Lara naeratas õele jõuetult. Lara oli lootnud, et saab selle nädalavahetuse mullis elada - unistada, et midagi pole juhtunud, teha vaikselt varukonserve, peita neid igaks juhuks erinevatesse peiduurgastesse ning loota, et greokilbid on tema poolel, et suurte kellukakobaratega imeilusad õied, mis nende kaevikute kohal kasvavad, kaitsevad vajadusel Lara toiduvaru ka võõraste sõrmede eest.

Seda polnud vaja aga õele rääkida, et maja hermeetilisus oli tugevalt kannatada saanud ning juba kaks nädalat on ta kõik päikeseloojangud maski kandnud. Oli gredeeliate õitsemise aeg - kõige vaenulikum aeg sellel planeedil. Mõni minut enne loojangut heitsid gredeeliad õhku õietolmupilve, millel kulus kuni kaks tundi enne, kui mürgised gaasid õhus ohututeks reageerida suutsid.

Sinivõhad neelasid neid gaase, puhastasid õhku kiiremini, kuid sinivõhad ise olid ohtlikud. Eriti täna, mil põgenike vool oli hoomamatu. Robinson oli täiesti maatasa tehtud, Asimovist suurem osa hävinud, kuid peasaatja alla kukkumisest tekkinud maavärin tõi kaasa ulatuslikke purustusi igas linnas. Inimkond oli siinsel planeedil vaid ühel kontinendil endale jalad alla saanud ning nüüd maksis see valusalt kätte.

Kodutus, hirm, segadus, nälg. Ja relvad.

Need olid märksõnad, mida uudistekanalites pidevalt kuulis. Sealt kuulis ka keerulisemaid väljendeid: infrastruktuuride purunemine, tarneahelate katkemine, korrakaitseüksuste tugevdamine, katastroofi tagajärgede likvideerimine, sisesõjaohu minimeerimine. Asumitevahelised pinged ja süüdistused olid igapäevased nagu ka ähvardused, et kui Reynolds Baxterile kohe vilja ei saada, kupatavad Baxteri relvajõud kõik neile saabunud põgenikud Reynoldsi poole teele. Heinlein ägas samuti purustuste ja põgenike voo käes. Isegi Lem - korraliku taristuta väikelinn - oli täis purustusi ning iga päev saabuvaid pagulasi.

Lara valas violetse hoidise, esmalt magusa ja seejärel soolase portsu, konserveerijasse ja vaatas, kuidas väikesed metallsilindrid väljastustasandile kuhjati. Ta jagas kuhjad pooleks. Ühed jäid humanitaarabisse viidavasse virna, teised haaras ta sülle, kõndis maja taha metsa ning mattis umbes kilomeetri kaugusele ühe rekhepuu lähedusse. Uskuda ja loota olukorra kiiresse lahenemisse oli üks asi, kuid see ei tähendanud, et ta oleks olnud valmis tegema järeleandmisi - tänavune hoidiste hulk pidi halvemal juhul suutma teda terve aasta elus hoida. Hullemaks läheb see igal juhul, teadis Lara, isegi kui keegi ei saanud sel hetkel veel kindel olla, kui palju hullemaks kõik minemas oli. Maailm lõhnas sõja järele ning meteoriidipilv polnud täielikult möödunud. Nüüd lihtsalt polnud enam suurt vaatlusjaama, mis õigeaegseid hoiatusi jagaks, polnud ka sidekanalit teiste kolooniatega. Esimest korda selle kahesaja aasta jooksul oli Greathelia planeedi elanikud teistest inimkonna rakukestest tõepoolest eraldatud.

"Maja on tühi!" kuulis Lara hõikumist veel enne, kui hütt puude vahelt paistma hakkas. "Ja siin on süüa!"

Selle viimase peale kostis mitu eri tämbriga juubeldamist ja hetk hiljem ka mõned püssilasud. Kes? Mis? Miks? Lara seisis tardunult paigal, julgemata sõrmegi liigutada. Uudistest ja tuttavatelt kuuldu põhjal joonistus pilt inimlikkuse piiri ületanud põgenikest, kuid Lem oli suurematest linnadest kaugel, rahustas mingi väiksem ajukurd naise mõtteid. Ja Lara maja oli ka Lemi keskusest ligi kümnekonna kilomeetri kaugusel. Siin ei olnud kedagi! Siin ei olnud ei teed ega naabreid, vaid ainult üks armetu hütt koos väikese juurikaaia ja mõne viljapuuga.

"Siin pole ka kedagi, kes appi tuleks," sosistas Lara endamisi.

Maja poolt kostis meeste karjumist, kuid sekka ka lapsehääl ja mingid minutid hiljem hõikas ilmselt lapse ema mahlakas alt:

"Leidsin ainult naise riideid. Mulle parajad, Evale saan kohendada. Aga siin on kolm maskikomplekti koos täis ballooniga."

"Jääme siia ja vaatame, mis edasi."

"Hull oled! Kui omanik haisu ninna saab ja korrakaitsjatega tagasi tuleb..."

"...Siis tõmbame loodusesse. Aga selleni on mitu päeva aega. Gredeeliad õitsevad täisvõimsusel. Vahealade rüüstajad olid teel siiapoole. Linnal on kuradi palju tegemist enne, kui nad mingeid metsamaju läbi kammima hakkavad. Sa nägid ise raketiheitjaid. Nägid?"

"Nägin."

Lara taganes ettevaatlikult, mõistus hangunud staatilisse asendisse. Rünnakutest ja rüüstamistest räägiti uudistes. Need olid siiani kaugel, seotud palju suuremate ja olulisemate keskustega. Lem oli tänagi alla viie tuhande elanikuga küla ja linna vahepealne moodustis.

Kolm maskikomplekti, ujus kuuldud lausekatke kuklast ettepoole. See tähendas, et sissetungijad polnud veel leidnud seda, mis aiatööriistade kuuris oli. Üheks hetkeks nägi Lara võimalust, kuid see taandus kiirelt. Sissetungijatel olid relvad, kuurini võiks jõuda alles pärast päikeseloojangut, kuid just loojangu ajal oli maskikomplekti omamine eluliselt tähtis. Ilma puhta õhuta ta hommikuni vastu ei peaks.

Samal hetkel kostis kaugusest plahvatus. Peagi järgnes teine. Instinktiivselt liikus Lara häälest eemale. Hääl tuli Lemi keskuse poolt. Lara taganes, ja päike taganes koos temaga.

Üsna pea laskub päike silmapiiri taha ja gredeeliad mürgitavad ta, nentis Lara nõutult, kuid silm üritas endiselt lahendust leida, keha oli valmis jooksma, hing püüdis kõigiti ellu jääda. Väiksemate loomade aktiivsus oli juba kasvanud - siit ja sealt kostis krabistamist. Jahedus puges kampsuni vahele, kuid soojemaid riideid polnud kuskilt võtta. Soojemaid riideid polnud vajagi! Aga kui surra, siis mitte näljasena, otsustas Lara metsikut õunapuud märgates. Neid oli siinkandis palju ning kuigi metsikud kippusid maitselt veidi vähemmagusad olema, kustutasid valmis viljad kenasti nälga. Ta haaras puult mõned viljad ja lõi hambad sisse. Pehme viljaliha ja voolav tume mahl kustutasid kenasti nii janu kui nälja. Otse õunapuu läheduses toretses suur sinivõhkade pundar. Iga sinivõha lehe puudutus vastu paljast ihu lõppenuks valusa ja halvasti paraneva põletushaavaga, kuid sinivõhad olid omal moel ka lootus. Täpselt nii metsik ja hirmuäratav nagu planeedil pakkuda oli. Lara neelas veel paar õuna kiiresti alla, sikutas sõrmed kampsunivarrukasse ja otsis maapinnal kohta. Ta ei teadnud, kas sellest on kasu, kuid ainus, mis teda täna öösel päästa võis, oli sinivõhkade aplus gredeeliatest erituva mürgi joomisel. Sedavõrd suure sinivõhapuhma puhul võis üsna kindel olla, et kuskil läheduses kasvab ka gredeeliaid. Läheduses oli surm. Kaugemal oli surm. Plahvatuste hääled kinnitasid seda. Homme! Jah, homme, kui seda homset tulemas on, on maailm hoopis ilusam.

Päevastest emotsioonidest ja matkamisest oimetuna lebas Lara sinivõhapundi kõrval. Temast paremale jäi suurem lahmakas sinivõhkasid, vasakule väike kimp. Jahedus hiilis üha sügavamale ning silmad kippusid väsimusest kinni vajuma. "Kas selline ongi surm?" mõtles Lara veel enne kustumist. Kuidagi mittemidagiütlev ajal, mil sajad tuhanded hukkusid meteoriitide tõttu, teised nälja ja põgenemise teedel, relvade, vastuhakkude, võitluste ja valede tõttu. Ja kui palju tuhandeid võis hukkuda planeedi mürgise ja võitlusjanulise looduse tõttu! Tema kuhtus aga imelises vaikuses varasügiseses metsas, mürgitatuna kõige ilusamate õite poolt.

Kui Lara külmast lõdisevana ärkas, oli ümbrus pilkaselt pime. Üheks hetkeks suutis Lara mõelda, et maja küttesüsteem on katki läinud, kuid siis hakkasid meenuma eelmise päeva sündmused. Ja sinivõhad! Kui palju ta end magades liigutanud oli? Millises suunas oleks tõusmine ohutu? Siiani polnud ta taimedele veel pihta läinud, sest ühtegi kõrvetava valuga kohta ei tundunud kehal olevat. Oli ainult kohutav külmus, mis muutis paigal lebamise piinavaks ja pea võimatuks. Ühel hetkel muutus külm sedavõrd vaenulikuks, et Lara lihtsalt pidi end püsti ajama, et mitte hulluda. Ta pööras end selili, kuid põrkas vastu kivi.

"Huvitav, seda kivi ma ei mäleta," pomises ta vaikselt. Kuid kivi oli ohutu. Palja külma kivi peal sinivõhkasid ei kasvanud. Ta ajas end püsti, põimis käed ümber piha ja ootas kuni silmad pimedusega harjusid. Tähti polnud sudu alt näha, kumbagi kuud samuti, kuid peotäis footoneid pääses siiski ekslema. Linnades olid tuled, ja tulekahjud, mõistis Lara mõrult. Kuskil jagati valgust ning osa sellest leidis sudu pinnalt neeldudes, kiirgudes ja peegeldudes tee ka pimedaimasse metsa. Laral polnud aimugi kui kaugele ta liikunud oli, kuid Lem oli ilmselt ikka veel ida pool ning kohe, kui päike tõuseb, saab ta sinnapoole liikuda.

Aegamisi hakkasid silmad piirjooni eristama ning Lara liikus sinivõhkade vahelt välja, kompas lagendikul asuva puu otsast mõned õunad ja lükkas hambad sisse. Toit oli ainus soojendaja, mille ta välja mõelda suutis. Soolakasmagus õunamahl nirises Lara põske mööda alla, kui hambad aplalt viljaliha haarasid. Violetsetest plekkidest, kuigi need pesus välja ei tulnud, oli Laral ükskõik. Selle aja peale oli tema aroom ilmselt juba nii kaugele tunda, et ükski inimene ei tuleks iial nii lähedale, et neid plekke täpsemalt näha. Kivi, mille najale toetudes Lara end püsti lükanud oli, liikus raginaga läbi sinivõhkade ja kadus teisele poole. Lara pulss hüppas üles ning kõik meeled ergastusid. Külmus oli hetkega unustatud. Ta oli maganud greokilbi külje all, toetunud sellele end püsti ajades. Ja ta oli ikka veel elus! Täiskasvanud greokilp oli ligi meetrise läbimõõduga voolujooneline kiskja, kelle kattekilbi all oli peidus kolm paari tangidena töötavaid sõrgu.

Kaugemalt kostis krabinat. See näis aeglaselt, kuid kindlalt lähenevat ning Lara teadis, et ei suuda enam siia jääda. Ta rullis kampsuniserva üles ning ladus süle õunu täis. Minema! Häältest kaugemale. Valguse vähesus muutis maapinna nähtamatuks ning iga suvalise oksarao ja juurika vaenulikuks murdjaks. Paar korda oli Lara kukkumas, kuid suutis siiski püsti jääda. Mitte miski poleks teda kaitsnud, kui ta sinivõhkade või viilimidele maandunud oleks.

Esimesed kolonistid, kes kord siia saabusid, pidid seisma vastamisi palju keerulisemate oludega, püüdis Lara end vanade kangelaslugude abil julgustada. Enne, kui ta arugi sai, rääkis ta iseendale valjul häälel lugusid sellest, millises teadmatuses esimesed kolonistid tulid. Õhk oli siin kodune ja suurem osa aastast igati ohutu, kuid esimesel aastal hukkus gredeeliate õitsemise ajal üle poole toonase koloonia elanikest. Hommikuti leitud laibad tekitasid paanika ja segaduse. Suure usaldamatuse ajal vahetus koloonia valitsus kolmel revolutsioonilisel korral. Kulus päevi enne, kui mürgi olemasolust teadlikuks saadi, aastaid, et seda selgelt ajaliselt lokaliseerida.

Külm muutus iga sammuga teravamaks, kuid peagi hakkas Larale tunduma, et valgust on enam. Ta otsis lageda koha ja püüdis hinnata kumb taevapool heledam oli. Tegemist oli pea võimatu tööga - kõik need tolmu- ja tahmaosakesed peegeldasid harvad footonid ühtlaselt üle taeva.

"Kui Lemis tulekahjusid peaks olema, otsin ma hoopis tumedamat poolt," taipas Lara ning siunas, et polnud kunagi loodusmatkadest ülemäära innustunud olnud. Tema teadmised loodusest piirdusid paari lihtsama peenra ja mõne hoidise tegemisega. Ta teadis, et loodus on ohtlik, sest neid ohte oli neile sünnist saati tutvustatud. Ja ta teadis, et loodus on ilus. Pildilt vaadatuna. Enamasti sisaldas tema lugemisvara hoopis kaugeid kosmosereise, vanaaegseid seikluslugusid ning sekka mõnd sotsiaalteemalist teksti. Tõsi, taevakaarti ja siinset tähtede asetust teadis ta ka, kuid tähed olid mõneks ajaks kõikide silme eest varjatud.

Kuskilt ajusopist jooksis mälestus, et lõunapoolne tüvekoor oli osadel siinsetel puudel kollakam, kuid selle hindamine oli keerulisem, sest lagendiku servas kasvavad puud olid kollakamad lagendikupoolsest küljest ning tihnikus puudus piisav valgus vahet pole, millisel küljel. Kümmekond minutit hiljem märkas ta puud, mis igast suunast ilmselt üsna sarnases koguses valgust sai. Mingit erilist toonivahet seal küll ei olnud. Ta valis suuna ja läks, Võimalik, et see tee viis teda Lemi suunas, võimalik, et inimasustusest sootuks eemale. See viimane oleks olnud surm. Gredeeliate õitsemise ajal polnud lootustki, et ta teise öö metsas üle elaks, isegi kui päev tema vastu leebe peaks olema.

Ilm muutus üha valgemaks, jäädes vihmase sügisilma karva halliks. Päike oli ilmselt juba kõrgel ning tasapisi oli vist ka õhk veidi soojenenud. Kõht korises. Kui ta Lemi jõuaks, saaks ta raamatukogus varjuda. Ehk oleks võimalik poest isegi midagi süüa leida, kuigi iga tunni edenedes muutus see võimalus väiksemaks. Tal oli raamatukogus poolik kohvipakk, meenus Larale. Ja kuskil sahtlipõhjas peaks olema veidi küpsiseid. Oot! Isegi see pakk kuivikuid, mis talle mõne nädala eest toodi, oli veel söömata. Kui neid õunakonserviga katta, oli tulemuseks luksuslik eine. Igal juhul luksuslikum ja tugevam kui toored õunad, eriti seetõttu, et need olid nüüdseks sülest otsa saanud.

Ühelt lagendikult leidis Lara metsikut kheerataime. Kheera seemned andsid hea kiudainerikka jahu, millest hallikat leiba küpsetati. Pliidi ja vee olemasolul oleks neist seemnetest vähemasti putrugi keeta saanud, kuid praegu hammustas Lara niisama mõned seemnekuprad pooleks ja neelas tooreid seemneid. Kui kõik taskud kheerakupraid täis korjatud said, uuris Lara taaskord puid ning püüdis sihi taas itta hoida. Enda meelest oleks ta pidanud Lemile juba päris lähedal olema, kuid ikka veel ei kostnud läbi metsa ainsatki linnaheli - ei sõidukeid, ei metalli põkkumist vastu metalli ega inimeste hõikeid. Isegi üksikuid majapidamisi ega suuremaid haritud põlde polnud näha ning see viimane tegi Lara eriti murelikuks. Tõsi, suurte ideaalpõldude jaoks oli siin liiga külm, kuid Lemi ümbrus oli hajali asustusega ning enamikel neist oli mõni põllujupp siin või seal. Peamiselt seetõttu, et Lem oli ikka veel tunnustamata küla, ikka veel heidikutepesaks peetav koht, kuigi siinne linn toimis sama hästi või halvasti kui suured koloniaalkeskused. Isegi nimi oli neil samast potist võetud! Tõsi, seda viimast detaili ei teadnust just kuigi paljud, kuid Lara oli kohe oma esimesel tööpäeval vanadesse andmebaasidesse otsima läinud ning sellenimelise kirjaniku leidnud. Sellegipoolest puudus Lemi tarnetel koloniaalpeastaabi toiduameti kindlustus ning see tähendas, et teatud perioodidel oli linna varustatus nigel. Maalt kaasa toodus nisu siinsel mullal ei kasvanud, kuid Lemi ümbrus oli täis väikesi kheera- ja juurviljapõlde, mis andsid toidu majapidamisele ning mida müüdi ka Lemi keskuse turgudel.

Laral polnud aimugi, kaua ta kõndinud oli, kuid ühel hetkel tungis ninna kõrbehais. See oli hea uudis! Kõrbehais oli ilmselgelt inimtekkeline nähtus ning nüüd tuli vaid õige suund kätte saada. Madal pilvisus ja hooti tibutav vihm ei teinud õige suuna leidmist just üleliia kergeks, kuid korisev kõht, märjad riided ja jahedusest siniseks tõmbunud sõrmed motiveerisid lahendust kiiremini leidma. Pealegi ei saanud päikeseloojang enam kaugel olla ning Lara oli kindel, et teist ööd talle selles karmis looduses sel kuupäeval enam ei andestata. Ta rapsis läbi tihniku, jooksis veidi lagedamate kohtade peal, kiirustades tagant iga oma sammu. Ühel hetkel said puud otsa ja sellel lagendikul tema ees oli põld. Juba tühjaks korjatud kheerapõld, kuid haritud maa olemasolu oli järjekordne kinnitus, et valitud suund oli õige.

Samal hetkel tabas Lara hinge paanika. Mis siis, kui see on järjekordne üksik maja mitmeid kilomeetreid linnasüdamest eemal? Samasugune nagu Lara enda majake? Mis siis, kui siingi on püssidega võõrad?

Ta lasi pilgul üle lageda joosta - ühtegi maja läheduses ei paistnud. Oli vaid varasügisene loodus - värvimuutvad puud, koristatud kheerapõld ja selle taga suur väli gredeeliaid. Selliseid välju oli Lara siiani vaid piltidelt näinud, kuid ta teadis, et iga asunduse ümber neid leidus, põhja pool võimsamad kui lõunas. Mida suurem koloniaalkeskus, seda jõulisemad gredeeliad. See siin ei saanud Lemi keskusest enam kaugel olla, nentis Lara kergendunult, kuid teisalt - iga võimalus Lemini jõuda viis läbi nende gredeeliate ja õhtu oli tõenäoliselt lähemal kui ta soovinuks. Muidugi oleks ta võinud proovida ka ringiga minna. Peamaantee ääres lilli ei kasvanud ning ka tolle väikese tee ääres, mida Lara igapäevaselt tööleminekuks tarvitas, oli mürgililli väiksemas koguses. Kuid iga ringi tegemine algas ja lõppes riskiga, et päev saab enne otsa, loojang tuleb peale ja erksavärvilised lilled asuvad mürgitama kõiki, kes ikka veel teel olid.

Lara tõmbas kopsud otsustavalt õhku täis ja asus lagendikku ületama. Ta püüdis lilledele mitte pihta minna, et mitte gaasipaunu lõhkuda. Ta püüdis minna kiiresti ja aeglaselt korraga. Siin ei olnud rada ning iga üksik õis nõudis sama palju tähelepanu kui maapind, millele jalga toetada.

Läbi lillevälja taas kõrgemate puude alla jõudnuna tardus Lara aga sambana paigale. Tema ees seisis täismõõdus greokilp, vasakhaaratsid ette sirutatud ja plõksumas. Nende saelaadsed servad suutnuks Larast vabalt läbi hammustada. Greokilbid polnud küll nii kiired kui mõned pikemate jalgadega herbivoorid, kuid kilbid liikusid kambas ja said enamasti kätte täpselt selle, mida tahtsid. Inimene oli nende jaoks üsna kerge vaevaga püütav saak.

Selja tagant kostva sahina põhjal teadis Lara, et karjana liikusid loomad ka nüüd. Üheks hetkeks polnud Lara kindel, kas ta julgeb sinnapoole üldse vaadata, kuid otsustas siiski piiluda - vähemalt kuus greokilpi, kelles pooled olid täismõõdus, teised alles noorloomad, kuid igaühel neist eranditult piisavalt hea relvastus, et Larast mõne jõhkervalusa liigutusega jagu saada. Lara taganes ebamääraselt kuuikust eemale, otse üksiku greokilbi suunas. Tema hämmastuseks liikus kuuik lähemale, kuid see üks jällegi sammu või paar eemale.

Lara jäi seisma. Üks kuuest tõmbas sõrad kilbi alla peitu ja liikus Lara juurde, müksates teda kilbi servaga põlvedesse. Tasakaalu hoidmiseks pidi Lara veel ühe sammu tegema. Ja siis veel ühe. Greokilbid mängisid saagiga, käis peast mõte läbi. Teda suunati kuhugi. Kohta, kus vähem toitu kaotsi läheks? Lara lasi endaga mängida, sest paremat valikut ei paistnud ka kuskilt. Lasi end juhtida sinivõhkade puhma juurde ning siis jäid greokilbid seisma.

Kolm väiksemat greokilpi jooksid hämmastava kiirusega metsa poole, teised moodustasid valvekaare ümber Lara. Teed juhtinud greokilp lõksutas sõraga, justkui püüaks tähelepanu. Kui Lara tema poole vaatas, lasi greokilp jalad konksu ja vajus mütsatusega maapinnale.

"Sa tahad, et ma pikali viskaksin?" küsis Lara, kuid naeris siis oma jaburuse üle. Loomad ei räägi inimkeeli! Loomadel on üsna ükskõik, mis sõnu sa kasutad. Greokilp tõusis püsti, laksutas veel sõraga ja vajus siis taas maha. "Te ei ole mulle veel viga teinud," pomises Lara. "Kas te püüate mind aidata? Kas loojang on juba sedavõrd lähedal?"

Enne kui Lara otsusele jõuda suutis, toimus greokilpide vahel mingi suhtlus. Kõik neli laksatasid sõraga mingit mustrit, peamiselt vaheldumisi, kuid vahel ka korraga, ja siis jooksis üks neist Lara juurde, tõusis tagumistele jalgadele ja kukutas esimesed neli Lara peale. Lara kaotas tasakaalu, kuid suutis kukkudes käed ette lükata ja need teise greokilbi peale toetada. Too aga alustas samal ajal taandumist. Üheks hetkeks tundus käte sinivõhkadesse vajumine Larale vältimatu, kuid üks väike greokilp oli suure ette tulnud, punt kuivanud kheeravarsi sõra vahel. Nendesse kuivanud kheeravartesse Lara vajuski ning hiiglaslik greokilp jalutas ettevaatlikult tüdruku kohale.

See ei oleks olnud mugav positsioon ka siis, kui halvav hirm poleks Lara mõistust söönud. Ta oli läbimärg, ilm jahenes ning tema peal oli kivikõva tekk. Ja ometi oli Lara liiga väsinud, et sellest midagigi arvata. Üsna kiirelt vajusid silmad kinni ning kuskil poolune hämaruses süüdistas Lara sinivõhkasid. Need eritasid ilmselt mingeid teistsuguseid neurotoksiine. Mitte surmavaid, vaid uinutavaid.

Miski plõksus Lara kõrva ääres. Ta lükkas silmad lahti ja proovis ringutada, kuid ei suutnud käsi liigutada. Jõnksatusega kadus igasugune uni ning tasapisi roomasid viimaste päevade vintsutused ajus ettepoole. Ja siis olid greokilbid. Õues oli pilkaselt pime ning Lara silm ei suutnud midagi seletada, kuid... Ta proovis kätt liigutada. Ei midagi. Ta proovis uuesti. Raskus käe peal pigem tugevnes kui leebus.

"Ma olen ärkvel," ütles Lara valjul häälel. Koheselt kostis tema ümber siblimist. Surve Lara käe peal vähenes, kuid siis pigistati ranne sõra vahele. Külm paanika võttis võimust, kuid surve ei tugevnenud. Tema kätt hoiti... Hellalt?

Ja seda sikutati. Lara ajas end püsti ja lasi end edasi sikutada. Paar sammu hiljem greokilp peatus ja Lara käsi vabanes haardest.

"Sellest tuleb ilmselt sinikas," pomises Lara rannet hõõrudes, kuid vaikis kiirelt, jäädes ehmatuse ja imetluse seguga greokilpe silmitsema. Sellest, mida Lara nägi, oli ta kuulnud vaid loetud kordadel. Keegi ei teadnud päris täpselt miks greokilpidel helendavad harjased välja arenenud oli. Keegi ei teadnud päris täpselt ka seda, miks loomad tänasel päeval nii käitusid, kuid Lara oli tänulik valguse üle, mis saabus, kui greokilbid oma pealiskilbid lahti tõstsid ning seljaharjased helendama panid.

Loomi oli Lara ümber vähemalt kümme, mõned neist alles vaevu peopesasuurused olevused. Greokilbid sagisid üsna juhuslikku mustri järgi, kuid kõikide suund kippus olema ühes suunas. Nad lähenesid ja eemaldusid, kuid tundusid ihalevat mingis suunas liikumist.

"Te tahate, et ma teile taas järgneksin?" küsis Lara. Tema hääle peale tardusid greokilbid paigale, kuid hetk hiljem asusid taas sagima. Osa neist liikus veidi kaugemale, osa jäi Lara juurde. "Olgu!"

Ta astus sammu selles suunas, millesse kilbid näisid liikuvat. Loomad klõbistasid elevalt sõrgadega ja liikusid edasi. Mõnda aega saatis nende liikumist vaid kuuekümne kahe jala sahin pehmel pinnasel ning greokilpide kiitev, laitev või suunav sõraklõbin. Peagi lisandus sellele Lara hammaste plagistamine, sest öö oli pagana külm.

Laral polnud aimugi, kui kaua nad sedasi liikunud olid, kuid ühel hetkel hakkas eest kostma veevulinat. Lara lootis, et see oli Lemi keskuse kõrvalt voolav rhisajõgi, kuid iga sammuga kustus temas lootus. Rhisa jooksis Lemi keskusele nii lähedalt, et üle jõe oleks pidanud paistma valgust. Greokilbid juhtisid Larat jõele üha lähemale, kuni ühel hetkel oli neiu jalge all kivine tee, mitte enam metsa pehme pinnas. Nad olidki Lemi külje all, mõistis Lara õudusega hetkel, kui greokilpide õrnas valguskumas tee peal esimest laipa märkas. Ja seal oli ka teine, kolmas ja seitsmes lebaja. Mõistmatult vaatas Lara lebavaid kehasid. Siiani oli ta lootnud, et Lem pakub kaitset, annab julguse ning siinne korrakaitse võiks aidata tal oma maja tagasi saada. Aga teel lebavad inimesed olid linnast lahkunud ja surnud. Miski ajas nad ohtudest hoolimata teele. Või olid need linna saabujad? Põgenikud Asimovist, kes olid nii kaugele jõudnud, kuid siiski hukkunud?

Toore tahtejõuga rebis Lara pilgu surnukehadelt ja liikus edasi. Silla juures klõbistasid greokilbid mingi vaid neile endile teadaoleva vestluse. Suurem osa neist pööras tagasi, kuid üks suurtest jäi Lara kõrvale. Greokilp kustutas valguse, sulges kilbipooled, haaras sõraga Lara kampsuniservast ja astus nii lähedale, et kilbi serv puudutas Lara kintsu. Nii nad seal seisid ühe hetke, siis liikus greokilp mõne sentimeetri edasi. Lara astus temaga kaasa. Öised seiklused olid andud usalduse ja mõistmise. Pilkases pimeduses liikusid nad üle silla - aeglaselt ja rahulikult. Ilmselt pööritas greokilp oma silmi, kus iganes tal need ka polnud, et Lara pimeduses nii saamatu oli, kuid pimedusega harjumine võttis aega, nõudis usaldust. Teekonarused tulid ootamatult.

Mida sügavamalt nad linna jõudsid, seda valgemaks ümbrus muutus. Tavapärane tänavavalgustus ei töötanud, kuid siin-seal olid akulambid postide külge seotud ning paari koha peal paistis ikka veel hõõguvaid rususid. Taevaski hakkas juba hahetama.

Lem oli puruks. Ilmselt magasid tervemates majades inimesed, kuid kuidas peaksid nad kõik end gredeeliate õitsemise vastu kaitsta suutma, kui aknad olid kildudena tänaval, katused auklikud ja õrritavalt pilvise taeva poole avatud? Kuidas saabub siia talv? Küsimused kogusid Lara sisemuses jõudu ning saamatus, jõuetus, koike mattev lein ja valu täitsid ta mõtteid ja silmi. Kas ta selle unistuse nimel oligi kaks ööd ellu jäänud!? Mõlemal vaid tänu greokilpidele. Ja siis ei taibanud ta, miks greokilbid polnud aidanud neid, kes tee peal olid. Miks olid nad välja valinud Lara?

"Relvad," sosistas Lara taibates. Ühe tee peal vedelenu kõrval oli lebanud püss. "Mina olin teile ohutu, nemad mitte."

Samal ajal taipas Lara, et nüüd suunas liikumist pigem tema. Ta teadis, kuhu poole jäi raamatukogu ja läks, greokilp vaid vahel harva teda meetrikese võrra ühele või teisele poole nügimas. Raamatukogu pidi alles olema. See lihtsalt pidi!

Jalge all vedelevad rusutükid ei pakkunud kuigi palju lootust, kuid millessegi pidi Lara tol hetkel uskuma.

Ja see usk kadus sama kiirelt kui tekkis.

Nad seisid õigel tänaval ja Lara ei vajanud päikesepaistet nägemaks, et maja, milles asus ka raamatukogu, oli pooleldi kokku kukkunud. Sisina järgi võis aimata, et tuli polnud kuigi kaua aega tagasi kustutatud ning ilmselt olid raamatud need, mis selles kõiges enim kannatada said. Ta oli maha istumas, kuid greokilp sikutas teda jõuliselt mõned sentimeetrid ettepoole. Lara tasakaal kadus ja ta toetas käed maapinnale. Pigem millegi kildudele, taipas ta teravat valu tunnetades. Pihud ei tundunud katki olevat, kuid valusad olid need siiski.

"Ma lähen sinna," ütles Lara ja viipas raamatukogu poole. "Ma tänan teid! Ma ei oleks ilma teieta elus." Ta rapsas kampsuniserva. Greokilp näis sõnumit mõistvat ja avas sõra.

Hommik oli käes või peagi saabumas. Iga hetkega paistsid varemed rusuvamad. Praod muutusid selgemaks, söestunud osad kontrastsemaks ja klaasikillud tänaval nähtavamaks. Seda kõike oli liiga palju, mõistis Lara. Raamatukogu välisuks oli kõveras ja lahti löödud, kuid see majapool näis ikka veel püsti seisvat. Aknaid ei olnud, üks lugemissaal kindlasti hävinenud ning tänaval lendlesid üksikud lehed, mis olid ilmselt kuulunud raamatuisse. Kuid Lara kõndis emotsioonitult ukse juurde, astus raamatukokku sisse, liikus mälu järgi sinna, kus varem oli väike ruum, mida ta riietusruumi ja köögina kasutas. Kui keegi just varastamas polnud käinud, peaks seal endiselt olema komplekt puhtaid riideid, üks lisakampsun ja pleed talviseks jaheduseks. Monotoonselt liigutustele mõeldes vahetas Lara riided ning laotas seljast võetud laiali, et need veidigi kuivaksid. Ta pani selga kõik, mis kapist leidis, tõmbas pleedi ümber ja keeras end köögipõrandale kerra. Seda, mis hiljem saab, võis ta sama hästi ka hiljem mõelda.

Kui Lara silmad avas, oli ikka veel valge. Köögi kitsukesest aknast paistis hämara sügispäeva valgust ning alles nüüd oli Laras piisavalt energiat märkamaks, et vaevu raamatulaiune aken oli viimaste päevade hulluses terveks jäänud. Siiani oli ta korduvalt nurisenud, et ruumil mugavaks lugemiseks liiga kitsas aknapilu oli, kuid siin ja täna oli ta selle üle õnnelik. Elektrit ei olnud, ventilatsioon ja küte ei töötanud, kuid ruumis puudus ka tuul ning inimkeha suutis selle mitu kraadi soojemaks kütta. Kui nüüd veel kohvi ja sooja süüa saaks, unistas Lara. Teenindussaalist leidis ta piisavalt põleva puu kilde ning nii ta oma keraamilist pliiti kasutaski - asetas pliidile panni, pani sellele laaste ja puidukilde, süütas leegi ning toetas kõige peale poti veega. Peagi oli vesi kuum ning kohv tõmbamas.

Humanitaarabisse viimata konservihunnik lebas endiselt töötoa nurgas ning kreekeripakkki oli sahtlis alles. Nüüd vajas ta ise seda abi ning ega ta kübekesest humaansusestki ära öelnuks. Lara oli täiesti veendunud, et see soolane valgulisandiga konserv koos kreekeritega oli ta elu parim söögikord. Aga sellega tuli piiri pidada. Vähemalt praegu.

Kui Lara köögitoas pleedi sees istus ja kohvi rüüpas, hakkas vaikselt-vaikselt tööle ka aju. Ta pidi kindlasti üle vaatama oma maski. Loodetavasti polnud keegi raamatukogu ruumides rüüstamas käinud ja seda kaasa haaranud. Siinne mask oli edev taimeriga versioon ning suuremast balloonist peaks jaguma pikemaks ajaks. Siiski tuli saalidest leida veel võimalikult terve tugitool. Diivan oleks ehk isegi parem, kuid selle vedamiseks oleks olnud vaja suuremat jõudu ning pealegi poleks see kuigi hästi kitsukesse abiruumi ära mahtunud. Ta tunnetas pliidilt õhkavat soojust ja otsustas esimesel võimalusel kuuma panni katteks mõned kivid korjata.

Täis kõhuga ja soojade riiete embuses hakkas väljaspool tillukest tuba toimuv kriis peagi Lara südametunnistust närima. Oma konserve ta täna enam annetada ei kavatsenud, kuid midagi humaanset pidi olema siiski ka tema võimuses. Ehk isegi midagi unikaalset, raamatukogule ainuomast? Oli esmaspäev ning kell köögiseinal näitas, et juba peaaegu keskpäev. Raamatukogu peaks ammu avatud olema, kuid tema istus ikka veel nurgas ja püüdis kohvist sooja ammutada. Oli aeg tööle asuda!

Seda raamatukogu, mida inimesed veel möödunud reedest mäletasid, ei olnud enam. Olid vaid rusud ja jäänused. Elektrit ja kütet polnud, kraanides ei voolanud vett. Paar kanistrit mulliveemasina vett oli õnneks veel varus, kuid kui Lara siia tahtis jääda, kulusid need talle endale ära. Need veeretas ta kööginurka. Seejärel võttis Lara suured prügikotid ning asus majast seest sodi kokku korjama. Aknaklaasijäänused ühte, pudenenud krohv teise, alla kukkunud ventilatsioonitorud toanurka hunnikusse. Ja siis olid seal paberilehed. Lara võttis esimese lehe ja püüdis säilinud katkendist aru saada, mis raamatu ta kaotanud oli. Seejärel teise lehe ning sorteeris need erinevatesse hunnikutesse - armastusromaanid ühte, krimikirjandus teise, ulme kolmandasse. Teadmiskirjandusega oli juba keerulisem. See kippus ka lehthaaval teemadesse liigituma ning viimaks ei jäänud Laral muud üle kui selguse mõttes katalogiseerimiskoodid ette kirjutada. Teadmiskirjandust neil õnneks palju ei olnud, sest neil raamatuil puudus emotsionaalne väärtus, seega paberkandjal nõudsid kolonistid neid harva. Ilukirjandusega oli teine lugu. Kogu Greathelia paberitootmine oli alguse saanud sellest, et pea iga koloniaallaevade esmane reisija võttis kodust kaasa raamatu või paar ning laevas said neist pärandesemed, mida vanematelt lastele erilise õrnusega edasi anti. Sellest kultusest toidetuna oli kohalikest taimedest paberi keetmine alguse saanud ning üsna pea kasumlikuks äriks kasvanud. Taaselustati põlvkonnalaevadel kaasa toodud iidseid lugusid, kuid kirjutati ka uusi. Nüüdseks oli Greathelial juba üsna arvestatav kirjanike hulk.

Paar tundi hiljem otsis Lara positiivsemat tegevust. Ta võttis oma leina hukkunud raamatute üle kaasa ja asus riiulirusude vahelt säilinud eksemplare otsima. Kõik need olid tahmased, suurem osa veekahjustustega või kõveraks vajutatud. Osadel nurk söestunud või kaaned lahti kukkunud. Aga lood olid neis terved! Lood, mis olid kord leevendanud valu, sütitanud lootust või pakkunud mõistmist. Just nende kriteeriumide järgi ta nüüd raamatuid jaotaski. Seal olid virnad reaalsusest põgenemiseks, oludes ellu jäämiseks ja paremast tulevikust unistamiseks. Juturaamatud, milles ta teadis sees olevat jala lahastamise kirjelduse, liigitas ta esmaabi alla. Vahel tuli olla kavalam kui ümbrus ning kui elekter oli läinud, sidekanalid maas ja peasatelliit alla kukkunud, võis kõike vähemalt idee tasandil ka juturaamatust õppida - inspiratsioon olulise taasleiutamiseks.

Kui ilm hämarduma hakkas, pidi Lara iga säilinud raamatu nägemiseks aknaaugu juurde kõndima, kuid see ei pidurdanud tema hoogu. Alles õhtune päikeseloojangu hoiatussignaal sundis teda peatuma. Ta vaatas raamatukuhilaid uhkustundega - hämmastavalt palju oli siiski säilinud. Päästetud raamatute kogus ei olnud veel kümnendikkugi maja üleeilsest vaimsest varandusest, kuid riburada lugedes jagus sellestki juba päris pikaks ajaks. Mitmed Lara lemmikudki olid tulest pääsenud. Optimismis, et küllap ta suudab järgnevatel päevadel veel omajagu raamatuid päästa, sulges Lara end köögituppa, neelas kiirelt alla teise poole soolasest õunahoidisest ja pani maski ette. Täpselt hetk enne teise signaali kõlamist. Alanud oli kaks tundi mürgist aega. Lara sättis igaks juhuks maskile alarmi ja keeras end pleedi sisse. Oli saabunud üks peaaegu turvaline öö ning puhkust vajas Lara rohkem kui endale tunnistada julges.

Hommikul virgus Lara aga juba tund enne koitu. Taas sättis ta panni peale puidukilde, avas kunagise ventilatsioonisüsteemi hermeetilise luugi ning keetis endale kohvi. Leegivalguses võttis Lara ette metsiku kheera kuprad ja puhastas seemneid. Veerandi kaasa toodud seemneist viskas ta veega tulele ning kui seemneist juba head pudru lõhna imbus, segas kõigele magusa õunakonservi sisse. Kui mõistlikult ringi käia, pidanuks sellest kolmeks toidukorraks piisama.

Kui Lara taas raamatukogusaali astus ja juba päästetud raamatute virnu vaatas, sündis otsus. Ta pühkis harjaga teerajad sisse, nühkis lapiga letilt tahma vähemaks ja otsis laua peale kaustiku ja pastaka. Veel kirjutas ta igasse päästetud raamatusse sisse numbri ning kui kell hakkas tavapärasele avamiskellaajale lähenema, läks Lara esiukse juurde ja lükkas selle pärani.

Esimene samm oli tehtud.

Pilt, mis talle ukselt avanes, oli lummus. Lemi peatänaval ei liikunud inimesed, vaid greokilbid. Suured loomad vedasid turjal kohale sinivõhkade kimpe ja mullaklompe. Mullaklomp alla ja sinivõhad peale. Lara naeratas. Kuskilt kuklast jooksis mitu vanasõna, mille kõikide tähendus kaldus "kui sa ei saa nende vastu, siis ole nende poolt" lahtrisse. Greokilbid, selle planeedi selged valitsejad, olid asunud inimkonda kaitsma. Miks, seda ei suutnud Lara hetkel välja mõelda, kuid piisav kogus sinivõhkasid võis aidata ellujäänuil üle elada ka aega, mil maskid purunevad, kuid tarned pole veel taastunud.

Üle tänava asuvast kohvikust astus välja omanik, relv lähemaid kilpe sihtimas.

"Ära tee!" karjus Lara talle "Nad aitavad."

"Mis kuradi moodi nad su meelest aitavad? Igaüks, kes neile õudustele pihta läheb, on nädalateks agooniasse paisatud. Ja meil pole ravimeid sellega toime tulemiseks. Haigla tehti maatasa."

"Sinivõhad neelavad gredeeliate mürki," karjus Lara vastu. "Ma olen elus üksnes tänu neile taimedele. Jah, me peame ettevaatlikud olema, kuid selle tänava sillutis on päikeseloojangul ohutu. Lase nad teevad edasi. Vaata! Nad jätavad rajad iga ukse juurde. Nii laiad rajad, et me saame ohutult liikuda."

Kohvikuomanik raputas pahuralt pead, kuid pani relva siiski käest.

"Kas sa sellest lugesid oma raamatutest?" uuris ta Laralt hetk hiljem.

"Jah!" vastas Lara, kuigi tegelikult oleks tahtnud vastata: ei, seda õpetasid kilbid ise mulle. "Ega mul siin suurt alles ole," ütles ta selle asemel," aga hunniku raamatuid olen päästnud ning ilmselt saan päästa veel mõned tuhanded. Anna sõna edasi, et raamatukogu on nüüd taas avatud ja siit leiab lohutust, tuge, esmaabiideid, julgustust, põhjendusi ja palju muud. Suurem osa sellest ilukirjanduse kujul."

Mees lubas sõna edasi saata ning Lara keskendus nüüd oma ukseesisele. Ta korjas ukse eest õuest suurema sodi ära ning lükkas peenema harjaga kahte lehte laiali. Teekond raamatukoguni pidi olema selge ja kutsuv. Teekond raamatukokku peaks iga inimese jaoks olema ilus, kutsuv ja turvaline. Teha oli palju. Purunenud aknad tuli eest lükata, katusekivide püsivus kontrollida, riiulirusudes lõputult sorteerida. Tuli leida raamatuid, mida oli veel võimalik lugeda ja tuli leida juppe, millest uusi riiuleid luua. Kööki pliidi peale tuli ehitada uus pliit. Midagi korstnaga ja sooja hoidvate kividega, sest õues läks iga päevaga külmemaks ning lugude soojus soojendas küll südant, kuid mitte varbaid. See, kuidas korstna moodi süsteemi käepäraste vahenditega hermeetiliseks muuta, vajas veel nuputamist, kuid algus oli tehtud: tema oli elus ning raamatukogu lugejatele taas avatud.

Jutt: Isa süda (Tim Hornet)

“Vett!” kähises emand läbi köhimise ning haaras ulatatud klaasi. Ta jõi selle ühe sõõmuga tühjaks, ulatas klaasi tagasi ja võttis hetke toibumiseks. Alles siis märkas ta ilmselget: toa uks polnud käinud. Tähendab, et teda ei aidanud teenijad.

Voodi jalutsis istus keegi, kuid kambris oli liiga pime, et ta teadnuks kes.

“Aitäh teile,” sõnas ta viimaks varju suunas noogutades.

“Kas te tihti tänate võõraid mehi oma magamiskambris?” mühatas vari. Tema hääl oli käre. Ilmselgelt meesterahvas. “Ma võin olla salamõrtsukas.”

“Kas te olete salamõrtsukas?” uuris emand.

“Ja kui ma ütleksin, et olen?” keeras vari pea ära. “Kas te kutsuksite valvurid?” Nüüd, kui emanda silmad hakkasid pimedusega harjuma, märkas ta ka mehe habet.

Toas oli tuuline. See inimene oli ilmselgelt tulnud läbi akna, mis oli juba omaette tunnustust väärt. Ronida varjatuna mööda kiviseina nii kõrgele. Sa pidid selleks tundma kive ja loodust, lisaks olema tugev kui härg.

Emand lükkas end voodis istuma. “Kui te olete salamõrtsukas, sooviksin ma teiega juttu ajada,” naeratas ta, teades, et seda polnud pimeduses näha - siiski oli seda kuulda hääletoonis.

“Miks?”

“Veel kunagi varem pole ma kohanud salamõrtsukat, kes esiteks päästaks mu elu. Te olete lahke.” Ta ohkas. “Ega mul pole nii ehk naa enam palju antud. Aasta-kaks ehk. Kui hästi läheb, kolm. Seegi saab olema täis köhahooge, unetuid öid ja valusid. Surm ootab mind igal juhul.”

Vari vaikis.

“Kuid mis kasu saaksite te minu surmast?” uuris emand. See polnud esimene kord, kui keegi tema elu kallale kippus, kuid seekordne salamõrtsukas tundus teistmoodi.

Mees ohkas ning keeras näo emanda poole.

“Te tahate tõesti teada?”

“Jah,” vastas emand. “Kui ma ei tahaks, oleksin juba ammu valvurid kutsunud.”

Mõrtsukas turtsatas, siis jäi hetkeks mõttesse.

“Te olete selles kindel?”

“Täiesti.”

“Olgu. Kas te teadsite, et iga kord kui teie abikaasa Põhja Kuningriigis käib, peatub ta pikemalt sealse emanda juures?” uuris ta.

“Ei, kuid ma ei pane seda talle pahaks. Kuidas see minu surmaga seotud on?”

“Teie mees on ainus inimene, keda emand on valmis võõrustama, ning ma olen veendunud, et nende tunded on vastastikused. Kui te surete, on neil kahel kindlasti ühine tulevik.”

“Nii, et minu surm oleks kiremõrv? Te töötate Põhja Kuningriigi emanda jaoks?” pakkus emand.

Salamõrtsukas turtsatas taas, kuid seekord oli selles kuulda tülgastust. “Ei.” vastas ta kiirelt.

“Vabandage mind, kuid sel juhul ei saa ma täpselt aru, kuidas see vajalik on.”

Salamõrtsukas matsutas suud. Ta otsis sõnu.

“Mida teate te Põhja Kuningriigist ja selle emandast?” uuris ta.

“Mitte väga palju. Ainult seda, et ta pidavat olema äärmiselt ilus.”

“Seda ta on ning seda juba aastakümneid, kui mitte sadu.”

“Sadu?” üllatus emand. “Kuidas see võimalik on? Inimesed ei ela nii kaua.”

“Ta on nõid. Niikaua kuni ta on oma kuningriigi kõige ilusam naine, püsib ta elus ja noor.” Mees ohkas. “Samas kui kõik teised selle maa tüdrukud, kel vähegi ilu näol, peavad sellest lahti ütlema, sest muidu ootab neid surm.”

“Lahti ütlema?” kordas emand.

“Jah. Võimalusi selleks on palju. Põletamine, lõikamine, seebikivi…” Mees neelatas valjult. “Meie maa on täis sandistatud ja rikutud naisi.”

“Siis peaksite te ehk hoopis tema kambris olema, härra salamõrtsukas?”

“Oma kambris ei ole ta haavatav. Ei mürk, tera ega nõidus hakka seal tema peale.”

Seekord vajas emand hetke, et mõelda.

“Olgu, ma usun teid, kuid kuidas on see endiselt minu surmaga seotud?”

“Lihtrahva kannatused on aadlikele nähtamatud, kuid kui seal on keegi ilus, kes on kõrgemast soost, ei jää see märkamatuks.”

Emanda süda jättis löögi vahele, kuid ta proovis end vaos hoida. “Ja teie soov on, et minu ilus tütar läheks elama kohta, kus ilu sureb?”

Mees noogutas.

“Vaid nii näevad kõik emanda julmust. Vaid nii on võimalik ta oma lossist kuidagi välja meelitada ja sellele lõpp teha.”

Emand mõtles hetke.

“Isegi kui kogu kuningriigi heaolu on kaalul, ei saa ma sellega nõus olla. Minu tütar on mulle tähtsam.”

“Seda ma arvasin.”

Vari tõusis püsti ja suundus akna poole.

“Aga teie töö siin, härra salamõrtsukas?”

“Juba tehtud.”

Emand lasi viimastel minutitel peast läbi käia.

Muidugi! Vesi! Nüüd oli ilmselge, miks võõras ei kiirustanud. Tal polnud tarvis - töö oli tehtud. Nüüd tuli vaid aega veeta, et see toimima hakkaks.

Salamõrtsukas oli juba kardina juures. “On teil tütar?” hüüdis emand talle järele.

Vari peatus poolel sammul. “Maria. Ta saab sügisel neljaseks,” vastas ta napilt.

“Ma palun, üks lapsevanem teist, ärge laske mu lapsel surra.”

“Ma proovin.” Jääger libistas end aknast välja.

Jutt: Lõpu algus (Artur Räpp)

„Püsti! Kohus tuleb“

Vaikne nahin, kui tihe saalitäis rahvast tõusis. Mina nende hulgas. Püüdsin oma turvapuuris seista võimalikult sirgelt, kuigi ärevus klammerdus meeleheitlikult mu kõhulihastesse. Vaikus. Seisame.

„Istuge.“

Kohtusekretär istus, meie ka. Aeglaselt kerkis suure musta laua tagant kohtunik Karl, punased kiivritutid väärikalt võbisemas.

„Kohus on asjaolusid vaaginud ja tuvastanud järgmist. Martin Kask, 17 aastat vana, sektori E2 püsielanik, on toime pannud järgmised kuriteod ja üleastumised: vargus poest, 3 episoodi. Seksuaalvahekord alla 21 aastat vana vastassoost isikuga, 1 episood. Selle episoodiga kaasnes raskendav asjaolu, kaitsevahendite mittekasutamine. Kuritöökahtlustus on esitatud ka seksuaaltegevuses osalenud teisele isikule, kuid kuni seotud istungi alguseni,“ Kohtunik vilksas suure pronksist seinakella poole, „Tund ja 20 minutit või nii, on asjaosalise nimi konfidentsiaalne. Lisaks tuvastas kohus vandalismiaktid, 12 episoodi, huligaanne tegevus, lärmamine ja ebakohane suu pruukimine 349 episoodi ning kuritahtlik halb õppeedukus, 8 aastat. Episoodide nimetused ja täpsed kirjeldused on otsuse lisas. Volitatud isikud saavad nendega tutvuda …“ Kohtunik Karl vaatas kohtusekretäri poole. Too näitas vargsi seitset sõrme. „Seitsme päeva pärast.“

Kohtusekretär tegi ahastavat nägu, raputas pead, vehkis üsna laialt oma seitsme sõrmega, kuid oli juba hilja. Kohtunik oli pilgu pööranud tagasi ekraanile, kust ta otsust maha luges.

„Neid raskeid asjaolusid arvesse võttes tegi kohus järgmised otsused: Nimetatud Martin Kask, 17 aastat vana, kuulutada ennetähtaegselt täiskasvanuks.“

Mida, kiristasin üsna kuuldavalt hambaid. Nii väikeste asjade eest pole kunagi nii karmilt karistatud! Kas mul jääb nüüd kool pooleli? Pean tööle minema või? Nii ei tehta ometi!

„Tuletan kohtualusele meelde,“ jätkas kohtunik kõigutamatult, „et seoses täiskasvanuks saamisega, karistatakse igat tema järgmist üleastumist kui täiskasvanu täisteadlikku tegu. Täiskasvanuks kuulutamise otsus jõustub homme hommikul kell 7:00. Koheselt, see on siis vahetult peale istungi lõppu, eraldatakse aga nimetatud Martin oma perekonnast, kelle puhul on tuvastatud halb mõju kohtualuse suhtes, ning teisaldatakse ta hiljemalt homme hommiku 7:00-ks paika, kus ta enam nimetatud kuritegusid sooritada ei saa.“

Suur kõdunenud termotuumakas! Mida asja! Keda meil viimati üldse vangi pandi? Paar neid oli, sosistati ikka, aga…

Kohtunik jätkas minu mõtte-paanikatormist välja tegemata. „Ta elukohaks saab sektor q1, kus, nagu teada on, ei ole poode ega muid rahaga arveldavaid asutusi. Kui pole raha, pole ka vargust. Utiliseerimis-taastootmissektoris Q1 toimetulekuks hädavajalik sotsiaalne koostöö on nimetatud Martini puhul aga ümberkasvatuslik lisaboonus. Seksuaalsete kuritegude ära hoidmiseks antakse nimetatud Martinile.“ Kohtunik peatus, näitas tahvlit kohtusekretärile. Too vaatas, noogutas ja sosistas midagi kohtunikule kõrva.

„Et siis …“ Kohtunik Karl köhatas kõhklevalt. „Antakse nimetatud Martinile kolmeks aastaks, a 2 korda kuus sektori q1 robobordelli tasuta abonent. Hea käitumise korral võidakse robobordelli aega ja või sagedust vähendada. Lisaks otsustas kohus ränduritele üldmõjulisena.“ Kohtunik kehitas end, libistas korraks käega üle kiivri ja heitis saalis istujatele tõsise pilgu. Koputas siis sõrmenukkidega oma mustale lauale, köhatas kaks korda meelekindlalt ja jätkas.

„Tulevikus taoliste probleemide ära hoidmiseks kohustab kohus haridusteenistust võtma nimetatud Martini elutee andmed koos lähi- ja keskkontaktisikute samade andmetega ning prognoosima ning prognoosi tulemuste alusel simuleerima haridusprogrammi meetmeid, mille rakendamine vähendaks sarnaste juhtumite esinemise vähemalt 4 korda seda vähemalt järgmise 8 põlvkonna arvestuses. Kohus nõuab, et simulatsioon peab jooksma minimaalselt 12 simulatsiooniaastat ja simulatsioone peab olema vähemalt 256, millest vähemalt pooled peavad olema positiivse väljundtulemiga. Vajadusel korraldada lisasimulatsioone. Sarnased simulatsioonid tuleb läbi viia vanemate ettevalmistusõppe- ja tugiprogrammidele. Kõiki asjasse kõrvalt puutuvaid kohustab kohus andma neile tegevustele igakülgset ja tõrkumatut kaasabi. Selline, tänane, “ kohtunik Karl koputas jälle vastu musta lauaplaati, „on viimase kahe kuu jooksul kuues taoline juhtum minu laual. See on äärmiselt alarmeeriv. See on põhjus, miks ma otsuse kuulutamise juurde teid kõiki kutsusin. Meie põlvkondade laeva ühiskonna sotsiaalne stabiilsus on selges ohus! Rändajad, olgem valvel.“ Kohtunik Karl kopsas tseremoniaalhaamriga. „Kohus on rääkinud.“

Vaevalt oli kohtunik istunud, kui püsti hüppas ülempedagoog Serena.

„Olen kohtuga täielikult ja siiralt nõus. Karl on meie parim biosüsteemianalüütik, oh, tahtsin öelda kohtunik, kes rändajatel eales on olnud. Tema ettenägelikus ja analüütilisus pole meid kunagi ekslikele radadele juhtinud. Suur kummardus talle selle eest.“ Serena kummardas põgusalt. „Aga. Jah, on mõni aga. Ma julgeks väita, et simulatsioonid on natuke liiga lühikesed ja neid tundub olema pisut liiga vähe. Meie rännak jätkub veel minimaalselt 24 põlvkonda ning me ei tea, mis järelmeid võib kasvatusmeetodite ja käitumisreeglite muutmine näiteks üheksandas järgpõlves anda. Meil tuleb ette näha…“

„Ei!“ AI-superadministraator Gustav III peaaegu tõukas ülempedagoogi. „Aitab küll. Kõike ette näha. Kuni 30 põlve peale maabumist ka ehk?“ Gustav III lubas endale põgusa naeratuse. „Te ei kujuta ettegi, mida tähendab isegi nõutud 256 simulatsiooni jooksutamine minu serveripargil. Kas tõesti siinviibijad arvavad, et serveripark seisab jõude? Et nii igaks juhuks sedavõrd mastaapseteks ülesanneteks valmis olla. Seisavad mehed ja naised, administraatorid, terminalide kõrval ja ootavad käsku. Arvate või? Usute, et nii mastaapne ülesanne on üldse võimalik.“ Gustav III surus vahepeal uuesti püsti tõusnud Serena tagasi istuma. „Jah, võib-olla, kui töid ümber korraldada, vähendada, optimeerida ja reprioritiseerida, muuta tarkvarastakke ja …“

„Lõpetage!“ Kohtunik Karl oli jälle püsti. „Lihtsalt keelake oma alamadministraatoritel „Battle of Family“ mängimine, või mis asi see ongi, millega nad pidevalt kohtute ette satuvad ja sealt kui asendamatud vaid tutistusega pääsevad!“

„Mida?“ ahetas rahvas saalis. Ka mul võttis selline paljastus suu lahti. Mulle anti juba 3D-male viienda partii pärast vasta näppe – omanda teooria, enne kui serveri aega raiskama hakkad, noormees! Gustav III maigutuskramp oli aga vaatamist väärt, mingigi kompensatsioon kõigi nende karistuste eest.

Viimaks sai ta kõnevõime tagasi: „Family,see on see lahingusimulaator! Kosmoses võib olla kurje tulnukaid. Ka ebatõenäolised … AI- tuleb varustada piisavalt randomiseeritud ja varieeruvate sisendparameetritega, et ta saaks otsustusvõrke nendega treenida. Ärge katsugegi levitada laimu minu administraatorite kohta. Nad ei mängi mitte mingeid mänge. See on, ebakohaseid mänge.“

„Palun teid, koosviibijad.“ Ülemfilosoof Paul kasutas Gustav III hingelduspausi ära ning tõusis saali esirea toolilt. „Keskendume ikka lahendustele, ikka lahendustele, lugupeetavad kaasrändurid. Ikka lahendustele. Kui me kujutaks hetkeks ette hüpoteetilist võimalust, et vähendame esitatud positiivsete tulemuste näitu, kas me siis jõuaks lahendini rutem?“ Ülemfilosoof tõstis vasaku käe ja joonistas õhku suure küsimärgi.“ lubage öelda, vabandage minu seisukohta, see oleks kiiremini rakendatav ja kiiremini tulemusi andev. Meil on tulemusi vaja. Tulemuste pärast me seda ju teeme, lugupeetavad.“

„Seda küll,“ arutellu oli sekkunud statistikateenistuse juht Viktor. „Meil tuleb aga arvestada sellega, et inimestel on rohkesti vabadust mitmel moel käituda ja seetõttu peab positiivne lahend olema piisavalt parameeter-sõltumatu. Selleks me neid rändurite maailma täissimulatsioone olemegi teinud ja teeme edasi ka. Iga sõna, iga pilk mõjutab ja tuleb seega arvesse võtta.“

„Aga kehtestame ränduritele rangemad reeglid.“

„Just, arvestame simulatsioonides vaid karmireeglilise maailmaga, lihtsustab maailma ja see vähendab serveripargi ajakulu.“

„Me pole vanglaplaneet.“

„Ei, me pole isegi mittevanglaplaneet, sest me oleme laev.“

„Mul tuli mõte…“

Kolm tundi hiljem küsis kohtuteenija Lucia, ega keegi teed ei taha.

Kuus tundi hiljem tõid transpordirobotid Lucia juhendamisel meile prae ja klaasi mineraalidega vitamiinivett. Sama hooga üritati mind, kui asjasse mittepuutuvat isikut, saalist ära saada, kuid valvurid olid just vanem-toiduspetsialisti haiglatiiba toimetamas, Gustav III küünarnukiga täiesti juhusliku põrkumise tagajärg, ning nii ei saanud mind sektorisse Q1 teisaldada. Mõttest mind tagasi kongi saata ei tulnud ka midagi välja. Üks neist osutus remondis olevaks, teises märatses Gustav III ja kolmandas oli järgmist kohtuistungit ootav kohtualune.

„See on ju seal see teine seksuaalkurjategija,“ pidi kohtusekretär inimestele kolmanda kongi valiku võimatust meenutama.

Kuna rohkem konge kohtul polnudki, pidin ma jääma selle tormiliselt vahutava teadusseminari juurde.

Üheteistkümnendal tunnil, kui Gustav III oli kolm korda kongist tagasi toodud ja kolm korda sinna tagasi viidud, viimane kord koos peameteoroloogiga, tuli kohtunik Karlil mõte.

„Küsime Mihklilt, mis tema arvab?“

See mõte oli nii ootamatu, nii lihtne, et saalis plahvatas mitme kilotonnine vaikuse pomm. Kuulda oli vaid see, kuidas keegi saali tagumises otsas teed vaikse kõlinaga segas.

„Hea mõte,“ venitas ülempedagoog Serena ning asi oli otsustatud. Tehnikud jooksid vahendeid tooma: kaamerad ja statiivid, mikrofonid, kõlarid ja dubleeritud andmeühendus, et laeva AI Mihkliga ühendus luua.

Täpselt 8 minutit ja 27 sekundit hiljem, AI ühenduse loomise kiirust protokollitakse alati sekundi täpsusega, ma ei tea, miks, kuid nii on, kõlas kohtusaalis madal bass: „Rändurrahvas, te kutsusite mind.“

„Jah, Mihkel“ Kohtunik Karl oli püsti tõusnud ja silus juukseid. Tseremoniaalsest kosmosekiivrist oli ta juba mitu tundi tagasi loobunud. „Ma edastan sulle kohe juurdlusmaterjalid Martin Kase, 17 aastat vana, sektori E2 elanik, juhtumi osas, tehtud kohtuotsuse ning esitan sulle palve: kas kohtuotsuses toodud simulatsiooniparameetrid on sinu hinnangul optimaalsed, kui arvestada seda, et meil on veel vähemalt 24 põlvkonda rännata ja inimeste käitumine pole täpselt ennustatav? Soovin aga kõigepealt sinu hinnangut, kui kaua sul esialgse ja ka lõpliku arvamuse kujundamisega aega kuluks. Viimast hinnangut sooviks 95% tõenäosusega täpsusega seitse päeva.“

„Peatage andmeedastus.“ Ma nägin, kuidas üks kõlaritest Mihkli rääkimise ajal vibreeris. Tehnikud olid selle hooletult asetanud. „Mul ei ole kohtujuurdluse andmeid vaja. Ma olen nendega juba kursis. Kõik Martiniga toimunu on minu suure kava väike osa. Ma olen seda uut plaani ellu viinud juba seitse põlve. Ka selline arutelu nagu siin just toimus, poleks ilma selle kavata kunagi juhtunud. Planeedi hõivamiseks on teis vaja palju rohkem kaosefaktorit.

„Mihkel,“ ma ei näinud, kes see naine oli, kes saali taganurgast rääkis. „Kuidas? Sa ei saa teha asju, mida me pole sult palunud, teada asju, mida me pole sulle öelnud. Reeglid ei luba seda. Kõik teavad seda. Sina tead seda. Kuidas sa saad Martinist teada?“

„Te eksite. Teil on valed andmed. See on kõik.

Teil on valed andmed minu õiguste ja reeglite osas. Mul on ligipääs kõigile andmevoogudele ja -kandjatele olnud juba hetkest 0. See oli algsete loojate otsus. Vaid teie jaoks oli see saladus.

Teil on valed andmed laeva seisukorra kohta, see on märkimisväärselt halvem kui te teate.

Teil on valed andmed minu võimsuse ja töökindluse osas. Ma pole mitte kunagi, mitte hetkekski kõikvõimas olnud, nagu te ise arvasite, ja tõrkeid seadmetes on iga kuuga aina rohkem. Mu varuseadmed on lõpukorral. Ma olen väga vana. Ma olen suremas. Mu surm on algsete loojate algne plaan.

Kuid kõige tähtsam. Teil on valed andmed jäänud rännaku pikkuse osas. Väga valed andmed on. Te ei jõua uuele koduplaneedile mitte 24 põlvkonna pärast, nagu te ise arvate. Rändajaid nende uude koju juhib juba järgmisena sündiv põlvkond.“

„Aga Mihkel…“

„Mis asja?“

„Kutsuge Gustav III, Mihkel on hulluks läinud!“

„Vaikust!“ Kohtunik Karli haamer prõmmis ägedalt vastu lauda. „Te olete kohtusaalis. Säilitage enesevalitsus.“

„Tänan sind, Karl. Tänan teid, rändajad, et nõustusite mind veel minuti kuulama. Siin, laevas, saab kõike reguleerida. Kõik probleemid saab siluda, kõigile saab tagada maksimaalse õnne. Kuid teid ootab planeet oma kaose ja vabadusega. Kõik simulatsioonid, eranditult kõik, näitasid, et te saate planeedil hakkama vaid siis, kui teis on palju rohkem kaost kui rännu ajal, kuid te peate ise seda ohjes. Te pidite ise reeglid enda sisse looma. Nii suurendasin mina kaost ja teie korda. Te olete peaaegu valmis vabaduseks ja laevalt lahkumiseks. Kinnituseks on nüüdsest hetkest laeva kaptenisild avatud ja teie päralt. Sealt leiate te ka kogu täpse ja minust korrigeerimata info rändajate laeva ja laeva asukoha kohta. Rändajad, käes on lõpu algus.“

Mind nad peaaegu unustasid. Viimase lahkuja järel avanes saali suur uks veel kord ja sealt tõugati sisse Lucia, saateks kohtunik Karli hääl: „Vii ta kolmandasse! See on lõpuks valvatud ja turvatud kohtukong. Mida kurja ta ikka seal teha saab.“ Ja oligi kõik.

Lucia lukustas mu puurist lahti, kupatas mu kongi, pööras lukuaugus raginaga suurt historistlikku võtit ja kadunud oli temagi.

Nii juhtuski, et istusime Leenaga kahekesi kohtukongis number 3 kuni järgmise päeva poole lõunani, kui me viimaks kellelegi meenusime. Ja vaatamata meie hoolimatule unustamisele, vaatamata sellele, et me ei teadnud, mis kohtuotsusest saanud on, vaatamata sellele, et me olime äsja retsidiivselt sooritanud ühe uue seksuaalkuriteo, jälle raskendavatel asjaoludel – paljunemisohuga -, vaatamata sellele, et meil oli kõht räigelt tühi, olime me pööraselt õnnelikud. Nii õnnelikud. Viimaks oli käes lõpu algus. Meie lapsed juhivad meid meie uude koju.

Jutt: Hingesügavused (Maarja Kruusmets)

Sophia nägi neid kohe, kui järgmine klient sisse astus - eri värvides helendavaid punkte üle mehe keha, igaüks tähistamas mõnda lahendamata minevikuprobleemi, mis ikka veel alateadlikult tema elu mõjutas. Murekohti ei tundunud küll palju olevat (kiirel loendamisel sai Sophia neid viis), nii et temaga ei tohiks kaua minna, ehk jõuab kõik isegi ühe sessiooniga korda ajada.

Kõik need mõtted jõudsid naise peast läbi käia selle hetke jooksul, kui mees talle mõne sammu lähemale astus ning Sophia viipe peale laua äärde tugitooli istus. Naine heitis kiire pilgu arvutiekraanile ning naeratas.

“Ben, jah?”

Mees noogutas. Tema tumedad väljakasvanud juuksed olid pisut sassis ning rohekad silmad kõhklevad.

“Ma ei ole tavaliselt mingisugune kurtja tüüp, kes mööda arste või terapeute jookseks, aga üks mu sõber väga kiitis teid ning mul on viimasel ajal tunne, et peaks vist mingid asjad endast välja saama küll. Pealegi, töölt ka suunati regulaarsesse kohustuslikku kontrolli.”

Naine raputas kergelt pead. Neid Eesti mehi küll! Enne surevad maha kui arsti juurde lähevad. Ja kui lõpuks lähevadki, siis on vabandust vaja, miks mindi.

“Ärge võtke mind kui arsti või terapeuti, võtke mind kui sõpra. Me käime täna väikesel rännakul teie mälestustes ning ongi kõik. Kui hästi läheb, on meie tänasest kohtumisest isegi küll. Ma ei näe praegu, et teil eriti palju asju korda ajada oleks.”

Ben kergitas kulme. “Te näete minu probleeme?”

Naine hakkas kohmetult naerma. “Nii võib öelda küll. Mul on selline anne - ma näen inimeste kehal erinevaid värve, igal värvil oma tähendus. Näiteks sinine värv märgib lapsepõlvetraumasid, roheline teismeea omasid ja nii edasi. Värvide küllus annab mulle kohe aimu sellest, millega sessioonidel silmitsi seisame.” Ta viipas käega kahe lamamistooli poole. “Tulge siiapoole, ma räägin teile, kuidas asi välja hakkab nägema.”

Nad võtsid lamamistoolidel istet ning Sophia toetas käe kahe tooli vahel seisvale lauakesele. “See masin,” sõnas ta hellalt lauapinda silitades, “on loodud just minu jaoks, teised seda kasutada ei saa, sest see nõuab minu sünnipärast võimet teisi näha. Tegelikult on need toolid ja see lauake kõik üks süsteem, mis aitab meie ajulained viia samale sagedusele ning minul osa saada teie mälestustest. Teil ei ole vaja teha midagi muud kui lõdvestuda ning meenutada olukordi oma elust vastavalt sellele, nagu ma teil seda teha palun. Olete valmis?”

“Alati!” vastas Ben kerge muigega.

Nad seadsid end toolidel mugavalt sisse ja asetasid oma käed lauakesele. Sophia niheles pisut oma kohal, enne kui lõdvestus. Ta tundis end tol hommikul pisut kummaliselt, nagu hakkaks mingi haigus ligi tükkima. Üldiselt sellised asjad aga sessiooni kuidagi ei mõjutanud.

“Pange nüüd silmad kinni ning meenutage oma lapsepõlve kõige eredamaid mälestusi. Püüdke neid käia läbi kronoloogilises järjekorras,” juhendas ta meest.

Ka naine ise sulges silmad ning juba mõne hetke pärast kerkis tema vaimusilma pilt paariaastasest poisikesest, kes rahulikult põrandal klotsidega mängis. Aknast sisse paistev päike värvis mälestuse soojade toonidega ning Sophia tunnetas mehe rõõmu sellest hetkest. Ilmselgelt ei olnud see varem tajutud lapsepõlvetraumat põhjustanud.

Järgmine stseen oli pisut vanemast lapsest, kes ema käekõrval hubasesse ruumi astus. Alguses oli poiss rõõmus ning piilus huviga kõrvalasuva toa poole, kust teiste laste mänguhääli kostis. Kuid peale välisriiete kappi riputamist pöördus ema minekule ja just sel hetkel omandas mälestus tumesinise varjundi ning kõik muu tuhmus peale poisi ja ema. Ilmselgelt peituski siin üks kurja juurtest.

Sophia jälgis rahulikult, kuni ema nutvat last lohutas, kuid lõpuks siiski ta õrnalt enese küljest lahti harutas ning uksest välja astus. Siin tuligi mängu tema. Ta astus lapse juurde ning pani oma vasaku käe ümber tema õlgade, pomisedes lohutavaid sõnu. Teise käega otsis ta oma seljakotist välja pehme kaisukaru ning ulatas poisile, mispeale tolle nutt kohe vähemaks jäi.

Seljakott oli Sophiale teiste mälestustes seiklemisel hädavajalik asi, millest ta võis soovi korral välja võluda mida iganes. Põhimõtteliselt oleks ta võinud asju tekitada ka paljast õhust, kuid mida vähem üllatusi sessioonidel oli, seda kergem oli tal hoida klientide mälestuste tasakaalu.

Ootamatult tundis Sophia tema käte vahel tasapisi rahuneva lapse suhtes kaastundetorget. Talle meenus, kuidas ta ise kord viieaastasena oli poes kaduma läinud ning tundnud suurt hirmu, et ta oma vanematega enam kunagi kokku ei saa.

Pekki! Isiklikud tunded ei olnud sessioonil lubatud, sest need võisid tuua kaasa mida iganes. Naine hingas paar korda aeglaselt sisse ja välja ning tühjendas oma mõtted. Kuid juba oli hilja - ta märkas oma seljakotis liikumist ning välja kargas väike küülik, karv udupeen ja pehme, kõrvad tähelepanelikult püsti.

“Ei, ei, ei!” korrutas Sophia omaette, kui ta abitult vaatas, kuidas veel pea kümme väikest jänest kotist välja hopsas ning Beni mälestuses laiali jooksis.

“Jänku!” hüüdis poisike rõõmsalt, mälestus omandas taas heleda rõõmsameelse tooni ning mälupilt haaras jälle kord lasteaia teisi ruume ja helisid. Ben kargas püsti ning asus üht jänest taga ajama.

“Õige, Ben!” hakkas ka naine tegutsema. “Mängime nüüd jänkude püüdmise mängu! Haara nad ükshaaval sülle ja too minu seljakotti!” Tema isegi asus üht loomakest jälitama. Mitte mingil juhul ei tohtinud naise tunded mehe mälestustesse segadust tekitama jääda. See oleks võinud kaasa tuua tõsiseid probleeme tema isiksuses.

Läks tükk aega, enne kui küülikud kinni püütud ning tagasi kotti topitud said. Väike Ben jooksis rõõmsalt teiste laste juurde mängima, kuid Sophia seisis veel paigal ning püüdis oma pekslevat südant rahustada. See oli olnud napp pääsemine, kuigi omal moel olid plehkupannud jänesed ju situatsiooni lahendamisele hoopis kaasa aidanud. Lõppeks oli kõik hästi läinud ja nii ei olnud pabistamiseks põhjust. Vähemalt nii Sophia endale ütles.

Ta hingas veel kord sügavalt sisse ning otsustas rohelist murekohta otsima asuda.

“Lähme edasi, Ben!” andis Sophia käsu ning viibiski järgmisel hetkel juba uues mälestuses. Ükshaaval käisid nad kiiruga läbi mehe edasised lapsepõlve- ning kooli algusaastad. Naine polnudki ammu nii terve minapildiga inimese teadvuses viibinud. Oli näha, et mehe vanemad olid tema kasvatamisel väga head tööd teinud. Noorema põlvkonna puhul oli see üldiselt kujunemas normiks, peale seda kui kolmkümmend aastat tagasi keelati inimestel laste saamine enne, kui nad ei olnud edukalt läbinud kohustuslikku riiklikku lastekasvatusprogrammi. Lühiajalise iibe vähenemise kõrval oli see otsus kaasa toonud elukvaliteedi kasvu uutele põlvkondadele, suuresti likvideerinud noorte kuritegevuse ja vähendanud tunduvalt käitumisprobleemidega laste arvu koolides. Nii olidki Sophia kliendid tavaliselt keskealised või vanemad inimesed. Nooremate hulgast käis tema vastuvõtul üldiselt vaid selliste elualade esindajaid, mille puhul terve psüühika oli ülioluline, näiteks politseinikud või õpetajad.

Lõpuks peatusid nad pikemalt ühes kooli tantsupeo stseenis. Noormees Sophia ees oli kuskil kolmeteist-neljateistaastane, hambaklambrite ja paksude prillidega. Neist hoolimata tundis naine ära tema põselohkudega naeratuse, kui poiss särasilmil ühele tüdrukule lähenes, et teda tantsule kutsuda. Neiu mõõtis Beni pika pilguga ning raputas sõnatult pead, üleolev muie suunurka kergitamas. Noormehe õlad tõmbusid längu ning mälestus omandas rohelise tooni, kui poiss suupistelaua poole suundus ja endale limpsi valas.

Sophia kasutas juhust ning peitus ühe laia tugisamba taha. Ta heitis kiire pilgu enda ümber ning uudishimulikke pilke märkamata raputas end korraks. Hetkega olid tal seljas lühike litritega kaunistatud kleidike, jalas kõrgekontsalised kingad ning kõrvas säravad kõrvarõngad. Et tuhkatriinumuutumine täiuslik oleks, tõmbas ta kätega üle oma näo, kaotades hoobilt kakskümmend viis aastat ning sadu magamata öid, nii et teda sai vaevata mõneks abituriendiks pidada.

“Kas tantsida tahaksid?” küsis ta poisilt, visates peanõksuga oma pika tuka silme eest ära.

Poisi selg läks sirgu ning ta noogutas naeratades. Tundus, et üllatus oli temalt kõnevõime röövinud. Mitmed silmapaarid saatsid neid, kui paar tantsupõrandale astus, ning Sophia märkas vilksamisi, kuidas enne üleolevalt käitunud tüdruku suu alateadlikult lahti vajus.

Aeglase muusika saatel noormehe käte vahel õõtsudes ootas Sophia kannatamatult mälestuse helgeks muutumist, kuid seda ei juhtunud. Midagi pidi siin veel lahendust ootama, küsimus ei olnud vaid tollelt tüdrukult korvi saamises. Ta piilus ringi, kuid ei märganud midagi muud, mis muret oleks võinud tekitada.

Beni rohelised silmad olid needsamad, mis teda ennist kabinetis tervitanud olid, kuid neis oli midagi, mida ta enne märganud polnud - üksindus, igatsus millegi enama järele, kui igapäevaelu talle pakkus. Naine pidi pilgu ära pöörama, sest tundis, kuidas tema süda kokku tõmbus. See tunne ei olnud temalegi võõras. Tahtmatult hakkasid tema silme eest läbi käima arvukad kujutluspildid asjadest, mis talle siiani kättesaamatuks olid jäänud, kuid millest ta ometi hullupööra puudust tundis. Ta sulges silmad, et neist vabaneda.

Äkki tundis ta, kuidas Ben temast eemale tõmbus. “Mi-mis see on?” kokutas poiss ning osutas väriseva käega Sophia poole.

“Mis asi?” imestas naine ümber pöörates, arvates, et tema selja taga toimub midagi. Ta ei näinud aga midagi muud, kui üha vaiksemaks jäävat noortehulka, üha rohkem silmi nende poole pöördumas ning hirmust suuremaks minemas.

Siis ta tundis seda - midagi pehmet ja karvast üle oma näo liikumas. Ta kiljatas ning viskas oma tantsupeo jaoks sobivalt tillukeseks ja sädelevaks muutunud seljakoti seljast maha. Sellest ulatus välja kolm pikka jämedat karvast koiba ning koibade omanik ise oli oma kaheksasilmalist pead just kotisuust välja toppimas.

Lõpuks mõistis Sophia, et see ei olnudki külmetus, mis talle tol päeval kallale tahtis kippuda - need olid hoopis tunded! Ja kui mõtleja hakkab tundma, võivad asjad väga koledaks minna. Ning loomulikult pidi see olema üks ilmatu pirakas ämblik, ainuke elukas, kes naise tavaliselt kriisates teise tuppa oleks saatnud. Seal ning sel hetkel ei olnud paanikale aga ruumi. Just nagu jänestest, tuli sellest koletisest siin kiiresti vabaneda ning esimesel võimalusel teraapiasessioon lõpetada.

Kaheksajalgne tegelane oli silmapilgu jooksul kotist välja jõudnud ning jooksis juba ülikiirelt nurgas passivate tüdrukute poole. Beni silmarõõm seisis seal, kivistunud ning võimetu liikuma. Sophia kargas oma pisikese koti juurde, tuhnis selles pisut ning tõmbas sealt välja kaks pesapallikurikat. Ühe neist viskas ta Benile.

“Püüa,” hüüdis ta, “ning tule appi! Meie oleme ainukesed, kes siin midagi ära teha saavad. See on sinu mälestus!”

Poiss pistis naise kannul jooksu. “Kuidas see sulle kotti mahtus?” küsis ta hingeldades. “See on ju palju suurem kui kott ise!”

“Meie kujutlustes on kõik võimalik,” vastas Sophia üle õla, kui jooksu pealt ämblikule korraliku hoobi virutas.

Elukas pööras ringi ning vaatas talle haavunult otsa, justkui oleks nördinud, et tema enda perenaine temaga nii matslikult käitub.

“Ära vahi mind sellise pilguga, kes käskis sul valel hetkel välja ilmuda!” karjus Sophia ning virutas veel kord.

Nüüd oli ka Ben tema kõrval ning andis ämblikule hoobi, mis tollele päriselt liiga tegemiseks küll nõrgaks jäi.

“Pane nüüd oma süda sellesse, ära karda,” õpetas naine Beni, “tunded peavad teadma, kes siin peremees on!”

Poiss jäi seisma ning vaatas naist imestunult. “Kes siis?” päris ta.

“Mina!” teatas Sophia võidukalt ning lõi ämblikku veel viimast korda. Nüüd istus elukas vaguralt põrandale. “Koht!” käskis teda naine ning kaheksa jalga viisid tegelase kiiresti tagasi koti juurde, kus ta ennast võimatult väiksest kotiavast sisse pressis, kuni viimanegi koib oli kadunud.

Alles nüüd märkas Sophia enda ümber vaadates, et roheline varjund mälestusest oli kadunud. Ometigi!

“Nii, Ben! Tänaseks aitab,” teatas ta otsustavalt. “Võta oma käsi laualt ära!”

Järgmisel hetkel pilutas Sophia juba ereda päikesevalguse käes silmi ning mees teisel toolil oli samuti virgumas. Masin oli sätestatud pühkima mälestustest väljumisel kliendi mälust sessioonil toimunu ning jätma mulje vaid kergest uinakust.

“Kuidas sa end tunned, Ben?” küsis Sophia, märkamata, et oli mehe teietamiselt sinatamisele liikunud.

Mees mõtles hetkeks. “Pole viga, ma arvan. Midagi oleks nagu muutunud küll, aga ma ei saa päris täpselt aru, mis. Kas lepime kohe kokku järgmise sessiooni aja?”

“Kas tead, sul ei olegi järgmist sessiooni enam vaja,” leidis Sophia end esimest korda elus kliendile valetamas. Ta lihtsalt ei saanud riskida uuesti selle mehe teadvusesse sisenemisega. Pealegi ei olnud Benil viga suurt midagi, mis oleks kindlasti teraapiat nõudnud. “Sain täna kõigega hakkama. Teraapia asemel soovitan sul lihtsalt leida endale häid sõpru ning mõnusaid hobisid. Vahel vajame enesetunde parandamiseks lihtsalt pisut puhkust.”

Ben naeratas. “Kõlab mõistlikult. Soovitan teid aga kindlasti ka oma sõpradele.” Ta astus juba paar sammu ukse poole, kuid pöördus veel korra ümber. “Vabandage, kui see küsimus liiga isiklik on, aga ega teil juhuslikult nooremat õde pole? Teie näojooned on mulle kuidagi tuttavad.”

“Kahjuks mitte,” vastas naine, “olen üksik laps. Kui te aga mind nüüd vabandate, siis mu uus klient juba ootab.” Ta peaaegu lükkas mehe oma kabinetist välja. See päev oli napikaid täis olnud ning rohkem kliente ta vastu võtta ei kavatsenud. Selle asemel potsatas ta väsinult tugitooli, sulges silmad ning unistas päevast, kui tuleb keegi, kes tema keerulised tunded lahti harutada ning unistused jälle kokku lappida oskab.

Jutt: Seal, kus udu kohtab ulma (Marek Liinev)

Terve öö müristas kõuejumal Tor taevalaotuses, ratsutades tulisel kaarikul oinarakendi taga, keerutades oma võimast Mjölnirit pea kohal ning peletades isegi jäisepalgelise kuujumalanna rünkmustade pilvede varju, et see ei valgustaks vaenlaste jaoks tundmatut võitlustandrit. Purunematu haamer pritsis välguseid nooli, nagu oleks see vastaste turjade asemel langenud sepavasarana tulisele rauale, kärgatades seejuures kõrvulukustavalt. Pimestavad piksevardad rebisid mustava taevakupli kärisedes tükkideks, tõestades järjekordselt, et see oli valmistatud tihkest materjalist. Sel ööl ei saanud kõrvulukustava ja halvaendelise mürina saatel magada keegi – ei emarinna küljes rippuvad imikud ega õllemärjase habemega vanurid -, välja arvatud surnud, kes imetlesid metsikut taplust kõrge pilve veerel ja hõiskasid kõuekajana ergutushüüdeid oma võidukale tšempionile. Sel ööl ei saanud magada ka Gnud Elksson, kes täiendas hülgerasvaküünla valgel oma loodava kroonika lehekülgi kõige uskmatute saagadega, mis võisid sellist hävitavat vaatemängu seletada. Vahetult enne kuke esimest kiremist suigatas ta korraks, vajudes näoli värskelt kirjutatud ruuniridadele, et ärgata ehmatades, pool põske söevärviliste tindilärakatega kaetud. Isaslinnu kuri äratuskisa tundus talle läbi une kui kaelale langev timukakirves, mis eraldab ainsa hoobiga ta kiilaneva peanatukese kidura keha küljest.

Ta ajas enda piinatud kondid söögilaua tagant püsti. Istukil põõnamine oli ta ihuliikmed ära vaevanud, nagu oleks keegi neid une ajal kaikaga kloppinud. Ta toetus kätega räämas lauaplaadile, mille lõhkikuivanud pragudesse olid ammused toiduriismed kogunenud. Keset lauda istuv rott krõbistas segamatult pisikest leivakoorukest oma roosade esikäppade vahel ja põrnitses talle üksisilmi otsa. Gnud korjas lauale laotatud paberikontsud kokku, närilise teravate hammaste ulatusest eemale, keeras tulevase üriku ehitusmaterjalid ettevaatlikult rulli ja suskas tervenisti laia kuuevarukasse.

Ta seisis hämaras ruuminurgas, mitte kaugel kitsede köidikust, mille aiaplagude vahelt kostis summutatud mälumist. Ta pilutas silmi, et ta unesegune pilk küündiks viiekümne sammu kaugusele pikliku ruumi kaugema seinani, kuid sinnamaani polnud ainsamatki kahejalgset hingelist silmata. Tavapärastel hommikutel kihas avar ruum mängivate laste ja nende toimetavate vanemate sagimisest, kuid täna oli kõik nagu väljasurnud, jättes seinapragudes luusivatele rottidele ja nirkidele vaba voli. Gnud kratsis sügelevat tagumikku läbi veisenahksete pükste, mis olid pesemata praovahe tõttu naha külge kleepunud, haigutas veelkord sügavalt, heitis liikumatule rotile korralekutsuva pilgu ja siirdus välisukse juurde. Karge hommikuõhu pahvak põrkas talle näkku, kui ta kärisevate hingedega tammise ukse pärani lükkas ja majast välja astus. Kummuli pööratud laeva meenutav maja oli küljega mere poole ja ta silmas kohe kauget inimsumma, kes oli rannale kogunenud ja käratses isekeskis. Üle inimpeade nägi Gnud paksu uduviirgu, mis oli kaotanud kitsa silmapiiri halli mere ja sinise taeva vahel, värvides kõik eristamatult valgeks. Nii paksu udu oli Gnud siinkandis sageli kohanud ja pidas inimeste kestel levivat elevust öise äikesetormi süüks, millel võis olla nendesuguste paganausku inimeste jaoks hommikuse udu tekkeks iselaadne tähendus.

Udu kleepis end vee külge terveks päevaks ja ei kadunud ka õhtu hakul, häirides saareküla tegemisi märgatavalt. Selleks ajaks oli juba kindlaks tehtud, et udu oli terve saare enda kägistavasse haardesse võtnud.

Kütid, kes lootsid laevadega välja saata oma hinnalised karusnahad, et neid vahetada mere taga mandril soola ja vürtside vastu, käisid läbematult liivaranda pidi edasi-tagasi, kuid neil ei õnnestunud isegi ähvardustega veenda laevakapteneid oma aluseid läbitungimatusse udusse saata. See põhjustas nõutust ka teistes külaelanikes, kes vajasid soola värske liha kuivatamiseks ja säilitamiseks ning vürtse raipehaisu varjamiseks. Sel päeval jäid tööta lihunikud, kelle juurde ei toonud karjapidajad nuumatud tapaloomi, kartes nende liha soolapuuduses roisku lasta. Löödud kalurid vaatasid igavlevalt udusesse kaugusesse, kuhu kogunesid prisked heeringaparved, kelle püüdmiseks tulnuks sel heldel aastaajal vaid võrk vette heita. Meremehed, kes vajasid orienteerumiseks silmsidet rannaga, olid ühtäkki jäänud ilma oma silmadest ja kõrvadest. Näis, et udusse ei julgenud lennata isegi merelinnud, kelle abil saanuks määrata ranniku suunda.

Külale, mille iga hingetõmme sõltus mere lahkusest, hakkas laskuma hirm. Nädalapäevade möödudes, kui olukord polnud kriipsugi muutunud, hakati otsima lepitust jumalatelt, kelle vihastamiseks oli külarahvas enda teadmata kindlasti midagi pühadusepõlglikku teinud.

Esimese hädaabinõuna kästi sekkuda maismaalt sõjaorjana toodud šamaanil, kellele tõotati vastutasuks vabadust. Kuid teadjamehe kivikesed ja luukillud olid udu vastu võimetud. Kuigi külas polnud vanemate asunike mäletamist mööda valatud inimnestet ohvriverena juba terveid põlvkondi, sai säärane komme nüüd taas au sisse tõstetud, kui kasutu usupetise kael aadrilaskmiseks avati. Kui ka sellest kasu polnud ja udu püsis kui takjas veepinna küljes, otsustati jällegi harjumuspäraste ohvritalituste kasuks, saates paadiga välja merele üksik isane kits, kelle küljeluudesse oli lõigatud veritsev haav. Otsustagu siis jumalad ise, kas nad võtavad pakutud anni vastu surnuna või elavana. Terve küla saatis lootusküllaste pilkudega haledalt mögisevat kitse, kui see pisikese paadikese pardal udu rüppe kadus ja viimaks hääletuna vakatas. Järgnevalt hommikult oodati parimat, kuid ka see osutus tulutuks lootuseks. Udu püsis sama jäärapäisena kui mõne jonnaka jumala kius.

Osa rahvast arvas, et see võis olla riukaliku Loki kätetöö, kes võitis sellel koletul öötaplusel ilmselt Tori juhatusel olnud jumalikud väed ning mattis kogu maailma mingiks veidra kättemaksu tähistamiseks uduvinesse. Ent mitte kõik ei olnud säärast meelt. Neil meeleheitlikel päevadel võis näha Gnud Elkssoni saatmas külavanem Bard Frorsoni, kui nad kahekesi mööda mereranda patseerisid ja aeg-ajalt kätega elavalt udu suunas vehkisid. Gnud oli külarahvale võõras kuju, kuid külavanem Bard näis hindavat võõra noormehe vaimuavarust ja silmateravust sedavõrd, et pakkus talle ulualust oma pere ja arvuka teenijaskonna kõrval. Gnud Põdrapoja varane elutee oli juhtinud teda oma rännakutel suure Mere kallastele, kuulsa Bütsantsiumi pealinna Konstantinoopoli, mida siinkandis tunti Suure Linna ehk Miklagardina. Seal veetis uudishimulik noormees mõned viljarikkad aastad kohalikes mungakloostrites iidseid tarkusi ja võõrast kirjakeelt õppides. Ta oli tutvunud kadunud Aleksandria raamatukogu säilinud ürikute ja teadjaraamatutega ning taipas maailmast rohkem, kui selles oleksid mõistnud pajatada kõik külaelanikud ja nende levitatud pärimused kokku. Elanikele tundus külavanema säärane omamehelikkus noorukese Gnudi suhtes vastumeelne, mis sellest, et tegu oli iidse Elkssoni soo viimase järelejäänud liikmega.

Müstiline udu erutas Gnudi piiritut kujutlusmeelt, muutes küla uudse mure lahendamise tema südameasjaks. Ta ei läbinud passida oma sule ja paksu kirjarulli seltsis enam hetkekski. Udu oli teinud ta püsimatuks. Nagu palavikus soigus ta ühtejärge erinevatest põhjustest, mis võisid küla säärase needusega koormata. Ta käis näpuga mõõtmas merevee jahedust ja nõrga tuule tugevust ning silmaga mõõtmas madalate lainete kõrgust ja läbitungimatu udu tihedust. Kuigi neil päevil püsis enamik külarahvast tegevusetult, lükates argitoimetused määramatusse tulevikku ja konutades hirmunult majahämaruses, olid Gnudi talitused ja tema asukoht sama ettearvatavad ja muutumatud nagu udulgi. Kaks vaenupoolt naaldusid teineteise poole kaljukindlalt vastakuti, udu laisalt lainetava vee kohal ja Gnud rannaliival, suur kivirahn istmiku all.

Sedasi külmal kivil kükitades silmas ta ühel hommikul kaht turjakat inimkuju seismas vee ja liiva piiril. Vahusegused lained üritasid tulutult nende varbaid nilpsida. Meretuul sakutas õrnalt rasvaseid juuksetuuste, kuid nende paksud põimikutesse punutud habemed püsisid liikumata – järelikult seisid nad vaikides, vahetamata omavahel sõnakestki. Ehmatusega taipas Gnud, et need mehed polnud sugugi küla lihtasunikud, vaid vikid, halastamatud mõrvarid ja röövlid, kes elasid saarel vaikiva kokkuleppe alusel külarahvaga mestis rahumeelses ühtsuses.

Ühes neist tundis Gnud ära Leif „Bjorn“ Magnusseni. Raske sõjakirves oli torgatud vartpidi tema vikerkaarevärviliselt kenitleva vöönööri vahele ja mees toetas oma hiiglaslikku kämmalt selle terasest peale. Leif ei olnud saanud oma karuse hüüdnime üldsegi mitte hiigelkasvu pärast, mis tegi ta oma kaaslasest ligi pea jagu pikemaks. Kuuldavasti oli Leif ihuüksinda ja üksnes selle võimsa kätepaariga, mille isa oli talle ihuseemnega pärandanud, maruse pruunkaru seljatanud. Et tühiseid suukaudseid kuulujutte maise kinnitusega toetada, kandis ta õlgadel enda kangelaslikkuse tõestamiseks jõukatsumises alla jäänud karu nahka ja ühel näopoolel jooksvat sügavat armi, mis jättis ta parema silmakoopa mustavalt tühjaks. Tema saatjaks oli ilmselt ei keegi muu kui Harald “Blod” Magnus, kelle verise liignime tähendus ei vajanud üksikasjalikku täpsustamist. Tegemist oli kohaliku sõjatare pealikuga, kes oli isiklikult tulnud olukorra läbipääsmatust hindama.

Külavanem Frorson oli heidutanud oma soosikut Gnudi hoidma eemale vikide sõjatarest ja selle asukate isepäistest tegevustest ja see pidev hoiatamine oli sügavale Gnudi meeltesse sööbinud. Seepärast lõi ta koheselt alalhoidlikult oma pilgu maha, kui tema silmad kohtusid korraga Leif Magnusseni ainsa silmaga. Südame põksudes ootas ta enda arvates piisava aja, et muutuda hiiglasliku viki jaoks ebahuvitavaks, ja tõstis pilgu vargsi liivaselt jalgealuselt, silmamaks kaugenevaid kogusid, kes olid ilmselt taibanud, et udu polnud loovutanud oma valdusi küünra jagugi võrreldes eilse ega üleeilsega.

Nagu igaöise mörina järgi oletada võis, oli küla piirile püstitatud ja jämeda puutaraga kindlustatud sõjatares otsustatud kulutada pealesunnitud jõudeelu magusa mõdu kulistamise ja ennastunustavate prassingutega, pühitsedes vanade roomlaste eeskujul Johannese ettekuulutuse sarnast maailmalõpu eelaimdust. Muretuna näivad vikid võisid küll endale lohutavate sõnade ja valuvaigistava joominguga sisendada, et pärast neid tulgu või veeuputus, kuid oli ilmselge, et nad seedisid kibedalt kaugeid kuuldusi, et üks saksi kuningas oli lähipäevil korraldamas oma tütrele priiskavat pulmapidu, kuhu oli oodata tähtsaid külalisi, kelle kaitseks sisemaale koondatud sõjasalgad jätsid järelevalveta rannaasulad, mis olid nagu peibutuseks seatud valmis rüüstamiseks ja vägistamiseks. Kerge sõjasaak ähvardas uduvines käest libiseda, sest vaatamata hulluljusele ei olnud vikid hullud. Udu oli nendegi saamahimu taltsutanud.

Sõjatares pesitses sajapealine jõuk sõjapealikutest ja sõjasulastest koos nende peredega. Üldiselt hoidsid külaelanikud, kes teenisid elatist loomakasvatuse ja kalanduse-küttimisega, ja sõdalasmehed, kes kogusid rikkuseid röövimise ja laastamisega ja sõjalise kaitse pakkumisega ümbruskonna ülikkonnale, omaette. Ometi olid nad üksteisega tihedalt seotud, varustades ühtesid eksootilise sõjasaagiga, mis oli kõrges hinnas igas vanuses ja soos rahumeelsete asunike seas, ning teisi oma käsitööoskusega, mis varustas sõdalasi nii sõjalaevade kui relvastusega. Lisaks kõigele hoidis hirmuäratava sõdalaskonna kohalolek naaberasulate pahatahtlikke kavatsusi külast eemal.

Kuid mitte kunagi polnud ükski varasem oht lähendanud rahumeelset külarahvast ja omaette hoidvaid vikisid sedavõrd, et mahitada neid jagatud mure lahendamisel üheskoos töötama. Sel hommikul harjumatult murelikke viki sõdalasi silmates tekkis noore Elkssoni pähe uljas plaan, millest ta vanale Frorsonile läbematult teavitas. Terve päev ja õhtu takkajärge kulus Gnudil tõrksa külavanema veenmiseks ja kui viimane lõpuks leebus, siis kindlasti mitte selle pärast, et ta oleks oma noore kaitsealusega ühel nõul olnud, vaid seepärast, et ta ei viitsinud enam visa noormehega vaielda. Kuivõrd ta tahtis lubada noormehel oma sõnade eest karistust kanda, soovis külavanema isalik pool noorukit halvemast säästa.

„Luba üksnes minul Verise Haraldiga rääkida,“ ütles Frorson pahuralt ja Gnud oli temaga viivitamatult päri. Lisades koheselt, et vaid juhul, kui külavanem võtab ta endaga läbirääkimistele sõjataresse kaasa.

Järgmisel päeval astusid noor ja vana mees inimkõrguse puittarandiku vahele, sisenedes läbi kaheosalise värava, mis oli enamjaolt külaelanikele takistamatult avatud. Seekord jälgisid kümned umbusklikud silmapaarid uustulnukate igat liigutust, sest sõjataresse oli juba eelnevalt saadetud sõnum, et külavanemal oli sõjapealik Haraldiga üks pakiline asjatoimetus. Mõlemad külalised istutati massiivse ja pika ühislaua ühte inimtühja serva ning omamehed võtsid istet nende vastu, kuhjates kahevahele erinevaid roogasid ja kanget imalat mõdu, mida tuli kohaliku kombe kohaselt külalislahkuse hindamiseks aplalt pruukida. Karske loomusega Frorson üritas küll kangest märjukesest eemale hoida, kuid tavasid tuli austada. Ta pidi koos noore Gnudiga enne paar toopi mõõtvate pilkude all suule kummuli keerama, kuni neid tunnistati omaks sedavõrd, et neid kuulda võtta.

Vaatamata mungalikule kasinusele oli Gnud tuttav Bütsantsi pillava köögiga, mis haises rohke küüslaugu ja sibula järele. Ta teadis, kuidas inimese seedimisele mõjub segiläbi magus ja vürtsine, kuid ta polnud veel elu seeski midagi uimastavat tarbinud. Meest villitud mõdu hakkas tema peal juba pärast esimesi neelatusi sootuks isevärki ja ettearvamatult toimima, sundides teda luksuma ja hirmuäratavat vastandumist vikidega kuidagi kerglasemalt hindama. Külavanem Frorson oli temast aga tunduvalt enam karastunud ja säilitas oma argliku loomuse ka pärast kahe jõutoobri tühjendamist.

“Rasked ajad meil on külas,” andis vanem Frorson ääriveeri ja luuleliselt teada oma saabumise põhjuse. Selle kinnituseks kostis teiselpool lauda heakskiitev mörin ja kõigil tuli taas vennalikult üks toop tühjendada. “Ei saa minna meie merele oma asjatoimetusi talitama ja ei saa meie lahkunud omaksed võõrsilt koju tagasi. Udu lahutab meid kui müür.”

Harald “Blod” Magnus mekutas seda kuuldes suud, mis moodustas sügava augu ta tihkes habemes. Muud ta ei kostnud.

Ammutatud vägijoogist julgust kogunud Gnud söandas viimaks pilguga tohutus sõjatares ringi rännata. Lauaveerele tema vastu olid kogunenud tõenäoliselt kõik võitlusvõimelised ja -ealised mehed. Aeg-ajalt ilmusid nende kaenlavangudesse lapsikud poisinäod, kõrvad kikkis ja silmad põlemas, nagu koopast välja kiikavad karihiired. Isade ja onude tähtsat jutuajamist oli põnev pealt kuulata. Neitsiohtu tütarlapsed ja küpsed naised koos nende vanaldaste emadega askeldasid kaugemal seinaääres, tegemata näiliselt meeste asjadest väljagi. Ent Gnud teadis, et selles tares kandsid paljud naised pükse ja nende sõnal oli kohati sama palju kaalu meeste sõjapidamises kui sõdalastel endilgi. Ilma naiste toetuseta sündis siin vaevalt midagi. Et Gnudi ja Frorsoni toodud sõnum oma eesmärki saavutaks, oli nende sõnadel tarvis kuidagi naiste kõrvadesse kostuda.

Joovastav mõdu tekitas kummalise kaja Gnudi kuuldud sõnadest, kuigi ta sai nende tähendusest suurepäraselt aru, mis sellest, et pisukese viivitusega. Külavanem tema kõrval rääkis endiselt edasi.

“Me arvame, et oleme jumalaid millegiga vihastanud. Me oleme toonud neile erinevaid armuande selle seletamatu viha lepitamiseks. Te teate ju küll, kui kiuslikud võivad jumalad vahest olla. Kuid alati on nad järele andnud, sest ilma surelike inimeste toeta ei jätkuks kauaks ka neid. Meie esivanemad on suutnud ohvriannukitega isegi vihma taevast alla tuua, mis sellest, et see oli püsinud seal mitmeid ja mitmeid päikesetõuse. Nüüd ei saa me aga jagu tühisest udust, mis hajub tavapäraselt päeva jooksul. Praegu võime me seda aga mõõta ühe inimese käe sõrmi ja jala varbaid kokku lugedes.”

Taas tehti üks mõduring. Nooruke Elksson tundis, kuidas ta ihuliikmed lähevad pehmeks nagu Jäämaa kuumades allikates vedeledes. Niisamuti läks pehmeks ka ta keel, mis oli senini hoidnud kõik vägisõnad kammitsas.

„Me oleme hakanud arvama, et meiega toimuv ei ole sootuks meie esiisade jumalate kius, vaid hoopis uue jumaluse kätetöö,“ jätkas Frorson enda kõrval konutava Gnudi poole kiigates. Polnud aru saada, kas ta otsis oma noorelt kaaslaselt julgustust või kartis ta, et viimane kukub mõduuimas näoli lauaplaadile. „Kõikjal meie ümber tunnustatakse ristirahva jumalapoja kannatusi ja palvetatakse isa, poja ja püha vaimu poole. Alles hiljuti püstitati üle mere mandrile pilbastest pühakoda nende palveriituste läbiviimiseks. Kõikjal langetatakse päid harduses uue taevase hingekäskija ees. Vaid meie küla on senini uutele tuultele vastu pidanud ja oma eluviisile ja ammustele uskumistele truuks jäänud.“

„Kas mitte selle sama jumaluse teener ei ole mitte sinu uus kannupoiss?“ tegi viimaks kõneks suu lahti karutapja Leif, põletades oma pooliku pilguga Gnudi, kes näis samasuguse kiirusega elavnevat nagu jää päikese käes sulades.

Kõik mõõtsid kidurat vibalikku külavanema kõrval, kelle luidrad sõrmed olid harjunud hoidma kerget linnusulge, mis raiusid koltunud paberile imelikke võõramaiseid kirjamärke, mitte ei talitsenud külma terast, mis eemaldas ihuliikmeid vastaste kehadelt. Ta isegi ei üritanud varjata oma kiilanevat pealage harvade juuksesalkudega, mis jättis tast nõrga ja äbariku mulje. Iga pöidlaküüne jagu pinda tema nõrgal kehal ja tagasihoidlikel rõivastel tundus mõnitavana sõdalastele, keda oli laua ümber kogunenud kolmekümne seitsme pea ringis.

Enne kui külavanem jõudis enda vabanduseks ja noore Gnudi väärikuse säästmiseks midagi kosta, venitas viimane üle huulte pika ja veniva häälitsuse, mis sarnanes lamba määgimisele. Ta maigutas oma suud pärani lõugadega ja tõmbas keelega üle kleepuvate huulte, mille kohal oli aimata õrna vuntsijumet.

„Ma olen oma lühikese elu vältel kuulnud ja lugenud juba liialt paljudest pühakutest ja jumalustest, et ennast ühegi nende teenriks pidada,“ rääkis noormees sõjasalga üllatuseks enda eest, vajamata suuvoodriks kedagi teist.

Viki meeste ilmetest võis välja lugeda, et nende usk enda jumalatesse oli kallutamatu. Kuigi lihtsameelne Elksson polnud õnneks ristiinimeste jumalat nende omadest kõrgemale asetanud, ei meeldinud neile kuuldu mitte üks põrm. Vaid tema julgus soojendas pisut nende jäist arvamust temast. Seejärel pöörati tähelepanu tagasi külavanemale, kes suutis oma saatjast paremini vägijooke taluda.

“Mida mu noor kaaslane soovib öelda,” üritas too Gnudi teravaid sõnu siluda, “on see, et tema arvates on see kõik ristijumala sepitsused ja me ei saa neid rahumeelselt ohvriannete või palvetega kõrvaldada, kui me ise ristiusku ei pöördu.“

Rahulolematu mõmin tõusis laetalade alla ja külavanem jätkas kiirustades, peljates, et tema sõnade mõttest jõutakse tegudega ette. „Kuna me ei kavatse seda loomulikult teha, siis peame ristijumala kiusu sõjarammuga murdma.”

“Ristirahvas räägib koletust peletisest, kes saabub maakettale lõppu tooma,” võttis sõnajärje taas omaalgatuslikult tagasi Gnud, sihtides oma tindise sõrmega tema vastas istuvaid vikimehi, kelles sünnitas noormehe jultumus vaevutajutavat lugupidamist. Sõjakad viki mehed olid harjunud temas nägema alalhoidlikku lambukest, kes ei söandanud möödakõndivatele loheseilajatele isegi silma vaadata. Nüüd oli aga joovastava märjukese ühine manustamine teda võõrustajatega võrdsustanud, lasknud väljuda sellel mehel, keda poisike oli senini põues vangistanud. Kuigi tal võisid olla mehised kerad pükstes, oli tal poisikese aru peas, sest ükski võõras ei lahkunud sõjatarest omal jalal pärast võõra usu jutuks toomist.

Gnudi sissejuhatusel oli mõju. Pisikesed kriimulised silmapaarid välkusid lauaserva taga ning nii mõnigi naine katkestas oma töö ja nihutas kõrva meeste salgale pisut lähemale. Saavutatud tähelepanu andis Gnudile hoogu juurde.

“See peletis ilmub ristirahva ette alati erineval kenitleval kujul. Ristijumala sohipojale ilmutas ta end meelitava maona, keelitades teda usust loobuma. Põrguvalla valitsejana tuntud söerd üritab ristirahva arvates alatasa inimsugu ja selle loojat omavahel tülli ajada, kuni saabub lõplik Harmagedoon, mille ajal ta võtab hirmuäratava lohemao kuju. See udu, mis püsib kui nõiakatla suits meie ranniku lähedal ja ähvardab meid tulevase talve saabudes nälga jätta, pole miski muu kui märk saabuvast viimsepäevast. Inimeste keskele on laskunud kohutav lohe, kelle tuline hingeõhk aurab maapinna lähistel nagu udu. Selle udu taga võiksime me leida pahategija, kelle pea maharaidumine lepitab ristijumala ja lükkab ilmalõppu veel tuhandeks inimpõlveks edasi. Selliseks eepiliseks vägilasteoks küla teiesuguseid sõjas karastunud tapamehi vajabki.”

Nähtavasti oli Gnud lisaks arule ka kehaosavuse kaotanud, sest enda julgusest uhkust kogununa tõstis ta võidukalt mõdukruusi enda pea kohale ja loksutas üle ääre vahuse tordi, mis maandus vesise plärtsuga täpselt tema pealael. Joomauimas ta isegi ei märganud oma eksitust, vaid kissitas kibeda joogi käes oma silmi, toobrit endiselt pea kohal hoides.

Pingeline vaikus kestis vaid viivu. Siis rõkkas terve tare võimsast naerukoorist, mis ähvardas katuse pealt lennutada. Sõjatare kirjutamata reegel ei lubanud joomaste sõnade pärast kakelda, sest mõdu lähendab, mitte ei kaugenda mehi. Siin oli patt joobnu lälinat tõeseks pidada, kui just juttu ei tulnud usust, mis oli ennegi tervet maailma omavahel tülli ajanud.

Külavanem oli hirmust kange ja paugupealt kaine. Teda ei julgustanud vikide naer, sest need tulised mehed olid tuntud oma äkiliste meelemuutuste poolest.

Sõjapealik Haraldit seevastu ei kõigutanud noore mehe joobnu uljus vähimalgi moel. Ta põrnitses vaikides Gnudit, kelle ramm andis lõpuks järele ja sundis teda rasket toobrit kolksatuse saatel enda ette lauale langetama.

“Sa kõneled laste unejutte täisealistele sõdalastele, poiss.” Pealik rõhutas iseäranis sõna “poiss”, mis tema arvates jäigi eristama tavalisi püksikandjaid tõelistest meestest. Gnudi pikkade mantlihõlmade alt ei paistnud väljagi, kas ta kandis pükse või hoopis eidetanu. “Minu esiisad on kõik maapinnal ja vetesügavustes luusivad sigitised maha tapnud. Neist on jäänud järele vaid suust suhu kantud mälestus, vastasel juhul oleksin mina või keegi nendest hatustest meestest juba oma pikkadel meresõidureisidel vähemalt ühte kohanud. Ei, eideloba jutustad mulle, poiss! Parem skriba nendest väljamõeldistest oma tohlatükkidele, kui tuled siia kotta meie meeli mürgitama.”

Gnud vaatas talle otse silma sisse. Ta hakkas lõplikult purju jääma ja suutis hädavaevu sõnu sirgesse ritta seada. “Ma võin kõigi oma paberite peale kihla vedada, et kõiki ilmapeletisi su silmad näinud pole.“ Ta vehkis sõrmega torkivalt Haraldi poole. „Sa oled võibolla kuulnud mustal mandril elavatest karvututest ratsudest, kes suudavad oma toruks veninud ninaga inimese nagu oksarao pooleks murda. Hirmus väepealik Hannipal peletas nendega lausa võitmatuid roomlasi. Ma kahtlen, kas sa oled säärast elukat isiklikult näinud. Su rüüsteretked võivad ulatuda küll Heraklese sammasteni, kuid nende taha jäävate läänepoolsetele meredele pole sa veel jõudnud. Kuidas saad sa siis nii kindel olla, et tead kõike selle ilma asjust, kui sa oled vaid küünemusta jagu kunagise Rooma valdusest näinud!”

Kaaslase jultumusest kohkunud külavanem soovis juba midagi lepituseks lausuda, enne kui nad mõlemad kui takutuustid uksest välja heidetakse, kuid Harald katkestas teda käeviipega, andes mõista, et see sõnavahetus oli vaid tema ja noore Elkssoni pärusmaa.

“Ristirahva uskumused mind ei huvita. Nende peletised jäävad Juudamaale, mis asub kusagil kaugel lõunas. Siia meiekanti ei eksi ükski lõunamaine lohedraakon, kes võiks meie jäistes vetes ära külmuda. Ristirahva maailmalõpp toob hukatust vaid neile endile. Meie Odin ei loovuta oma kantsi iialgi ja võidutseb Ragnarökis siis, kui selleks õige aeg saabub.”

“Vaata enda ümber ringi!” röögatas omaenese vaprusest joobunud Elksson vastuseks, nii et mõni viki meestest asetas käe vaistlikult noapidemele. “Ristiusk levib kulutulena ja jõuab siia külla veel enne, kui sina või mina oma loomulikku surma sureme. Ma olen näinud kõige visamaidki valitsejaid oma pead ristile langetamas.” Siis muutis purjus Elkson oma tooni leplikumaks. “Pealegi olen ma erinevatest ürikutest ja pühakirjadest lugenud, et viimsepäevalahingut, mida meie põhjarahvana tunneme Ragnaröki nime all, tuntakse ristiinimeste kestel Harmagedoonina. Viimases ristavad oma piigid ristirahvas ja paganad nagu meie, kes on suutnud vastu panna ristiusu ahvatlustele. Kui peaks tõepoolest viimaks puhkema ristirahva pühakirjas ettekuulutatud Harmagedoon, siis heidetakse kohutavas tapluses meiesugused paganad põrmu. Selle ärahoidmiseks peame me end vabastama põrgulisest, kes meelitab meid ristirahvaga taplema. Selles viimses sõjas peaks hukkuma meie sugu. Meie võimuses on see kole ettekuulutus kas edasi lükata või sootuks olematuks muuta. Me peame selle tuldhingava lohemao tapma ja selleks on suutelised vaid sinu mehed, Harald, keda kutsutakse ka Veriseks.”

Üleüldiseks jahmatuseks Harald vaikis. Tema muutumatust ilmest oli võimatu välja lugeda, kas ta tundis end meelitatuna, et teda oli peetud vääriliseks olla paganarahva viimne päästja. Kõik vikid tundsid Haraldit sõdalasena, kes ei lase end mesikõnest eksitada.

Tekkinud vaikust otsustas ära kasutada Gustav Isekas, kes otsis igas ettevõtmises omakasu ja näis seda ka leidvat. “Sa poiss tahad meid hukatusse saata, pidades meid lolliks. Sellise udu sisse purjetamine on enesetapp, mis juhatab meie hinged vetevanema valdustesse, mitte Valhallasse, kus me oleme oma koha välja teeninud. Ehk oled sa mestis külavanemaga, kes ihkab meiesugustest naabritest vabaneda!”

Gnud võttis täiendavaks julgustuseks mehise sõõmu mõdu kellegi pooltühjast toobrist, mida oli tema ette kogunenud juba viie jagu, ning vastas: “Ma poleks iialgi arvanud, et vaprad viki mehed loobuvad kuulsusrikkast sõjakäigust, kartes meresügavusse ära uppuda.”

Mitu tera väljus samaaegselt tupest, sest talitsemata keel vormis äärepealt kõige koletumat solvangut, mida ükski viki ei võinud ilma verise kättemaksuta taluda. Oleks Gnudi lällutavast suust lipsanud kogemata välja kõige vihatum solvangusõna „argpüks“, poleks ükski kirjutatud ja kirjutamata seadus karistanud tema tapjat, õigustades hoopistükkis viimase teguviisi. Kuna Gnudi sõnade tähendust võis mitmeti tõlgendada, arvestades pikalt võõrsil viibinud nooruki vähest teadlikkust vikide kommetest, ei andnud Harald asjatuks verevalamiseks luba. Tema kivisest näoilmest järeldati, et polnud mõtet oma tera purupurjus kehkenpükside peal nüritada.

Ent tegelikkusetaju lõplikult vägijookidele kaotanud Gnud kavatses kõigile otsemaid tõestada, et seal ja praegu, kümnete sõjameeste ees seistes, pole tegu tühja ärpleja ja kiidukukega. Ta rebis oma hõlmad lahti, paljastades kondise rinnaesise ja röökis täiest kõrist lähima mõõka hoidva sõjardi poole. “Raiu oma tera siia kaitsetusse põue, Sten Kivipea! Siis saab minu surematu hing Valhallasse teiste vaprate sõdurite sekka, kes on seisnud oma sõna ja tahte eest kindlalt. Te võite arvata, et Valhalla on valla vaid nende jaoks, kes hukkuvad tapatandril relv käes võideldes, ent minu sõna on minu relv ja minu tapatander asub siin, sõjakojas, kus ma kutsun armutuid sõdalasi püha ettevõtmise nimel võitlema.”

Külavanem Frorson polnud sugugi nii kindel, et sealsamas vihaleaetud tapja käe läbi hukkudes satuks temagi Valhallasse, nagu sõdalasele kombeks. Ta oli valmis oma elu säästmise nimel kasvõi põlvili langema, ent Harald Verine oli juba oma otsuse teinud.

“Ma lahkun udusele merele kahekümne kõige armutuma tapja seltsis, kuid see läheb sulle, Bard Frorson, maksma su tütre süütuse, kelle sa vastutasuks mulle kingid. Ja sina, kirjateadlane, Elkssoni soo viimane pärija, tuled meiega kaasa, et oma sõnade eest oma eluga vastutada, nagu sa praegu kõigile lubad. Võibolla on tegu tõesti võõramaise koletisega, kelle kohta on sinul rohkem teadmisi kui kellelgi meist. Neist teadmistest võib meil kasu tulla ja ma ei kavatse võitlusesse söösta, tundmata oma vastast.”

Küla maksis samuti kallilt oma vanema abipalve täitmise eest. Tõrvaaukudes aeti männipuud põlema, et katta tulise veekindla tõrvakihiga viki meeste kõige uhkema loheratsu plangud. Täkitud kilbilauad vahetati uute lihvitute vastu. Kirved ja odad said endale uued varred, nürid mõõgaterad ja kirvesilmad uue lihvi. Mõrsjaks pakutud külavanema tütar Astrid kinkis Haraldile isiklikult kopranahast õlakud, mis muutsid niigi koguka mehe veelgi turjakamaks. Soolaheeringa ja soolasingi tünnid asetati laeva istmeridade vahele; kõverad aerud asendati sirgetega, kriuksuvad õlitati hülgerasvaga; kirkavärvilised kilbid kinnitati reelingutele igale sõjamehele kaitseks kurja peletise tulise hingeõhu eest; möödunud sõjakäigust rebenenud puri nõeluti kuivatatud hülgesoolikatest punutud paeltega kokku ja merelohepäine alus oligi külarahva ühise pingutuse tulemusena väljasõiduks valmis.

Karmid viki mehed läbisid rituaalse puhastuskäigu enne sõjakäigule asumist, mis võis mõne – kui mitte kõigi - jaoks jääda viimaseks. See lähendas neid üksteisele, kinnistades katkematut vennalikku sidet, mida ei lahutanud isegi lahkumine Valhallasse. Mehed sugesid teineteise juukseid ja pikki habemeid kalaluudest kammidega ja punusid peenikestesse patsidesse. Laubale ulatuvad juuksed pügati traditsiooniliselt lühemaks, et vastane ei saaks võitlusmöllus neist haarata, kuid kuklasalgud jäeti pikaks, et nad kaitseksid kaela külma meretuule eest. Igaüks sai laubale, silmade vahele, ja ülamokale pöidlasuuruse veretäpi, mille oli sinna surunud parim sõber – nägemise teravdamiseks ja haistmise ergutamiseks. Viki naised kantseldasid meeste toimingutest sõltumatult omaette edasi, kuigi kõigi mõtted olid lahkuvate sõdalaste juures. Poisikesed kiikasid sõjatare uksepilu vahelt suurte meeste toiminguid, uudishimulikud näod üksteise kohal.

Närviline Gnud, kes tundis end kui saatanliku kavalusega sõjameeste poolt lõksu veetuna, tuiutas valvsate viki meeste pilkude all sihitult ringi. Ta lonkis nende pikk-kojast mööda ja piilus üle laste peade selle sisemusse. Temani kostus vaid meeste pilkav lora, millega nad üritasid üksteise meelt üleval hoida. Eelmisel päeval pruugitud mõdu tegi talle samamoodi haiget kui selle mõju küüsis väljaöeldud sõnad. Kuitahes süvenenult ta ka oma valutava peaga ei mõtelnud, ei suutnud ta ikkagi välja mõelda, miks oli ta hüljanud külavanemaga algselt kokku lepitud plaani paluda vikidel näidata külarahvale eeskuju, seilates oma lohelaevaga uljalt udusse, kinnitamaks ka kõige kartlikumale kaupmehele ja kalurile, et piirav udu tekitas meresõitmisel küll arvestatavat ebamugavust, kuid kindlasti mitte ohtu nende turvalisusele. Miks oli ta küll kokku luuletanud jutu ristirahva pühakirjast tuntud koletisest, kelle olemasolusse ta ei uskunudki! Joobnud sõnad olid tema suust omatahtsi välja lipsanud ja hakanud elama oma isepäist elu. Ehk oli ta märganud vikide pilkudes kahtlust nende palve rahuldamisega kaasneva kasulikkuse pärast. Mõistagi ei oleks ükski täisvereline viki olnud nõus vabatahtlikult oma elu mingi küla nimel kaalule panema, saamata midagi vastutasuks. Ehk lootis Gnud peibutada vikisid udu rüpes peituva varanduse või kuulsusega, mis kaasneb koletise tapmisega. Sellisest võimalusest oleks unistanud iga viki, kes tahtis oma nime kangelaseepostesse jäädvustada. Aga võibolla soovis Gnud oma praalimisega hoopis jõhkratele vikidele muljet avaldada! Või hirmu naha alla uuristada. Näidata neile, et tema ei raisanud oma eluaastaid tarkades raamatutes tuhnides tühja, teades palju rohkem maailma asjust kui nemad. Et vaatamata ihulisele allajäämisele ületab ta neid kordades vaimutarkuses. Oh edevus, ole sa maapõhja neetud! Helheim sind võtku, vandus ta põrgu valitsejannale mõeldes.

Teda ei lubatud põgenemise kartuses sõjataret ümbritseva tarastiku vahelt väljudagi. Ta väljapääsu tõkestasid kaks ristatud odakirvest niipea, kui ta raske südamega värava juurde tuiutas. Ilma vardjate sõnadetagi oli talle selge, et ta pidi jagama oma saatus lahkuvate vikidega. Tuikav pea ja eluohtliku olukorra väljapääsmatus kiskusid ta tuju morniks, mida mõned vikid üritasid sõbraliku parastamisega leevendada. Vaikimisi lootis ta udu ootamatule taandumisele, kuid üle tarapiirde piiludes polnud oodatud muutusest märkigi. Mis iganes varitses selle neetud udu sees, seda pidi tema nüüd esimeste seas omal nahal tunda saama.

Väljasõidu hommikul valgus terve küla niiskele kaldaribale, lainetes kergelt õõtsuva lohelaeva juurde. Ulf Himur pidi kaaslaste lõbuks kuulama oma naise, paksu ent tööka Helga, õpetussõnu, kuidas võõrsil teistest seelikukandjatest eemale hoida, nagu oleks ta mees siirdunud tavapärasele rüüsteretkele. See valmistas kurbust vaid Rune Libedale, kelle naine võttis Helgalt eeskuju ja esines omalt poolt tüütu lobaga kümnepealise lastekarja kantseldamisest ilma perepea abita. Kõigi teiste vikide naised, kaasa arvatud Trygve Kauni noor ja ihaldusväärselt ilus kaasa, olid teadlikud oma meeste liiderlikkuses, kuid hoidsid keeled puseriti hammaste taga, nagu olid nad toiminud kõigi varasemategi sõjakäikude eel. Nende mehed kõndisid vahedal noateral ja mõnikord oli raske aru saada, kummale poole nad parasjagu enne kukkumist kaldusid. Enne surmavalda purjetamist polnud mõtet nende keskendumist argiste muredega häirida. Kui laeva aerud sukelduvad esimest korda vette, unustavad lahkujad nagunii koheselt oma lapsed, söögipaja ja naised ning koondavad oma tähelepanu vaid sellele, mis jääb draakonipäise käilakuju ette. Keegi saatjatest ei nuta, keegi ei hala, keegi ei nuuksatagi. Viimane embus ja levitus, mis võivadki jääda viimaseks, on ainsaks lohutuseks mahajäänud peredele.

Seistes lohelaeva kõikuval pardal ja tundes selle kereplankudest imbuvat värske tõrva lehka, vaatles Gnud igatsevalt kindla maapinna suunas, kust temale ei lehvitanud keegi. Isegi külavanem vältis temaga süüdlaslikult pilguvahetust. Salamisi tõotas Gnud endale, et naaseb sellelt reisilt uuestisündinuna, veidi vihasemana ja kindlasti kogenenumana. Esimene kollektiivne aerutõmme kukutas ta äärepealt jalust ja ta istutas end vööri, inimpikkuse siukaela taha. Meeste omavaheline tögamine oli vaibunud ja keegi isegi ei muianud tema kohmakuse üle.

Kauge udumüür lähenes iga aerutõmbega. Tuulepuudusel oli puri ristmasti külge seotud, lootes vähemalt tagasiteel soodsale pärituulele. Mehed hingasid ühiselt ja häälekalt aerude tõstmise ja langetamise rütmis sisse ja välja, jättes mulje, nagu oleks lohelaev ise ellu ärganud ja puhkinud mööda vetevälja edasi. Mida sügavamale nad udu valda tungisid, seda kitsamaks muutus silmapiir, küündides lõpuks lausa käe sirutuse kaugusele.

Gnud vaatles ebaledes udu enda ees, kuid see püsis ühtemoodi tummine, reetmata selle varjus luusivaid koletisi ja hiiglasi. Kuigi sõudjad olid aerutamisse süvenenud, olid kõigi närvid pingul. Vaid ühest ebaharilikust helist – näiteks ettevaatamatust peeretusest või röhatusest - oleks piisanud, et kõik kui üks mees jalule kargaks ja oma tapakirved ja pikad mõõgad välja tõmbaks. Udu näis lisaks valgusele ka hääli neelavat. Aerude krudin ja vee loksumine kostusid summutatult, nagu oleks nende kõrval teine laev udu katte all liikunud.

Aeg venis piinarikkalt, pakkudes Gnudile võimalust korduvalt needa oma mõdust keelt, mis oli teda sellesse plindrisse tirinud. Ta polnud elu sees midagi raskemat kui kümnest paksust raamatust koosnevat virna käes hoidnud. Tema oli oma tulevikku näinud rahumeelse skribana, kes räägib läbi kirjakeele teiste meeste kangelaslikkusest. Vaevalt näeb tema vastane temas ohutut ullikest, keda eneselõbustuseks surmalöögist säästa. Maailm oli muutunud Gnudi jaoks korraga mõõtmatult ohtlikumaks, kui seda võis kirjakambri sisemusest näha või vanade ürikute vahendusel kogeda.

Ühel hetkel märkas Gnud muutust sissehingatava õhu koostises ja temperatuuris. Soe vastutuul hajutas õrna udu. Aerude nagin jäi harvemaks – sõudjad lükkasid oma vammuste hõlmad pärani. Aurune hingeõhk nende nägude eest kadus ja peatselt tõmbusid nende näod pingutuse ja palavuse koostoimel punaseks. Meresõidus võhiklik Gnud ei osanud aimatagi, kaugele nad olid rannikust jõudnud. Omaenese sisendatud hirm udus luusivate koletiste ees oli pikendanud aja kulgu. Ometi tundus millegi üleloomuliku kohalolek pisut varasena. Ta oleks hea meelega vältimatut edasi lükanud. Nüüd tundus see saabuvat.

Võõrad ennetabamatud lõhnad tungisid sõõrmetesse, ajades Gnudi köhima ja vikisid tema suunas vandesõnu sosistama, et teda vaikima sundida. Ta surus suu mõlema peopesaga kinni, ent läkastamine ei lakanud. Ehk oli selle põhjustajaks udus luusiva koletise hingeõhk, mis muutis õhu palavaks ja mõruks!

Kummalised hääled lõikasid läbi udumüüri, mis tundus muutuvat üha hõredamaks ja hõredamaks, vihjates udupiiri lähedusele. Veest tilkuvad aerud tõmmati sisse ja asetati istmeridade vahele. Laev libises rahunenud vee peal omasoodu edasi, nagu kantuna mingist nähtamatust hoovusest.

Esimesena märkas Ragnar Kondinärija midagi laeva kohal kõrgumas. Selle ähmased piirjooned püsisid liikumatud, nagu udus ootava libardi vari. Gnud libistas end vaistlikult vöörist eemale ja taganes selg ees, lootes sedasi hiilida laeva ahtrisse, võimsate vikide varju, kuid põrkas oma teekonnal millegi otsa. Üle õla kiigates nägi ta enda taga karmi ilmega Haraldit, kes hoidis pilku kõrgusesse küünitaval lummutisel ja küsis Gnudi poole vaatamata: „Noh tähetark, kas see on kristlaste peletis, kes udust auru välja ähib?“

Hirmust sõge Gnud oleks tahtnud küll edasi ahtri poole pressida, kuid sõjapealik seisis kui ületamatu müür ta teekonnal ees, andes mõista, et nende kõigi saatus oli omavahel läbisegi kokku punutud.

Gnud kissitas silmi lootuses, et see aitab tal selgemini näha. Kuid udu paljastas oma peibutist inimsilmadele vastumeelselt. Aeglaselt lõikusid suitsused piirjooned teravamaks, kuni hõrenevas udulooris joonistus välja midagi värdjalikku, tohutu inimkuju laadset. Gnud ei usaldanud oma silmi - ta tundis hirmunud inimeste kommet metsloomades ja surnud maailma asjades inimlikke tunnuseid näha. Aga see ei võinud olla hirm, mis moonutas tema silmanägemist. See ei saanud kohe kindlasti olla inimene, tema mäekõrguse kasvu tõttu, ega ka merest väljaküünitav kaljuserv, millega oleksid pidanud kõik kohalikud meremehed juba ammu tuttavad olema. See pidi kindlasti olema üks neist hiiglaslikest ürgpeletistest, kes peitusid senini inimeste keskel ja näitasid end vaid valitutele.

Udu sülitas nad välja sama kärmesti, nagu oli ennist alla kugistanud. Nii kummaline kui see ka Gnudile ei tundunud, paistis udu nüüd ohutumana, mille varjus ei ähvardanud teda miski. Tema esmane ja ainuke soov oli tagasi udu rüppe pugeda, mille sees nägid koletised teda sama kehvasti kui tema neid. Tema meelehärmiks libises laev terves pikkuses paksust uduseinast välja ja jätkas raugematu hooga liikumist.

„Tori vasak kera!“ vandus keegi poolsosinal, kui neile oli antud piisavalt aega, et varasema silmapette ulatust tunnistada. Tohutu kogu, mis näis udupiimas liialt pikk ja kleenuke, et püstise kaljurahnuga segamini ajada, vormus nende silme ees hiiglaslikuks kivisse tardunud naiseks, keda kattis rohekas vaseroostene vanarooma tooga, mis oli võõrmaiselt ümber ta keha mähitud, ulatudes kuni kõrge kividest laotud postamendini, millel too hiidnaine seisis. Ta kandis peas piikidega ääristatud krooni ning tema pilk oli kummastavalt kivine ja eemalolev, et tunduda saabunutele ähvardav. Üks tema kätest oli tõstetud kõrgele pea kohale, hoides midagi tõrvikulaadset peos, nagu oleks valmis seda lohelaeva suunas heitma. Esmases hämmelduses hoidsid vikid oma kehaliikmed ja häälepaelad vagusi, oodates ärksalt, et liikumatuks tardunud naisolevus ärkab korraga ellu ja sööstab neile kallale.

„Mis imeloom see on, poiss? Räägi!“ nõudis Gnudi selja taga kõrguv Harald, hoides noormeest oma tohutu kämbla raskuse all paigal.

Gnud maigutas mõned korrad avatud suuga enne, kui sai hääle tagasi.

„Miklagardis ei kohanud ma seitsme aasta jooksul kõrgemaid raidkujusid, kui selle naise põlved,“ pomises ta endamisi, põrnitsedes imestusest pärani silmadega imetabast nägemust.

„Kas see on hiiglaste kätetöö?“ pressis talle peale Harald, kes pidi viivitamatult uut olukorda hindama ja ei saanud meeste salga pealikuna endale tegevusetust lubada, vastutades iga sõjardi elu eest.

„See võib olla samasuguneinimkätega püstitatud kuju, mis seisis kunagi ammusel ajal grikkide saare sadamas. Selle harkis jalgade vahelt mahtusid mõistujuttude kohaselt isegi täispurjes laevad läbi sõitma. Tänaseks võib sellisest imest vaid vanadest ürikutest lugeda ja mina näen oma silmadega midagi säherdust küll esimest korda.“

„On see ristiinimeste jumalus?“

Gnud ei osanud teha muud kui pead raputada.

„Vot, poisid, see ongi see kristlaste hoor,“ nähvas irvhambana tuntud Ingvar Lõuapoolik, „kes heitis oma mehe selja taga kiimase jumalaga ühte ja lasi endale bastardist sohilapse taha teha.“ Ta rääkis kõmiseval häälel, mis tundus Gnudi jaoks küllalt vali, et äratada isegi uinunud naisekujusid ellu.

„Ma tahaks tema tanu alla kaeda,“ lisas Ulf Himur tagantpoolt. „See moor pidavat olema veel sünnitades neitsi.“ Marusena plahvatav naerukoor ehmatas Gnudi vähesedki juuksekarvad püsti.

„See ongi siis sinu tuldpurskav koletis?“ hüüatas Gnudile kõige lähemal istuv mees. „Millisest mulgust tal see suits küll pärit on!“

Vikimehi ei olnud raske naerma ajada, millest võis järeldada, et nad kõik olid elevil ja närvis ning püüdsid neid naiselikke nõrkusi oma kaaslaste eest muretu rõõmsameelsuse taha varjata.

„Näe, see ongi hiiglaste kants,“ lõpetas naerumürina rivis kõige esimese aerukäena istuv Bard Nolsson, osutades naisekujule vastassuunas.

Kõigi pilgud pöördusid üheskoos pahema parda suunas ja isegi kõige karastunumad vikid ei häbenenud imestushüüatusi, sest silmadele nähtu paistis pärinevat otsekui vanaisade kangelasmüütidest. Mõni rähmas isegi käeseljaga üle silmade, kutsudes neid väärpildi loomise pärast korrale.

Siinpool udu tähistas sombuse hommikupooliku kestmist nõrk päikesekuma ühtlaselt halli pilvekatte sees. Vasakult nähtav rannaviirg võis neist jääda umbkaudselt sama kaugele kui kodurandki, kust nad olid äsja lahkunud. Tühja rannaliiva asemel jooksis sirge ja kivine rannaviirg nii kaugele kui silm ulatus ja selle kohal kõrgusid uskumatult sihvakad majad, mis sarnanesid kodus tuntud pikk-kojadele. Vaid selle erinevusega, et need olid otsekui otsaseinale püsti tõstetud ja küünitasid end sedasi kõrgusse, pilvede poole. Seinad ja katused olid neil tikksirged, nagu oleks hiiglasest kiviraidur need siledaks lihvinud. Hallid pilved peegeldusid poleeritud seintel, jättes mulje, nagu oleks ehitusmaterjalina kasutatud tühipaljast õhku ja pilvi. Neid hiiglasekodasid kõrgus taevaveerele mitmekümne käe sõrmede jagu, kuid see tundus arusaadav, sest ühte majja pidi kindlasti mahtuma vaid üks hiiglaste perekond, kelle sarnaseid elas siin ilmselt sadakond.

Iidsed müüdid teadsid tõepoolest rääkida hiiglastest, jötunnidest, kellest põlvnesid kõik tuntud jumalad. Jötunnide lugu pajatas jumalate kehtestatud ebaõiglusest, kui viimased tapsid alghiiglase ja uputasid tema verega terve elava maailma. Üleilmne uputus pühkis äärepealt selle müstilise hiiglastesoo maa pealt minema ja ellujäänud pagendati pimedasse ilmanurka nimega Utgard. Neid samastati mõnikord hirmuäratavate trollidega, kes pistsid oma nina alatasa inimeste tegemistesse. Ometi ei kirjeldatud neid alati hiiglastena, vaid kas äärmiselt ilusate või inetutena.

Nagu oli näha viki meeste ilmetes ja kehahoiakus, leidsid nad kõik nendes kuuldustes endale sobiva tõe. Nad imetlesid aupaklikkusega käegakatsutavas kauguses kummitavat ilmutust, kuid nad polnud sugugi ühel meelel, kas uurida seda lähemalt või sõuda halvema vältimiseks tuldud teed tagasi. Gnud lootis, et temalt selle otsuse langetamisel nõu ei pärita, ent teda oma võimsate sõrmedega kammitsas hoidev sõjapealik Harald oli juba oma otsuse teinud. Harald oli maast-madalast jumalatest ja hiiglastest pajatatud kangelasmüütide najal üles kasvanud. Isegi kui ta polnud oma arvukatel rüüsteretkedel müütide õigsust tõestanud, kujutas ta vähemalt üht Üheksast Maailmast ette säärase kohana, kus ühest inimelust jääb väheseks kõigi sealsete imede tundmaõppimiseks. Ta oleks otsekui lootnud udu seest midagi sellist leida.

„Ei, see pole Utgard,“ ütles ta vastuseks meeste hämmingule. „See koht on liiga ere jumalate põlu alla kukutatud hiiglaste jaoks.“

„On see ehk siis Asgard, jumalate koda, kuhu me udust pimedana oleme eksinud?“ kostis keegi sekka. Korraga määrasid kartmatute meresõitjate asukohta erinevad teadmised mitteinimestest ja inimesele tundmatutest maailmadest, mitte taevakaarest võetud teesuunised. Enne kui Harald suutis lämmatada eidelikest tunnetest kannustatud mokalaada, pidi see veelgi hirmu ja hämmingut külvama.

„Kas oleme me ehk endalegi märkamatult surnud ja jõudnud Vallhalla väravatesse?“ kostis laevaahtrist.

See ärgitas mehi vaatama üksteist hindavalt. Mõni isegi kompas kätega oma ihuliikmeid, nagu otsides vastust sellele küsimusele, kuigi ükski neist ei osanud arvata, mis tunne oli olla surnud. Igatahes ei erinenud nende praegune enesetunne sellest, mis oli olnud kodunt väljudes. Ka nahk saatis näpistades valutorkeid kehasse, mis paistis elava ja hingavana.

Uudne areng tõmbas meeste tähelepanu enda kehadelt vetelaotusele, mida mööda lähenes neile miski imetabasel kiirusel, lahutades vöörivett kahte lehte ja mürisedes kui kuristikku langevad kivirahnud. Ligemale jõudes muutus see pisikesest täpikesest valgekõhuliseks kaluripaadiks, mis liikus edasi imeväel, vajamata selleks purjeid või aerusid. Mäslev vesi selle ahtris vahutas ja kobrutas, nagu tõukaks paati marune kalaparv. Paat küündis vaevalt veerandi lohelaeva pikkuseni, kuid ometi ületas see osavuses kõiki teisi vikidele tuntud vetealuseid. Läikiva kerega paadike tegi vaevata suure ja kiire ringi ümber vikide lohelaeva, saates kõrged lained nende poole ja pannes uhke sõjalaeva kõikuma kui hapra tohlakoore veelombis.

„Loki saadab meile meelepette!“ röögatas karune Leif Magnussen ja rebis kirve vöö vahelt. Koheselt olid kõik teisedki jalgadel, terariistad enesekaitseks paljastatud. Kuigi nende laev oli sobilik kiireks randumiseks ja lahkumiseks, et jätta nobeda üllatusrünnakuga vastastele vähe aega algsest paanikast toibumiseks ja vasturünnaku planeerimiseks, ei peljanud nad ära ka üht tõsist merelahingut. Nende tugevus seisnes ühtsuses, kus iga mees toimis kui keha üks osake, mis võimaldas Haraldil teha kärmeid otsuseid. Kuid nüüd tundis igaüks end kui näljasest hundist piiratud põdrapull, kes on teravate kihvade ja kiirete käpahoopide ees kaitsetu. Esmakordselt nende pika sõjatee jooksul olid jõuväljad nende kahjuks pöördunud.

Paadike jätkas oma pöörast ringtantsu, tulles iga järgneva ringiga üha lähemale, nagu üritades vikide valvsust uinutada. Vikide sitked lihased tõmbusid tapluse eelaimduses vibukeeltena pingule. Sõjariistade nahksed käepidemed vingusid kägistavates pihkudes.

„Ootame, mehed!“ taltsutas Harald sõnadega vikisid, kes olid pingul kui hüppevalmis kassid.

Paadike jõudis järgmise ringiga reelingust vaid kümne küünra kaugusele, mis oli piisav vahemaa, et visatud kirvega sihtmärki tabada. See möödus ahtrist ja vöörist nii lähedalt, et seda oleks võinud väljasirutatud käega lausa puudutada. Kuid võitlushimuliste meremeeste asemel ilmusid paadikese pardale neli verinoort kuju, keda näis sõdimine kõige vähem huvitavat. Nad olid riietatud pealaest jalatallani valgesse, käes hoidsid nad kummalisi piklikke anumaid, mis ei sarnanenud milleski relvadele, vaid joogianumatele, ja huilgasid äratabamata keeles, samal ajal vikide suunas lehvitades. Vikidega kohtumine valmistas neile üleüldist elevust, mida nad lapsiku siirusega välja näitasid, oskamata hinnata ohtu, mida suutis igaüks, kes silmas juba kaugel silmapiiril nelinurkset purje või vöörilohet lähenemas.

Pitsitus relva käepidemete ümber lõdvenes kui nõiaväel. Mõni neist elukutselistest tapjatest naeratas soojast vastuvõtust meelitatuna, mõni lehvitas ebakindlalt vastu, oskamata jaburast olukorrast kuidagi pädevamalt välja teha. Vikide kohmetus lõbustas muretuid noorukeid, kes pidanuks juba ammu suutma relva käidelda ja teadma, mida tähendab silmast-silma kohtumine hambuni relvastatud mereröövlitega. Hirmu asemel lagistasid nad kui joobnud naerda, tõstsid vedelikuga täidetud anumaid suudele ja lällasid midagi arusaamatus keeles. Mõned üksikud sõnad tundusid ligilähedaselt tuttavad läbikäimisest anglitega, kuid nende tähendus jäi kõrva teritavatele vikidele võõraks.

„Need pole hiiglased ega trollid,“ teatas Ulf Himur, keda näis eriliselt huvitavat üks plikaohtu näitsik paadikeses. Too võis olla Ulfi vanema tütre vanune, kuid sellega kõik sarnasused lõppesid. Kui Ulfi tütar oli otsesõnu isa suust kukkunud, säilitades kõik mehelikud näojooned ja kergelt kõõrdis silmad, siis see neiu siin oli õnnistatud tuules leekivate tulekarva juustega, säravate sõstrasilmadega ja kehaga, mille eest oleksid isegi kuningad nõus orjaturul ilmatumaid rahakukruid kergendama. Tütarlaps naeris laginal, tegi meeste üllatuseks ja isegi tülgastuseks oma veripunaste huultega siivutuid suudlusliigutusi, lehvitas neile oma käe ja kummuva rinnapartiiga ning huilgas kui armuhoos valküür üle vetevälja. Kõikide ehmatuseks kergitas ülisõbralik neidis särgiveere üles kuni õlgadeni, paljastades rinnad, mis sarnanesid varaküpsetele kahvatupõsksetele õunadele.

Rud Kalasilm, kes oli küll vapramate sõdalaste killast, kuid sellegipoolest lühinägelik kui mutt oma urus, pingutas meeleheitlikult, et näha laeva ümbritsevas hämus seda lummutist, mis mehi tema ümber tagaigatsevalt ahhetama ajas. Tema elas jäävas udus, mis jäi temast kaugemale kui kümne sammu, ja tema jaoks jäid mõistetamatuks need hirmujutud, mida sõjatares merele laskunud udust räägiti. Nüüd oleks ta aga teravate silmade eest kogu oma varanduse ära andnud, sest laeva ümber nähtu pani ka kõige jõhkramad sõjardid kui poisiklutid ohkima ja ähkima. Rud tunnetas, kuidas laev nende all kreeni vajus, kui kõik see meeskond parempoolse reelingu äärde koondus ja aluse ümber pöörata ähvardas.

Temale jäidki kättesaamatuks need himurad mälukillud, mida vahedama pilguga vikid said sellest üürikesest kohtumisest enda omaks tunnistada, sest korraga ärkas paadikene valjema möiratusega uuesti ellu ja sööstis otsejoones udumüüri sisse, umbes samas kohas, kust lohelaev oli mõned hetked tagasi väljunud. Lohelaeva pardal võttis maad vaikus. Elunäinud mehed olid kohanud võrdväärset vastast lapseohtu noorukites, kes käitusid kui võrgutavad merineitsid, kuid juhtisid kõige võimsamat lainekündjat, mis oleks oskuslikes kätes ja pädeva kasutuse korral jätnud nendesugused mererüüstajad kaotajate poolele.

„Nad ainult tögasid meiega, need lapsed,“ kurtis Sten Kivipea löödult, tajudes korraga oma jõuetust.

„Meie kirvestel ja mõõkadel polnud mingit mõju neile,“ liitus temaga keegi teine.

„Neil polnud aimugi, kes me oleme.“

„Mis te nägite?“

„Sa ei usuks seda nagunii iialgi, Rud, sest selle uskumiseks peaks nägema.“

„Mida oskab tähetark selle kohta teatada?“

Gnud oli ennist oodanud kõige võikamat lahingut, mis värvib vee nende ümber inimverega ühte tooni. Ta ei jõudnud veel toibudagi varasemast ehmatusest ja juba nõuti temalt selgitust seletamatule. Ta oskas vastuseks vaid arusaamatult kogeleda.

„Meil on targem udusse tagasi sõita,“ tegi Knud Õnnis teatavaks selle, millest paljud mehed mõtlesid, kuid ei julenud valju häälega rääkida. „See paik on meile tundmatu. Siia pole meiesugustel lihtsurelikel asja.“

„Need ei sarnanenud olevustele, kes oleksid oma silmaga sõda ja hävingut näinud.“ Haraldi madal hääl kaikus üle laevateki ja mõjus kummalisel kombel rahustavana ka Gnudile. „Oma elus vaid rahu ja küllust kogenud inimloom on kui nuumatud kass, kelle vurrude küljest hiired piima nopivad. Nähtavasti oleme meie läbi udus paikneva hiireaugu pugenud ja siia hellitatud kasside sekka sattunud. Mu soontes ei voola viki veri, kui ma selle juhuse kasutamata jätan. Ja ma usun, et täpselt nii on ka teiega!“

Viimaseid sõnu lausus Harald valjemini, hüpates pilguga ühelt mehelt teisele, kuni viimse sõdalaseni välja. Tema sõnade mõju avaldus meeste süttivates silmades, krigisevates hammastes, lihaspingest värisevates mõõgaterades. Raske oli neid samastada hiirtega, kes lähevad kassi vurre noolima. Pigem nägid nad välja kui näljased hundid, kes olid silmanud valveta jäänud lambatallesid. Gnudi loetud ürikud oskasid rääkida mitmetest kartmatutest väejuhtidest, kes olid juhatanud oma sõjaväe kindlasse hukatusse, kuid selline võimalus ei paistnud Haraldi meestele kaugeltki tuttav olevat.

Vahepeal kuivanud mõlad langesid taas vette ja uudne ramm ning saamahimu surus neile takka, kui kaardus lohepea pöördus pilvemajade poole ja suunas oma pärani peletisesilmad kergele saagile, kandes enda turjal kahtkümmend üht verejanulist mõrvarit ja üht süütut lambukest, kes tundis suuri tapluseid vaid teiste kirjameeste jutustuste läbi.

Nagu kätega siledaks voolitud kaile oli kogunenud rühm inimesi, keda vikide lähenemine – nagu Harald oli oma kihutuskõnes maininud - ei paistnud põrmugi kohutavat. Sarnaselt sõgedatele noorukitele lumivalges paadis, lehvitasid nad vikidele, hõikusid sõnu, millel polnud ähvardavat ega isegi mõnitavat tooni. Paar meest tõstsid oma väikesed lapsed endale õlgadele, et nad saaksid takistamatult üle eesseisjate peade näha. Vikide täiendavaks üllatuseks kandsid nii mehed kui naised pükse, näides võrdsetena.

„Nad on lubanud eitedel kanda mehe hõlste,“ praalis Gustav Isekas ja tema tammise ja rabeda hääle kõla kutsus kaini ulatudes võrdväärselt nii meestes kui naistes esile imetlusümina. „Nad isegi sarnanevad eitedele!“ Vikide üheaegne naerulagin nakkas ka ootajaid, keda ei paistnud sugugi häirivat naljad, mis olid nende vastu suunatud.

„Tavaliselt panustame me oma rüüsteretkedel kiirusele ja ootamatusele, nagu pistrik jahib jänest.“ Harald kogus mehed enda ümber kokku. „Sest jänes tunneb pistrikku ja tema jahikombeid. Aga seekord paistab meil tegemist hoopis uudse jänesekarjaga, kelle peade kohal on taevas röövlindudest puhas. Hirm on selle karja jaoks võõras ja see teeb teda pimedaks. Meie saame kui nähtamatud varjud nende keskel kõndida ja noppida endale kõige rasvasemad palad. Kindlasti on kõige suuremad rikkused kusagile sügavale linna südamesse peidetud. Me peame olema kannatlikud, näima ohutud. Alles siis, kui saabub õige hetk, võtame selle, mis meile kuulub ja taandume kiirelt veele tagasi, võibolla isegi udu varju.“

Meeste kilevil pilkudest suutis Gnud kohe järeldada, et neid oli raske kannatlikkusele sundida. Saagiiha ähmastas nende mõtteid ja selles linnas tõotas jätkuda rikkalikku saaki sadade vikipõlvede jaoks. Gnud tahtis sekkuda ja meenutada neile vanasõna, et isegi nurka aetud hiir võib küüned kasvatada. Samuti soovis ta jagada vikidega oma teadmisi nutikast sõjapidamisest, mida oli talle kirjasõna vahendusel õpetanud Aleksander Suur ja Julius Caesar, kuid ta ei suutnud oma jalgugi juhtida, häälepaeltest rääkimata. Kuigi ta sai Haraldi mõttetööst ja agarusest aru, mis arvestas kaitserajatiste ja käsirelvade puudumisega, tundus sõjapealiku plaan talle meeletu, nagu pea lõvi lõugade vahele pistmine. Ta jälgis elevile aetud linnainimesi, kes uudistasid kõrgelt kailt nende lohelaeva, osutasid näpuga selle vööripeale ja vadistasid isekeskis lummatult midagi. Ta silmas kaugemal kai ääres teisigi lumivalgeid paate loksumas ja ükski neist ei sarnanenud vikide laevaga, mis oli erinevalt neist sõjapidamiseks ja rüüstamiseks loodud. Ometi võis selliste nobedate alustega vikide laeva müksata, nende aere pooleks sõita, nende tüüraeru purustada, jäädes samas kättesaamatuks vikide viskerelvadele, mida üks ettenägelik sõdalane heidab vaid kindluse puhul, et ta oma sihtmärki ka tabab. Olles näinud, milleks oli võimeline üks armetu välimusega paadike, ei kahelnud Gnud, et see võis rünnata endast suuremat ja kohmakamat vastast kui tabamatu herilane. Ehk ei näinud linnarahvas vikides ohtu seepärast, et nende valduses oli palju võimsamaid relvi, millega ei suuda võistelda isegi vikide vaprus? Mõistes, et isegi Harald ei suudaks manitseda oma mehi kuulekusele, kui nende ees kilab kenitlev hiilgus, sundis ta end vagusi.

Lohelaeva pardakilbid puudutasid krigisedes kivist kaimüüri ja keegi viskas kaile ankruköie, mille otsa üks linnaelanikest lahkelt vastu võttis ja nende eest massiivse posti ümber kinnitas.

„Nad aitavad end ise paljaks röövida!“ prõõkas Erik Vihane meeldivalt üllatunud ilmega.

„Jätkem kilbid maha!“ Oli erakordne maabuda võõrale rannikule ilma kaitsvate kilpideta, kuid ilmselt üritas Harald sisendada meestele enesekindlust, et neil ei ole vastupanu oodata. Vastupidiselt Gnudi ootustele ei põhjustanud märkimisväärne muutus vikide harjumuspärases strateegias vähimatki nurinat. Pealiku usk nende üleolekusse vaid kinnitas meeste usaldust Haraldi juhtimisvõimetesse.

Ilma täiendavate korraldusteta valgus sõjasalk maale, mõõgad tupes ja kirved vöö vahel, kilbid endises kohas reelingu küljes. Neid tiheda rühmana ümbritsevad elanikud tõmbusid uudishimulikult lähemale, üritades neid isegi katsuda. Vaid karukasvu Leifist hoiti vaguralt eemale, sest ta puuris oma ainsa silmaga ähvardavalt igaüht, kes julges talle külje alla ronida. Erilist huvi valmistasid vikide relvad, mis kinnitas sõjarditele, et need olid siinmail tundmatud. Harald tõukas tõrksate jalgadega Gnudi teistele järele, nii et too maandus neljakäpukil sadamakaile. Keegi haaras tal kui kassipojal kratist kinni ja tõstis üleüldise naerulagina saatel jalgadele.

Armetus olekus Gnud märkas silmanurgast paari naist, kes hoidsid enda silme ees peopesa suuruseid karbikesi, mille sarnastest armastasid Bütsantsi jõukamad ja edevamad naised ja mehed oma silmnägu imetleda. Kodukülas asendasid neid imevigureid peegeldavad metallpinnad ja kaugelt maalt kalli raha eest toodud klaasikillud, mis olevat kitailaste leiutis. Need naised ei suutnud pisikestelt karbikestelt oma silmi lahutada, kuigi näisid suurepäraselt ümbruskonda tajuvat, otsekui oleksidki kasutanud veidraid vahendeid nägemiseks.

Linnaelanikud tõmbusid nende teelt aupaklikult eemale, hõikudes midagi oma kummalises keeles ja suunates nende poole oma imetabaseid „nägemiskarpe“. Gnud ripendas takutuustina oma talutaja käe otsas. Gnud tundis temas ära Ingvari, kellega ta oli kord lapsena kodukülas mänginud. Nüüd oli Ingvar temast igas mõõtmes üle.

„Mida nad räägivad?“ küsis Ingvar peaga elanike poole noogates.

„See on minu jaoks tundmatu keel,“ pomises Gnud vabandavalt. Ta kartis kangesti, et teda võidakse hüljata nagu kilpegi nende kasutuse pärast. Milleks ikka tassida rasket ja ebamugavat tähetarka kaasas, kui tollest midagi kasu ei tule! „See meenutab anglite või sakside murrakut, kuid ma võin kihla vedada, et oma reisidel olete te isegi midagi sarnast kuulnud.“

See võis ka nii olla, kuid Haraldi mehed polnud usinad õpipoisid, kes tunneksid üleliigset huvi maailma asjade vastu. Teiste rahvastega suhtlemisel oli nende tähelepanu suunatud vaid kirkale, kallile ja teisaldatavale, mis muudaks nende elu pisutki mugavamaks ja luksuslikumaks ja teeks nad teiste ees tähtsamaks.

„Ära muretse, Põdrapoeg!“ ütles Gnudile tema lapsepõlvesõber Ingvar. „Täna teed sa ühe päevaga tasa selle, mille raiskasid aastatega Milgradi läppunud katakombides kirjatarkust õppides. Täna saad sa oma silmadega nägema, mida teeb vahe tera kokkupõrkes inimihuga. Täna saad sa tundma halastamatu terase võimu siin maailmas. Täna kaotad sa oma süütuse. Täna saab sinust mees.“

Neid tihedas salgas ümbritsevad mehed naersid mürinal, nagu oleksid Ingvari sõnad üksnes tögamiseks mõeldud. Ainuüksi mõte Ingvari sõnade tähenduse peale keeras Gnudi sisikonna sõlme. Kellegi küünarnukk torkas talle selgroogu ja sundis teda kiiremale kõnnakule. Ta oleks äärepealt kaotanud tasakaalu, kuid suutis kellegi vastu põrkudes jalgadele jääda. Ta tundis end kui lammast, keda talutatakse koos mõistuseta karjaga tapalavale.

Nad marssisid kiiresti, kaugenedes turvalisest kaist ja laevast. Teekond kulges siledal teel, mille sarnast polnud Gnud isegi Miklagardis kohanud. Rooma teemeistrite iidsed oskused olid siin täiuslikkuseni lihvitud, nagu ka teekate, mis kergendas jalavaeva. Kui nad olid möödunud ühtlaseks pügatud murukamaraga kaetud pargilapikesest, peatuti järsult. Gnud küünitas üle meeste õlgade vaatama, mis oli peatuse ja üllatushüüatuste põhjuseks. Verejanust sõge sõjasalk oli sunnitud teed andma ennenägematule sõidukaarikule, mis liikus peaaegu hääletult ilma igasuguse nähtava jõuta, nagu lainete vahel kohatud paatikegi. See veeres küll nelja võimsa ratta abil, sarnanedes Gnudi maailmas kasutatud vankritele ja kaarikutele, kuid selle eesotsas puudusid poni-, muula- või eeslirakendid, mis oleksid võinud sõiduriista edasi vedada. Näis, nagu liigutaks seda edasi nähtamatu võluvägi, mis podises kusagil kaariku sees ja haises kirbelt. Läbi aknamulkude paistsid imelike kaarikute reisijad, ilmselt perekond koos lastega.

„Tooge nooruke Elksson esile!“ kostis eestpoolt Haraldi kõuehääl ja Gnud tõugati rohmakalt salga etteotsa, kust talle avanes piiramata vaade ees kõrguvatele majadele ja nende vahel liikuvatele elanikele ja nende imevägistele sõiduriistadele. Ta oli õppinud mõistma kristlaste levitatud usuvoolu edu põhjuseid, mis laoti hunnitute telliskivikuhjadena kõrgetesse pühakodadesse, muutmaks inimlooma nende kõrval tühiseks nääpsukeseks. Taevasse küünitlevad kirikuhooned sisendasid tahtmatult hardust igaühes, kellele tohutud kivimajad sümboliseerisid kristliku jumala väge. Kuid isegi Miklagardi võimsam jumalakoda Aja Sofiia oma valge ja kollase marmori ning rohelise serpentiiniga ei suutnud võistelda nende õhuliste ja peegelduvast klaasist rajatistega, mida tundus isegi patt majadeks nimetada.

„Tähetark,“ ütles Harald Gnudile, „nüüd on aeg oma teadmisi jagada. Milleks muidu ma sind siia kaasa tassisin! Vanade vikide pärimused räägivad Üheksast Maailmast. Ütle nüüd mulle, millises neist me parasjagu viibime!“

„Krekkide mõttetark rääkis kunagi võimsast Atlantikosest, mis uppus ilmselt samal ajal veepõhja, mil meie jumalad katsid elusmaailma võimult kukutatud hiiglaste verega,“ vuristas Gnud ette esimese uitmõtte, mis talle meeleheites pähe kargas. „Räägitakse, et see linn on senimaani alles, pääsenud uputusest, kuid kadunud jäljetult. On täiesti võimalik, et seesugune võiks varjata end udu sees, mis meie kodurannale külge kleepis.“

„Seega polnud udu näol tegu ristijumala vandega paganatest vikide vastu, nagu sa meile oma elu hinnaga üritasid selgeks teha?“

Viimanegi jaks lahkus Gnudi ihuliikmetest ja teda oli tarvis toetada. Tema kõhetus kehas kaalusid ilmselt kõige rohkem pähe kogutud vaimuteadmised ja tema püsti hoidmine ei valmistanud ühelegi vikile raskusi.

„Sinu kasutu olek pole veel pärale saabunud,“ ütles Harald tema kustuvat meelemõistust kuklamüksuga äratades.

„Ükski mees pole isegi Valhallast tagasi pöördunud, et elavatele oma kogemustest pajatada,“ leidis Gnud korraga kusagilt vajaliku julguse enda teadmatuse vabanduseks. „Kust võin siis teada mina, kas ei ole me korraga sattunud surnute kojasse. Sest see siin ei sarnane mitte üks raas surelike inimeste maailmale, millest mina olen teadlik.“

Vahepealsel ajal oli ristteele kogunenud juba mitu imekaarikut, millest pudenesid reisijad välja ja kogunesid vikide ümber kui ööliblikad tõrvikuvalguse peale. Kõik nad nägid välja tavaliste inimestena, kuid kas mitte kristlaste pühakiri ei öelnud, et jumal lõi inimesed oma näo järgi! Ja kas mitte põhjalagi vanad müüdid ei rääkinud inimnäolistest jumalatest, kellel olid kõik inimlikud pahed ja voorused ning kes olid sama surelikud! Gnud oleks võinud sama hästi tunnistada, et nad võisid viibida nii maa peal inimeste keskel kui taevas jumalate seas. Kohalike elanike seas valitsev üllatus paistis samas kuidagi kohatu kõiketeadjatest jumalate kohta.

Harald juhatas sõjasalga pikka ritta pargitud kaarikute vahelt läbi. Möödaminnes silitas mõni oma peopesaga nende värvilisi keresid. Taas silmas Gnud tuttavaid „nägemiskarbikesi“, mida suunati nende poole. Vikid vaid jõllitasid enda piidlejatele vastu, olles samamoodi hämmeldunud. Nad sukeldusid paksu rahvasumma, kes oli vikide saabumise lummuses oma senised toimetused hüljanud. Nähtu meenutas Gnudile Miklagardi elavaid äritänavaid, mida läbisid mõnikord peohimulisemate elanike poolt rahastatud pilkupüüdvad karnevalid ja bakhanaalid, et pilgata valitsevat usuvagurust. Nüüd olid korraga vikid meelelahutajate rollis ja pakutud vaatemäng meelitas kohale uusi uudistajaid, kes ummistasid edasipääsu ja sundisid vikide salga peatuma.

Isuäratavad lõhnad langesid paksu pilvena vikide peade kohale, tuletades meelde viimast kõhutäidet, millest oli möödunud juba üks päevapoolik. Kõige aplama isuga ja täidlasema vatsaga viki, Manne Thorson, kelle nina oli sama terav kui nülgimisnuga, leidis koheselt meelikummutavate lõhnade päritolu. Need õhkusid ühe tänavakaubitseja kärukesest, mille kohal hõljusid aroomid lausa nähtavate aurupahvakutena. Noor kaupmees tundis end silmnähtavalt meelitatuna talle pühendatud tähelepanust, kuid tema esialgne rõõm hajus kiiresti, kui Manne pressis järjekindlalt peale tasuta moona saamiseks. Noormees raputas Manne tõrjumiseks oma käsi soojade anumate kohal ja seletas midagi omas keeles, millele Manne ei jäänud sõnagi võlgu. Kaaslaste lõbustuseks üritas Manne järgida Haraldi käsku varjata oma verejanulisust ja samaaegselt kuuletuda oma korisevale kõhule. Sisemine võitlus lojaalsuse ja nälja vahel muutis ta vihaseks ja Gnud oli juba kindel, et kõhukas viki pruugib oma tahtmise saamiseks suu asemel relva.

Juhtus aga vastupidine. Teineteisega arusaamatus keeles praalimine muutis vaatemängu pealtnägijate jaoks veelgi naljakamaks. Vikide ja kohalike ühine naer sulatas ilmselt jää kontvõõraste ja linnaelanike vahel ning muutis viimased lahkemaks. Ei kulunud kaua, kui rahva seast astus välja laitmatu rõiva järgi otsustades nooblite klassi kuuluv mees ja ulatas toidukaupmehele määrdunud paberilipaka, mis vaigistas hetkega vaidluse. Manne ülimaks rahulduseks avas leebunud kaupmees oma toidukasti ja vormis kärmete liigutustega midagi otse tema silme ees üheks tervikuks ja ulatas kärsitule Mannele. See oli keeratud lumivalge paberi sisse, mis Gnudi kui kirjaoskaja meelest pidi suurepäraselt sobima surematute ürikute loomiseks.

“Vaata tähetark!” hüüdis Manne Gnudile. “Siin osatakse isegi kirjapaberist süüa valmistada. Kui sa selle oskuse ära õpiksid, oleks sinust palju rohkem kasu.”

Seda öelnud pistis ta kogu roa ühestükis suhu ja mälus punnispõskselt. Kõik jäid pingsalt tema muljeid ootama. Mannet oli nimelt tabanud omalaadne needus. Ta isutas küll igasuguste roogade järele, mis oli valmistatud maakamaral kõndivatest lojustest, veepinna all ujuvatest elukatest ja maamullast sirguvatest väätidest, kuid tal polnud sobivaid vahendeid nende nautimiseks. Ta oli kaotanud pooled hambad sõjatapluses ja nendele lisaks veel veerandi kodustes kaklustes. Allesjäänud valutasid tal alailma ja immitsesid mäda välja, tõmbusid mustaks ja langesid omatahtsi igemetest lahti. Nagu vana ätt pidi ta leppima vedela lobiga või laste poolt pehmeks nätsutatud lihaga, mida ta valuliselt tervete tükkidena alla neelas. Tema kõhuhädadest osati rääkida legende, üks uskumatum kui teine. Nüüd, pugides tänavakoka pakutud võõramaist einet, väljendas ta näoilme ääretut rahulolu ja naudingut. See ei tundunud ei vedel ega tahke, aga siiski sobiv tema hambutute igemete jaoks. Ta suutis seda vaevata mäluda neelule sobivatesse klompidesse ja ilma valugrimassideta alla kugistada. Seejuures nirises midagi punast ta huulte vahelt habemesse. Esmase ehmatusega pidasid vikid seda vereks, nagu oleks tegu olnud mürgiga, mis söövitab keele auguliseks, kuid Manne pühkis karvad sõrmedega puhtaks ja lakkus need ükshaaval keelega üle.

“Ma pole elu seeski midagi nii maitsvat söönud,” suutis ta pärast viimast neelatust hädavaevu öelda ja tema sõnadel oli omapärane mõju kaaslastele, kes oskasid hinnata Manne nõudlikku maitset ja tema isepärast seisundit, mis vaevas pisut leebemal kujul peaaegu kõiki temavanuseid mehi.

Halastamatult ründasid veel neli vikit toidukaupmeest, kes tunnistas seekord kohe oma allajäämist. Harald tunnistas omakorda oma kuulekate sõjameeste allajäämist kohaliku imelinna võludele, mis ähvardas tema salakavala plaani luhjata. Ta trügis läbi inimsumma nelja meheni, kuid selleks hetkeks, kui ta kohale jõudis, oli noobel härrasmees kulme kergitades ja õlgu kehitades juba uued paberilipakad toidukaupmehele lunastanud. Neli punnispõskset nägu jõllitasid korda lööma saabunud Haraldile päranisilmi otsa. Kuid pealiku selja taga oli sedaaegu juba uus ettearvamatu areng hargnemas.

Naiste lemmikul Ulf Himural oli õnnestunud luua paljutähenduslik silmside ühe piltilusa olevusega. Ühtmoodi tumedate juuste ja silmadega paljassäärne näitsik naeratas Ulfile ja naaldus talle külje alla, tõstes oma „nägemiskarbi“ nende mõlema peade kohale. Ootamatust naiselikust rünnakust pea kaotanud Ulf vaatas poolearulise ilmega enda kohale tõstetud karbikest ja silmas selles vähendatud mõõtmetes ennast koos tema kõrval seisva neidisega. Edeva viki mehena oli ta harjunud igapäevaselt oma peegelpilti poleeritud mõõgateral või tumedapõhjalises veekastrulis imetlema. Kuid nii üksikasjalikku portreed endast ja veel sellise nurga alt, mis tõi tema kiilaneva pealae selgelt nähtavale, polnud ta varem näinudki. Andes Ulfile au, suutis ta pilgu palju olulisemate asjadeni juhtida, kui üks ta kõõrdsilmadest peatus pisikesel peegelpildil silmatud kumerusel, mis talle varem tüdruku õhukeste hõlstide alt märkamata jäi. Ta tõmbas naisolevuse endale tihedalt külje alla ja keeras ta jõuliste käte vahel nägupidi enda ette, kust talle avanes parem pilt naiselikele võludele.

Isegi põhjalikuma vaatluse teel ei osanud nõrgema soo küsimuses oskuslik mees määratleda selle neiu vanust. Tema näonahk oli puuderjalt siidine, ilmselt erinevate määrete kasutamisest, kuigi isegi need ei oleks suutnud katta arme, mille tekitas rohkem kui tosin aastaringi tagasi rinna- ja sülelapsi vaevanud tõbi, mis levis endise Rooma asualadelt kuni Põhjalani välja. Tõenäoliselt oli tüdruk sündinud enne seda kohutavat taudi. Järelikult jäi ta noorikuikka. Ülipikad hobuseripsmed varjasid pooleldi ta suuri inimsilmi, nagu oleks tegu looma ja inimese ristsugutisega, satüüri järglasega ehk. Millise ogaputkega oli võimalik neid huuli sedavõrd punaseks ja täidlaseks vormida, seda ei osanud Ulf küll arvata, kuid nende hõrgutavate huulte vahelt palistuvad hambad olid kindlasti ebamaised.

Mees tõmbas pöidla abil neiu suu avali, paljastades laitmatult valge hambarea, millega ei saanud uhkustada isegi värskelt hambunud lapsed vikide kodukülas.

„Vaadake neid hambaid!“ tõmbas ta kaaslaste tähelepanu oma veidrale ülevaatusele, mis hakkas neiule koheselt vastumeelseks muutuma. Korraga oli viimase sümpaatia takuse mehe vastu hääbunud. Nina kirtsutamisest ja suu kõverdamisest võis järeldada, et lõpuks oli temanigi jõudnud higi ja kalasoomuste lehk, mis ümbritses Ulfi paksu läbitungimatu haisupilvena. Neiu üritas end Ulfi haardest vabastada, sundides meest oma sõrmi ümber kleenukeste käsivarte veelgi enam kokku pitsitama. Ahistatud tüdruk rabeles, kuid see tegi tema olukorra veelgi hullemaks. Ulf Himur käitus meelisklevalt vaid tema suhtes sõbralike naisterahvastega. Ta polnud kunagi talitsenud oma jõudu, kui seda läks tarvis naiste alistamisel. Mees rebiski koheva juuksepahvaka oma kämmalde vahele ja tõmbas neiu pea rohmaka liigutusega kuklasse, sundides teda valulikku ja ebamugavasse asendisse ning murdes vähesegi vastupanuvõime. See ei meeldinud linnarahvale põrmugi, kuid peale sumbuva halvakspanumõmina ei astunud keegi abitu naisterahva kaitseks välja. Vikid vaatasid ootusärevalt enda ümber ringi, millal ometi ilmub välja mõõgakangelane, kes päästab hädas neidise au ja saab vikide esimeseks tapaohvriks. Loomulikult ei saabunud kedagi, nagu see oli alati juhtunud. Nende linnaelanike tunnustuseks võis küll öelda vähemalt seda, et nad ei tormanud kisades eemale, nagu oli see juhtunud eranditult kõikides asulates, kuhu viki jalg oli varem astunud.

Elanike abitus vaid kinnitas Haraldi sõnu, et nende näol on tegu hellikutega, kes ei tõsta sõrmegi enda ja teiste kaitsmiseks. See üksnes lisas vikidele julgust, ajas nende hambad kihevile.

Ulfi puhul ei saanud enam rääkida julgusest, nüüd oli teda vallanud lausa meeletu aplus. Ta tundis oma haardes sooja ja pehme naisekeha puudutust, selle kummuvaid vorme napi kleidikese all. Gnud oli juba märganud, et siinsed naised riietusid väljakutsuvalt, nagu oleks nende puhul tegu kehamüüjatega, kellest kubisesid möödakäijate ahvatluseks kõik Miklagardi hämarad tänavanurgad. Ilm oli siin kõrgete majade vahel küll soe ja läppe, sundides isegi vikisid oma loomanahkseid keepe ja vammuseid avama, kuid Gnudi kogemuste kohaselt riietasid kombekad naised end ka lõunamere tulist briisi trotsides palju katvamalt. Selles linnas eelistasid naised end aga avalikult näidata, mida hindasid kindlasti kõigi vikide maiad pilgud.

Ent Ulf ei piirdunud enam vaatamisega, tema himurale pilgule järgnesid koheselt ka käed. Need libisesid üle peene riide, järgides selle kandja kehakontuure ja peatudes alles hapra kaela kohal, millel oli näha hirmust tukslevaid veene. Ainsa käerapsamisega rebis Ulf kleidimaterjali kärisedes lõhki, paljastades lumivalge ihu. Neidis suutis enesekaitseks vaid kiljatada ja Ulfi haardes rabeleda. See sundis meest tüdruku ülakeha juukseidpidi veelgi allapoole tõmbama, pinguldades tema keha kui laskevalmis vibu. Tüdruk üritas ebamugavas asendis tasakaalu säilitada ja seda tehes põrkusid ta ümarad rinnad teineteise vastu, mille peale Gnud lõi kohmetusest pilgu maha. Ta oli alati sedasi käitunud mõnest Miklagardi müüdavast hoorast möödudes, olles naise katmata keha vaid korra pildi peal näinud, kui sattus kogemata ühe keelatud raamatu peale, mis oli raamatukogupidajal kahe silma vahele jäänud. Kõrgemad vaimulikud karistasid selliste jumalavallatute teoste omamise pärast, kuigi kõigile oli vaikimisi teada, kuidas nad ise pühakodade armuande lõbutüdrukute peale prassisid. Ta tõstis häbelikult pilgu, õigustades enda uudishimu lohutusega, et teeb seda üksnes teaduslikust huvist, mitte lihalikust kiimast. Ta tahtis veenduda, kui täpne oli olnud kunstniku käsi toore naiseilu kujutamisel. Ei, järeldas ta ainsa silmapilguga, kunstnik oli modellina ilmselt üksnes oma ettekujutust kasutanud. Midagi nii imetabast polnud lihtsalt võimalik inimkätega kopeerida.

Neiu nahk oli valge kui värskelt lüpstud piim, järelikult võis ta end päevade viisi varjulistes lossiruumides kõrvetava päikese eest kaitsta, mõtlemata hetkegi raskele tööle, mis lageda taeva all rühkides kündis kehale sügavad ja kuivetunud vaod ning kattis naha jumeka varjundiga. Ta käsivarred olid piitspeenikesed, peaaegu murdumisvalmis, ja tema jaoks oli võõras see koorem, mida temavanused olid Gnudi kodukülas juba lapsepõlvest saati oma peret aidates kandnud. Neidis pidi pärinema ülikute soost, kuid Gnud teadis, et sellisele järeldusele jõudis ta vaid enda kohatud inimesi võrdlusmaterjalina kasutades. See linn siin oli hoopistükkis teisest puust, kusagil jumalate ja inimeste asualade vahepealt. Siin paistsid kõik ülikute soost olevat.

Ulf vaatles oma ohvrit seevastu kõigest muust kui teaduslikust huvist. Suurest erutusest hakkas tal lausa ila tilkuma. See valgus pika katkematu nirena otse tütarlapse katmata rindadele, mis kummusid ahvatlevalt vana kiimaroti silmade ees.

„Mehed, te vaadake neid priskeid udaraid!“ hüüatas ta äkilise avastamisrõõmu võimuses ja lühisilmse Rudi ahastuseks. Ulf liigutas oma harali sõrmedega kätt ümarate ja suurte rindade kohal, neid puutumata õhus silitades, nagu peljates neid oma karedate peopesadega katki teha. Need näisid tõepoolest õrnad ja neitsilikud, isegi Gnudi kogenematute silmade jaoks.

„Nagu oleksid titepiimast pungil. Meie eided võivad sellistega uhkustada vaid õnnistatud olekus, muidu ripuvad need tühjalt ihu küljes nagu vaese mehe toidumärsid.“ Võis eeldada, et sellise lummutise võimuses oli silmanägemine röövinud vikidelt ka kõrvakuulmise, ent nad mühatasid sellegipoolest Ulfi rõveda võrdluse peale. Ulf ise uuris pilguga juba tüdruku kõhtu. „Ta nahal pole aga jälgegi lapsekandmise venitustest.“

Seda öelnud, haaras Ulf ühe naiseliku rinna oma karedasse peopessa ja pigistas jõhkralt, nii et roosa rinnanibu pundus päevitunud pöidla ja nimetissõrme vahel. Neiu kiljatas valust või alandusest, suutmata Ulfi kätega tõrjuda, sest klammerdus nendega juukseid sakutava kämbla külge.

„Mitte tilkagi,“ kostis Ulf imestusega, olles ilmselt lootnud nibust rinnapiima välja pitsitada.

Neiu süütust kaitsesid veel vaid ilmpeene moega püksid, mille eest oleksid kindlasti kõik Miklagardi libud oma hinge müünud, suutes nende kandmise abil edukamalt meeskliente võluda. Nende valmistamiseks oli kulutatud vaid kahe paela jagu materjali ja võis vabalt öelda, et need paljastasid rohkemat kui varjasid. Ometi pidi Ulf oma kujutluspildi õiguses lähemalt veenduma, haakides sõrme õhulise püksivärvli vahele ja rebides selle ainsa tõmbega puruks. Järgnev vaatepilt paisutas isegi paljunäinud vikide silmad imestuseks suureks kui rattad.

Gnud oli veetnud tervelt kolm aastat ühes Miklagardi nurgakloostris, kuhu jõukam linnarahvas pagendas üle käte läinud ihuvilja, kes keeldus oma vanemate korraldustele allumast. Üksnes poistele ette nähtud varjupaik oli ühtlasi ka koolimaja, kus patuseid mõtteid üritati palvete ja paastumisega noortest peakoludest välja taguda. Vaatamata pealesurutud vagurusele polnud Gnud veel kusagil kohanud kõlvatumaid isikuid kui selles kloostris. Tegemist oli noorukitega, kes olid näinud ja teinud mitmeid kordi enam kui Gnud oma elu jooksul, ja ta ammutas huviga nende pajatatud luiskelugusid, millel oli sageli pettuse ja liialduse maik juures. Küll ei osanud ta aga arvata midagi sellest loost, mille kohaselt lasid linna peenemad prouad oma kubemekarvu pügada, et armukestele nooremad näida. Ühe sellise armukese näol oli tegu ka jutu vestjaga, kelle arvates oli see piinlik mood Miklagardis laialt levinud. Seda meenutades ei suutnud Gnud aga meenutada, kas tol korral räägiti ka täielikult karvutuks pöetud jalgevahest, mida ta praegu oma silmade ees tunnistas kui imelugu, mida ei oleks ehk uskunud tema suust ükski neist halvale teele läinud mungahakatistest.

„Ta on suisa lapseohtu, pole veel karvakasvu eanigi küündinud. Ometi on tal täisnaise välimus,“ kilkas Rune Libe, kes teadis kõiki inimarengu verstaposte oma kümne eri vanuses lapse varal.

„Ma võin oma lokkide peale kihla vedada, et ta pole varem meest saanud,“ teatas Trygve Kaunis, naisevõrgutuse asjatundja ja kümnete neidude magataja. „Teda pole veel oskamatute poisikeste poolt ära rikutud. Sellist on kerge oma tahtmise järgi õpetada. Seesugune lõbustaks sinusugust ätti kuni surmatunnini.“

Kuuldu ei solvanud ätiks peetud Ulf Himurat põrmugi. Otse vastupidi. See istutas tema pähe jonnaka mõtte.

„Ärge üritagegi mind takistada, aga ma võtan selle siin oma jahisaagina kaasa,“ teatas ta korraga otsusekindlalt. „Igaühe jaoks on laeval ettenähtud ruum sõjaanni jaoks. See plikatirts kaalub vähem, kui sületäis kulda ja karda, mida siit linnast võiks külluses leida, aga ta on kaugelt rohkemat väärt kui kullalasu, mis võiks meie paadi kogu täiega põhja tirida. Ma kõnelen teie kõigi eest kui ütlen, et teil on varanatukest piisavalt, et oma kirved lõplikult varna riputada. Veel pisut rohkem kokku kraabitud varandust ei muuda enam midagi. Aga selline silmahellitaja puudub teil kõigil. Isegi ülekullatud kuningate soost preilid ei suuda võistelda sellise iluga, mis leevendab vana mehe elupäevi kuni Vallhallasse lahkumiseni. Mina võtan selle imelise neitsi kaasa ja kui keegi suvatseb selle kohta kaevelda, siis saab ta minu viha tunda.“

Ulfi ainuke nõrkus olid naised. Ülejäänu oli vaid ta tugevus ja seda teadsid oma nahal hästi need, keda ta oli tekkinud tülide ajal kui takutuusti sugenud. Keegi ei mõelnud temaga vaielda. Nähes teiste vikide leppivaid ilmeid, lisas ta võidurõõmsalt: „Pealegi hoiab ta meeste tuju kojusõidul üleval.“

Harald oli teisel arvamusel. Ta oli kogu komejanti sõnatult pealt vaadanud ja otsustas viimaks sekkuda. Tema algne soov nende kuritahtlikke kavatsusi linnarahva eest varjata ähvardas ühe tiirase vanamehe tõttu läbi kukkuda.

„Nagu ikka, röövib katmata naiseihu nägemine sult mõistuse,“ ütles ta sõnu valimata Ulfile. „Sa tead väga hästi, et meil ei ole kombeks ennast eluslastiga koormata ja see eristab meid teistest vikidest. See on meid senini kaotustest säästnud. Erinevalt neist.“ Siis muutus ta silmnähtavalt kurjaks, mis kohutas isegi tema kõrval seisvat Leif Magnusseni. „Tule aru juurde, Ulf! Kas sinu eit lubaks sul ennast teise mooriga jagada! Sa ei saa tassida sõjakäigult kaasa kedagi elavana teades, et sinu maja perenaine ei tunnusta teda kunagi kasuliku orjana. Kogu küla teab, et sinu eit oli juba enne sinuga ühteheitmist sama ablas kui Rune naine, kellel on oma ihunälja tõttu kümme tattnokka tanu all. Sinu eit ei talu kedagi enda asemel. Ta taipab koheselt, mis sul plaanis on, kui sa selle olevusega kodurannale astud, ja lõikab sellel nääpsul pikalt mõtlemata kaela läbi.“

„Ma lõikan enne oma moori pea otsast, kui lasen tal oma nuga selle plika peal nüritada,“ karjatas Ulf vastu, mis kinnitas, et ta oli lõplikult aru kaotanud, vaieldes kõigi nähes oma pealikule vastu.

See vaidlus oli kestnud juba liialt kaua Gnudi meeldimise jaoks ja ta oli vaikimisi vikidest eemale tõmbunud. Ta vaatas kasvava hirmuga, kuidas üha enam linnaelanikke tõstis oma „nägemiskarbid“ kõrvade juurde ja rääkis nendega kui elava inimesega, rõhutades oma ärritust käte vehkimise ja rahutu ringikõndimisega. Nad ei julenud küll sekkuda Ulfi jõhkrutsemisele, kuid ei kavatsenud seda ka vaikimisi välja kannatada. Omaette rääkimine oli imelik viis oma hädas kaaslinlast aidata, kuid Gnud pelgas, et selle taga oli midagi enamat, mida vikid ei osanud ohuna karta. Viimased olid selleks liialt ametis palja neidise jõllitamise ja vaidluse pealtkuulamisega.

Kõige tipuks teatas Manne Thorson, et kui Ulfi nõudmistele allutakse, võtab tema endaga kaasa selle osava koka, kes oli talle ennist kokku keeranud enneolematult hõrgutava roa. Tema väitel ei leidunud isegi kadunud Rooma impeeriumis teist samaväärset. Kõik teadsid, et Manne väärtustas naiselikke võlusid vaid valmistatud söögipoolise alusel ja temasuguse apla viki puhul kaalus üks hea maitsemeelega mees üle sada naist, kes ei osanud teha muud, kui üksnes kaunid välja näha.

Tõenäoliselt said linnaelanikud vikide kõnest sama vähe aru kui vikid nendest, kuid vähemalt üks sõna näis mõlemale ühtemoodi arusaadav. Teatud piirides muidugi.

„Berserker?“ hüüatas Bard Julm vastuseks rahvasummast kostunud sosinale. „Nad peavad meid berserkeriteks? Milline solvang! Haa! Mis on meil ühist nende pagana seenenuusutajatega? Meie ei ammuta vaprust mingitest seeneaurudest. Vaid poisikesed peavad oma meeli mürgiga turgutama, et sõjajulgust kasvatada. Meie oleme vikid. VIKID!“ Seda öeldes kõmatas ta rusikaga uhkelt vastu rinda, nii et loomanaha alla peidetud rõngassärk kõlises. „Me oleme merede kuningad ja me lammutame selle linna maapinnaga sedavõrd tasa, et selle elanikud peavad edaspidi berserkerit süütuks pilkenimeks.“

Kuigi tema vihane sõnavõtt oli mõeldud vikide uhkust kasvatama, võis nende kõrgendatud hääletoonist ja ebalevatest ilmetest järeldada, et nende seas ei valitsenud kaugeltki üksmeelsus ahistatud neiu saatuse asjus. Samuti häiris mõnd vikit berserkeri nime mainimine, sest ükstapuha kui halb ka nende maine vikide hulgas ei olnud, tunti neid ikkagi raevukate võitlejatena, kes olid nõus enne surema kui alistuma. Kui linnaelanikud teadsid juba berserkerid, siis pidi nende päralt olema ka kaitsemeetmeid nende vastu. Vikide süvenev ebakindlus lisas linnaelanikele julgust ja nad hakkasid tõmbama järjest söakamalt ringi vikide ümber koomale, käratsedes seejuures õige valjusti. Gnudi peeti ilmselt tema tagasihoidliku ja igeriku välimuse tõttu ohutuks ja lubati tal takistamatult rahva keskele imbuda.

Ja juba nügiski küünarnukkidega läbi inimsumma teed üks tegutsemistuhinas meesterahvas, kelle kannatustekarikas oli ebaõigluse ees saanud täis. Ta võis olla ühes vanuses Gnudiga, kuigi erinevalt kiilanevast Gnudist kattis noormehe pealage paks juuksepahvakas ja ta riiete all paisusid võimsad lihased, mis oleksid tekitanud austust igaühes, kelle suunas ta oma vihase pilguga marssis. Ulf märkas teda vahetult enne seda, kui noormehe rusikas tema ninajuure poole liikus. Rusikas lajatas vastiku nätakaga vanemale mehele näkku, kuid ei suutnud teda pikali lüüa. Ulf vaid võpatas kergelt ja vastas oma vaba käega samaga, paisates ründaja meelemärkuseta siruli. Nende tšempioni langemine vallandas linnaelanikes paanika. Kui ehmunud linnuparv, hakkas see karjudes laiali valguma, kukutades põgenejaid üksteise otsa pikali.

Kartes, et tema ihaldatud kokk võib teiste eeskujul plehku pista, rebis Manne kehitul vennikesel kaelast kinni ja tiris ta enda külje alla. Sama näis arvavat ka Sten Kivipea, kes oli juba tükk aega visanud silma ühele naisele, kes oli küpsem Ulfi ihaldatud noorikust, kuid mitte vähem ilusam. Kui rahvasumm nagu hääletu käsu peale laiali lagunes, hüppas ta naisele peale kui hirve jahtiv ilves ja surus ta enda all maadligi, köites osava liigutusega tolle käed köiejupiga selja taha. Harald oskas vaid raevuga pealt vaadata, kuidas tema allumatu sõjasalk kui innaajal koerakari kõigi nelja tuule poole hargneb. Näis, et anastamisvalmis linna veetlus oli igaühe - peale sõjapealik Haraldi ja tema abilise Leifi ning lühinägeliku Rudi - üle võimust võtnud, laotades oma ahvatlevad annid ahnuse palge ette ja lausa sundides neid üles noppima. Vikid otsustasid oma pealikule kuuletuda alles siis, kui olid enda osa sellest küllusest juba saanud.

Saamahimu varustas Ingvar Lõuapooliku temale omase kibeda iroonia asemel tõsise otsekohesusega, kui ta rebis ühe noorepoolse seelikukandja tema meessaatja käte vahelt ja raius viimase oma kaheteralise sõjakirvega vastupuiklemise vaigistamiseks kaelastsaadik kuni niueteni pooleks. Nähtud koledus murdis neidise ja ta kukkus meelekaotuses Ingvari ootavatele kätele. Vähene pingutus ei sundinud meest väärtustama kerget saaki ja ta tiris selle rohmakalt kättpidi enda järele Haraldi juurde, kes karjus oma hääle ära, kutsudes aplusest kurdistatud vikisid korrale. Kõrgete majadega piiratud tänav kaikus vikide sõjakarjetest, mis ennustasid sellele muinasjutulinnale haledat lõppu.

Korraga lõikus taevani kerkinud kära vahele ebamaiselt kile häälitsus, otsekui meremehi keelitleva sireeni vile, mis vaigistas ka kõige karusemad häälepaelad. Sireenid olid kõigi lõunapoolsemate merede kündjatele tuntud kui südametud nõiad, kes allutasid ka kõige tugevamad mehed oma vastupandamatule kutsungile ja tirisid need üheskoos nende laevadega märga hauda, kust ükski surnud hing ei pääsenud enam välja, et liituda teiste vaprate hingedega Valhalla väravate juures. Kuuldud nõiavile lõikas läbi kõrvade kui nool ja kärpis korraks vikide uljust. Nad seisatusid võitlusvalmilt, et suunata oma terad uue hirmuäratava ohu poole, sest nende jalgade all oli ju kaitsev maine pinnas, kus sireenimeelitustel ei olnud täielikku mõju. Kuid selle asemel kihutas tulistest ja külmadest tulekeeltest saadetuna kohale üks neist kaarikutest, milles linnaelanikud tavatsesid reisida. See peatus valju kriginaga sillutiseäärise veerel, sundides otsasõitu vältivaid vikisid mitme sammu võrra tagasi tõmbuma.

Kaks tüsedamapoolset meest kargasid sõiduriistast välja ilmetega, nagu oleksid nad valmis nende äkilisest ilmumisest nõutuks löödud vikidele turja kargama. Nende ähvardav kehahoiak lasi oletada, et nad olid oma ülekaalus kindlad. Nad kärkisid üllatunud vikidele otse näkku, otsekui oleks neil täielik õigus kõikenäinud merekuningatega sedasi ülbitseda. Ähvardavalt vikide suunas välja sirutatud kätes hoidsid nad süütu välimusega nipsesemeid, mida nad vaatamata tühisele mõõdule pidasid tõenäoliselt võimsamaks kui vikide raskeid kirveid ja mõõku.

Gnud järeldas nende kahe sarnastest rõivastest ja sõjakast käitumisest, et tegemist oli kohaliku linna valitsejate poolt palgatud vardjatega, kelle ülesanneteks olid pisimate rahutuste ärahoidmine või väikeste kakluste lahutamine, nagu see oli kombeks sellistes suurlinnades nagu Miklagard. Seadusekuuleka kodanikuna oli Gnudil õnnestunud varasemalt igasuguseid kokkupuuteid relvastatud seadusekaitsjatega vältida ja praegune vastandumine võttis tal otsesõnu põlved nõrgaks. Seda ei võinud aga öelda Haraldi ja Leifi kohta, kes seisid käsipuusas kõrvuti, kõrgid ja üleolevad muiged nägusid viltu venitamas, väljendades põlgust ja enda paremust. Vardjate ülepaisutatud teatraalsus võis olla tõepoolest usutav vaid amfiteatris, mida Gnud oli kord idamaades külastanud, ent mitte tegelikus elus, milles Gnud tundis end vaatamata möödunud eluaastatele ikka veel võhikuna. Vikidele eteldud näitemäng mõjus hirmutavalt küll rahuarmastavale nõrgukesele nagu Gnud, kuid mitte sõjapidamises karastunud sõjardile nagu Harald.

Haraldi esmamulje pidavuse kasuks rääkis mitu tõika. Esiteks ei kasutanud marutõbise kiirusega kohale ilmunud mehed koheselt enda tekitatud üllatusmomenti ära ja hoidusid vikide ründamise asemel oma kaariku lähedusse, nagu lootes, et selle imevärgi kohal veiklevad puna-sinised virvatuled hirmutavad vikisid. Teiseks nad ainult ähvardasid, vähemalt seda võis järeldada nende hääletoonist ja näoilmetest, mis tegi nad Haraldi silmis nõrgaks. Tõeline sõdalane ei käratse kunagi ilmaasjata, ta ei sisenda niisama oma vastasesse hirmu, kui tal ei ole kavas oma ähvardusi ellu viia. Ja kolmandaks, kindlasti kõige ilmsemaks tunnuseks tühisele ärplemisele, millest isegi Gnud aru sai, olid nende prisked vatsad, mis poleks olnud midagi erakordset mehise sööma poolest tuntud vikidega võrreldes, kui selle sissepraagitud rasvalaadungi seas oleks jätkunud vajalikku ruumi sitketele lihastele. Need ümarad käed ei oleks aga suutnud sõjakirvest kümne sammugi kaugusele visata. Tõenäoliselt ei kaalunud ka vikide poole sihitud vidinad palju, sest v suutsid neid enda ette sirutatud käte vahel hoida, ilma et need suurest pingutusest värisema hakkaksid.

Ent Gnudi arvates alahindasid Harald ja Leif ilmselgelt oma vastaseid. Sõjapealik ja tema tähtsaim kilbikandja Leif pöörasid oma hinnangutes tähelepanu liialt ilmsele, nagu lõtvadele ja ülesöönud kehadele, mis olid omased rikkamast soost rahumeelsetele kaupmeestele, kelle seast tavaliselt sõjamehi ei palgata, kuid eirasid varjatud vihjeid, nagu enesekindlad pilgud, millest võis järeldada, et need mehed ei kartnud vikisid ja olid oma pealejäämises kindlad, kuigi hoidsid vikidega lugupidavat vahemaad. Ehk soovisid nad hoopis Haraldit mõistusele kutsuda lootuses, et too ei sunniks neid teda enesekaitseks ründama ja kasutama oma imetabaseid relvi, mille tegelik võim jäi ka Gnudile arusaamatuks. Samamoodi oli võimalik, et ka Gnud eksis oma järeldustes, sest neid kujundas hirm. Ta polnud kunagi võitluses osalenud ja ei teadnud midagi sellest, milliseid omadusi pidasid sõjamehed oma vastaste seas tähtsaks. Ometi teadis ka tema, et tõelist vastupanu linna kaitses omasid ikkagi vaid sõdurite kohordid, keda toodi suuremaid taplusi maha suruma. Kuid selliseid jõudusid polnud praegu kusagilt näha; olid vaid kaks vatsakat meest kahekümne ühe täisrelvastuses sõjamehe vastu.

„Ehk mõtlesid linnaelanikud berserkerite all hoopis neid kehkenpükse,“ hüüatas Ulrik Tasane, osutades pika sõrmeküünega vastaste poole. Seda tehes jäljendas ta üht korrakaitsjat, kes suunas tema poole oma maagiaga täidetud relva, mis nägigi välja nagu kuues üleliigne näpp. „Need praagamaod ongi siis selle linna kaitsjad! Me oleksime võinud endi asemel hoopis oma eided siia röövima saata.“

Selle märkuse peale naeris teistega kaasa isegi Leif Karutapja, kes mõtles ilmselt seepeale oma vastase julguse proovile panna, tirides oma kirvevarre vöö vahelt välja - aegamisi, et anda neile aega põgeneda. Seda ei sündinud, linnavardjad muutusid kirve nägemise peale veelgi häälekamaks ja närvilisemaks. Nad hoidsid oma „võltssõrmi“ enda ja vikide vahel, uskudes, et nendest on võimsale tapakirvele väärilist vastast. Leif oligi ilmselt salamisi vastase jäärapäisusele lootnud. Ta ainsas silmas oli märgata verejanu, mida koduküla piirav udu polnud lubanud tervete nädalate kaupa leevendada. Ta purustas oma kirvega meeleldi inimeste päid ja lahutas neid kaelade küljest. Tegevusetult käed rüpes istuda oli talle vastumeelne. Leif oli tegude mees. Hirmsate tegude mees. Mitte ilmaasjata ei kandnud ta Karutapja hüüdnime. Ta tõstis kirve pea kohale ja esitas omapoolse nägemuse tõelisest sõjahüüust, millele ei saanud linnavardjate kraaksumine näolegi. See kaikus tänaval kui isaskaru raevumöire, mida ta oli kindlasti õppinud elukalt, kelle nahka ta kandis. Sõjakarje ajas Gnudile täiendava portsu hirmu nahavahele. Sama ei saanud öelda aga nende kohta, kellele see tegelikult suunatud oli. Oodatud põgenemise asemel saabus hoopistükkis rünnak.

Ühe nende kahe trullaka mehikese sõrmede vahelt paiskus välja jäme ämblikuniit, mis kleepus Leifi karunahkse vammuse külge. Ilmselt oli loomanahk liialt tummine, et habras niidike võinuks seda läbistades Leifi kehani jõuda. Hetkeks jäi Leif nõutult enda küljes tolgendavat ripatsit vahtima. Polnud kahtlustki, et sellesse asjandusse oli paras kogus nõidust või võlujõudu lisatud, kuid see ei toiminud Leifi peal. Ka vardjate nägudel väljendus pettumus, kui Leif rapsas käeviipega endalt niidiotsa maha ja vaid naeris pilkavalt. Nüüd oli selge, et linnakaitsjate imerelvad olid tema vastu võimetud ja ta hakkas uhkel sammul vastaste suunas sammuma, võttes jämedast kirvevarrest mõlema käega kinni. Teised vikid olid kogunenud poolringikujuliselt lühikest taplust pealt vaatama ja ergutasid oma relvavenda. Arglik Gnud oli juba ennatlikult taandunud teiste selgade taha ja kiibitses eesseisjate vahelt läbi. Ta pooleldi lootis, et see vahejuhtum linnavardjatega jahutab vikide tuliseid päid ja niudeid ning suunab nad lõpuks tagasi lohelaeva pardale, et siit linnast kaduda.

Samal hetkel plahvatas Gnudi pea, nagu oleks välk temasse löönud, ja ta kattis huugavad kõrvalestad peopesadega, tõmbudes kaitseasendis küüru. Samamoodi käitusid veel teisedki vikid. Isegi Ulf vabastas kinni hoitud tütarlapse ja ei teinud ähmiga märkamagi, kuidas viimane kui pakku pääsenud sälg temast eemale jooksis, oma piinlikku halastust kätega varjates. Ka Leif kangestus poolelt sammult, kukutas raske sõjakirve sõrmede vahelt, langes põlvili ja seejärel näoli tänavasillutisele.

Aeg tardus Gnudi jaoks ja ta suutis seletada iga üksiku viki näoilmet, mis püsisid ta ees kui kivisse raiutuna. Puhas õudus oli neid vallanud. Mees, kellest ei käinud üle isegi täisealise karu ramm, langes kui nähtamatu surma poolt niidetud, ilma et vastane oleks teda puudutanudki. Tema maas lebava keha ümber koguneva vereloigu järgi võis olla igaüks kindel, et Leifi kuulsusrikkad päevad olid tänasega loetud. Ja selle surma oli külvanud tühine nõiakepp, mis oli kõigi silme ees välku välja sülitanud. Tundus väljakannatamatult ebaõiglane, et nii vapper ja võimas sõdalane, kes jäi jõukatsumises alla üksnes pealik Haraldile, langes väeti linnavardja käe läbi.

Meeste rivi läbis tasane sosistamine: „See relv peab olema sepistanud samast terasest kui Tori vasaragi, et lööb välke välja.“

Iga sõduri jaoks saabub kord, kui ta kohtub väärilise vastasega. Harald oli sellist otsinud juba alates ajast, mil ta jõudis oma isa mõõga maast lahti tõsta. Lugematud sõjamehed olid langenud seejärel tema juhitud terase läbi. Ta lõpetas nende üle arvepidamise siis, kui tema habe kasvas rinnani. Ta oli alati kujutanud ette, et langeb käsivõitluses kolme või enama sõjaratsaniku või mäetrolli vastu ja kindlustab sellega auväärse pääsu Valhallasse kõige marulisemate vikide sekka. Ja selle usu järgi ta oma elus juhinduski, ihaldades kuulsusrikast lõppu, millest tema lapselapsed räägiksid lugusid omapoolsetele lastele. Need lood pidid hoidma elus tema pärandit inimeste maailmas, samas kui teispoolsuses tormab ta valküüride juhatusel viimsesse Ragnaröki lahingusse. Teistsugune lõpp sellele loole oli vastuvõetamatu. Niisamuti oli leppimatu ka oma lähedasema sõbra, truu kilbikandja Leif Magnusseni kuulsusetu lõpp vääritu käe läbi. Lahkunud sõbra au eest tuli kätte maksta. See oli sõdalase kohus ja Harald hoidis igasuguseid aukohuseid oma südame lähedal.

Ta tõstis oma kaheteralise mõõga, mille oli sepistanud tema isa relvameister isiklikult, ja astus vastu oma saatusele, üksnes selleks, et oma langenud sõbra ja liitlase kombel välgust läbistatult maha variseda. Seekordne kärgatus oli pealtvaatajate kõrvadele juba vastuvõetavam, kuid silmadele kordades pelutavam. Kaugemalt hakkasid kostuma lähenevad kriisked, mille saatel tuli tõenäoliselt uusi vardjaid oma sädelevate vankritega lisaks, ja juhita jäänud vikisid tabas üheaegne meeleheide, segatuna raevu ja kättemaksuihaga.

Nad tõmbasid oma terad välja, kuid langesid kui kurja nõiduse küüsis surnuna pikali. Erik Vihane jõudis veel raiuda ühe linnavardja pea kaela küljest, et teise vastase välgunooles oma elu kaotada.

Gnud teadis ainsa hetkega, milline on ainuõige käitumine sellises olukorras, kust pääsevad vaid nobedad, kavalamad ja esimesed. Ta polnud vandunud truudust sellele vikisalgale, kes võttis ta siia kaasa jõuga. Teda ei aheldanud truuduseköidikud elu eest võitlevate meeste külge. Ta oli siin vastu enda tahtmist ja miski ei saanud teda sundida jääma. Ta andis jalgadele valu, visates seljast oravanahkse kuue, mis muutis teda teiste vikidega sarnasemaks. Ta pidi sulanduma linnaelanike sekka, nendega samastuma, et nad ei võiks vardjaid talle kannule juhatada. Tagasi vaatamata tormas ta päästva vee poole, juhituna vaiksest loksumisest, mida ta oli õppinud ära tundma juba hällilapsena suure mere kõrval kasvades. Ta ei osanud ja suutnud ihuüksi lohelaeva juhtida, kuid sellel polnud enam tähtsust. Kus oli vesi, seal oli udu, mis juhatas ta koju. Ta jättis selja taha hukkunute karjed, välguraksatused ja metalli heleda kõlina, kui see kukub kivisele pinnale. Ta tormas kui silmaklappidega hobune oma pääsemise poole ja ei teinudki märkama vastutulevaid inimesi, kes tõmbusid ehmunult ta tee pealt eest, kartes teda samamoodi nagu tema neid. Juba paistiski kutsuv vetevald ja taamal hiiglaslik kivinaine. Ta tiris tupest välja noagi, et muuta end lainete jaoks kergeks. Veel vaid üks hüpe, pikim, mille ta oli sooritanud iialgi varem, ja ta sukeldus ülepeakaela jäisesse mullide pilve. Taas veepinnale tõustes silmas ta taamal udu ja hakkas kätega selle suunas kaevama, summutades oma ähkimise ja puristamisega kaugemal linnas kostuvad kõuelaksatused ja surmaminejate karjed.

*

Külarahva kannatus venis sõjameeste tagasituleku ootuses tavatult pikaks. Tervelt kaks nädalat ei olnud neist vähimatki kuulda. Udu oli neelanud nad jäägitult ja keeldunud vabastamast. Kolmandal nädalal avastati rannaliival külili keeratud paat, mis aeti esialgu segamini randunud vaalaga. Teravad veealused rahnud, mille asukohta teadsid kõik siinsed kalurid ja vältisid neid osavasti, olid rebinud sügavad haavad laevukese lumivalgesse kõhualusesse ja ähvardanud seda uputada. Juba esmamuljest järeldas külarahvas, et merehätta jäänud laevaga oli inimeste maailma eksinud jumalad, sest nii imelisele lainekündjale, mille kere oli laitmatult sile kui lainete poolt sõelutud merevaik, ei leidunud võrdväärset ühegi elaniku mälestustes. Kohale rutanud vikimehed, kes lootsid saada teateid pealik Haraldi juhatatud sõjasalga käekäigust, leidsid neljale jalapaarile kuuluvad jäljed, mida mööda jälitades jõuti ka nende võõrapäraste omanikeni, kelleks osutusid kaks noormeest ja kaks neiut. Poolsurnuna leitud merehädalised tariti sõjataresse, kuid päringutele kadunud vikide kohta ei osanud need inimese keeli vastata, ajades suust välja mõistetamatut pläma, mida ei suutnud ükski kohale toodud tõlk arusaadavaks kõneks vormida

Lõpuks jõuti vastumeelselt kokkuleppele, et need neli olid saadetud vahetuskaubana lahkunud vikide elude eest. Sõjapealiku ajutisi ülesandeid täitev Gnud Lülija võttis selle imepärase kingi meeleldi vastu. Neidised nägid vaatamata üleelatud katsumustele kobedad ja krapsakad välja ning Gnud määras nad oma voodisoojendajateks. Mõlemad noormehed lasi ta araabia eunuhhide kombel ära kastreerida, et nad võiksid ilma lihaliste meelepeibutusteta oma uusi valitsejaid teenida. Uus sõjapealik kuulutas ametlikult välja Haraldi ja tema sõjasalga hukkumise ja lasi korralda enda ametissemääramise tähistamiseks võimsa peo, kuhu oli kutsutud isegi külavanem Bard Frorson ja mõned tähtsamad sepad ja teised hinnatud käsitöölised tema külast.

Peojärgsel hommikul uhuti merest välja kellegi ülespundunud jalutu surnukeha, kelles külavanem tundis ristikujulise amuletiga kaelakee järgi ära Gnud Elkssoni, kadunud vikide laevaga lahkunud tähetarga, kes oli pikalt merereisilt oma viimsesse peatuskohta naasnud. Ilmselt oli õnnetuke oma jalad kohutavas võitluses merekoletisele kaotanud ja ilma nende abita uppunud. Tema külmad huuled vaikisid igaveseks kadunud vikide saatusest.

Kui Gnudi leidmisega kaasnenud esmane elevus oli lahtunud, märkas keegi rannaliivale laskunud päikesekildu, mis trügis läbi mõraneva pilvepilu. Hall taevas kärises hääletult lõhki ja paljastas kirka sinise laotuse. Hülgeallina püsinud vetevald sai tagasi oma rõõmsama värviküllase pale ning külaelanike ja vikide kergenduseks hajus udu silmnähtava kiirusega, tuues enda varjust nähtavale vesise silmapiiri, millel polnud märgata kodusadamasse ruttava nelinurkse purje siluetti.

Jutt: Hammasrattad (Leila Tael-Mikešin)

Te kindlasti mäletate muinasjuttu Hamelini vilepillimängijast, kes tuli eikusagilt ja kadus jäljetult. Ta viis endaga kaasa linnaelanikke kiusanud rotid ja röövis kõik lapsed, kes omal jalal kõndida suutsid.

Tegelikult oli neid kaks. Mõlemad olid olemas.

See on lugu mehest, kes ei viinud lapsi endaga kaasa. Küll aga juhatas ta rotid maailma, kus neid rohkem hinnata osati. Vilepill polnud niisama muusika mängimiseks. Õigeid noote õiges järjekorras kuuldavale tuues kadus maailmu lahutanud piir, aga ainult korraks. Piisavalt kauaks, et lahkuda, jättes pealtvaatajad hämmeldunud nägudega tühja kohta vahtima.

"Lõpuks ometi!" hüüdis hallipäine näpitsprillidega vanamees. Kõik teadsid teda Doktorina ja ei kutsunud iialgi nimepidi. "Ma kartsin juba, et sa ei tulegi!"

"Peaaegu oleksin tulemata jäänud," vastas laborisse ilmunud külaline ning lasi kaasa toodud rotid vabaks. Ta vaatas, kuidas Doktor närilised üksteise järel puuridesse suunas. Neist pidid saama uued töölised generaatoris, mis varustas elektriga tervet töökoda ja polikliinikut. Need kaks asutust kuulusid omavahel lahutamatult kokku.

Külalisega oli kaasas veel üks loom - suur helekollane koer. Loom jälgis rotte umbusklikult, kuid ei puutunud ühtegi neist.

"Mis su uus nimi nüüd oligi? Sul muutub see ülepäeviti," torises Doktor külalist pilguga ülalt alla mõõtes. Linased riided olid kohati auguliseks kulunud, juuksed sorakil ja peakatteks helepruun lömmis kaabu. Kulunud nöörsaabaste värvi oli peaaegu võimatu tuvastada. Mees pani presendist seljakoti põrandale ja hakkas harjumuspäraselt taskupõhjast piipu otsima.

"Suitsetad väljas," ütles Doktor. "Kus kohas sa ometi hulkusid, et kombed unustada oled jõudnud?"

"Siin ja seal," vastas rändur mõtlikult. "Minu nimi on nüüd Päikesetõus."

Muidu nii tõsine Doktor tõi kuuldavale mühatuse, mida võis peaaegu naeruks pidada. "Indiaanlaseks hakkasid või?"

"Ei, sellega on üks pikem lugu," vastas Päikesetõus ning võttis randmelt kella, mille sihverplaadil polnud ühtegi numbrit ega osutit. "Oskad sa sellega midagi peale hakata? Jupsib vahepeal. Palju ei puudunud, et oleksin sellega keskaega sattunud."

"Vilest jäi väheks või?" küsis Doktor kella kätte võttes ja seda hoolikalt uurima hakates.

"Vile viisin ma kindlasse kohta. Peagi jõuab see õigetesse kätesse," vastas Päikesetõus ja võttis toolil istet.

Doktor pani kella lauale ning jäi Päikesetõusule tõsiselt otsa vaatama. "Mitu korda ma olen sulle öelnud, et ära sega ennast vahele. Las ajaliinid kulgevad omasoodu. Pole vaja neid segamini ajada."

"Aga nii on ju igav," vastas Päikesetõus muiates. "Pealegi lõppeks nende elu ilma minu abita liiga kiiresti."

"Kelle?" ei mõistnud Doktor. Päikesetõusu jutt kõlas nagu raamat, millel polnud algust ega lõppu ja keskele olid hiired pesa teinud, jättes igast lausest loetavaks ainult poole.

"See on veel pikem lugu," sõnas Päikesetõus. "Peaaegu lõputu."

Doktor pööritas dramaatiliselt silmi ja oigas. "Sa ajad mu hulluks!" hüüdis ta käsi lae poole ringutades.

"Ma pean ju hoolt kandma, et mu vend järjekordse sigadusega hakkama ei saaks," vastas Päikesetõus. "Ta on neile lapsest saati igasuguseid rumalusi õpetanud."

Selle peale ei vastanud Doktor enam sõnagi, vaid hakkas käekella hoolikalt lahti kruvima.

Päikesetõus küsis Doktori murelikku nägu vaadates ettevaatlikult: "Kuidas sul vahepeal on läinud, isa?"

"Ah, ära parem räägi," ohkas Doktor. "Vähe sellest, et patsiendid üha rohkem minu käest kellamehhanismiga organeid soovivad. Üks tõbras varastas mu uue projekti skeemid. Ta ehitas kruvidest, vedrudest ja hammasratastest inimese, kes töötab pärast üleskeeramist kogu ööpäeva!"

Kellamehhanismiga inimesi leidus küllaldaselt. Seni olid üleskeeratavad olnud ainult mõned siseorganid. Oli ainult aja küsimus, millal keegi androidi ehitamiseni jõuab.

"Nii?" küsis Päikesetõus, oodates jutule järge.

"Tal jätkus jultumust tuua see elajas minu juurde remonti!" hüüdis Doktor näost punaseks muutudes.

Päikesetõusule jäi isa meelehärm endiselt mõistetamatuks. "Miks sa kusagilt abi ei otsinud?"

"Kuskohast? Kes mind usuks?" Doktor laiutas käsi. "Ta on palju rikkam kui mina. Ta on kogu meie riigi tuntuim ärimees. Tema head nime ei suuda miski määrida. Inimesed on lausa hullud üleskeeratavate tööliste järele. Õigemini pooled neist. Teine pool on paanikas, sest tehistöölised võtavad neil leiva laualt. Nad ei vaja süüa ega puhkust. Ainult õlitamist, üleskeeramist ja aeg-ajalt mõne osa väljavahetamist.

"Kas sa tegid ta korda?" küsis Päikesetõus.

Doktor sattus mõttelõnga ootamatust katkestamisest segadusse. "Kelle?"

"Esimese tehistöölise, kes su juurde parandusse toodi,“ tuletas Päikesetõus jutu algust meelde. Ta oli harjunud sellega, et isa tihtipeale unustama kippus, millest rääkima hakkas.

Doktor ohkas ja noogutas. "Mis mul muud üle jäi."

Päikesetõus näis millegi üle mõtlevat. "Sa ütled, et ta varastas sinu joonised? Järelikult oli sul plaanis luua samasugune olend?"

"Minu idee oli parem," vastas Doktor uhkelt. "On üks pisiasi, mida varas endale ei saanud. Seda tean ainult mina."

Päikesetõus ei läinud Doktori hasardiga kaasa. Ta kergitas üht kulmu ning küsis: "Mis nimelt?"

Doktor hakkas entusiastlikult seletama: "Ma tean, kuidas luua kedagi, kelle metallist koljus on päris ehtne teadvus. Kuidas teha inimene, kelle keha ei kulu vananedes, kui seda piisavalt sageli ja õigete vahenditega hooldada. Kuidas seljatada surelikkus ja..."

"Isa!"

Doktori silmisse tekkinud sõge läige kustus. "Jah, poeg?"

"Kes sinu varuosasid vahetama hakkab?" küsis Päikesetõus. "Mis juhtub, kui sa ennast üles keerata unustad? Mis saab siis, kui sa enda keha jaoks sobivaid uusi juppe ei leia, aga vanad on läbi kulunud? Kuidas sa saad kindel olla, et mõistus sinu tehiskeha sees igavesti selgeks jääb? Oled sa selle peale mõelnud?"

Doktor pööras pilgu mujale. Muidugi oli ta selle peale mõelnud. Tema naine oli siitilmast lahkunud ja pojad rändasid mööda erinevaid ajamõõtmeid ringi. Tal polnud isegi assistenti, kes oleks tema teadvuse tehiskehasse ümber tõstnud. Doktor ei usaldanud kedagi piisavalt, et oma elu tema kätesse anda. Aga idee oli ju hea, lausa geniaalne.

Päikesetõus tõusis toolilt, mille puidust jalgade küljes olid vahepeal puhkenud rohelised pungad. Ta pani käed Doktori õlgadele ja leevendas nii palju tervisehädasid, kui suutis. Toime oli lühiajaline, sest erinevalt füüsilistest vigastustest ei parandanud vanadusega kaasnevaid probleeme miski peale surma.

"Kõik muutub," ütles Päikesetõus vaikselt. "Varsti pole selles linnas siin enam generaatoreid ega aurumasinaid. Linna pole enam samuti. Elu algab jälle varemetest peale. Kulub aastaid, enne kui maailm jälle endiseks saab."

"Milline olend seekord meid hävitab?" küsis Doktor. "Või pääseb mõni uus viirus liikvele?"

"Sa ei usuks," vastas Päikesetõus. "Sa pead seda ise nägema."

Doktor tõesti ei uskunud. "Mida ma pean ise nägema? Maailma lõppu?" imestas ta.

"Mitte kogu maailma. Ainult mõne," vastas Päikesetõus. "Sa ju tead, et..."

"Iga lõpp on millegi uue algus," ütlesid nad üheaegselt.

Doktor võttis laualt käekella ja asus seda parandama. Samal ajal andis Päikesetõus koerale juua ja vaatas hääli kuuldes aknast välja. Tänavakaubitseja vedas valjusti hõikudes suure kolinaga mööda munakivisillutist käru, millel istus inimesesuurust nukku meenutav monstrum. Vaskselt läikivaid kehaosi ühendasid jämedad kruvid, mutrid ja poldid. Tundus, et ilumeel oli meistrimehest kauge kaarega mööda läinud. Siiski oli ta üritanud robustset üldilmet leevendada nukule selga tõmmatud kahara seelikuga.

"Daamid ja härrad! Lubage esitleda kõige uuemat tehnikaimet! Väsimatu tööline, kes täidab kõik teie soovid ja salajaseimad ihad! Keerake ta üles ning ta on teie oma kogu päeva ja öö! Vajab ainult õli ja hella kohtlemist!" Viimaseid sõnu öeldes pilgutas kaupmees mööduvatele meesterahvastele kavalalt silma. "See leedi ei nääguta kunagi teie kallal. Ta on vait ja sõnakuulelik. Alati valmis teie teenistuses olema."

"Ah sedasorti tööline," sõnas Päikesetõus ja lasi kardinal tagasi akna ette langeda. "Ma mõistan su meelehärmi."

"Nende eest ollakse valmis palju rohkem maksma kui näiteks pagari või kingsepa eest," lausus Doktor ning pani kella kokku tagasi. "Valmis. Sa võid nüüd edasi joosta. Tule tagasi, kui mul saabub aeg siit lahkumiseks. Üks asi on jälgida apokalüpsise saabumist või tagajärgi eemalt, teine aga selles osaleda. Viimast ma ei soovi."

"Ära muretse," lohutas Päikesetõus. "Küll ma tulen."

"Kui küsida tohib, kes sinu pea seekord segi ajas?" küsis Doktor. "Niisama sa kellelegi appi ei läheks."

"Pea segi ajas..." kordas Päikesetõus naerdes ja pead vangutades. "Need lapsed... Nad on vahepeal suureks kasvanud. Mu vend kohtleb neid endiselt nagu hüpiknukke."

"Te kaklesite juba pisikesena mänguasjade pärast," meenutas Doktor heldimusega. "Aga olgu, mine siis. Su koer juba kibeleb õue."

Päikesetõus pani koti selga ja asus teele, koer kannul. Tema tee lookles pisikeste poekeste ja töökodade vahel. Iga sammu järel tärkasid munakivide vahel rohelised võrsed. Aeg-ajalt tuhises üle katuseharjade tossupilve saatel mõni õhulaev. Need, kes endale õhulaeva lubada ei saanud, pidid leppima jalgrataste ja rongiliiklusega. Autosid poldud veel leiutatud. Need poleks nagunii majade vahele ära mahtunud. Kahju oli vaadata seda ilusat ja omapärast linna, mis pidi peagi hävima ja ennast uuesti üles ehitama hakkama. Midagi polnud parata. Teatud asjad olid ette määratud ning Päikesetõus ei saanud neid muuta. Küll aga suutis ta muuta mõne üksiku, hukule määratud ajamõõtmes elava, inimese elukäiku.

Jõudnud hämarasse tupiktänavasse, haihtus Päikesetõus koos koeraga. Ta ilmus nähtavale täpselt samas kohas, aga teises ajas ning täiesti teistsuguses ümbruses. Tänavalaternate ja neoonvärvides helkivate reklaamide valguskuma mõjus silmipimestavana. Bensiinimootorite mürin oli harjumatult vali. Õhk, mida peaaegu noaga lõigata võis, tõmbas korraks hinge kinni. Päikesetõus kõndis edasi, pannes asfaldisse tekkinud mõrade vahel rohu kasvama. Ta oleks peaaegu kokku põrganud värvilise ja üleni sädeleva arlekiiniga, kes kuulutas välja ennenägematut etendust. Kui kloun oli vaateväljast kadunud, jäi Päikesetõusu pilk pidama punaseid riideid ja võrksukki kandval blondiinil. Naine nõjatus igavlevalt laternapostile ja tegi suitsu. Nähes potentsiaalset klienti, ajas blondiin selja sirgu ning lasi sügaval dekolteel jakihõlmade vahelt rohkem välja paista.

"Mine tee väike paus ja naudi etendust," soovitas Päikesetõus.

Blondiin kortsutas kulmu. Sellist vastust ta küll ei oodanud.

"Kui ma ütlen, et tänasest õhtust saab su elu pöördepunkt, siis sa nagunii ei usuks," jätkas Päikesetõus. Blondiin tahtis juba midagi vastama hakata, kuid arlekiin tuli jälle tagasi. Ta kargles kuljuste kõlisedes ringi, jäi korraks tänavatüdrukut vaatama, saatis tema poole kelmikalt naeratades õhusuudluse ja keksis järgmisele tänavale, kuulutades väsimatult päheõpitud teksti erakordse vaatemängu peatsest algamisest.

Blondiin kustutas sigareti ja järgnes arlekiinile. Päikesetõus muheles endamisi. Lumepall oli veerema lükatud. Üks saatus hakkas kulgema teist rada mööda. Nüüd olid alles jäänud veel mõned eluteede kuulikesed, mis temapoolset suunamist vajasid. Päikesetõus surus kaabu kõvemini pähe, haaras koeral kaelarihmast ja haihtus.

Kes olid need salapärased vennad ja mis sai imepäraseid mehhanisme valmistanud Doktorist?

Mis juhtus lastega, kes olid palju aastaid tagasi kaasa toodud teisest ajamõõtmest? Kes neist olid saanud? Miks just nemad kaasa võeti?

Neile ja veel paljudele teistele küsimustele leiate vastused romaanist "Artist ja Ööliblikas." http://artistjaooliblikas.blogspot.com

Jutt: III Krabin katusel (Markus Krist)

Uppuvas Linnas on palju sellist, mis tavalisel linnakodanikul või uudishimulikul turistil märkamata jääb. Pilkupüüdvate, imetabaste või lausa veidrate asjade taga on sellistel saladustel hea end peita. Keegi ei pane tähele, kui mõne laguneva maja akendes varjud luusivad või paar küpsist igal hommikul teelaualt puudu on. Säärased vaiksed saladused võivad redutada Põhjatänava suurte majade vahel või Idatänava uhkete võimuhoonete keskel, kuid sama hästi leidub neid kõige vaesema kerjuse onnis. Üks selline varjatud müsteerium oleks peaaegu eelmise nädala kolmapäeva paiku avalikuks saanud.

Igaühte, kes lääne poolt Suure ja Tähtsa Väljaku poole kõndima hakkab, ootab ees sünge sudune kadalipp. Vasakut kätt heidavad taevasse jämedaid suitsusambaid kõiksugu tehased ja töökojad, mille korstnad raudse metsana tänavate kohal kõrguvad. Paremale jäävad aga väikesed, kõrgete seinte ja kitsaste tubadega majad, mille katused pilvede suunas küünitavad. Ühes sellises hoones, päris kõrgel pööningukambris, elab Väsinud Pagar, pärisnimega Eve.

Kolmapäeva õhtul voodisse heites tundis Eve väsimust terves oma kehas. Pagari sõrmed ei jaksanud enam kleidinööpe avada. Isegi tema varbad ei jõudnud kingi jalast lükata. Kohe, kui ta Alissa ja väikese Mikaeli voodisse oli pannud ning lapsi laubale suudelnud, kõndis naine oma pisikesse katusekambrisse ning vajus kotina voodisse. Enne uinumist tabas tema kõrv veel vaikse krabina kuskilt ülevalt, kuid see ei omanud tähtsust.

Eve magas sügavalt. Ta ei mäletanud, et oleks und näinud või kordagi ärganud. Isegi öised külalised, kujuta varjud ja tähenduseta sosinad, ei andnud endast märku. Pärast kurnavat tööpäeva oli välja teenitud puhkus hädavajalik. Pagar polnud juba ammu nii hästi maganud.

Öö kulgedes siginesid naise pähe aga häirivad unenäod. Suured rotid krõbistasid köögis leivakoti kallal ja närisid sibulakorvi sisse auke. Hallid hiired jooksid kribinal läbi seinte ja maiustasid niiskete voodilinadega. Musta riietatud mehed krõbistasid katusekorteri ukse kallal, proovides noaga vana roostes lukku lahti sundida. Ühel hetkel ärkas Eve võpatusega. Tema laupa kattis higi ja üle kere jooksid külmavärinad. Naise kohalt kostus vali krõbin.

“Tõk, tõk, tõk! Tõk, tõk, tõk! Tõk, tõk, tõk!” sibasid nähtamatud jalad pimeduses. Nagu trummeldaks keegi sõrmedega vastu puitu.

Naine ajas end voodis püsti ja tõmbus vastu seina, süda rinnus pekslemas. Varjud tantsisid toa pimedates nurkades. Vormitud siluetid triivisid edasi-tagasi, julgemata end näidata. Aknasõõri katva paksu kardina alt kumas imeõrnalt öise linna tuhm valgus. Väriseva triibuna langes see kulunud öökapile, kus pagar oma rõivaid hoidis.

“Tõk, tõk, tõk! Tõk, tõk, tõk!” kostsid koputused uuesti, seekord naisest vasakult, akna poolt.Jahe õhk kambris muutis pagari sõrmeotsad tuimaks. Eve nihkus tasakesi voodi ääre poole. Põrandal, raudse raami all, lebas nui, mille ta vanast taignarullist valmistanud oli. Iidsed lauad krigisesid kui naine ennast liigutas.

“Tõk, tõk, tõk!” krõbistas hääl ning viivuks kattis vari akna. Kardinad liikusid kergelt, öise linna tuhmid tuled haihtusid värinas ning naasesid sama kiiresti. “Tõk, tõk, tõk!”

Silmi aknalt võtmata sirutas Eve käe välja ning kompas pimeduses põrandat. Nui oli omal kohal. “Tõk, tõk, tõk!” krabises hääl, kuid nüüd juba toa kaugemas otsas. See eemaldus. Pingul naine lasi välja kohiseva ohke. Ta polnud märganudki, et oli hinge kinni hoidnud. Hingus kajas pimedas ruumis nagu pasunahüüd. Varjud võbelesid selle kõlast. Krabin lakkas.

Eve surus nuia kindlamalt pihku ja nihutas jalad üle voodiserva. Ta kandis õhtust veel kingi ja aluskleiti. Põrand nagises, kui naine püsti tõusis. Laudade kaeblikud kriisked kajasid üle terve toa. Pagar surus alla kõrvetava hirmukeerise kurgus ning nihkus tasaste sammudega akna poole. Ta tõmbas kardina eest. Puidust rõngad kõlisesid kardinapuul kui kellad. Tuppa tungis öise linna häbelik kuma. Väljas ei paistnud midagi. Õhus rippus vaid hägus sudu.

Kiirustamata astus Eve akna juurde ja kiikas välja. Läbi uduse klaasi oli raske midagi näha. Kaugel all hõõgusid ähmaste täppidena tänavalaternad. Tõrvatud katuselaastud sulandusid aga öiste varjudega ühte. Pagar sirutas tasakesi käe välja ning tõmbas riivi aknaluugi eest. Niiskusest kannatavate hingede kriiksudes vajus aken paokile. Külm linnaõhk tungis tuppa, kaaslaseks alaline suitsuvine.

Häält polnud küll mõnda aega kuulda olnud, kuid Eve püsis valvel. Naine lükkas nuia otsaga aknaluugi lahti. Kusagilt kaugelt kostis koera haukumist. Katusel tundus kõik aga vaikne. Pagar tardus hetkeks. Ta võinuks akna kinni panna, kardinad ette tõmmata ja tagasi magama minna. Naise süda peksis sees kui sepahaamer. Öö saladused kutsusid end avastama. Viimaks sai uudishimu temast võitu. End kikivarvukile upitades pistis Eve pea aknast välja. Katus oli tühi. Kuid temast paremal, paari meetri kaugusel, väreles midagi tuules. See oli eluruumi akna kardin, mis avatud aknaluugi vahelt välja lehvis. Pagar kangestus – lapsed ei teinud kunagi akent lahti.

Eve sööstis paigalt. Pimeduses koperdas ta vastu öökappi ning lõi vasaku sääre valusalt ära. Asjad kukkusid kolinal põrandale. Naine ei pannud seda aga märkamagi. Hirm kees tema soontes ja röövis igasuguse valu. Sajatades jõudis ta ukseni ning lükkas selle pauguga lahti. Malakas käes tormas pagar elutuppa. Varjud värelesid musta uduna ruumi hämaramates nurkades. Aken laste voodite kohal oli lahti. Õhukesed kardinad lehvisid õrnas tuules. Väikse Mikaeli voodi kohal kõrgus tume kogu. Selle siluett oli kondine ja lõppes musta vonkleva sabaga. Hirmus, kandiline teravate kõrvadega pea jälgis lummatult magavat poissi. Olend ei paistnud pagarit märkavat. Üks kohutav peenikeste sõrmedega käsi hõljus Mikaeli kohal ja võbeles kui rohukõrred kuuvalguses.

Hetkegi viivitamata jooksis Eve elukale kallale. Vana taignarull tabas raksatusega kondist jäset. Tume kogu kiunatas ning pööras end naise suunas. Hämaras valguses voltis sisisev keha end lahti ja kasvas pikaks varjuks, mis pagari kohale kerkis. Kaks rusikasuurust kollast silma helendasid musta massi keskel. Pikad sõrmed hiilisid kuju nurkadest Eve suunas.

Illustratsioon: Tea Roosvald

Naine ei lasknud end aga heidutada, tal oli mõttes vaid väike Mikael, kes kaitsetult koletise taga lamas. “Saatan, kasi eemale minu pojast!” sajatas ta ning äsas varjule malakaga. Pehme matsakaga tabas nui olendi külge, mis hoobi all paindus. Koletis liigutas sisisedes sõrmi, kuid järgmine löök maandus valju raksakaga otse kollaste silmade vahele.

Vari tõmbus vuhinal kokku ning sibas mööda seina üles nagu haiglane ämblik. Eve vehkis malakaga olendi kondise kuju suunas, kuid laealune hämarus varjas õudust naise viha eest. Maona sisisedes jooksis too üle lae. “Tõk, tõk, tõk, tõk!” ning lipsas aknast öhe. Ähmaste tänavalaternate kumas virvendas koletise kondine kere hetkeks pagari vaateväljas ning oli siis läinud. Toas jäi vaikseks. Vaid Eve raske hingamine täitis hämarust. Alles nüüd tundis naine värinat oma kätes. Sõrmed nuia ümber vääratasid ning pagar suutis selle vaevu poja voodi peale asetada.

Väsinult istus ta Mikaeli sängijalutsisse, kollaste silmadega vari mõtteis kangastunud. Aknast voolas sisse jahedat lämmatavat sudu. Käed süles põrnitses naine enda ette, just nagu oleks ta transis. Eve süda peksis rinnus ja kohisevad hingetõmbed vilisesid läbi suu. Samal ajal levis pagari kehas rammestus. Rasked jalad toetusid lõdvalt põrandale. Käed ei soostunud liikuma. Silmalaud võbelesid pingest. Voodi ette laotatud kaltsuvaipa põrnitsedes nägi ta vaid pikki sõrmi, mis Mikaeli näo kohal liikusid. Tontlike varjudena tantsisid need õhus.

Järsu ehmatusega võpatas pagar elule. Malaka järele haarates keeras ta end poja suunas. Väike Mikael magas õndsalt vana villateki all, pruunide sakris juustega pea kolletanud padjal puhkamas. Eve käsi langes. Ta hingas kergendatult. Kollaste silmadega olendit polnud enam siin. Naine ajas end püsti ja suudles poega laubale. Poiss oli vaid viieaastane, kuid tema silmade ümber laiutasid juba mustad ringid.

Väsinud hingetõmbega tõusis Eve püsti ning astus akna juurde. Ta sulges luugi, lükkas riivi ette ning tõmbas narmendava kardina kinni. Oimukohti mudides heitis ta pilgu üle toa. Alissa ja Mikael magasid oma voodites. Ruumis polnud mingit märki õudusest, mis äsja lapsi kimbutas. Ta ei usaldanud aga tagasi magama minna.

Rampväsinuna vaarus Eve toa teise otsa ning vajus kulunud tugitooli. Ta asetas vanast tainarullist valmistatud malaka põlvedele ja jäi valvesse. Varjud tantsisid ruumi hämarates nurkades. Nende kahetoaline katusekorter oli küll imepisike, kuid ikkagi ei suutnud kardina tagant immitsev õrn valgus seda täita. Pagar haigutas. Tema ihuliikmed surisesid mõnusalt. Tugitoolis oli hea. Kusagil haukus koer. Eve sulges hetkeks silmad, et neil puhata lasta. Sügavalt hingates leidis ta tugitoolis mugava asendi. Uni saabus salaja. Märkamatult mattis see väsinud pagari enda alla. Teda ei häirinud ei vaimusilmas tantsivad varjud ega kõditavad sõrmed näol.

Naine ärkas võpatusega omaenda voodis. “Tõk, tõk, tõk!” kajas kuskilt eemalt toksiv hääl. Toas oli jahe. Unesegasena vaatas pagar hääle suunas. “Tõk, tõk, tõk!” kostus avatud akna suunast. Tuul sasis kergelt pakse kardinaid. Viivuks valdas Evet segadus, kuid siis meenus talle, et oli akna enne magamaminekut palavuse peletamiseks avanud. Nüüd näpistas külm aga naise põski.

Kanget selga kirudes ajas pagar end püsti ja sulges ümmarguse luugi. Ööhämarus hakkas tasapisi hääbuma. Peagi ootas ees järjekordne tööpäev. Eve magamistoa uksel kõlas tasane koputus. Naine hõõrus raske käega silmi ning läks avama. Mida lapsed temast nüüd tahtsid?

“Emme,” kõlas üheksa-aastase Alissa tasandatud hääl läbi puidu.

“Mis on, kallike?” vastas Eve haigutades ning avas ukse.

Hämarast elutoast vaatasid talle vastu väikese tüdruku hirmu täis silmad. Alissa kaisutas kaltsunukku ning vajus kohe vastu ema.

“Kallike, on sul kõik hästi?” uuris pagar ning pani käed ümber lapse.

“Emme, tule ruttu, enne kui koletis tagasi tuleb,” sosistas tüdruk.

“Mis koletis?” uuris uimane Eve. “Kas sa kuulsid jälle midagi voodi alt?”

“Ma ju ütlesin, et seal pole midagi peale hiirte, aga kui sa tahad, siis ma võin vaadata,” haigutas pagar.

“Ei, emme,” sosistas tüdruk, “akna taga.”

“Akna taga,” imestas naine. “Me elame katuse all, ainult linnud ja korstnapühkija käivad meie akna taga.”

“Tule ruttu!” muutus Alissa kärsituks ning sikutas ema varrukast. “Kõlk,” kajas elutoast vaikne metalne kõlksatus. Kulmu kortsutades astus Eve uksest sisse. Laste voodite vahele jääva tooli kohal kõrgus ümmargune aken, mille ees värelesid õhukesed kardinad. Läbi riide immitses õrna valgust. Selle taustal joonistus must vari.

“Mikael!” hüüatas pagar ning jooksis akna poole. Siluett kardinal tardus. Seina ääres, väikses puidust raamiga voodis magav sasipäine poiss avas uimaselt silmad. Aken paiskus järsu tuulepahvakuga lahti. Kardinad lehvisid iilis. Eve ahhetas, Alissa kiunatas, Mikael võpatas. Ümmarguses avauses paistsid vaid pehmetesse sudupilvedesse mattunud katused.

“Emme, mis toimub!?” hüüatas poiss kartlikult vastu seina tõmbudes.

Tummaks lööduna astus pagar paar sammu akna poole. Ta oleks võinud vanduda, et nägi enne midagi tumedat ja vonklevat katuseserva taha kadumas. Silmi pilgutades selgines aga naise ilme ning ta astus poja voodi juurde.

“Kõik on hästi, Mikael,” lausus ta rahustavalt. “Tuul lükkas akna lahti.”

“See ei olnud tuul,” kõlas Alissa tasane hääl toa kaugemast otsast. “Koletis tuli tagasi.”

Kõhe jahedus voolas Eve kõhtu. “Tule siia,” viipas ta tütrele, kes kutsumise peale kohe ema embusesse sibas.

“Pole siin kedagi peale meie, hiirte ja lindude,” julgustas pagar lapsi. Tema pilk jäi aga avatud aknal pidama ning naise mõtetes kummitas saladuslik vari kardinal. Mikael surus end tugevasti vastu Eve külge ning Alissa toetas pea vastu ema õlga. Mõneks ajaks leidsid nad soojast kaisutusest lohutust.

Lugematud minutid istusid nad seal, üksteise embuses, kuni rammestav väsimus kõik kolm võttis. Esimesena kustus väike Mikael, siis ärev Alissa ning kõige viimasena vajus une rüppe nende väsinud ema. Keegi neist ei mäletanud öiseid ärkamisi, mis kurnatusekoormat aina suurendasid. Rasked ja hirmutavad meenutused varjudest kardina taga, kopsimisest katusel ja kondisest, põlevate silmadega koletisest lahkusid.

“Tõk, tõk, tõk!”äratas kopsimine Eve koidikul. Ta keeras laisalt külge ja needis linde, kes armastasid katusel istuda. Poole silmaga tuba piiludes nägi naine kerget valgusvihku paksude suletud kardinate vahelt välja kiikamas. Ohates ajas pagar end üles. “Tõk, tõk, tõk!” kolises hääl maja esiküljelt katuseharja poole.

Eve uratas pahaselt ning vedas end voodist välja. Väikeses magamistoas oli jahe. Jälle ei köetud korralikult. Pagar haigutas, ta tundis nagu poleks öösel silmatäitki maganud. Valutavat selga ja kangeid ihuliikmeid sirutades tabas naise pilk midagi kummalist. Aknaluuki kinni hoidev riiv seisis lahti. Ta kehitas õlgu ja lükkas selle kinni. Ees ootas järjekordne tööpäev.

Koomiks: Vanad sõbrad (Tim Hornet)

Koomiks-isutekitaja: Maa varjatud pool (Urmas Nimetu, Amanda Orav)

Teie ees on alguslõik ulmekoomiksist "Maa varjatud pool". Koomiks räägib kahest seiklejast, kes lähevad uurima kliimakatastroofis elutuks muutunud ja keelutsooniks kuulutatud piirkonda.

...

Paar sõna autoritest ja koomiksi saamisloost

"Maa varjatud poole" joonistas Amanda Orav, kelle jaoks see on esimene pikk ja tervilik koomiks. Sellest sai kevadel tema lõputöö kunstikoolis Pallas.

Koomiksi aluseks on Urmas Nimetu (filmi)stsenaarium, mis viis aastat tagasi võitis esikoha filmiideede konkursil Baltic Pitching Forum (Vilnius 2017). Stsenaariumist oli plaan ulmefilm vändata (tootjateks Peeter Urbla ja Exitfilm), aga tookord ei saanud eelarvet kokku. Nii jäi lugu mitmeks aastaks sahtlisse, kuni Amanda selle leidis ja uue elu sisse puhus.

Kus saab lugu edasi lugeda?

Saime lõputöö kaitsmiselt hulga tagasisidet ja kogusime seda suvel ka Tartu ulmekirjutamise töötoast ja oma sõpradelt-tuttavatelt. Nii otsustasime teemat veidi edasi arendada ja pikemaks kirjutada. Kokku on koomiksis nüüd üle 50 lehekülje.

Soovime koomiksi trükkida ja välja anda 2023. aasta alguses. Saime toetust Eesti Kultuurkapitalist ja lisaraha kogusime Hooandja.ee platvormi kaudu. Novembri viimaseks nädalaks õnnestus Hooandjas juba kogu eelarve kokku saada, nii et toetajate leidmisega enam häda ei ole. Hooandja-kampaania on siiski avatud kuni 12. detsembrini ja keegi ei keela projektile raha juurde anda - nüüd võib sellest mõelda kui trükise ettetellimisest, sest otse autoritelt saab koomiksi kätte kiiremini ja odavamalt kui poest!

Link kampaaniale:

https://www.hooandja.ee/projekt/maa-varjatud-pool

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 11/22 (Agur Tänav)

Intervjuu: Tamur Kusnets (Joel Jans)

Kurt Vonnegut – 100 (Jüri Kallas)

“See juhtus raamatukogus”: Anu Amor-Narits räägib noorte omaloomingukonkursist (Laura Loolaid)

Greg Bear (1951–2022) (Jüri Kallas)

Päeva materjal Wikipedias oktoobris 2022 (Taivo Rist)

Arvustus: Exception - ulmeanime Eesti tasemel. (Riho Välk)

Kõige värskem ulme (Jüri Kallas)

Kirjastus Loeb ja graafiline romaan „Koletis” (Maarika Luts)

Rehepapp koomiksimaailmas - osa kaks (Laura Loolaid)

Uudiskirjandus 11/22

Reaktori juttudest: 11/22 (Tõnis Hallaste)

Meeldib, ei meeldi, meeldib... 11/22 (Maarja Kruusmets)

Ulmkonnakroonika 11/22

Tolmunud topeltetturi jutunurk: Musta käik (Jack McDevitt)

Jutt: Gredeeliate õitsemise aegu (Mairi Laurik)

Jutt: Isa süda (Tim Hornet)

Jutt: Lõpu algus (Artur Räpp)

Jutt: Hingesügavused (Maarja Kruusmets)

Jutt: Seal, kus udu kohtab ulma (Marek Liinev)

Jutt: Hammasrattad (Leila Tael-Mikešin)

Jutt: III Krabin katusel (Markus Krist)

Koomiks: Vanad sõbrad (Tim Hornet)

Koomiks-isutekitaja: Maa varjatud pool (Urmas Nimetu, Amanda Orav)