Peatoimetaja veerg 11/23 (Joel Jans)

Talv on tulnud, seekord juba novembrikuus. Lumi katab maad ja külm torgib nägu. Päevad on lühikesed ja pimedad, ööd pikad ja vaiksed. Tahaks olla karu, peita end urgu, pista käpp põske ja oodata kevadet. Aga ei, me elame siin inimeste elu, meil on kohustused, tööd, koolid, pered, sõbrad. Peame leidma viisi, kuidas taluda seda nõmedat aastaaega, mis pole enam sügis aga pole ka veel talv. Ja siin ta on - uus Reaktor.

Ohtralt jutte, mõned arvustused, täheaeg saab Jürkalt nüplit, malerubriik ärkas ellu no muud asjad

Kaanepildi tegi masin.

Välispilk: Mis eristab transhumanismi ja posthumanismi utoopiaid (Tõnis Hallaste)

Püüan ikka käivitada enda mõtetes ja tegudes Reaktoris rubriiki, milles püüan veidigi ületada lõhet ideetasandil ulmeteoreetikute ja ulmepraktikute vahel (täpsemini, kultuuriteoreetikute ja ulmekirjanike vahel). Ideaalis võiks see olla tõeliselt väärt artiklite, ehk ka suurte klassikute tutvustamise koht (Donna Haraway, Katherine Hayles, aga ehk ka kedagi nüüdisaegsemat - nood ju 80-90ndaist, nüüdseks edasi läinud teistele teemadele).

Ent tuumakamate sõnavõttude vahele püüan siiski leida mõne ulmeteemade üle teoretiseeriva artikli, heita prožektorikiire laiematele teemadele ja puistada see üle omapoolsete kommentaaridega. Seda võib soovi korral võtta mu katsena taaskord sukelduda oma magistritöö teemadesse, ainult et veidi lugejasõbralikumas vormis.

Selleks kuuks võtsin Academia.orgist tasuta saadud artikli “Utopia in Trans- and Posthumanism”, autoriks MIchael Hauskeller. See pole suur klassika, aga aitab veidi rääkida sellest, kuidas Neil Bostrom mõjub oma transhumanismi ülekiitmise maanias veidi tobedalt. Ja lihtsalt aitab veidi peatuda selle juures, mis on trans- ja posthumanismi erinevus.

Alustab Hauskeller artiklit üldisema mõtisklusega utoopiatest ja kuigi see pole eriti originaalne, sisaldab mõtteid, mida tasub ikka meeles pidada: et utoopiaid saab suunata nii minevikku (kuldaeg), olevikku (kauged ja avastamata kohad, Avalon, aga ka erinevad Tõotatud Maad, näiteks Ameerika 1930. aastail emigrantide jaoks) kui ka tulevikku. Utoopiad tuletavad meelde, et maailm ei pea olema selline, nagu see on, vaid võiks olla midagi enamat. Utoopiad on pingevabad, aga need tekitavad ärevuse oleviku suhtes. Utoopiad võivad olla vastandlike eesmärkidega - võib võrrelda mõnda superliberaalset “kõik on ühtlast pruunikat rassi”-tulevikku ning natside rassipuhast utoopiat. Utoopia on teostatud unelm - ent kõik unelmad ei ole ihaldusväärsed.

(Teate, neid punkte välja kirjutades hakkas tunduma, et tegelt täitsa väärt mõtted. Lugedes tundsin end nii, nagu kuuleks juba kuuldud anekdooti, aga välja kirjutades, refereerides näen, et iga mõte eraldi võttes on huvitav. Ja ta isegi ei hakanud tähemärkide arvi paisutama mölaga utoopiast kui mittekohast (ou+topos) ja sellest, et utoopiad on juba definitsiooni poolest võimatud. Ei ole ka päris banaalne jutt, aga nüüdseks tüütu juba, ammu nähtud. See on ehk veidigi teaduslikuma teksti puhul keeruline asi - kuidas kirjutada nii, et ei mõjuks lugejale triviaalsuste jadana, ent samas ei kaotaks oma uudsuseotsingu vältel kontakti lugejaga. See tekst püsib veel heas vahemikus minu jaoks ja julgen soovitada.)

Nüüd siis post- ja transhumanismist. 2008. aastal oli Miah defineerinud posthumanismi ja transhumanismi kui kultuurilist posthumanismi ja filosoofilist posthumanismi. Posthumanism olla kultuuriline posthumanism, sest sellega tegelevad kultuuriteoreetikud (a la semiootikud), samas kui transhumanismiga tegelevat filosoofid. Mul on tunne, et eesti keeles sellist eristust pole - filosoofia on ju üsna lai mõiste ja mu meelest hõlmab semiootikat (märgifilosoofia). Mõlemad on seega filosoofilised. Mul on pigem tunne, et transhumanismi fookus on poliitiline -. katsed posthumanistlikke suhtumisi edendada, neid välja kirjutada ja inimesi mõtteliselt üles soojendada maailma muutvateks otsusteks inimkeha modifitseerimise osas. Nad ei kogu valijahääli, ei kogune Eedeni ette pensionäridele pannkooke praadima, aga teevad n-ö eelpoliitikat. Seetõttu ma kirjeldaks transhumanismi poliitilise posthumanismina ja posthumanismi filosoofilise posthumanismina.

Milleks seda segast mõistete lahkamist üldse vaja - miks on vaja rääkida transhumanismist kui posthumanismist, posthumanismist kui filosoofilisest posthumanismist? Peamiselt seepärast, et posthumaansuse saavutamine on sedavõrd tähtis eesmärk transhumanismis, et mõistesegadus on paratamatu. Võib ju ette kujutada, puhtalt sõnadele peale vaadates, et transhumanism tegeleb inimeste üleminekuga posthumaansuseni, inimlikkusejärgsuseni, ning et posthumanism tegeleb sellega, kuidas tegutseda, kui ollakse juba posthumanistid. Siis jääks mulje, nagu posthumanismi poleks veel olemas ja et tegemist on lihtsalt transhumanismi utoopiaga ja mitte juba praegu tegutseva omaette mõttesuunaga.

Transhumanismile on utoopilisus olemuslik. Isegi sedavõrd, et Neil Bostromile (kes on üks transhumanismi põhitüüpe) tundus mõistlik kirjutada jaburalt utoopilist heietust täiesti tõsiselt. 2010. aastal kirjutatud “Letter from Utopia” on kiri tulevaselt posthumanistilt tänapäeva inimesele, mis kirjeldab seda unelmat, kuhu on jõutud. Kõike ma siin ümber ei jutusta, mida Hauskeller tsiteerib, ent ootamatult suurt rõhku pannakse puhtakujulisele naudingule, mis on totaalne ja mis täidab igat posthumaani eluhetke. “And yet, what you had in your best moment is not close to what I have now,” (“Samas, see, mida sa tundsid oma parimal hetkel pole lähedalgi sellele, mida mina praegu kogen,”) ja “Pleasure! A few grains of this magic ingredient are dearer than a king’s treasure, and we have it aplenty here in Utopia. It pervades into everything we do and everything we experience. We sprinkle it in our tea.” (“Nauding! Paar ainsamat kübet sest võluainest on kallim kui kuninglik aare ja meil on seda rohkelt Utoopias. Seda imbub kõigisse meie tegemistesse ja igasse me kogemusse. Me puistame seda oma tee sisse.”) Tekst lõppeb üleskutsega see naudingutulevik ometi kord teoks teha.

Nii et transhumanism keskendub narkootikumide tulevasele hiilgeajale, mingile (“Hea uus ilma” ülidroogist) Somast läbiimbunud tulevikule? Ei, las see “nauding, me puistame seda oma tee sisse” olla, see on mingi jaburus. Otsime siiski tema jutu iva.

Transhumanistlik utoopia on selline, kus inimesed viibivad pidevas õnneseisundis? Ei, seegi on ebamugav jutt. Filmis või sarjas näed sellist rahvast või küla või inimgruppi, milles kõik pole mitte rahul, vaid eriliselt deliirselt õnnelikud - ja võid kindel olla, et midagi on pöördumatult valesti. Tegemist näiteks nuumatavate kariloomadega vms. Inimene harjub kõigega ja kui õnn muutub tavaliseks, läheb rindejoon mujale ja neutraalne mitteõnnelikkus (mitte ebaõnn kui kurbus, vaid mitteõnn kui rahulikkus) on äkitselt loomuviga ja midagi, mida põdeda. See kõlab emotsionaalselt kurnavalt. Rääkimata hoopis ühiskondlikust ebavõrdsusest ja ebaõiglusest - sest ega ülenemine toimu kõigil korraga, vaid alustavad ikkagi pururikkad. Aga see on nüüd nii suur teema, et ma ei taha sellesse laskuda.

Mul on tunne, et ma hälbin hirmsasti põhiteemast (mis teha - selline naiivne utoopiakirjeldus ajab kommenteerima!), tulen Hauskelleri juurde tagasi, kes rõhutab, et see pole mingi jabur erand, mingi tobe liialdus, mille põhjal oleks ebaõiglane teha üldistusi transhumanismi suhtes. Ta ikka toob esile teistegi transhumanistide hoiakuid ja väiteid, mis mõjuvad läbimõtlematutena: et tehnoloogilised inimarendused toovad endaga kaasa hämmastava majandusliku heaolu, mis võrdub ka isikliku heaoluga (rikkus = õnn?); et tehnoloogiline progress viib maailmarahuni ja kõrgema kaastunde- ja saavutustundeni (milline peaks olema see tehnoloogiline vidin, mis tühistab inimestevahelised tülid? Milline äpp lepitaks Hamasi ja Iisraeli?); et inimlik õnnetunne taandub piiramatule ligipääsule nauditavatele kogemustele (otsekui inimene suudaks tüdimata aina naudelda…).

Siit edasi liigub Hauskeller selle kritiseerimise juurde, et transhumanismi põhilisim fookus ja ideaal on inimolend ja et fetišeeritakse üle inimliiki ja inimese naudingut, inimest-inimest-inimest. Kui see inimnauding tuleb kõige muu hinnaga, kõike muud ja kõiki muid ohverdades, siis ongi ju tegemist väärdunud utoopiaga. Seejärel Hauskeller viitab sellele, et arusaam inimesest kui looduse kroonist ja universumi keskmest sai alguse renessansist. Seega on transhumanism nagu steroide tarvitanud humanism - selle posthumaanne olend pole mitte inimesejärgne, vaid superinimene, üleni ja ülimalt inimene, mitmesaja-aastaste hoiakute ja väärtushinnangutega.

Posthumanistid seevastu on võtnud humanismivastase hoiaku, mistõttu võivad isegi üsna tugevalt vastanduda posthumanismile. Inimene polevat siiski mingi eriseisundiline olend, kes on täielikult lahutatud nii elusloodusest kui ka tehnoloogiast. Piirid on siiski hõredamad nii inimese ja looma vahel (inimkeha koosneb tont teab kui paljudest bakteritest ja teistest liikidest,, kes õigupoolest hoiavad keha töös ja kelleta inimene ei toimiks - me oleme juba eos bioküborgid) kui ka inimese ja tehnoloogia vahel (inimese mõttelised piirjooned ei lõppe mitte naha ega riiete juurest [riided samuti tehnoloogiline saavutus], vaid kuskilt kaugemalt - me näitame endid maailmale tehnoloogia kaudu, meie identiteet on lahutamatu tehnoloogiast).

Mul natuke on küsimus, kas see on ikka vastuväide. Olgu, piirid on hõredamad, ei ole nii selgepiirilised, inimene on midagi veidi laiemat. Hauskeller jätkab või refereerib, et “the “human” is merely an ideological construct, a myth and ultimately a lie.” (“inimolend” on pelgalt mõttekonstruktsioon, müüt, lõppude lõpuks vale.”). Ent selle kohta saaks öelda, et seda laiendatud inimolendit tahavadki transhumanistid teha posthumanistideks. See on ju norimine sõnade kallal, mitte sisuline vastuväide.

Jätkub filosoofiliste posthumanistide hoiakute avamine: binaarsused (inimene-masin, inimene-loom, mees-naine, füüsiline-virtuaalne) on halvad ja hierarhilised ja peaksime nende hierarhiate vastu võitlemine. Tugeva emotsiooniga sõnad, millel minu jaoks veidi puudub sisu. Sellele ei saa vastu vaielda - sest mis sa ütled? “Mis sa tõmbled?” mõjub intellektuaalselt arglikult või ehk laisa vastuväitena. Pigem tahaks küsida, mis see alternatiiv oleks - mitte tunnistada sääraseid binaarsusi, selliseid vastandusi? Ehk pole siiski eesmärk otsida või luua maailma, milles poleks naisi ega mehi, vaid pigem sellist, kus sel pole tähtsust. Ülejäänud artikkel avab seda tahku mitmest küljest. Posthumanistidel pole muud “utoopiat” peale avarama arusaama inimlikkuse piiridest - oma ebakonkreetsuse juures hakkab seal veidi takistama ka asjaolu, et seda mõtet lahatakse pikalt, aga lõpuks näib, et rõhutatakse ja sõnastatakse ümber üht ja sama mõtet. Inimene võiks rohkem tunnistada oma paljusid vahepealsusi (seda, et ei olda konkreetselt üks ega teine nähtus) ja leppida sellega.

Erinevus oleks kokkuvõtlikult selline - kui anda transhumanistile ajunääre, mis pakub tugevamaid inimlikke naudinguid, ja küsida, kas sa oled ikka veel inimene, vastab ta, et ta on nüüd enam kui inimene (kriitikud lisaksid: taipamata seda, et ta on lihtsalt inimsuse kontsentraat). Kui anda posthumanistile seesama ajunääre, esitada seesama küsimus, vastaks ta: “Ma pole kunagi olnud inimene.” Utoopiate erinevus oleks ent selline: transhumanistlik utoopia on suurejoonelisem ja lennukam, aga mõjub naiivsemalt ja ületähtsustab asju, mis ei mõju utoopiale sobivate väärtustena (tühipaljas nauding või materiaalsed hüved). Posthumanistlik utoopia polegi utoopia, vaid pigem soov kirjeldada ja teostada hoiakute nihet ühiskonnas.

Vaatan, mille võtta järgmiseks alateemaks. Leidsin Academiast huvitavana paistva artikli, mis räägib posthumanismist ilma tehnoloogiata. Mida võiks see tähendada ja kas see on hoopis jaburus, mingi vastuolulisus? (Või on tegemist lihtsalt taaskordse kategooriapiiride eitusega ning üleskutsega ignoreerida vastandusi…?) Võimalus on ka alustada Jaagu monograafiag

Raamatuarvustus: Jutuvõistluse „Täheaeg“ ehk raske on olla lugeja! (Jüri Kallas)

Kui ausalt kirja emotsioon, mis mind selle köite sulgemise järel valdas, siis oleks see kergendus. Ma ei pea enam end sellega vaevama! Ja siis hakkas meenuma lugemisaegne viha, vastikus jne. Kokkuvõttes olin ma päris õnnetu, et ma seda lugesin.

Raamatus (või siis ajakirjas, nagu kirjastus väidab) on ju üsna mitu autorit, keda ma pea esimesel võimalusel loen. Ja olgem ausad: esitlusel suutsid praktiliselt kõik autorid enda tekstide vastu huvi tekitada. Aga autoritest ja juttudest allpool … praegu tahan ma kirjutada antoloogia vormistuslikust küljest, täpsemalt siis küljendusest.

Tunnistan ausalt: ma olen leplik lugeja ja iga aastaga üha leplikum – ma saan aru, miks asjad on nii ja miks naa, miks asjad pole alati kõige paremini. Ka ei saa ma üldiselt aru lugejatest, kes virisevad mõne kirjavea, või siis veidra kaanepildi asjus. Sageli on isegi põhjust ehk viriseda, aga teades, kui vähe on Eestis oskajaid inimesi ja kui vähe neist oskajatest on nõus tegema midagi sümboolse tasu eest, siis pigem imestad, et niigi läks.

Ja siis tehakse raamat (õigemini on neid juba kaks), mida on peaaegu võimatu lugeda. Pean silmas sariantoloogia „Täheaeg“ kahe viimase köite küljendust. Jah, ma saan aru, et Raul Sulbi näeb seda sarja pigem ajakirjana, ta on korduvalt nii väitnud jne. Rääkimata sellest, et kirjastuse Fantaasia „Täheaeg“ peab end justkui ajakirja „Täheaeg“ õigusjärglaseks, või vähemasti ideeliseks mantlipärijaks. Ja ega suuremas plaanis pole ka ju vahet, kas antoloogiasari või ajakiri – peaasi, et head tekstid kaantevahel ja mugavalt loetav.

Vaat selle viimasega ehk siis lugemismugavusega läkski kahe viimase numbriga lappama. Eks ma kuulsin juba kliimaköite ilmumisjärgselt fännide hammastekirinat, et tekst kahes veerus on jama. Kuna oma silmaga polnud näinud, siis seisukohta ei võtnud, sest muarust kaheveeruline tekst ise ei ole veel kuritegu. Kui ma aga jutuvõistluse valikut „Kalifaadi viirastused“ lugema hakkasin, siis esimesel õhtul ma kuigi kaugele ei jõudnud: avajutu pikk kursiiv pani valutama kõigepealt silmad ja siis pea. Õhtune aeg, mina väsinud – arusaadav. Aga ei! Järgmine hommik, puhanuna ja loomuliku valgusega, otse akna all, polnud tulemus kuigivõrd parem. Ikka räme pingutus ja kursiive lugesin ma suisa luubiga. Ma olen aga visa ja põikpäine natuur: lugesin ühe jutu, puhkasin, lugesin järgmise jne. Lootsin, et ehk harjun, aga ei. Tekkis hoopis vastumeelsus – märkasin mingil hetkel, et ma väldin raamatut, lükkan lugemist edasi.

Arvan, et süüdi on font ja selle suurus. Sööb silmi ja virvendab silme ees. Märkasin ka, et pidevalt kadus leheküljel lugemisjärg käest. Olgu, võib-olla olen ma vana ja põdura nägemisega. Näitasin siis raamatut mitmele suvalisele inimesele ja kõik ütlesid üksteisest sõltumatult, et see on loetamatu. Enam veel: üks fänn esines avaldusega, kus ta teatas, et neid raamatuid ta oma Stalkeri-kolmikutesse ei pane, sisu poolest ju võiks, aga kuna praktiliselt loetamatud…

Panin need paar viimast lõiku kirja raske, suisa valuliku südamega. Nagu ma eespool juba ütlesin: ma olen leplik lugeja. Pealegi, kirjastus Fantaasia teeb ju tublit tööd ning rikastab siinmaise ulmefänni lugemislauda korralikult. Aiman, et vähemalt paar kolm inimest solvuvad selle kirjatüki peale, peavad pärast pikka viha jne. Vahepeal tekkis mul isegi uitmõte, et jätaks üldse kirjutamata. Samas, ajakirja kaas on juba valmis ja seal on viide. Ja kas oleks ausam ja kenam kui ma vaid kusagil sõprade keskel sel teemal marutaks? Muarust oleks see hoopis alatum. Eks ma pisut õnnetu siin nüüd olen, aga ütlema peab. (Ja eks ma ju mõistan, mida tunnevad asjaosalised. Ma ju mäletan küll, kuidas öeldi „Valguse Isanda“ küljenduse kohta. Kuigi seal minu süüd polnud, aga valus oli ikka.)

Samas, mulle tegelikult see ajakirjalik kujundus-küljendus meeldib. On stiilne ja kenasti kaanonis. Kõik need raamatureklaamid, autoritutvustused, juttude päised, tekstide grupeerimine sisukorras – see on kena. On näha, et on mõeldud ja läbi mõeldud ja tööd tehtud ja timmitud tulemust.

Kui nüüd aga tulla tagasi antoloogia juttude juurde, siis olen ma pisut keerulises olukorras. Arvan, et lugemisvaev määris ka muljet juttudest. Tabasin end mitu kord mõttelt, et miks see teos nii pikk on, kas autor lühemalt ei saaks. Kui Marek Liinevi juttu ehk oleks saanud kärpida, siis Tim Horneti oma vast mitte. Samas, mõlemal juhul mul need pikkuse mõtted peas keerlesid. Oleks olnud ilmselt ka Jaagup Mahkra ja Joel Jansi jutu puhul, aga seda lugesin ma õnneks käsikirjas. Nagu ka Manfred Kalmsteni ta uuest raamatust.

Kindlasti ei hakka ma siin tegema oma edetabelit ja žüriiga vaidlema, osaliselt juba seepärast, et mitte ühegi loo puhul ei tekkinud mul küsimust: kuidas see nüüd esikümnesse sai?! Jutud on erineva tasemega ning oli selliseid, mis mulle sisu poolest korda ei läinud ja oli ka selliseid, mille kirjutamislaad mulle eriti ei meeldinud. Aga nii sisu kui ka laadi küsimused on siiski puhtalt maitse teema. Ma jäin seda raamatut lugedes hoopis korduvalt mõtlema, et nende kaante vahel on pisut märkamatult kanda kinnitamas eesti ulme uuemad tulijad-olijad … laine/põlvkond oleks vast liialt pretensioonikas öelda. Jah, Jans ja Kalmsten on juba pea vanad olijad ning Mahkra ja Liinev pole ka algajad. Kuid ülejäänud ju suisa debütandid, või siis  paberil ilmumise debütandid. Et miks mul taolised uute tulijate mõtted? Märkasin, et teemad ja kirjutuslaadid on kuidagi teistsugused, et teatav murdejoon on vahel kasvõi Jansi ja Kalmsteniga. Näppu peale panna ei oska ja sõnadega formuleerida samuti mitte, aga mõtte viskan õhku ja järsku keegi teine ka lugedes märkab ja sõnastab ära.

Ma saan aru, et tegelikult ootab iga autor siin nüüd oma jutu kiitmist ja/või võimalikult põhjalikku analüüsi. Seda ei tule. Mul on muljed kahjuks liiga värsked ja ma lihtsalt ei suudaks hetkel adekvaatset ehk siis sisulist juttu siia kirjutada. Kuid loetud ju on ja küll ma mingil hetkel BAASi ja mujale ikka kirjutan.

Mõtlesin, et nimetaks oma vähemalt oma kolm lemmikut. Võtsin siis sisukorra lahti, hakkasin näpuga järge ajama ja jutte kaaluma ning mõtlesin end parajasse ummikusse. Mõnel oli sisu äge, aga algus või lõpp pisut lonkas. Peamine siiski, et mõtlesin: see ja see ning siis veel see ja siis vaatasin, aga see või see. Noh, et tundsin end ühe õnnetu žüriiliikmena, kes peab hämarate, suisa emotsionaalsete kriteeriumite põhjal reastama hulga eriilmelisi tekste.

Autoritel pole midagi häbeneda, pole põhjust pilku maha lüüa. Pigem soovitaks: kirjutage rohkem, kirjutage ka kahe jutuvõistluse vahelisel ajal. Ja kui alati ka ei õnnestu, siis kirjutama peab. Head ulmet pole kunagi palju.

Täheaeg 22: Kalifaadi viirastused

Koostaja: Eva Luts

Kujundus ja küljendus: Mihkel Laar ja Raul Sulbi

Fantaasia

2023

256 lk

Sündmuste horisont, nr 93

Raamatarvustus: Roger Zelazny „Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud” (Elar Haljas)

Minu armastus Zelazny vastu algas „Amberi“ sarjast ja pärast tema voolava kirjutamisstiili ning mitmekülgsete maailmade avastamist olen nautinud tema lugusid nii eesti kui ka inglise keeles. Selle antoloogia 15 pikemat ja lühemat lugu, mis pärinevad eelmise sajandi kuuekümnendatest, sisaldavad küll mõnevõrra aegunud detaile, kuid see ei takista nautimast antud raamatus kirjeldatud fantastilisi maailmu. Enamik selle antoloogia pikematest lugudest, eranditega, suudavad panna lugeja kiiresti kaasa elama, hoides huvi ja loo tempot üleval kuni juttude lõpuni. Samas lühemad palad jäävad tihti minu maitse jaoks liiga abstraktseteks.

Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud

Kuigi nimilugu, siis minu arvates kogumiku pikematest lugudest kõige nõrgem. Kõike oli justkui peaaegu olemas, aga nii tegelaste kui ka sisuga jäädi kogu aeg ca 80% peale pidama – liiga abstraktne ja liiga vähe taustadetaile. Ilusti ümber kirjutatud ulmeline Moby Dicki lugu, aga ei midagi enamat.

Tee Detsembrisse

Erinevalt eelnevast loost suutis käesolev jutt kiiresti huvi tekitada. Mulle on alati Uplifi’ti-taolised teemaarendused meeldinud ning ka antud juhul oli väga rahuldav jälgida nii terraforming’u protsessi kui ka peategelaste emotsionaalset arengut. Loo tempot keritakse kiiremaks kuni lõpuni ning sisupöördeid jätkub viimaste lehekülgedeni.

Deemonauto

Postapokalüptiline lugu arukatest autodest, kes antud juhul olid kui tehisintellekti analoogid. Kõvasti madistamist ja märulit, aga lisaks arutletakse taustal ka eetika üle: millal peab üks rass laskma lahti ülema ja alama mustrist ning lõpetama nõrgema osapoole ärakasutamise.

Koguja roos

Seda veidikese pikemat lugu olin juba korra nautinud, aga ega küll küllale liiga ei tee. Ühelt poolt tõsine sci-fi väikeste mööndustega, teisalt aga müstiline, lausa luulelikult ilus uurimislugu, kus ei puudu ei action ega ka seks. Tegelased on köitvad ning inimlikud, omades nii häid kui ka halvemaid külgi, ning loo edenedes panevad nad lugejat endale üha rohkem kaasa elama.

Koletis ja neitsi

Neitsi ja draakoni loo inversioon, mis on küll suhteliselt tabav, aga veidi liiga lühikene.

Kogumispalavik

Satiiriline väike vahepala, kus autorile väga omapäraselt kohtuvad teadusulme ja fantaasia ning läbi mõningase – küll suhteliselt musta – huumoriprisma lõpeb lugu lugejale päris üllatava pauguga.

See surelik mägi

Alguses paistab jutustus olevat lihtsalt eneseületamisest ja uute väljakutsete otsimisest ulme kastmes, aga loopöörded toovad lugejani lisaks fantastilisele mägironimisele ka müstilisi elemente ning korralikule lühijutule omaselt keeratakse lõpus veel üks vint peale. Kuigi tegelastega on antud loos raske samastuda, siis peategelase sisemise tunnetemaailma avamisega suudab autor lugejas huvi äratada ja hoida tähelepanu kuni lõpuni välja.

See tormihetk

Vahele jälle üks lugu, mida lugedes tekkis selline meh-tunne. On justkui probleem, on lava võõral planeedil, on tegelased ja mingi action ka käib, aga see kõik jätab mind kui lugejat täiesti ükskõikseks. Jah, saan teada, et sajab, rohkem, kui oodati, ja on mingid kuriteod, aga pärast lugemist ei jää mingit erilist elamust ega mälestust.

Suured aeglased kuningad

Satiiriline, aga samas ka inimühiskonna-kriitiline lühilugu arutab aja relatiivsuse üle ning paneb selleks diskoripulti paari sisalikke. Midagi uut siit väga välja ei koorunud, aga samas igav ka ei hakanud.

Eksponaat

Jällegi humoorikam novell, kus ei puudu ei peategelase äng ega ka armastuslugu. Suhteliselt uudne lähenemine sisule, aga loo lõpu poole läheb minu jaoks veidi liiga lahmimiseks ning tuuakse liiga palju uusi detaile sisse, et lugu lihtsalt ägedamaks teha. Samas ilma nende detailideta ei oleks ka lugu ulmeks liigitunud, nii et mine võta kinni.

Jumalik hullus

Ka siin jutus katsetab autor teistsugust lähenemist loo jutustamisel ning ajaga mängimine tuleb antud juhul välja lausa suurepäraselt. Väga lihtne idee on meisterlikult lahti kirjutatud ning vastupidiselt tavapärasele ootusele on lõpp positiivselt dramaatiline.

Corrida

Nagu pealkirigi reedab on sisu omamoodi härjavõitlusest, kus uudse vaatenurgaga lugejale veidi teistsugune lugu jutustatakse. Minu jaoks natukene liiga lühikene: justkui toimub asju, aga lugejat hoitakse nagu peategelastki teadmatuses ja segaduses.

Armastus on imaginaararv

Üldiselt kirjeldaks ma antud laastu kui Prometheuse loo segu proto-Amberiga. Lugu on tempokas, aga kuna jällegi on tegu väga lühikese teosega, siis minu jaoks oli liiga palju nappi rahmimist ja abstraktsust, et selliseid palasid täiel rinnal nautida.

Mees, kes armastas faiolit

Armastuslugu keset surnuaeda on lühikestest lugudest üks detailsemaid ja huvitavamaid. Teisalt tekitab väga palju lisaküsimusi: miks peategelane sinna planeedile sattus, kust faiolid tulevad ja palju muud, mis tuleb lugejal endal loo detaile kasutades juurde mõelda.

Lutsifer

Mahajäänud mehe võitlus üksildusega, kus peategelane proovib ümbruse elustamisega ka ennast veidi paremini tunda. Inimestena proovime tihti juba kogetud positiivseid emotsioone tekitanud sündmusi taaslavastada ning tihti tuleb tõdeda, et järgnevatel kordadel ei saa me samast asjast enam nii head elamust kui lootsime.

Repliik: Anime ja odrakarask (Tim Hornet)

Alustasin hiljuti uue anime vaatamisega. Selleks oli Hiina toodang „Meng Qi Shi Shen (Cinderella Chef)“ ning peale mõnda episoodi jõudis mulle kohale, kui geniaalne see on. Ei, mitte anime sisu, karakterite, huumori või stiili pärast. Kuigi visuaalselt on tegemist väga ilusa animega, on loo narratiiv üsna kehvakesevõitu. Samuti on sarnast „toidukultuse” animet, mille kahekümneminutilisest osast täidab vähemalt kolmandiku kas toidu tegemine või nautimine, tõsiselt palju. (Mõned näited, mida soovitada: „Campfire Cooking In Another World With MyAbsurd Skill, Restaurant To Another World, Kakuriyo: Bed & Breakfast For Spirits“)

Kuid milles on siis antud anime geniaalsus?

Las ma seletan.

Meie loo peategelane on Ye Jiayao. Ta on andekas kokk, kellele meeldib eksperimenteerida Hiina klassikaliste roogadega. Ühe eksperimendi käigus läheb aga natukene pahasti. Või noh, ikka väga pahasti. Ta sureb ära. Samal hetkel on muistses Hiinas sarnases seisus tütarlaps ning Ye Jiayao ärkab äkki tema kehas. Lisaks ka väga uhkelt sätitud kehas – tal on nimelt pulmarongkäik tulemas – ja nagu peagi selgub, siis seda teel, mis on ääreni täis bandiite. Meie kangelanna Ye Jiayao, kes on ilmselgelt tänapäeva mugavustega harjunud, peab nüüd hakkama saama muistse Hiina lihtsa ja ohtliku eluga. Teda aitab vaid see, et ta oskab pea igat selle ajastu rooga valmistada.

Kõlab nagu tavaline Isekai (isekai = teise ilma viidud) anime? Üsnagi, kuid mitte päris. Siit õhkab välja tõsine armastus oma kodumaa erinevate piirkondlike delikatesside vastu. Piisavalt, et meie peategelane võtab ühel hetkel ette reisi ainsale saarele Hiinas, kus valmistatakse kuulsat vesiroosiseemnesuppi. Aga võta näpust, sellel ajal sellist rooga veel ei eksisteeri. Ei jää meie andunud meisterkokal muud üle kui käised üles käärida ja ise see uhke toit valmis teha ja ka kohalikele õpetada, kuidas seda teha.

Ehk siis sisuliselt on tegemist väga hea reklaamiga Hiina ajaloole, erinevatele piirkondadele ja nende söögile, mis teebki antud anime nii geniaalseks. See on reklaam, ilma et ta tunduks reklaamina – lustlik visuaalselt nauditav seiklus, mida inimesed vaatavad vabatahtlikult. Ja uskuge mind, sellised asjad töötavad. Ei sööks ma nii palju ramen’it ja muud hiinakat. kui poleks kõike seda animes näinud.

Vaadates jäin ma mõtlema, kuidas saaks sellist asja meie kontekstis teha. See oleks ju ometi äge reklaamitrikk. Kuid eestlased ei esindanud kõrgklassi ning kördist „toidukultuse”-animet ei tee. Samuti on palju meie tänapäeva rahvustoitudest pigem laenatud ja sisse toodud kraam.

Mis oleks siis need täiesti oma eesti toidud, mis seostuks kindla piirkonnaga? Peipsi sibul? Kuid sellest on natuke vähe. Sibulapirukas ehk veel kuidagi töötaks.

Mulgipuder on küll teada-tuntud, kuid mulkide looduses polnud midagi, mis oleks põhjustanud just sellise toidu tekkimist. Nõgesesupp ja naeripada on toredad, kuid kah mitte kindla piirkonnaga seotud. Verivorst? Kas selle sünnikodu on üldse siin? Must leib? Sellega on umbes sama probleem.

Meie omatoitude „püha lehm“ kama? No ka see on tegelikult lihtsalt erinevatest jääkidest kokku pandud. Suurepärane kraam, mida teel olles süüa, sest toidab kiirelt, kuid mitte piirkondlik delikatess. Vürtsikilu? Aga mis selle piirkond on? Rannik? Mitte just väga spetsiifiline.

Odrakarask ja hapupiim?

Viimases hädas proovisin Internetist leida midagi kohalike kõrtsitoitude kohta – mõeldes, et ehk on seal mõni vihje.

Vihje oli küll, kuid mitte selline, nagu ma ootasin. Vikipeedia artikkel „Kõrts” omab tõesti lootustandvat alapealkirja „Kõrtsis pakutavad söögid ja joogid”, kuid sisaldab vaid kahte lauset: „Viina kangus oli kõrtsis 50% vol. Viina müügiks kasutati tembeldatud vasknõusid: toopi, pooltoopi ja kortlit.”

Jah, „toidukultuse”-anime materjali siit vist tõesti ei leia, pigem oleks ainest korraliku viinavabriku-anime jaoks.

Tolmunud topeltettur: Vampiirimale (Rauno Pärnits)

Vampiirimale

Päris värske lisandus mängudemaailma on vampiirimale. Kuigi seda on võimalik mängida malelaual ja isegi malenuppudega, siis nii nuppude nimetused kui käigud on hoopis teistsugused ja tõelise elamuse saab mängust vaid ekraani vahendusel.

Reeglid:

Nuppude asetus: esireas kaheksa külaelanikku/guuli, tagareas vampiir-teenija-aadlik-kütt-kütt-aadlik-teenija-vampiir. Tinglikult on ühel tiival naissoost ja teisel meessoost tegelased.

Mängus on kaks erinevat režiimi: päev ja öö, mis kumbki kestavad vaheldumisi 3 käigukorda järjest.

Kummalgi mängijal on õigus 2 korda mängu jooksul teleporteerida oma nuppu (vampiir, kütt või teenija) suvalisele vabale ruudule. Mängu võitmiseks tuleb ära lüüa mõlemad vastase vampiirid.

Käigud (päeval/öösel):

Külaelanik/guul: päeval üks ruut edasi või kõrvale / öösel kuni kaks ruutu igas suunas

Vampiir: päeval ei saa liikuda (magab kirstus) / öösel suvaline arv ruute igas suunas (nagu malelipp). Vastase esimese vampiiri ära löömine sunnib tema teist vampiiri muutma hetkeseisundit (äratama või magama sundima) kuni järgmise tsüklini.

Teenija: kuni kaks ruutu diagonaalis igas suunas ja võib hüpata üle teiste nuppude. Käib nii öösel kui päeval ühtemoodi. Teenija ära löömine sunnib algseisus temaga kõrvuti olevat vampiiri seisundit muutma kuni järgmise tsüklini.

Aadlik/libahunt: päeval üks ruut igas suunas. Öösel nagu malevanker: suvaline hulk ruute mööda liine.

Kütt: Suvaline hulk ruute mööda diagonaale (nagu maleoda). Käib nii öösel kui päeval ühtemoodi.

Mängu eesmärgiks on laualt maha lüüa mõlemad vastase vampiirid.

Pimedaid öid ja ärevaid päevi teile kõigile!

Päeva materjal Wikipedias, november 2023 (Taivo Rist)

ESIMENE ULMEFILM: "Mercy Point" (6. oktoober, 25. aastapäev)

Haiglaseriaalil ei tohiks justkui ulmeajakirjas kohta olla? Aga kui haigla asub avakosmoses aastal 2249, siis võiks nagu ikkagi olla. Kosmosehaigla on viimane peatuspaik väljaminekul ja esimene peatuspaik sissetulekul. Näidatakse arenenud meditsiinitehnikat, personali hulka kuuluvad nii inimesed kui tulnukad. Arstidel on eraelu- ja tööprobleemid, kõrgenenud suguvõimega arst püüab korraga kaht naist köita, kellelgi diagnoositakse raske tõbi koduigatsus, üks arst aitab teismelist narkosõltlast ilma tema vanema loata, üks patsient väidab, et tema ajuhaiguse põhjustas suhtlus jumalaga, nii et muus osas tüüpiline haiglaelu. Tootmiskulud olid suured, kriitikute arvamused lahknesid ja vaatajaid polnud ka palju, nii et valmis ainult 7 episoodi ja šõu tühistati. Esilinastus oli 6. oktoobrist 1998 15. juulini 1999. Kuigi see oli ameerika seriaal, filmiti Kanadas ja põhjust ei öelda.

https://en.wikipedia.org/wiki/Mercy_Point

TEINE ULMEFILM: "Terminaator 2: Kohtupäev" (10. oktoober)

Loodetavasti on see film ulmefännidel nähtud ja ma tunnen kaasa nendele, kellel ei ole. 1991. aasta ameerika film pikkusega 137 minutit, peaosades Arnold Schwarzenegger, Linda Hamilton ja Robert Patrick pahalasena. Niisiis saadab Skynet kujumuutva terminaatori T-1000 2029. aastast (see aeg polegi enam kaugel ja olen seda Estconi ulmekilvalgi küsinud) 1995. aastasse, et see tapaks vastupanuvõitleja John Connori, kui ta veel laps oli. Ent põrandaalused saadavad ümberprogrammeeritud arnoldi T-800 Johni kaitsma. Lõpustseeni mäletan siiani, pisar tuli silma. Filmi eelarve oli 100 miljonit dollarit (tollal kõigi aegade kalleim), tagasi tuli 520 miljonit. Ta võitis 4 "Oscarit" ja 5 "Saturni", mõlemad 6 nominatsioonist, 6 MTV muusikaauhinda ja "Hugo". Seda on nimetatud Schwarzeneggeri parimaks filmiks ja maailma parimaks järjefilmiks, igatahes on ta esimene järjefilm, mis võitis "Oscari", kui eellugu seda ei saanud. Eriefektid olid teedrajavad ja mõjuvad tänapäevalgi. Film on ajale hästi vastu pidanud, osalt sellepärast, et tehisintellekt muutub järjest aktuaalsemaks.

https://en.wikipedia.org/wiki/Terminator_2:_Judgment_Day

KUU PROMINENT: Walt Disney (16. oktoober)

Walt Disney (1901–1966) on esilehel teist korda. Ega ma tema elust siin räägigi, eesti keeleski ilmus 1973 Edgar Arnoldi "Walt Disney elu ja muinasjutud". Ta pälvis 26 "Oscarit" 59 nominatsioonist – mõlemad on üksikisiku kõigi aegade rekordid. Sealhulgas on tervelt 4 au-"Oscarit" (viimane 1942) ja 1968 pälvis ta postuumse "Oscari" karupoeg Puhhi filmi eest. Seevastu on tal ainult 3 "Kuldgloobuse" nominatsiooni ilma võitmata ja 4 "Emmy" nominatsiooni ühe võiduga teleseriaali "Disneyland" eest. Prantsusmaa Auleegioni pääses ta juba 1935 ja 1980 nimetas nõukogude astronoom Ljudmila Karatškina tema järgi asteroidi Disneya. Hollywoodi kuulsuste alleel on tal kaks tähte, kino ja televisiooni eest eraldi, lisaks on oma täht Miki-Hiirel ja Disneylandil.

https://en.wikipedia.org/wiki/Walt_Disney

KUU KIRJANDUS: Veenus ulmes (17. oktoober)

Paks pilvkate takistab Veenuse pinna otsest jälgimist ja seetõttu võis planeedile kujutleda mida iganes. Oletades, et pilvkate koosneb veeaurust nagu Maal (ekslik seisukoht!), kujutati Veenust sageli kaetuna soode ja džungliga. Ent kui Marsist valmis mitu klassikalist teost: Wellsi "Maailmade sõda", Burroughsi "Marsi printsess" ja Ray Bradbury "Marsi kroonikad", siis Veenuse kohta selliseid pole. Varakult jõudis kirjanikeni teadmine, et Veenus on kuum, ehkki teda ei kujutatud nii kuumana kui tegelikult. Minevikus arvati, et Veenus on kogu aeg Päikese poole sama küljega pööratud, mis pani alusele juttudele hämarikumaailmast. Ekslik arvamus, et sisemised planeedid on alati nooremad välimistest, tekitas jutte Veenusest keskaegkonna-sarnase elustikuga. 1918 kirjutas selleteemalise raamatu Nobeli keemiapreemia laureaat Svante Arrhenius. Burroughs kirjutas 1934–64 Amtori-sarja, mis üsnagi sarnaneb Marsi-sarjale. Lem avaldas 1951 oma esikromaani "Astronaudid", milles veenuslased soovivad Maa vallutada, kuid enne hukkuvad ise kodusõjas. Nõukogude kirjanduses on Aleksandr Kazantsevi "Tormide planeet" ja Strugatskite "Purpurpunaste pilvede maa" (mõlemad 1959) peaaegu erandlikud. Ja muidugi Veenust koloniseeritakse ja terraformitakse, Bradbury "Terve suvi ühes päevas" näiteks. Vaadake ka Commonsi pilte, üks tobedam kui teine.

https://en.wikipedia.org/wiki/Venus_in_fiction

ESIMENE ARVUTIMÄNG: "Spacewar!" (19. oktoober)

"Spacewar!" on 1962. aasta arvutimäng kahest kosmoselaevast, mida nimetatakse nõelaks ja kiiluks. Need osalevad tagaajamises ümber tähe gravitatsioonikaevus. Mõlemat laeva kontrollivad inimesed. Kummalgi laeval on relvastus ja kütus piiratud ning laevad jätkavad liikumist isegi siis, kui nad ei kiirenda. Levinud võte on tähele lähedal lendamine, et selle gravitatsiooni laeva kiirendamiseks kasutada. Laev hävib, kui põrkab kokku torpeedo, teise laeva või tähega. Eesmärk on ikkagi konkurendi laev puruks lasta. Artiklist saate lugeda mängu tohutust menust omal ajal kuni selleni, et seda kasutati taustaprotsessina ajaks, kui arvutil muud teha polnud. Kuulsus püsib tänapäevani. Paljud hakkavad pärast pikaajalist arvutimängude mängimist unes edasi mängima, seda nimetatakse Tetrise efektiks ja esmakordselt täheldati seda "Spacewar!" mängijatega. Mina kogesin seda juba 1980-ndate lõpus kabega ja äsja lugesin eksmaailmameistri Vjatšeslav Štšegolevi memuaarides kurtmist sellesama üle – see olevat tal juhtunud 1960. aastal.

https://en.wikipedia.org/wiki/Spacewar!

KUU ASTRONOOMIA: Päikesesüsteem (29. oktoober)

Päikesesüsteemgi käis teist korda esilehelt läbi (esimene kord 16½ aastat tagasi). Niisiis, mis on Päikesesüsteemis ebatavalist? Merkuurist seespool pole ühtki planeeti, kosmoses on levinud planeedid, mille tiirlemisperiood on mõnest päevast paari nädalani. Ei ole supermaad, mille mass oleks Maast umbes 10 korda või enamgi suurem. Ebaharilik on seegi, et siin on ainult väikesed kiviplaneedid ja suured gaasihiiglased, mujal on levinud vahepealse suurusega planeedid, nii kivi- kui gaasiplaneedid. Ja veel on ebaharilik, et kõigi planeetide orbiit on umbes ringikujuline. See võimaldab süsteemi päris palju planeete ära mahutada, nad ei sega üksteist. Päikesesüsteemi tekkimise ajal oli protoplaneete arvatavasti sadu, kuid nad kas liitusid omavahel, hävisid või heideti gravitatsiooni- ja loodejõudude toimel süsteemist välja. Päikesesüsteem on 4½ miljardit aastat vana ja hea on see, et teist sama palju on ta veel elamiskõlblik.

https://en.wikipedia.org/wiki/Solar_System

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: velociraptor (30. oktoober)

Velociraptor (nimi tähendab 'kiire varas') oli hiliskriidis 75–71 miljonit aastat tagasi elanud lihatoiduline saurus. Kuigi teda kujutati "Juura pargis" umbes 2 m kõrguse ja 90 kg raskusena, oli ta päriselt kalkunisuurune massiga 14–20 kg, pikkusega 1½–2 m ja inimesele ei küündinud ta vöönigi. Ta oli kahejalgne, kaetud sulgedega ja kummalgi tagajalal oli suur sirpküünis, mida saagi kinnipidamiseks ja surmamiseks kasutas. Ta oli aktiivne röövloom, kes tegutses peamiselt hämarikus. Ta oli soojavereline ja seetõttu vajas palju süüa. Lendamiseks oli ta suurevõitu ja tema eesjäsemed (käed?) olid selleks liiga lühikesed, aga tema esivanemad olid lennukad ja velociraptor on lennuvõime teiseselt kaotanud. Velociraptorist on teada tosinajagu luustikke ehk suht palju ja eriti kuulus on 1971 Mongooliast leitud luustik, kus velociraptor ründas prototseratopsi, kui mingi barhaan neile peale varises ja nad liiva alla mattis.

https://en.wikipedia.org/wiki/Velociraptor

TEINE ARVUTIMÄNG: "Viis ööd Freddy juures" (31. oktoober)

See on 2014. aasta videomäng, mille valmistas ja arendas Scott Cawthon. Tegu on kuuldavasti väga õudse mänguga. Peategelane on perekonnapitsarestorani öövalvur Mike Schmidt. Öösiti liiguvad seal ringi neli mõrvarrobotit. Kui nad Schmidti kätte saavad, siis tapavad ära. Aga kuidas sa restorani omanikele ütled, et ärgu lasku oma robotitel vabalt ringi jõlkuda? Nad on ju nunnud ja kui nad ööseks seisma jätta, siis nende servomootorid lähevad rikki! Igal robotil on oma intellekt. Schmidt saab kontrollida valgustust, turvakaameraid ja uksi, kuid tema energiavarud on piiratud ja kui ta energia ära kulutab ... noh, siis ongi kõik. Üks öö kestab reaalajas 10 minutit. Vastu tuleb pidada 5 ööd, kusjuures iga järgmine on eelmisest raskem. Sellele lisandub kuues, preemiaöö. Ja mis on siis tasuks? Pärast 5. ja 6. ööd saab ta palgatšeki, aga pärast 7. ööd lastakse ta lahti. Lõpuks ometi! Kriitika oli kiitev ja järgnes tohutu hulk mänge samast frantsiisist.

https://en.wikipedia.org/wiki/Five_Nights_at_Freddy%27s_(video_game)

ESIMENE ASTRONOOMIAPILT: Kiilu AG (11. oktoober)

Kiilu AG on Kiilu tähtkujus asuv kirgas sinine muutlik täht, üks kõige eredamaid kogu Linnuteel. Kuid ta on meist väga kaugel, 20 tuhat valgusaastat, ja vahele jääb tolmu, mistõttu ta pole palja silmaga nähtav. Tähesuurus kõigub ebaperioodiliselt 5,7 ja 9,0 vahel. Tähte ümbritseb udukogu, mis on moodustunud väljapaiskunud ainest ja mille läbimõõt on 0,4–1,2 parsekit. See tekkis kõigest 10 tuhat aastat tagasi ja udukogu mass on 15 korda suurem kui Päikese oma. Kiilu AG on parajasti üleminekufaasis O-klassi ülihiiust Wolfi-Rayet' klassi täheks ja seetõttu väga ebastabiilne, mis seletabki tähesuuruse kõikumist ja seda, et ta viimasel jääajal endast udukogu välja heitis. Evolutsiooniline mudel näitab, et suurema osa oma elust pöörles see täht väga aeglaselt, ent viimasel ajal on tema pöörlemisperiood palju väiksemaks muutunud. Ennustatakse koguni supernoovat, ent ta on liiga kaugel selleks, et meile häda teha.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_magnificent_view_of_AG_Carinae.jpg

KUU TEHNIKAPILT: Holmdeli ruuporantenn (17. oktoober)

Pildil olev objekt näeb välja, justkui oleks Jaan Tatikas ristanud Egiptuse püramiidi välipeldikuga ja lisanud rataslaeva sõuratta. Nimetatakse seda Holmdeli ruuporantenniks. See on 15 m pikk ja alumiiniumist. Tõsteratta läbimõõt on 9 m ning see toetab kuullaagrite ja rullikute süsteemi abil kogu rajatist. Objekti alus on terasest. See ruuporantenn ehitati 1959 USA-sse New Jersey osariiki Holmdelisse Belli laborisse ning seda kasutati satelliidisideantenni ja raadioteleskoobina. 1965 avastasid Arno Penzias ja Robert Wilson selle abil kosmilise mikrolaine-taustkiirguse ning pälvisid selle eest 1978 Nobeli füüsikapreemia. See oli XX sajandi teise poole üks tähtsaimaid avastusi füüsikas, sest kinnitas Georgi Gamovi ja Georges Lema?tre'i esitatud suure paugu teooriat maailma tekkimise kohta. 1989 võeti objekt ajaloomälestisena riikliku muinsuskaitse alla.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Horn_Antenna-in_Holmdel,_New_Jersey_-_restoration1.jpg

TEINE ASTRONOOMIAPILT: Charon (27. oktoober)

Kas teadsite, et planeedi seisusest ilma jäetud Pluutol on koguni 5 kuud? Paneb imestama, et kuigi Pluuto orbiit pole Päikesesüsteemi ekliptika tasandis ja vahel trügib ta Neptuunist lähemalegi, viimati 1979–99, on kõigi Pluuto kuude orbiit rangelt ringikujuline ja Pluuto ekvaatori tasandis. Charon on kuudest kõige lähem ja suurem. Ta on suhteliselt suurim kuu Päikesesüsteemis, Pluuto-Charoni süsteemi massikese paikneb väljaspool Pluutot ja ega teisi selliseid paare meil polegi, Päikese-Jupiteri süsteem teiseks erandiks. Charoni keskmine raadius on 606 km ehk kümnendik Maa ja pool Pluuto omast. Pindala on 4,6 miljonit km² ehk tuhandik maisest, väiksem kui Austraalia ja suurem kui India. Mass on alla tuhandiku maisest ja 12,2% Pluuto omast, paokiirus on 0,59 km/s. Charoni tiirlemisperiood on 6 päeva ja 9 tundi, orbitaalkiirus kõigest 210 m/s. Charoni avastas James Christie 1978 ning nimetas ta vanakreeka surmailma paadimehe Charoni ja ühtlasi oma naise Charlene'i järgi. Väga huvitav on lugeda Charoni ja Pluuto vastastikustest varjutustest.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Charon_in_True_Color_-_High-Res.jpg

KUU KIRJANDUSLOEND: William Gibsoni auhindade loend (2. oktoober)

William Gibson, küberpungi isa, sai tänavu 75-aastaseks. Ta ütles 1992: «Tulevik on juba käes, ta pole lihtsalt ühtlaselt jaotunud.» See lause kehtib tänapäevalgi – nagu kehtis ka 1892. aastal. "Hugole" nomineeriti ta 6 korda ja võitis esimesel katsel "Neuromandiga" romaani kategoorias. "Nebula" kandidaadiks nimetati ta 8 korda ja võitis kolmandal katsel, samuti "Neuromandiga". Philip Dicki auhinna kandidaat oli ühel korral ja võitis – ikka "Neuromandiga". John Campbelli auhinna kandidaadiks nimetati ta 2 korda ja brittide ulmeauhinna BSFA kandidaadiks 6 korda, aga need jäid tal võitmata. Kahjuks puudub inglise vikis artikkel eesti "Stalkeri" kohta ja sellepärast ma parem ei täienda seda loendit eesti osaga. Näiteks austraallaste "Ditmar", jaapanlaste "Seiun" ja itaallaste "Italia" on olemas ning kaks esimest neist Gibson ka võitis – muidugi "Neuromandiga". 2008 võeti ta ulme kuulsuste halli.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_awards_and_nominations_received_by_William_Gibson

KUU ARVUTIMÄNGULOEND: GLAADi meediaauhind videomängu kategoorias

GLAAD tähendab Geide ja Lesbide Laimuvastast Liitu (Gay & Lesbian Alliance Against Defamation). See on 1985 New Yorgis asutatud meediamonitooringuorganisatsioon, mis alates 1990 annab välja oma meediaauhindu, esialgu 7, tänavu juba 35 kategoorias. Parima videomängu auhinda antakse välja alates 2019. Nominente oli esimesel kahel aastal 5, järgmistel 10. Üllatuslikult olin päris mitmest nominendist kuulnud ja kriitikud on virisenud, et kandidaatide seas on meinstriimmänge, kus LGBT osa on minimaalne. Kõik nad pole inglise vikipeedias isegi LGBT-teemaliseks mänguks kategoriseeritud. Mõnes mängus puudub LGBT-sisu üldse, piisas sellest, et mängu põhjal tehtud koomiksis on see teema olemas. Mängus "Assassin's Creed" astub peategelane vastassoost isikuga suguühtesse ja sellest sünnib laps. Tasuks kaks GLAADi nominatsiooni.

https://en.wikipedia.org/wiki/GLAAD_Media_Award_for_Outstanding_Video_Game

KUU FILMILOEND: "Düüni" auhindade loend (23. oktoober)

"Düün" on 2021. aasta 2½-tunnine film, Frank Herberti samanimelise 1965. aasta romaani ekraniseering. Filmi eelarve oli 165 miljonit, kassatulu oli 402 miljonit. Paljud filmikriitikud andsid sellele maksimaalse hinde, Mädanenud Tomatid annavad toetuseks 83%. Film sai 219 nominatsiooni, millest võitis 88. Ta võitis 10 nominatsioonist 6 "Oscarit", 1 "Kuldgloobuse" 3 nominatsioonist, 5 BAFTA auhinda 11 nominatsioonist ja 1 "Saturni" 5 nominatsioonist. "Hugole" sai üheainsa nominatsiooni ja võitis selle (parim film), helitaust kandideeris "Grammyle". Kuid näitlejad said kamba peale üheainsa nominatsiooni, Paul Atreidest mänginud Timothée Chalamet "Saturnile". Järgmisel aastal valmib järg. Režissöör Denis Villeneuve on väljendanud soovi teha kolmaski film sõltuvalt teise filmi edust, nii et kui tahate "Düüni messiat" filmina näha, siis teate, mida tegema peate. Esimesel ekraniseeringul (David Lynch 1984) hästi ei läinud, kassatulu oli pettumus, tootmiskulu 40 miljonit dollarit ei pruukinudki tagasi tulla, saadi ainult üks "Oscari" nominatsioon (heli eest) ja järgesid ei tehtud.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_accolades_received_by_Dune_(2021_film)

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE VANAFILM: "Nüüd sa siis ütled" (1. oktoober, 22 minutit)

Charles Bowers oli ameerika koomiksikunstnik, kes tegi komöödiafilme. Neist on mituteist säilinud ja "Nüüd sa siis ütled" on neist vist tuntuim. Commonsis on see prantsuskeelsete subtiitritega. Vaadake vähemalt 1½ esimest minutit ning näete stseeni, millega Bowers on igaveseks ameerika kultuurilukku läinud ja mis kujutab elevante Kapitooliumisse sisenemas – elevant on ju Vabariikliku Partei sümbol. Mina vaatasin edasigi ja kuigi keelt ei oska, ei kahetse. Kujuteldavate 1926. aasta "Oscarite" valimisel oleks siin kindel nominatsioon eriefektide kategoorias. Peategelane, Bowers ise, on siin leiutanud meetodi, millega puude otsas kasvatada umbes kõike ja väga kiiresti. Ta jõuab majja, mis kannatab rottide käes, paneb aga kassipuu kasvama ja saab suure hulga kasse. Mulle meenusid kohe "Naksitrallid". Lõpus palub ta majaperemehelt tema ilusa tütre kätt, aga see ütleb, et plika on hoopis tema naine, mis ajab Bowersi enesetapu äärele.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Now_You_Tell_One_(1926).webm

ESIMENE ASTRONOOMIAVIDEO: Neptuunilt avastati must laik ja selle alt valge plekk (11. oktoober, 1½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:ESOcast_265_Light.webm

TEINE ASTRONOOMIAVIDEO: astronoomid avastasid, miks üks pulsar, ülikiiresti pöörlev surnud täht, nii veidralt käitub (15. oktoober, 1½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:ESOcast_266_Light.webm

KOLMAS ASTRONOOMIAVIDEO: astronoomid avastasid 11 miljardi aasta vanuse galaktika magnetvälja (19. oktoober, 1½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:ESOcast_267_Light.webm

NELJAS ASTRONOOMIAVIDEO: kunstniku ettekujutus sellest, kuidas võiksid välja näha kaugete galaktikate taustal süttivad supernoovad (21. oktoober, ½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Artist%27s_impression_time-lapse_of_distant_supernovae.webm

TEINE VANAFILM: "Tiivad" (27. oktoober, 139 minutit)

"Tiivad" on 139 minuti pikkune ameerika film, esimeste "Oscarite" parim film, ainus parima filmi "Oscari" saanud tummfilm. On teine päris hea jah. Teise "Oscari" sai ta eriefektide eest, korduvalt näidati, kuidas haavatud lennuk põlevana alla kukub, ehkki tegelikult ei kuku. Kasutati sadu statiste ja lendureid. Pisirolli teeb Gary Cooper, ehkki ta kiiresti hukkub. Film jutustab kahest sõbrast, kes lenduritena Esimeses Maailmasõjas osalevad. Üks neist, Richard Arlen, oskas juba varem lennukit juhtida ja peaosatäitja Charles Rogers õpetati samuti lendama. Režissöör William Wellman tahtis õhustseene filmida rünkpilvede taustal, et vaatajad saaksid aru, et lennuk liigub kiiresti, ja üksvahe oli võtetes 18 päeva pikkune paus – oodati sobivaid pilvi. See on ka üks esimestest patsifistlikest filmidest. Veel on see esimene alastistseenidega film – algul sõdurite lahtiriietumine arstliku ülevaatuse ajal ja pärast saab terve sekundi näha naispeategelase Clara Bow paljaid tisse riiete vahetamise ajal. Homorahvas on vaimustuses esimesest meestevahelisest suudlusest lõpus, aga midagi erootilist seal küll ei ole. Näitlejatest elas Rogers 1999. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Wings_(1927).webm

Meeldib, ei meeldi, meeldib… oktoober (Maarja Kruusmets)

Meelis Looveer „Ebaõnnestunud ajaränd

Jõukas meesterahvas kulutab oma vaba raha nõia korraldatud ajarännuseanssidele, mille jooksul rändavad kehasid maha jättes ainult hinged. Viimane seanss läheb aga hapuks, sest majja saabunud politseinik tapab kogemata nõia ning ajarändur jääb mitmesajaks aastaks vaimuna majja kinni. Lõpuks saab peategelane oma kehasse tagasi, kuid kasutab seda võimalust kurjasti ära.

Päris kenasti loetav lugu, hoidis huvi üleval kuni lõpuni. Tegelased olid kiiresti ja ilmekalt visandatud, jäid kergesti meelde ka nendega lühidalt kohtudes. Ainuke, millest puudust tundsin, oli mingi sügavam sisu. Lõpp oli pisut pettumustäratav, sest kui inimesel on viissada aastat aega elu üle järele mõelda (olgugi et aeg kulges kehast väljas olles teistmoodi) ning ta jõuab vaid järeldusele, et inimesed on raha kõrval tühised, siis mis sellest kõigest kasu oli? Või on loo mõte hoopis selles, et pikaajaline üksindus ajab inimesed hulluks? Või ajan mina taga sügavamat mõtet loos, millesse autor seda ei plaaninudki panna?

Igal juhul, lugeda kõlbab, kuid midagi elumuutvat selles loos minu jaoks ei olnud.

Manfred Kalmsten „Aegade lõpuni”

Sõja ja hävingu hambusse jäänud ühiskonnas leiavad kaks õnneotsijat väikese tüdruku, kelle oma hoole alla võtavad. Hoolimata sellest, et tüdrukus on midagi kummalist, otsustavad mehed talle head elu pakkuda ning jätavad oma senise eluviisi seljataha. Tuleb aga välja, et üks väike tüdruk võib olla kogu kurja juur.

See on huvitav lugu. Autor on maailma ja karakterid selgelt joonistanud, kerge on looga kaasa minna ning iseend selles apokalüptilises maailmas näha. Huvitava all mõtlen aga seda, kuidas omamoodi on tegu õuduslooga, kuigi formaat selline ei ole. Aga mõelda, et ühes lapses on midagi sellist, mis sunnib teda ümbritsevaid inimesi enesehävitusele, on ju väga hirmutav. Emana ei taha ma selliseid lugusid ega filme vaadata. Ma ei saa öelda, et mulle see lugu oleks väga meeldinud, kuid tegemist on kindlasti väga hea looga. Soovitan.

Tim Hornet „Vaikus”

Intelligentsed äädikakärbsed võitlevad ellujäämise nimel, kuni saavad ohuks inimestele endile.

Ma ei oleks elu sees oodanud, et äädikakärbestest võib täiesti korraliku lühijutu kirjutada. Ega see lugu ju nii ulmeline polegi, need pisikesed tegelased on jube nuhtlus igal hilissuvel ja varasügisel ning lahti saada on neist tõesti raske. Sellest igapäevasest reaalsusest on vaid väike samm kujutlemaks, et neil tekib kollektiivne mälu ning koostööoskus nagu sipelgatel. Võib-olla peakski hakkama juba äädikakärbeste toodavaks maailmalõpuks valmistuma. Tänan vihje eest!

Kristi Reisel „Sinna, kuhu on astunud inimese jalg”

Kassifarmides kasvatatakse ja treenitakse kasse, et viia nad võõrale planeedile tuvastama kohalike vaenulike eluvormide lähedust. Kuid selgub, et inimesed on jälle asjadest valesti aru saanud.

Alul tundus mulle kummaline lugeda kassi vaatevinklist kirjutatud lugu, kuid jutu edenedes ei häirinud see mind enam, kuigi kassid tundusid iseloomude poolest üsna inimlikud. Lugedes hakkas mul kassidest üpris kahju, kuna inimesed kohtlesid neid kui väärtusetuid asju. Ilmselt see oligi autori eesmärk – näidata inimeste inimlikkuse puudumist ning selle olemasolu tundmatutes olendites, keda inimesed ja kassid kartsid. See, et me oleme inimesed, ei tähenda suurt midagi, kui me selle vääriliselt ei käitu. Täitsa hea lugu, väärib lugemist ning selle üle mõtisklemist.

Erkki Kõlu „Unenägude käskija”

Psühhoneuroloogiahaiglas ravil olev mees näeb unes erinevaid ajaloolisi sõdu ning ärgates avastab, et mõned sõjamehed on unenäost temaga kaasa tulnud. Ta saadab nad kohe kätte maksma temaga kehvasti käitunud haiglatöötajatele.

Ühest küljest vaadates on autor suutnud hästi edasi anda vaimsete probleemidega inimese peas valitseda võivat segadust – poolikud laused, kirjavahemärkideta lõik ja muu selline loovad usutava illusiooni. Teisest küljest häirisid mind lugemisel täpselt needsamad asjad, sest jutu sisust oli niimoodi raskem aru saada. Ega seda sisu seal eriti palju ju olnudki, kuigi idee – unenäost saab olendeid ja asju pärisellu tuua – on intrigeeriv. Loo peategelasest me suurt midagi teada ei saa, nii et keeruline on temast midagi arvata või talle kaasa elada. Kuigi sellel lool on oma tugevused ning huvitavad lahendused, oleksin tahtnud näha rohkem sisu ning ka infot peategelase kohta. Esimest korda lugeda oli piisavalt huvitav, kuid teist korda enam kätte ei võtaks.

Ulmkonnakroonika 11/23

Ulmestaar Glen Simson

Kes oled ning millega tegeled?

Kutsutakse aeg-ajalt sõdalaspoeediks, nimetatakse psühholoogiks ja tahetakse, et ma oleks küberturbaja, aga endale meeldib olla taskufilosoof. Eks läbi ajastute ole erinevaid asju palju tehtud, aga jah, suur osa ajast sai veedetud kaitseväe leival ning viimasel ajal kirjutan andetut vogonite luulet. Õnneks enamasti ainult endale. Läbi elu proovin jõuda selleni, et oleks näinud võimalikult palju erinevaid elu tahke ja värve, ning üritan ka erinevatesse valdkondadesse mingi tasemeni sügavusteni sukelduda. Inimideaalideks olen alati pidanud polühistoreid. Aga kas tänapäeval enam ongi võimalik polühistoriks välja jõuda, on omaette küsimus.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Praegu loen mingeid teaduasartikleid tulevikust, disainist, psühholoogiast ja futurismist. Olen kuidagi mingisse veidrasse ulmerealismi sisse vajunud. Üheks heaks näiteks sellest on Isaac Arthur, kes oma YouTube’i kanalil arutleb absoluutselt kõikide sci-fi teemade üle ja vägagi realistlikust vaatest. Mingil veidral kombel  midagi väga mängida viimasel ajal ei olegi olnud, kuidagi lahjad on need mängud. Nüüd ootan, kuna tekib natuke aega BG3 jaoks. Aeg ajalt võtan ikka „Fallout 2“ või mõne vanema sci-fi mängu ette. „Masters of Orion 2“ on kindel soovitus.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Raamatu külge naelutab idee ja mõte. Kui on midagi originaalset ja uudset, siis ikka haagib külge ära: filosoofia, elu ja surma teemadel arutelu. Eemale peletab esiteks igasugused süžeeaugud (plothole’id). Ja loomulikult see, kui autorid kirjutavad asjadest, millest nad mitte muffigi aru ei saa. Näiteks Scalzi „Vanamehe sõda" sai kolm korda nurka visatud, sest militaarulme seisukohast on asi ikka ääretu saast. Ega muidugi militaarulmet eriti keegi kirjutada ei oskagi.

Deus ex machina’d ja igasugusedki Techno-Science-Magic-laadsed halva plotimise ilmingud peletavad kohe väga kaugele. No näiteks „Star Treki“ ja superkangelasi ei saa üldse vaadata. Viimase aja kohustuslik wõuk-komponent on ka absoluutne partykiller.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Zelazny „Valguse Isand" kindlasti. Absoluutselt hästi kirjutatud ja filosoofiline. Põhimõtteliselt on peategelane Buddha. Räägib lahti elu ja surma, usu, religiooni, suhete ja ühiskonna aspektid ja atribuudid. Võetakse jumalused ja pannakse nad kõik inimlikku kesta.

Heinleni „Tähesõdalased", väga hea militaarulme, žanri paremik kindlasti, sõda ja kliu-kliu on põhimõtteliselt taustaks, tegemist on hoopis ühiskonnaõpetuse raamatuga. Kes on inimene? Kes on kodanik? Mis asi on autokaatia? Kui raamatus on sõjategevus läbimõeldud ja loogiline ning nagu päris kraam, siis filmi puhul on näha sellist Z ja Punaarmee stiilis sõdelemist.

Gaimani „Sandman“, Garth Ennise „Preacher“, põhimõtteliselt kogu Vertigo väljalastud koomiksite seeria oli superb. Noh, täiskasvanute koomiksid, aga mitte selles mõttes täiskasvanute, et seks ja värk. Vaid hoopis kõik need koomiksid kubisesid filosoofilistest küsimustest, eksistentsialismist, enese hinge ja vaimu leidmisest, kadumisest, ühiskonnast. No näiteks „Sandman“ võtab hunniku inimest puudutavaid aspekte nagu surm, unistused, surmapatud,  ja annab neile tegelaskujud ja mängib mõttega: aga mis siis saaks, kui neid ei oleks, sest nad enam ei viitsi ?

Ahjaa. igasugused žanriparoodiad. „Don Quijote“, „Pöidlaküüdi Reisijuht“, Kettamaailma lood, „Ijon Tichy“.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Kuna mu vanaisa oli kokku ostnud põhimõtteliselt kogu Nõukogude ajal saadava kirjanduse paremiku ning absoluutselt kõik Horisondid ja Pioneerid, mis sisaldasid lühilugusid, siis mingi moment hakkasin igavusest esimeses-teises klassis lugema. Kolmas-neljas klass hakkasin juba venekeelset Nauka i žiznit ja muud tol ajal saadaolevat venekeelset lühiulmekirjandust lugema, kuna põhimõtteliselt kõik „Mirabiiliad“ ja „Seiklusjutud maalt ja merelt“ olid juba läbi loetud.

Kirjutamiseni vedas mind Kristjan, kellega suhteliselt juhuslikult sai kusagil kõrtsis kokku saadud ja viskipudeli taga ulmet arutama asutud, kuigi endale ja sõpradele olin juba varasemalt kirjutanud.

On sul lemmikloomi?

Kindlasti tähniktäpikud. Ka wookie’d on muidugi nunnud. Aga absoluutselt fännan orca’sid: mõõkvaal, killer whale, ilusal loomal ikka mitu nime.

Liis Rodeni pilte tunnustati Tallinna VII Illustratsioonitirennaalil "Pildi jõud"

4. november avati Arhitektuurimuuseumis Tallinna VII Illustratsioonitirennaal "Pildi jõud"! Välja on pandud üle 300 töö 82-lt illustraatorilt 26-st riigist! Ka Liis Rodeni kolm tööd valiti žürii poolt näitusele sinna seltskonda. Eesti Kunstnike Liit valis kaks oma personaalset lemmikut ja üheks neist osutus ka Liis! Näitus jääb avatuks 3-nda detsembrini. Minge kindlasti vaatama!

Kuu kolmas reede Mauruses

Pildistas Riho Välk

Juhan Habichti "Kui tuugenid vaikisid" esitlus

Pildi tegi Jaagup Mahkra

Uudiskirjandus 11/2023

Götterdämmerung

Manfred Kalmsten

„Götterdämmerung“ on viiekordse Stalkeri-laureaadi Manfred Kalmsteni neljas raamat tunnustust ja auhindu kogunud kogumike „Raske vihm“ ja „Kaarnalaul“ ning Stalkeri pälvinud lühiromaani „Täheraua saaga“ järel. Siia on koondatud viimaste aastate looming ja sisaldab see aurupunki, postapokalüptikat kui ka lihtsalt võõrikmaailmades toimuvaid lugusid.

Kirjastus Fantaasia.

Sari: Sündmuste horisont.

Toimetanud Kati Metsaots.

272 lk.

Võta skafander – paneme minema!

Robert A. Heinlein

See romaan on ulmeklassiku ja Ameerika Ulmekirjanike Assotsiatsiooni esimese suurmeistri (1975) Robert A. Heinleini kaheteistkümnest noorteulmekast viimane ja paljude arvates ka parim. See jutustab tavalisest ameerika keskkoolipoisist Kip Russellist, kelle unistuseks on reisida Kuu peale. Ühes reklaamikampaanias osalemise eest saab ta auhinnaks kasutatud kosmoseülikonna ning eneselegi ootamatult leiab ta end järsku kesk peadpööritavaid sündmusi: lendava taldriku hädamaandumist, röövimist kosmosepiraatide poolt ja seiklusi Kuul ning Pluutol koos ninatargast 11-aastase tüdrukuga, keda kutsutakse Pisikeseks, ja veidra hiigelsuurt kassi või leemurit meenutava kosmosetulnukaga, keda kutsutakse Emalikkuseks. Kip peaks selles omalaadses kosmosesse viidud rüütliromaanis täitma vapra rändrüütli rolli ja Pisike olema päästmist vajav hädaohus tütarlaps, kuid nende rollid pöörduvad sageli pea peale. Teose finaalis peab Kip Väikese Magalhãesi Pilve nimelises galaktikas toimuva ülegalaktilise nõukogu ees juba kaitsma inimliigi õigust eksistentsile.

Sari: Orpheuse Kuldraamat.

Kaanepilt: Liis Roden.

Tõlkinud Tatjana Peetersoo.

224 lk.

Vihmakass

Mart Kuhi

Tõlkijana töötav Marleen kolib koos mehega maale, et looduse rüpes anda elule uus hingamine. Alguses läheb kõik hästi ja Marleenile meenub siiras rõõm ja vabadus, mida ta lapsena vanavanemate maakodus koges. Ühel hommikul pärast tugevat vihma avastab Marleen õunapuult kummalised kraapimisjäljed. Kui ta läheb kohaliku külaeide käest seletust küsima, saab ta vihjeks ühe sõna – Vihmakass. Piirkonna hämarast ajaloost vastuseid otsides ei märka Marleen, et temast endast võib saada tegelane selle viimases peatükis. Mets maja taga muutub iga päevaga aina tumedamaks ning kui sinna piisavalt kaua vaadata, vaatab see vastu.

Autor Mart Kuhi on omandanud Tallinna ülikoolis eesti filoloogia bakalaureuse- ja kirjandusteaduse magistrikraadi. Alates 2018. aastast töötab ta Tallinna saksa gümnaasiumis eesti keele ja kirjanduse õpetajana. Teose kirjutamisel ammutas ta inspiratsiooni oma maakohast Läänemaal ja vanavanemate jutustatud lugudest.

Kirjastus Rahva Raamat

392 lk

Varjud III: Krampus

Timo Parvela ja Pasi Pitkänen

Pete ja Sara naasevad Auroriast inimeste maailma, kus valitseb viha ja igaüks on ainult iseenda eest väljas. Sõbrad ei kaota siiski lootust, kuna endine jõuluvana on jätnud neile ülesandeks talle järglane leida. Salapäraste kuljuste abil peavad nad lisaks oma maailmale päästma ka Auroria kuningriigi. Millise kuju on Krampus seekord võtnud ja kas Varjuvürsti on ülepea võimalik kukutada? Kui, siis kuidas?

Timo Parvela ja Pasi Pitkäneni ülimalt põnev fantaasialugu jõuab kolmandas osas haripunkti, kus minevik ja tulevik kohtuvad ootamatul ja närvekõditaval moel. „Varjude“ triloogia on leidnud maailmas erakordselt hea vastuvõtu ja seda on tõlgitud paljudesse keeltesse.

Timo Parvela on üks läbi aegade auhinnatumaid ja tõlgitumaid Soome autoreid. Parvela teoseid on avaldatud enam kui kolmekümnes keeles ja neid on Soomes ja maailmas kokku müüdud juba üle kuue miljoni eksemplari.

Pasi Pitkänen on andekas ja mitmekülgne illustraator, kes on ka rahvusvaheliselt menukas. Koostöö Parvelaga algas Pate raamatusarjaga ja jätkus „Kepler62“ kosmoseseikluses. Nüüd on leidnud see jätku „Varjude“ triloogias.

Kirjastus Helios

tõlkinud Triin Aimla-Laid

168 lk

Manilundila

Maian Kärmas

Emmi on 9-aastane tüdruk, kes elab koos oma ema ja vanaemaga Vaherlaanes Valges Vahermajas. Lahke, kuid hajevil ema ning range vanaema seltsis on üksildase lapse ainsateks sõpradeks tema esivanemate maalid nende koduhäärberi seintel. Lugu saab aga alguse hetkest, mil Emmi kohtub Martiniga, endast veidi vanema poisiga, kes on oma perega lähedalasuvasse Hemi linnakesse kolinud. Martinist saab tüdruku esimene tõeline sõber. Kirjeldades Manilundilas toimuvaid pööraseid sündmusi ja Emmi ja tema kaaslaste raskeid katsumusi, võtab tegevustik fantastilise pöörde. Kombatud saavad ka võimalikud vastused küsimusele, mis saab meist kõigist „teisel pool jõge“… Kogu loo vältel aga jääb läbivaks küsimuseks, mis on saanud Emmi isast ja miks ei ole keegi nõus tüdrukule temast rääkima.

Kirjastus Varrak

408 lk

Vend Kaspar

Eve Laur

14. sajandi Baieri Alpid. Klooster. Hull munk kuuleb hääli. On need kurjad vaimud, deemonid või inglid? Või tarbib ta salaja meelemürke, nagu arvab mõni, teistest ratsionaalsem vend? Aga siis hakkavad ülejäänudki vend Kaspari viirastusi kuulma ja lõpuks ka nägema.

Üks viirastus on narr – edev lobamokk ja hurmur, kes loob ühe koomilise olukorra teise järel. Ta naljad pole päris süütud ja toovad naeru kõrvale ka meeleheidet. Kuid narr ei soovi halba. Ta tahab vaid, et vend Kaspar oleks õnnelik. Aga kuidas teha õnnelikuks inimest, kes seda ise ei taha, kes arvab, et ei vääri õnne, sest tema süü on liiga ränk?

Eve Laur on üks huvitavamaid hääli uuemas eesti kirjanduses. „Vend Kaspar” on tema kolmas romaan, haaravalt kirjutatud, põnev ja ahhetama panev. Märkamatult keerad lehti, kuni raamat läbi saab. Ja siis mõtled selle üle veel kaua.

Eve Laur on kirjanik ja tõlkija. Ta on tõlkinud inglise keelest üle 60 raamatu. Kahel korral on ta pälvinud Paabeli Torni tõlkeauhinna (2004, 2017). Tema esimene romaan „Aloise” (2010) märgiti ära Tänapäeva romaanivõistlusel. Teine romaan „Õmblejanna” sai Eesti Kirjanike Liidu 2021. aasta romaanivõistlusel Tallinna linna auhinna.

Kirjastus Rahva Raamat

144 lk

Tulgu öö

Stephanie Rendón

Raamat koosneb neljateistkümnest eri formaadis lühijutust. Lood teoses “Tulgu öö” kutsuvad piiluma sisse fiktsiooni, müsteeriumi, fantaasiasse, romantikasse ja isegi maagilisse realismi. Õhkõrn piir reaalsuse ja unenägude vahel on mõnikord hägune ja arusaamatu. See on kollektsioon, mis huvitab lugejat ning kus ootamatud ja kummalised olukorrad, on omavahel põimunud. Mida ühist on maletajal, kes on kaotanud mälu, Eesti-Venemaa piirilt pärit rebase, klaasist südamega mehe, vaimude väljaajaja, aegade lõpu, mõne armunud kummituse, hunniku seletamatute mõrvade ja Mehhiko džunglis elava krokodilli vahel? Eelnevad on vaid mõned elemendid sellest raamatust, mis pakub ideaalset retsepti panna kujutlusvõime lendama neil, kes seda loevad. Stephanie Rendón on mehhiklanna, kes on nüüdseks juba peaaegu 10 aastat Eestis elanud. Ta tunneb, et Eesti on tema tõeline kodu. Tema teekond kirjanikuna on omamoodi lõimumisprotsess Mehhikost Eestisse.

Kirjastus Gallus

Tõlkinud Marge Heinala ja Ingrid Hinojosa

246 lk

Maali Almeida seitse kuud

Shehan Karunatilaka

„Me oleme valguse hubin kahe pika une vahel.

Unustage muinasjutud jumalatest,

põrgutest ja eelnenud sündidest.

Uskuge võimalustesse, õiglusse

ja juba segatud kaartide segamisse …“

Colombo, Sri Lanka, 1990. Maali Almeida — sõjafotograaf, hasartmängur, kapis homoseksuaal — ärkab surnuna paigas, mis näeb välja nagu otsatu ooteruum. Samal ajal vajub tema tükeldatud keha aeglaselt pärismaailmas peegelsileda Beria järve põhja poole. Maalil pole aimugi, kes talt elu võttis.

Riigis, kus lahkhelisid lahendavad surmasalgad, enesetapupommarid ja palgamõrvarid, kipub kahtlusaluste nimekiri masendavalt pikaks venima, nagu võivad kinnitada Teispoolsuses teisedki vimma kandvad vaimud. Ent isegi siin, ses surmajärgses vines, hakkab aeg Maali jaoks otsa saama. Tal on seitse kuud, et ühendust võtta mehe ja naisega, keda ta armastab enim, ning juhatada nad fotodeni, mille ilmsikstulek raputaks põhjalikult kogu Sri Lankat.

Autorist:

Shehan Karunatilaka on sündinud Sri Lankal 1975. aastal. Ta on õppinud Uus-Meremaal ning elanud ja töötanud Londonis, Amsterdamis ja Singapuris. Karunatilaka rokilaule, stsenaariume ja reisilugusid on avaldanud Rolling Stone, GQ ja National Geographic. Ta on töötanud copywriterina ja mänginud kitarri ansamblis Independent Square.

Pärast aastatepikkust laias maailmas rändamist naasis mees kodusaarele, kus kirjutas ja avaldas 2011. aastal debüütromaani „Chinaman“, mis pälvis mitmeid kirjandusauhindu, sh Briti Rahvaste Ühenduse raamatuauhinna. Karunatilaka teine romaan „Maali Almeida seitse kuud“ kuulutati 2022. aasta Bookeri auhinna võitjaks.

Tõlkinud Riina Jesmin

Postimehe kirjastus

568 lk

Kordustrükk

Marsi kroonikad

Ray Bradbury

Ray Bradbury 1950. aastal ilmunud „Marsi kroonikad“ pole siiani kaotanud oma väärtust ja erilist kohta maailma ulmekirjanduses. On öeldud, et just see teos murdis barjääri, mis eraldas toonast teadusulmet peavoolukirjandusest, leidis hulgaliselt lugejaid väljaspool žanrifännide kogukonda ning tõi ühele ulmeautorile esmakordselt nn kõrgkirjanduslike ringkondade tunnustuse.

„Marsi kroonikate“ sisu võiks lühidalt kokku võtta kahe sõnaga – Marsi koloniseerimine. Ehkki teos käsitleb näiliselt Marsi tulevast asustamist maalaste poolt, on Bradbury jutud pigem lääts, läbi mille uurida minevikku. Teda ei huvita kosmoselendude mehaanika ega punase planeedi geograafiline maastik; need lood ei ole vähimalgi määral realistlikud, vaid justkui metafoorid, mis avavad inimloomuse eri tahke. Marsi surnud mered ja tühjad kõrbed muudavad Maalt tulnud sisserändajaid ning ajapikku saavad neist uued marslased.

Kirjastus Paradiis

tõlkinud Mario Kivistik ja Linda Ariva

352 lk

Jõululaul

Charles Dickens

Maailma kuulsaim jõululugu.

Uues eestikeelses tõlkes,

Lisa Aisato rikkalike illustratsioonidega.

Ebenezer Scrooge armastab raha ja vihkab jõule. Jõululaupäeval istub ta sõbrata ja üksi oma suures külmas majas. Väljas helgivad akendevalguses lumekristallid ja tubades naudivad pered jõulutoitu. Scrooge läheb voodisse, kuid ei saa rahu. Öösel külastavad teda kolm vaimu, kes viivad ta endaga, rändama läbi öö ja aja. Mees näeb, et miski pole nii, nagu ta arvas. Kõik, mida ta eeldas, saab ümber lükatud.

Ehk on ikkagi mõtet teistest hoolida?

CHARLES DICKENS (1812–1870) alustas 12–aastasena tööd saapamäärdevabrikus, kui tema isa võlavanglas suri. Kümnetunnised tööpäevad karmides tingimustes jätsid lapsesse püsiva jälje, mis mõjutas tugevalt tema hilisemat loomingut ning pani aluse eesmärgile juhtida tähelepanu madalamast klassist pärit inimeste võimalustele. Hiljem töötas ta advokaadibüroos, ajalehekirjasaatjana ja parlamendireporterina. Kirjanikuna alustas tegevust pseudonüümi all, luues skitse ajalehtedele. Dickensile omistatakse ettepanek hinnastada oma raamatud vaid ühe šillingiga, et võimaldada lugemist neile, kellel on kõige kehvem juurdepääs kirjandusele.

LISA AISATO on Norra kunstnik ja illustraator. Ta on kirjutanud ja kujundanud seitse autoriraamatut ning mitmeid teiste autorite teoseid. Eesti keeles on Rahva Raamatu kirjastuselt varem ilmunud Maja Lunde ”Lumeõde” (2019), mis pälvis tõlkelastekirjanduse Paabeli Torni auhinna, selle järg Maja Lunde „Päikesevalvaja“ (2021) ning imekauni kinkeraamatuna ka „Elupildid“ (2020).

Kirjastus Rahva Raamat

144 lk

Liivaraamat. Shakespeare’i mälu

Jorge Luis Borges

„Liivaraamat“ ja „Shakespeare’i mälu“ on Argentiina klassiku Jorge Luis Borgese (1899–1986) kaks viimast jutukogu. „Liivaraamatut“ pidas Borges ise elu lõpul oma parimaks proosateoseks.

Labürintlikud ja sümbolistlikud lood viivad lugeja kaasa teisikute viirastuslike ilmutuste, ajaülese armastuse, ketserlike sektide, iidsete ja ainult ühest sõnast koosnevate kirjanduste, lõputu raamatu, matemaatikateadust kummutavate kivikeste, müstilise Paracelsuse ja inimeselt inimesele rändava Shakespeare’i mälu maailma. Borgese käekiri on eksimatult selge ja äratuntav, teisalt ei ole tema lood kunagi ainult tema lood – ehtborgeslik jutulõng põimub pidevalt mitmesuguste niitidega, mis juhivad lugeja põgusalt kord ühe, kord teise autori juurde, ning sõlmib ta nende peente kõrvalepõigetega tohutusse mõttevoolude ja kirjanduslugude punutisse.

Raamatule on saatesõna kirjutanud Klaarika Kaldjärv.

Uit- serv- ja vaegulmeline

Kastimees

Kōbō Abe

Jaapani Kafkaks kutsutud Kōbō Abe (1924–1993) oli mitmekülgne ja avangardistlik looja, kes tegeles nii kirjanduse, fotokunsti kui ka teatriga. Romaan „Kastimees“ on sürreaalsete ja kriminaalsete elementidega jutustus, milles vabatahtlikult kasti sees elava mehe märkmed avavad paari päeva jooksul toimunud sündmusi eri nurkade alt, vähehaaval lisanduvad fragmendid põimuvad, segunevad ja peegeldavad üksteist, kuni maad võtab kõikehõlmav kahtlus selle suhtes, mis õieti üldse juhtus.

Raamatu lõpus on tõlkija Maret Nukke saatesõna „Kōbō Abe – inimhingede kirurg ühiskonna absurditeatris“, mis annab põhjaliku ülevaate autori eluloo ja loomingu kohta.

Jaapani keelest tõlkinud Maret Nukke.

Kirjastus Loomingu Raamatukogu

Imelik peegel

Jan Kaus

Seda raamatut võib käsitleda kui silmapilguheitu piiritagusesse. Aga juttu ei tehta niivõrd mingitest valitsejate tõmmatud meelevaldsetest piiridest, kuivõrd nähtamatutest jõujoontest, mis painduvad nagu fakiiri kondid või põlevad tikud. Kõik toimub ühtaegu käe-jala juures ja kättesaamatuses kauguses. Selline see aegruum kord juba on – seda ei saa mõista ega ka mõistmata jätta.

Jutt: Märjad ahelad (Tim Hornet)

„Oled sa kunagi mõelnud, mis mõte nendel asjadel on?” uuris töömees, võttis burgerist suure ampsu ja asus seda matsutama. „Ma saan aru, et meie arvates on need ilusad, aga keegi kunagi pidi ju mõtlema, et Mis te arvate, teeme siia uhked kujud ja paneme nende ümber vee jooksma? Kui mõtlema hakata, siis see tundub lihtsalt nii absurdne.”

Tema kolleeg mühatas.

„Sa mõtled üle, Kaarel.” Ta pistis oma McDonaldsi burgeri lõpu suhu ja mugis selle kiiresti lõpuni. See toit oli universaalselt halb igas ilmajaos. Kuid püsivalt ja tuttavalt halb. See ei tekitanud kõhuhädasid, nagu mõned kohalikud toidud võisid teha. Lisaks oli see ka suhteliselt odav, mis sobis importtööjõule suurepäraselt.

„Tööle tagasi. Meil oli käsk, et poole tunni pärast peab vesi sees olema.”

Kaarel kugistas oma toidu alla, võttis lonksu koolat peale ja läks purskkaevu, mille sees ta kaaslane juba töötas, juurde.

Nad olid kogu basseini tühjaks lasknud, et torudele ligi pääseda. Kaarel oli kraanide juures, samas kui tema kolleeg tegeles sisse- ja väljavoolu torudega.

„No muidugi! Eurosent,” mühatas töötav torumees ja tõstis leiu uhkelt üles. „Visake oma münte, kui te tahate, aga ühe sendi eest küll mingit õnne ei tasu loota. Selle eest saab ainult ummistusi.” Ta keeras filtri ette tagasi ja ajas ennast vaevaliselt püsti.

„Aitäh, eurosent, et meid rikkaks tegid,” muigas ta omaette ja libistas leitud eurosendi püksitaskusse, et see rohkem pahandust ei teeks.

Kohalikud keeldusid seda tööd ette võtmast, seega said eesti torumehed kümne minuti tehtud töö eest piisavalt suure summa, et mitu kuud rahumeeli kuuma päikest nautida. Ühe õnnetus on teise õnn, nagu öeldakse.

„Kaarel! Vesi?”

„Ah jaa, lihtsalt.. Mulle tundus, et…” Ta jättis oma lause lõpetamata ja keeras kraani lahti.

Vesi mulksus torustikus ning hakkas seejärel vaikselt kujude ümber pritsima.

„Korras nagu naksti,” muheles kolleeg.

„Jah. Läks õnneks,” sõnas Kaarel, jälgides endiselt kujusid.

Ta teadis, mida ta nägi, kuid keegi poleks teda uskunud. Kuju liigutas end täpselt sel hetkel, kui sent talle ohverdatud varandusest kellegi teise tasku rändas ja jäi pidama alles siis, kui vesi kohale jõudis. Vesi, millest kuri läbi astuda ei saanud…

Jutt: Eelviimane eestlane (Kristi Reisel)

Häiresignaal hakkas undama. „Sektori õhuruumi on sisenenud tundmatu objekt! Sektori õhuruumi on sisenenud tundmatu objekt! Sektori õhuruumi …“

„No mis taevamannat siis seekord?“ küsis operaator monitori silmitsedes ja häiret kinni lükates. Kogu tema roidumus vahetusest oli kui käega pühitud. Ta vaatas abioperaatori poole.

„Tundmatu? Saad aru – tundmatu! Peab midagi päris väikest olema, kui patrull pole seda märganud. Ei ole tuvastatud ega hävitanud… tundmatu! Kats, vaata, mis see on! Sul on parem eristus kui sellel siin,“ ta viipas enda seadmele.

„Sellel on elu märgid,“ vastas noor naine aeglaselt oma sõnu kaalutledes.

„Mingi iidne hädamaandumise kapsel. Inimeste oma, külmutatud. Rohkem infot ei ole. Kakskümmend kilomeetrit umbes siit tuleb maha.“

Nad vaatasid vaikides üksteist.

Mees prahvatas: „Mida sa ootad? Saada droon ja lase ära tuua!“

„No, tere uinuv kaunitar! Mis kuradi loom sa oled selline?“ lausus rohelises vormiriiet meenutavas rõivastuses uksest sisse astunud mees. Ta oli sportlik ja sõjaväelasliku rühiga. Ruum oli lihtne ja valgusküllane. Mees, kes oli kapslist välja toodud ja äratatud, istus laua taga. Laual oli termos kahe tassiga ja paari küpsisepakki. Standardpakett just äratatutele.

„Keegi ei ole enne EHS-ist veel kangem olnud. Teenust pole võimalik osutada!“ Ta vaatas istuvat meest hindava pilguga, kui see teda ärritunult vastu põrnitses.

“Mis siin toimub? Mis ugri-mugri soga mulle püüti just sondida, kui ma ärkasin?“

„Me kirjutame üle, või õigem oleks öelda, lisame ühe identiteedi, enne kui kellegi enda asundusse võtame. Turvaprotseduur,“ vastas ta end rahulikuks sundides. Tuli meeles pidada, et rändur oli ju alles ärganud. Süvaunes keeleõppe, baastekstide ja ühismälestuste ülekandmine oli alati toiminud – kuni tänaseni. Nad ei teadnud sellest inimesest mitte midagi ja identiteediloome oli tagasi lükatud. Teenust polnud võimalik osutada! Vähemalt keeleõppest oli mingi osa salvestunud. Algus seegi.

„Sinu kapsli andmed on hävinud. Kes sa oled ja miks sa seal olid?“ Ta nõksas peaga lae suunas.

„Mina olen Margus, taastuse juht,“ ta silmitses teraselt meest.

„Ja sa ei jaluta siit toast enne välja, kui ma saan aru, kuidas EHS ainult osaliselt toimis. Kuidas sa sondi lühisesse ajasid ja miks ma sain PÕLI-kult eitava vastuse sinu suhtes. Sinu sealviibimine praegu EI OLE vajalik!“ Margus pidi hääle rahulikuks sundima ja püüdis naeratada. Kiusatus oli lasta see aju tükkideks lõigata ja uurida, mis tal viga on. Sellist pähklit ei olnud nad enne kohanud.

„Mulle ei ütle need sinu lühendid midagi. Oma aju ma käppida ei lase!“ nähvas mees vastu. Tal olid heledad juuksed ja hallid silmad. Margus mõtles - huvitav kuidas ta oma kasvu juures standardkapslisse ära mahtus. Mees oli pikk.

„Kuidagi ma pean sind kutsuma…“ tegi Margus viipava käeliigutuse mehe poole ja kallas teed. Ta lükkas mehe poole teetassi ja kallas ka endale, nähes teist tassi umbusklikult silmitsemas. Magus tee rahustas alati loomi, lapsi ja nõrgamõistuslikke. Ei olnud päris kindel, kellega siin tegemist oli …

„Kaarel Toiv, tähelaeva „Sofia“ mehaanik. Kui me tule alla jäime, anti käsk laev hüljata,“ lausus mees lõpuks, kui oli paar sõõmu magusat teed rüübanud.

„Aasta oli 2105 Maa standardi järgi.“ Mees vaatas hindavalt küttemoodulit, mis seina peale laiali oli rullitud. Ta osutas peaga:

„Siis selliseid veel ei olnud.“

„Sofia… Sofia ?“ püüdis Margus meenutada. „Juu siis oli kunagi selline.“ Ta ohkas.

„Täna on 2423 ja su päästekapsel kukkus sisuliselt meie kapsaaeda. Kui sa just peeru peal kosmosesse tagasi ei plaani lennata, siis seni oled sa meie mure ja hakkad eestlaseks. Kuniks siin oled,“ ta rehmas käega.

“Aga minna ei ole eriti kuhugi. Igav liiv ja tühi väli peale paari suuremat pauku. Maa, Estlandia, Elva. Küsimusi on ?“

„Miks ma pean hakkama, kui ma olen eestlane?“ ei saanud Kaarel aru.

Ootamatusest tõmbas Margus teed kurku ja hakkas köhima. Tass kukkus.

„Mis asi sa oled ?“ küsis ta läkastades.

„Eestlane.“

Margus jõllitas teda.

„Et nagu iidne, ennemuistne, esivanem? Mitte üle kirjutatud, vaid originaal?“

„Ma nüüd enda teada küll kellegi esivanem ei ole. Lihtsalt eestlane. Teie sond jooksis kokku, kui üritas mu ajus sorkida ja üle kirjutada. Paistab, et sa oled rohkem kõrvetada saanud kui mina …“ ta vaatas teda jõllitavat Margust.

„Tarko peab sellest kuulma! Ma usun, et ta tahab sinuga kohtuda.“ Ta viibutas sõrme Kaarli suunas ja ahmis õhku.

„Tarko peab sellest kuulma…“

„Kes ta on ?“

„Viimane eestlane.“

„Miks viimane?“ küsis Kaarel kulmu kortsutades.

„Viimane on esimene ja esimene on viimane. Teiste teenija on viimane. Ma pean seda muistsele seletama … Seda teiste teenimise teemat?“ Margusel oli raskusi enda kontrollimisega. Ta üks silm tõmbles ja käsi, kust teetass oli kukkunud, värises. Pomisedes midagi arusaamatut, tormas ta toast välja.

Veidi aja pärast astus uksest sisse heleda peaga naine. Ta kandis Margusega sarnaselt rohekat rõivastust. Ta noogutas Kaarlile ja jäi ukse juurde seisma.

„Mina olen Karin. Kohalik pealik,“ ta andis sõrmi meelekoha juurde tõstes naljatlevalt au.

„Liigume. Tarko tahab sind näha.“

Mees vaatas teda ja ei kiirustanud tõusma.

„Ja kuhu?“

„Tartusse. Sinu saabumisest kuuldes oli Tarko päris elevil .“

„Ei. Ma tahan ka mingeid vastuseid saada. Mul on siin jupp teadmisi ja aega vahele jäänud …“

Mees seadis ennast demonstratiivselt mugavamasse istumisasendisse ja viipas vabale toolile. Laud oli teepritsmeid täis ja põrandal vedeles tass.

„Pakuksin teed, aga sa vist ei taha sellest tassist juua.“ Ta osutas silmadega teeloigus vedelevale tassile. Naine kortsutas kulmu ja istus vastumeelselt. Ta oli mehest oluliselt lühem, kuid tikksirgelt toolil istudes mõjus pikemana.

„Mis sa teada tahad? Me võime sõites rääkida. Mul on omad asjad ajada. Ma saan aru, et su taastuse juht pani jooksu, aga mina ei ole treenitud äratama ja ma ei ole lapsehoidja.“

„Alustuseks - mis asi on EHS, mida mulle sondida üritati, kui ma ärkasin.“

„Eestluse Hoidmise Süsteem.“

„?“

„Süvaunes sisestatakse ajju eesti keele oskus, baastekstid ja pühad mälestused. Sellega luuakse eestlaseks olemise baasvalmidus. Mind informeeriti, et sul olid need juba olemas ja kõrvetasid sondi läbi.“ Ta kergitas ühte kulmu. „Respekt.“

Kaarel seedis öeldut.

„Ja mis asi see PÕLI on, kuhu mind vaja ei ole?“

„See on integratsiooniprogramm, kus iga eestlane peab aastas korra käima. Kestab nädala. Põhimõtteliselt makstud puhkus, kus tuleb luua üks ühik rahvuskultuuri. See tuleb veeta igapäevatööst ja sidevahenditest eemal. Veedetakse seltskondlikult, tavaliselt pere ja sõpradega. Tehakse traditsioonilisi tegevusi nagu saunas käimine, ise toidu valmistamine, aia- ja põllutöid, seltskonnamänge. Tuleb kuulata 4 tundi rahvuslikku muusikat omal valikul. Ükskõik mis ajastust. Stiil ei ole ette antud. Nädalaga peab looma ühe ühiku midagi uut rahvuslikku. See võib olla saunaviht, helifail, ise kootud käpik, uus kartulisalati versioon. Võimalusi on lõputult. Oleneb mis valdkonna inimene sa oled. Tuleb ise midagi luua, mis on rahvuslik ja kasutatav. Oluline on protsess ja teistega koos PÕLIs veedetud aeg. Sa pead panustama, et jääda eestlaseks.“

„Ja miks mina makstud puhkusele ei kõlba? Te sauna juurde õlut ju ikka joote?“

Karin vaatas teda pika hukkamõistva pilguga.

„Kuule, ennemuistne. Korja oma sokid kokku ja liigume! Mul ei ole lõputult aega. Kas te õlut joote …“ ta pööritas silmi. „PÕLIs ettenähtud õllenormi ära joomine pole üldse mitte kerge töö …“ naine tõusis.

„Tavaliselt saadetakse peale ülekirjutamist PÕLIsse, et kinnistada. Ju sul siis ei ole kohe vaja,“ ta kehitas õlgu.

„Hiljem hakkad nagunii käima.“

Nad liikusid hõljuki poole. Kaarel silmitses mõlgitud sõiduvahendit ja tegi grimassi.

„Sina olid roolis?“ Vaadanud naisele otsa, surus huuled kriipsuks ja istus sisse.

„Kas Margus ei tule? Minu meelest tahtis ta seda Tarkot väga näha. “

Karin turtsatas ja sulges ukse enda järel.

„Ta juba jooksis kannuseid teenima ja kogu sinu alla toomise au endale kraapima. Tüüpiline… Rahvustoit - teine eestlane, tead ju küll.“

Hõljuk hakkas vaikselt surisema ja naine seadistas midagi. Tulemusega rahule jäädes, istus ta Kaarli kõrvale tagumisele istmele. Tegi järsu viipava liigutuse käega ja masin läks liikvele.

„Mis mees see Tarko siis on ?“

„Miks sa arvad, et ta mees on ?“

„Hea küll, naine …“

„Ei, ta ei ole naine ka.“

„Mmm … palju teil neid sugusid siis tänasel päeval on ?“

„Tarko on sellest soost…“ Karin tõstis käe üles ja keeras Kaarli poole oma käe sisekülje. Seal oli tätoveering oma saba hammustavast maost.

„Tarko on paeluss ?“ küsis mees naerma hakates.

„Nüüd ei saanud mina aru?“ Karin vaatas meest mõistmatult.

„Ah, üks ennemuistne elukas. Suri vist farmaatsiatööstuse tõttu välja. Kui ta välja surema hakkas, pidasid roheaktivistid salaja neid endal persses. Nad ka tätoveerisid endale umbes midagi sellist. Mida see sümbol siin tähendab?“

„Ise tahab veel eestlane olla … Eluratas, mäletamine, sünd ja surm, esimene, kes on viimane ja viimane, kes on esimene,“ hakkas naine õhinal seletama.

„Viimati kui mina kontrollisin, oli madu paha, paha, paha ja ajas kõik jamad naiste kaela.“

„Sa räägid ristiusu maost. Tarko ei ole madu. Ta on siugude kuningas ja teadmiste kandja. Meie kõrgeim juht.“

„Et nagu uss ikkagi? Ma ei ole enam nii kindel, et tahan temaga kohtuda. KUI suur ta on ?“

„Ära muretse. Ta näeb välja nagu inimene,“ hakkas Karin naerma.

„Nagu … ?“

„Jah. Kas sinu ajal kasutati androidi kohta terminina „kes“ või „mis“ ?“

„Teie valitud kõrgeim juht on android?“

„Ei, ta ei ole valitud. Ta on. Androidi ei saa kallutada. Tal ei ole sümpaatiaid. Võim ei korrumpeeri ja tal ei ole järeltulijaid. Pikaaegsed projektid viib ellu. Ta ei püüa meeldida. Ta ei vaja puhkust ega isiklikku vara. Lähtub talle sisestatud prioriteetidest. Prioriteet on eesti keele, rahvuse ja kultuuri säilimine läbi aegade. Nii nagu oli kirjas kunagises põhiseaduses. Tarko ehitasid kunagi Tartu folkloristid ja lukustasid tema prioriteedid. Analüütikat on hiljem täiustatud. Kui olid segased ajad ja sõjapealike periood, siis enamus juhte kasutas Tarkot optimaalse tegevuse analüüsiks. Tal oli kõige parem kohalik andmebaas. Nii ta jäigi. Optimaalseid tegevusi arvutades lähtus ta enda prioriteetidest. Tänasel päeval on ta Otsustava Kogu lõppotsuste tegija.“

Kaarel vaatas Karinit suurte silmadega ja itsitas. „Ma tahan selle androidi hooldaja olla …“

„Ta hooldab ennast ise. Talle ei saa tema enda poolt kinnitamata uuendusi peale laadida, kui sa seda mõtled. Tema prioriteedid on lukustatud. Ta on hea selles mida ta teeb ja ühtlasi odav üleval pidada. Turvanõuded muidugi on.“

„Ülim liider ja ühtlasi odav üleval pidada …“ Kaarel naeris.

„Tunnen ära, tunnen ära … Midagi teeb see teie Tarko igatahes õigesti, Eestlus on säilinud.“

„Mitte teie, vaid meie Tarko.“

„Jah, muidugi.“

Karin keeras veepudelil korgi pealt ja rüüpas.

„Tahad ka?“ Kaarel raputas pead.

„Mis see Tarko minust tahta võib? Mis sa arvad?“

Karin turtsatas. „Kalev tuleb koju. Ei tea küll, mida ahjualune temast tahta võiks, hmm … ?“ Ta sügas demonstratiivselt lõuga ja tegi jahmatust teeskleva näo.

Kaarel vaatas teda küsiva ilmega.

„Ei saanud selgemaks. See sinu etlemine ei ole suurem asi.“

Karin kortsutas kulmu ja keeras pea demonstratiivselt aknast välja vaatama. Neist tuhisesid mööda metsatukad ja lagedamad alad. Vaikus venis.

„Kõik ei pea näitlejad olema. Normaalseid inimesi on ka vaja. Ole nüüd… Mis ta minust tahab?“

„Sina oled tõendatult praegu kõige vanem eestlane. Ta annab nähtavasti sulle võimu üle. Sinust saab eelviimane eestlane. Tarko on viimane, nii et viimane sa olla ei saa.“

„Minust saab eelviimane eestlane?“

„Ma arvan küll.“

„Vau, ma ei arvanud, et see eelviimaseks olemine niimoodi välja näeb …“

„Sulle ei sobi või?“ küsis Karin kulme kergitades.

Kaarel naeratas üle terve näo rõõmsalt.

„Sobib küll.“

Jutt: Jalaka Hotell (Meelis Looveer)

1. Victor

Viimane asi, mida Victor mäletas, oli uhke häärber, fassaadil silt „Jalaka Hotell”. Seejärel vajus ta sinnasamasse kokku, täpselt lillepeenarde vahele.

„Killl!” Ta ärkas kellahelina peale. Ta lamas kõrge laega majas põrandal, punasel ja koheval vaibal, ning tema kohale oli kummardunud suur seltskond. Oranži kübaraga daam, vuntsidega ja kavalate siilisilmadega härrasmees ning kaks sasipeaga jõnglast.

„Mis minuga juhtus? Kus ma olen?” küsis ta uimase pilguga inimestele otsa vaadates.

„Teid lohistati siia. Ju te vajasite abi,” lausus daam kaastundliku häälega, „Vaesekene!”

„Te olete selle kandi kõige põnevamas hotellis,” mainis härra. „Meie oleme siin kunded.”

Jõnglased vaid kihistasid teda uudishimulikult vahtides.

„Kes lohistas?”

„Üks blond kummituslik naisterahvas. Ta ei teinud meist väljagi. Lohistas teid siia vaibale, aga kui ma leti peal kella helistasin, ta ehmus ja põgenes,” rääkis daam emotsionaalselt.

„Blond naisterahvas? Kathreen!” taipas Victor ja upitas ennast istuli. See oli viga, sest ta pea hakkas koheselt ringi käima ja kui lahke daam poleks teda tagant poolt toetanud, oleks ta jälle selili kukkunud.

„Oh sa vaesekene. Te peate mõneks ajaks siin hotellis peatuma ja lihtsalt puhkama.”

„Kathreen,” pomises Victor. „Kathreen tahtis mulle mingit maja näidata. Ta sai vist aru, et ma olen ta saladustel jälil.”

„Rahunege nüüd! Rahunege!” ütles härra. „Klaas vett, paluks!” hüüdis ta fuajeesse administraatorile.

„Jah, härra,” vastas see ja oli hetke pärast tagasi, pooltäis veeklaas käes. „Jooge, härra! Ma kirjutan teid sisse. Ruumi number 13.”

„See number võib õnnetust tuua,” oigas Victor ja ahmis kogu vee klaasist endale kurku. Seejärel ajas ta enda daami ja härra najal püsti.

„Te olete ebausklik, härra,” naeratas administraator ja ruttas leti taha uuele kliendile tuba vormistama.

2. 1933

Ei saa öelda, et Hotell Jalakas oleks just ümbruskonna kõige populaarsem peatuspaik olnud. Kuulujutud selle maja minevikust, ebamäärased kadumised ja seletamatud lood muutsid selle aga ligitõmbavaks omamoodi kontingendile, kes tihti seal peatusid ja tumedaid tegusid korda saatsid. Pea viit tegutsemisaastat jäi varjutama  tapatöö, kus tulirelvadega mehed hotelli tungisid ja kõik külastajad ning kogu hotellipersonali võikalt tapsid. Kas see sündmus muutis hotelli tegevust? Võimalik, et mingit moodi küll.

3. Hommikusöök

„Tere hommikust, härra!” ütles administraator laialt naeratades. „Soovite ka hommikusööki!”

„Tere! Tundub ahvatlev pakkumine, millest ei saa keelduda,” vastas Victor.

„Aga minge siis sealt uksest sisse ja valige endale laud, härra.”

„Tänan! Kas te lisate selle mulle arvele?”

„Ärge selle pärast muretsege,” naeratas administraator. „Kõik on teile tasuta!”

„Ohoo,” pomises Victor ning sammus aeglaselt näidatud suunas. Talle avanes valgusküllane vaade avarasse saali, milles oli neli suurt, ümmargust lauda, mille ümber istusid vähemalt kaheksa inimest, kaasa arvatud eilne tore perekond. Victor noogutas viisakalt ning istus esimese laua taha. Tema kaaslasteks olid kiilaspäine, kõhukas mees ja tüse hallide lokkidega vanaproua. Hommikusöögiks oli kausitäis mingit rohelist suppi, mis oli tema kohale juba valmis pandud.

„Head isu! Minu nimi on Victor,” lausus ta ja hakkas isukalt suppi sööma.

„Peter ja Bonnie,” tutvustas ennast ja kaasat meesterahvas.

„Kaua teie siin hotellis viibinud olete?” proovis Victor viisakat vestlust alustada ning alles nüüd märkas ta veel ühte inimest, kes aknalaual istudes teda muigelsui jälgis. Too tundus olevat väga kahtlane kuju, väga omapärase riiete valikuga.

„Mitu-mitu kuud,” vadistas proua, „meile meeldib siin väga-väga, ainult siin kummit…”

„Tss!” lõpetas mees kaasa lause ja jätkas ise vastamist: „Jama jutt! Mingeid kummitusi pole olemas! Siin on väga rahulik elu.”

Selle peale hakkas aknalaual istuv mees kõva häälega naerma.

„Kes tema seal on?” sosistas Victor.

„Ricardo,” sosistas mees vastu. „Tema ilmus siia kohe pärast intsidenti ja pole peale seda lahkunud, ainult naerab meie üle.”

„Mis intsidenti?” päris Victor edasi.

„Kohutav veretöö! Kohutav,” lausus proua ja pühkis laubalt higi.

„Ah jaa, mulle tõesti meenub ka midagi. Aga kas siin siis kummitab või?” küsis Victor proualt.

„Jaaa,” alandas proua hääle minimaalseks. „Ka eile käisid siin kaks musta meest, nagu mungad, tassisid midagi saalis, aga kui ma kella helistasin, siis kadusid minema. Seda nad kardavad millegipärast.”

„Väga maitsev toit!” kiitis Victor ja tõusis lauast. Ka teised lõpetasid ning ta järgnes neile fuajeesse.

„Näete, jälle kummitab,” sosistas proua, „issand, kui õudne!”

Trepist tulid alla inimeste moodi olendid, aga nad olid väga hägused, kohati virvendades. Hallipäine, sinise ülikonnaga, läbitungiva pilguga pikk mees ja tema käevangus elegantses riietuses vanem daam. Kolmas „külaline” oli Kathreen. Nad sammusid trepist alla ja suundusid välisukse poole. Sel hetkel jõudis proua leti äärde ja helistas kella.

Vaimud aga olid kadunud.

4. Kathreen

Kathreen juhatas paari hotellis välja.

„Kuidas teile meeldis? Kui täna lepingud ära vormistan, siis saate kümme protsenti alla.”

Mees noogutas. Ta vaatas mõtlikult uhket, aga kulunud hotellifassaadi ja selle ees olevat silti „MÜÜA!”

„Noh, mulle meeldis!” vastas ta viimaks jämeda häälega.

„Aga vaimud?” küsis tema kõrval seisev naisterahvas pisut rahutu häälega.

„Ega siin niipalju ka ei kummita,” vabandas Kathreen, „ainult vahest helistatakse kella või paugutatakse uksi.”

„Mind nad ei seganud,” vastas mees rahulikult, “tegelikult lausa vastupidi, ma saan neid ära kasutada. Ma sellist maja just otsingi.”

Ta sirutas käe Kathreenile, kes kergendunult hingates selle vastu võttis ja raputada lasi.

Mahajäetud Jalaka Hotell oli omanikku vahetanud.

Jutt: N8baar (Erkki Kõlu)

N∞baar

Oh, kallu, anna mulle andeks! Ma armastasin sind nii väga!

Erkki Kõlu

Baar

Ma olin täiesti kaine. Alati, kui alustatakse sellise avaldusega, tähendab see tavaliselt, et ütleja oli täis kui tarakan. Aga seekord mitte. Ma polnud tõesti tilkagi võtnud ja sinna baari sattusin ainult tänu Varenuhhale, rott teda puregu!

Varenuhha kuulub minu sõpruskonda ning sai oma nime Bulgakovi „Meistrist ja Margaritast”, siis, kui ma esimesel tudengiaastal sellest teosest sisse olin võetud. Aga polnud temas vampiiri varjugi, nagu pole ka minus midagi saatanlikku, kuigi sain nimeks Woland.

Lühidalt – sellest baarist oli mulle rääkinud toosama Varenuhha. Ja kuna ma juhuslikult sinna kanti sattusin, siis otsustasin sisse astuda. Mitte selleks, et ennast rihmaks tõmmata, vaid et võtta üks kiire klähv ja koju kiirustada, sest seal ootas mind mu kallu.

Baar oli kunagi tahtnud olla stiilne, kuid selles kavatsuses kolinal läbi kukkunud. Tõsi, kaminas põles ehtne tuli (niiskuse käest tulnule üsnagi teretulnud), kuid sooja ei andnud mitte puuhalud, vaid mingid närused puitplaadid. Õlu valati plastist kannudesse ja viinapitsid olid kõik erineva suurusega, väliküljele sinine joon veetud, et baarimees jumala eest 50 grammist rohkem ei valaks. „Midaš lähebš?” haugatas lühike, kuid turske baarimees, sihtides mind pilguga läbi oma raskete laugude. Kui ma poleks teadnud, et baarimehed üldiselt tööl ei joo, oleksin ta raudselt vähemalt kolmanda päeva meheks arvanud.

„Kruvikeeraja, aga pange apelsinimahl õunamahlaga pooleks.”

„Sedaš saabš, peremeeš!” teatas susistaja ja segas mulle võltskokteili väledalt kui siil.

Baariruum polnud suur, lauad ei olnud triiki täis, kuid iga laua taga istus juba keegi. Minu valitud lauas istus vanem korralikult riides mees, plastkann tumedat õlut ees ja raamat ees lahti. Talle selja tagant lähenedes ei saanud ma kuidagi lahti halvast harjumusest ligimese lugemisvarast ülevaadet saada. „...aeglaselt püsti. Ta oli hispaanlastest rohkem kui peajagu pikem. Ravic jäi istuma. Ta vaatas Gomezile otsa. „Ärge tehke end naeruväärseks,” ütles ta. „Ükski teist pole kaine.”... Niisiis Remarque „Arc de Triomphe”. Njah.

„Kas tohib teie lauanaabriks hakata?”

„Palun,” lausus vanahärra silmi raamatust tõstmata. Sain temast täiesti aru. Kui raamat on jõudnud saatusliku hetkeni – peategelane ja alampolkovnik Morozov viie fašistliku hispaanlase vastu –, pole lauda trügiv Kruvikeerajaga tüüp tõesti pilkugi väärt.

Istusin, võtsin lonksu ja lasin aistinguil endast läbi voolata. Muusika ei mänginud – jumal tänatud! Valgust andsid mõned tuhmid lambid ja kaminatuli. Vastasseinas pildus kolm tüüpi nooli märklauda, mitte just eriti täpselt, nagu jõudsin näha. Kaks lauda minust paremal istuv naine sosistas midagi tungivalt oma...

Baar-2

Plõks!

Plõks käis mu peas nii väledalt, et kui oleksin samal silmapilgul silmi pilgutanud, poleks ma midagi näinud. Muidugi – nagu oleksin ma nüüdki midagi näinud! Näha oli aga küllaga.

Esimene pilk läks muidugi mu kokteilile, et mida fakki?! Sellega oli kõik korras – joodud vaid kolmandik, nii et mälukaga ei saanud veel kuidagi tegemist olla. Ja vaevalt baarimees mulle midagi koksi sisse segas. Ma ei ole meeste jaoks kunagi atraktiivne olnud, ega ka naiste jaoks, kui jutt juba sellele läks.

Aga.

Aga mu naabriks ei olnud enam vanamees, vaid väljanägemiselt minust umbes 10-15 aastat noorem vennike, seljas mitte ülikond, nagu taadil, vaid kampsun, mantel hooletult tooli seljatoele visatud. Tõsi, ka tema luges midagi, aga see tundus olevat hispaania keel, mida ma pole kunagi osanud.

Nooleviskajaid oli nüüd vähemalt kuus, kuigi enne polnud neid sellisel hulgal – võin vanduda! – leidunud kogu vastasseina territooriumil. Ühe plõksuga ei saanud nad ju kahekordistuda, või kuidas?

Veel suurem muutus oli toimunud baarimehega. Tema kaela ehtis nüüd paksude mustade joontega tätoveeritud skorpion, mida susistajal kindlasti ei olnud. Mis veel hullem – ta oli küll sama turske, kuid kasvult nüüd vähemalt 195 cm pikk, kui mitte rohkem. Muidugi võivad baarimehed töökohal vahetuda, aga – jumala eest! – mitte lihtsalt plõksti.

Minu klaasis polnud enam Kruvikeeraja, vaid džinn toonikuga. Kogenud alkohoolikuna sain sellest aru maitsmatagi. Minu muundumise läbi teinud lauanaaber jõi küll endiselt õlut, kuid heledat ja hoopis liitrisest klaaskannust. Kamin oli märgatavalt väiksem, sest tegemist oli elektrikaminaga. Minust kaks lauda edasi ei istunud enam paarike, vaid paks kiilaspea, kes vapralt eiras „Suitsetamine keelatud!” silti. Mu kõige ürgsem ja väiksem osa ajust, nn. sisalikuaju, tagus mind juba paaniliselt sabaga ja röökis: võitle või põgene!

Võidelda ei olnud eriti kellegagi, kuigi paksukesele oleksin muidugi suurima heameelega pasunasse andnud – ma jälestan suitsuhaisu! Põgeneda? Seda oleks muidugi võinud kaaluda. Mis mind kinni hoidis, oli küsimus: mis oli selle neetud plõksu päästikuks? Ma olin rääkinud ühe lause baarimehega ja ühe endise lauanaabriga, maksnud arve, rüübanud pisut kokteili, vaadanud ringi... Ja kõik! Kas plõks käiks siis, kui üritaksin ukseni jõuda? Või hoopis siis, kui jääksin istuma? Selg tõmbus higiseks ja mu klaasi hoidev käsi hakkas värisema.

„Ma tellin küüslauguleibu, kas ühinete?” pöördus sel hetkel minu poole mu karva vahetanud võõrkeelt valdav joomakaaslane ja lõi raamatu plaksti kinni. Näkku kargas pealkiri „El jardín de senderos que se bifurcan”. No tere tore pühapäev!

„Ee...” alustasin ma iseäranis sõnaosavalt, kui jälle käis see kuradi – te saate juba aru, eks? – plõks.

N-baar

Seekord ei tekkinud põgenemise hädavajalikkuses kahtlustki. Kui sinu lauas istub ootamatult keskealine kutt, silmad kiiskamas ja ila jooksmas, laual kinnine raamat „Viiskümmend halli varjundit”, üks käsi püksis ja teises klaas „Piña Coladat” – „Piña Colada”, my ass! –, siis tegutsed millelegi mõtlemata. Ma ei toibunud enne, kui olin sellest neetud baarist vähemalt 50 meetri kaugusel. 38-aastase mehe puhul oli kiirus muljet avaldav, paraolümpial oleksin selle ajaga raudselt esituhandesse pääsenud.

Haarasin pistma hakanud paremast küljest, ahmisin valusate sõõmudega õhku, läkastasin... ja tulin mõne aja pärast taas teadvusele. Ja püüdsin midagi mõelda.

Punkt 1. Ma ei olnud selle „kolmanda” baari sisekujundusest just parimat ülevaadet saanud, aga sellest, mida nägin – no kasvõi see ilastaja! – juba aitas. Tegemist oli järjekordse erineva reaalsusega.

Punkt 2. Kõik teised – baarimees, lauanaaber, nooleloopijad – muutusid, aga mitte mina. Ja see tähendas...

Ma ei veninud koju, nagu tigu, aga mitte ka just eriti reipal sammul. Sest ma juba teadsin, mida ma sealt ees leian. Või täpsemalt – mida ma sealt enam eest ei leia...

N-kodu

Loodan, et andestate, kui ma selle peatüki lühikesena hoian. Loomulikult oli reaalsuse muutus ka koju sisse murdnud. Minu kallu (ekskallu!) oli märksa tüsedam kui oma eelmises reaalsuses, kandis lühikesi erinevat värvi triipe täis juukseid (mis talle absoluutselt ei sobinud!) ja sõimas mind joodikuks, kuigi eelmine tegi seda ainult siis, kui sõbrad mu maani täis keha neljakesi trepist üles kandsid. Tegelikult jõudsime tol õhtul isegi seksini, aga ta keeldus kategooriliselt peal olemas (mis enne oli tema lemmikpoos ja pakkus ka mulle kõige suuremat rahuldust). Olen mõelnud, kas muutus olnuks väiksem, kui oleksin kohe Baarist-2 jalga lasknud, aga miskipärast ma seda ei usu.

N+1 baar

Juhtunust on nüüd möödunud kolm kuud. Tunnistan täiega: olen argpüks. Elu on põrgu (no milline elu võikski mitte põrgu olla, kui su armsamast saab täielik mõrd?!), aga ometi pole ma veel järjekordseks reaalsushüppeks julgust kogunud. Loomulikult küsite nüüd: miks ma ei võiks selles reaalsuses uue tibi leida ja temaga õnnelik olla, kuni reaalsus meid lahutab? Jah, seda ma võiksin, aga ma armastan ikka oma kallut, mitte praegust, vaid toda teist, paar reaalsust tagasi. Lootus on lollide lohutus, kuid võibolla saan ta millalgi tagasi. Mitte minu originaalkallu, aga kellegi talle praegusest lähedasema. Kes teab?

Baar on ikka oma kohal, kontrollisin. Sisenenud pole, mõõdukast kaugusest luuranud aga küll. Kui ma siin enam kuidagi hakkama ei saa – ja see aeg pole kaugel –, siis ma „hüppan”. Ainult lootus hoiabki mind rea peal. Ja elus, kui jutt juba sellele läks. Nii et – kohtumiseni uues reaalsuses! Võibolla trehvame veel baariski, aga seda ma eriti ei usu.

Minu lõpurepliik õigele kallule kõlab nii:

„Kõik on korras, kullake. Ainult palun tule siia. Hoia mu kätt.” Need read on ühe mu lemmikloo – William Gibsoni „New Rose hotell” – lõpusõnad. Tahate mind nende loata kasutamise eest kohtusse kaevata? Laske käia! Kiire käik ühte teatud baari, reaalsus muutub ja ma olen taas vaba mees... või istun Viru vanglas eluaegset. Kes nendest pagana reaalsustest sotti saab? Aga ilma õige kalluta on mul nagunii kõigest kama!

P.S. Kui ootate, et ütlen teile selle baari nime ja aadressi, siis unistage edasi. Ma ei tee seda sadismist, vaid hoopis idealismist. Tõsi, minul eriti hästi ei läinud, aga kui teie juhuslikult sinna satute, leiate ennast võibolla reaalsuses, kus teil on mõistvam elukaaslane, paremad sõbrad, inimlikum ülemus ja laienemata maks. Miks mitte? Juba seepärast tasub baarides käia, ainult – ärge end seal väga täis kaanige! Mõni reaalsus on praegusest veel hullem. Ma tean, millest räägin!

Jutt: Elavatele matuseid ei korraldata (Jaak Herbst)

Oli öeldud, et prussakad elavad isegi tuumasõja üle: millegipärast oli Andres eeldanud, et ka rohutirtsud. Kuid täielik vaikus, milles mees istus, tõendas midagi muud. Ükski putukas polnud seda üle elanud või polnud enam putukaks kvalifitseeritav. Alles oli ta näinud vasikasuurust puuki mööda vana kolhoosihoone siseseina ronimas, midagi endiselt äratuntavat selles sinises ja tukslevas kehas. Tapmine polnud enam ta käsi värisema pannud. Tollesama puugi veri või õigemini mõne selle õnnetu ohvri veri palistas ka Andrese musta vihmamantli esist, hangudes tuuletus ilmas kõvaks koorikuks. Pärast kulub veel hulk aega, et see lahti saada, mõtles mees.

Andres pigistas sõjaeelset relva süles ja kogus jõudu, et tõusta. Iga päevaga võttis tagasi punkrisse tühjenevate konservide ja lõppevate veepudelite manu minemine aina rohkem tahtejõudu. Iga päev pidi ta end rohkem sundima, et jälle jalgu alla võtta ja kõndida tagasi mööda aina pikemaks muutuvaid radu, meenutades kunagisi aegu. Nii lihtne oleks olnud jääda istuma, suikuda ja lasta mõnel pimeduse elukal end tappa. Kui tal veaks, oleks see peaaegu valutu.

Täna polnud aga veel see päev. Andres võttis pika hingetõmbe, mis läbi gaasimaski tundus kuidagi soolane, ja tõusis, toetudes seinale ning tundes tuttavat tukset põlves. Et see nüüd alt ei veaks, mõtles ta aeglaselt pimeneva pilvise taeva all mööda halliks tõmbunud hoone seina kõndides. Kui ainult jõuaks punkrini välja.

See nädal oli esimest korda hakanud lund sadama. Vaid paar kergelt helendavat räitsakat oli maandunud ta kinnastele, kuid piisavalt, et viia muremõtted Andrese peas täiesti uude kohta. Eelmised korrad oli talv möödunud vaid veidi tihedama vihma ja kohatise jahedusega. Polnud mingit suuremat segadust ega probleemi.

Söögivarudega oli niigi kitsas käes, talv pidi tulema ränk. Mees ei pidanud juba pikka aega päevade ning isegi mitte kuude üle arvet, kuid sisetunne ütles talle, et talv hakkas see aasta varem uksele koputama.

Mis aasta üldse on? mõtles Andres, ise ka kohkudes, kui ei leidnud oma peas vastust. Oli möödunud mitu aastat sellest ajast, kui ta oma varjupaigast esimest korda väljus. Alguses oli ta päevi lugenud, lootnud, et kuidagi saab kõik korda. Kuid mingi hetk võttis apaatia ta üle, iga päev oli samasugune monotoonne söö-maga-kordus. Ainukeseks põnevuseks olid vahel helid, mis kostsid maapinnalt. Hirmust tundmatuse suhtes oli ta surunud käed kõrvadele ja pugenud kaugemale peitu, et oma ühetaolist turvatunnet taastada. Alles viimase konservikapini jõudmine äratas ta uimast, milles ta oli veetnud suurema osa all veedetud ajast.

Maailm oli tundunud värvitu. Hall tolmu- ja tuhakiht katmas maad, puude lehtedeta oksad, kokku varisenud majad ja hooned, isegi taevast katsid sünkjad hallikad pilved. Vaatepilt, mis kunagi oli valgusest, värvidest ja toonidest pakatav, oli asendatud morbiidse, unenäolaadse maastikuga, haleda koopiaga sellest, mis kunagi oli olnud. Andres oli esimesel päeval istunud maha ja nutnud, nutnud taga kõike kadunut, mille sõda temalt võtnud oli ja seda, et tema veel elus on. Ta oleks soovinud surnud olla.

Kuid siis oli ta end püsti ajanud. Silmanurgast oli ta näinud vilksatust ja kuigi ta esimese gaasimaski silmaavad olid kohmakad, oli ta kindel, et see oli olnud inimene. Ta polnud eksinud, õnneks või kahjuks. Olend oli kunagi olnud inimene, seda kindlasti, kuid kõik, mis eluka inimsusest oli järel, oli tolle humanoidne vorm ja peaaegu hävinud riideräbalad, mis nüüd paljastasid inimkeha, nagu see kunagi oli loodud. Neljakäpukil sarnanes see rohkem mõne deemoni kui inimesega. Hirm oli Andrese kivistanud, ta lihtsalt seisis, võimetu nii põgenema kui ka võitlema.

Olend oli, hambad irevil, silmis tühi metsistunud pilk, rünnanud Andrest. See lõi oma kihvad, mis kuidagi olid muteerunud nõelteravateks ja mitmekümne sentimeetri pikkusteks, mehe vasakusse põlve, läbistades kõõluse ja andes mehele piisava energiasööstu, et läheduses lebav raudlatt haarata ja sellega kunagine liigikaaslane surnuks taguda. Kui ta oli lõpetanud, jäi ta punkri ukse ette punane lögane tomp, mis oli olnud eluka pea.

Andres peatus, puhates jalga. Nüüd oli põlve asemel metallist kuulike, mida hoidis koos terasvõrest toetus, Mihhail oli selle paigaldanud ja Andres teenis siiani tagasi oma võlga venelase ees. Ka see viimane retk oli just selle eesmärgiga, et tuua tagasi midagi, mis teda aitaks, midagi, mis oleks väärt kasvõi paari ühikut.

Ning kõik, mis ta leidis, oli see puuk, nüüd verisena ta rinnaesisel. Ta ei tahtnud naasta tagasi, sest tahes-tahtmata pidi ta täna minema Mihhaili juurde. Andres oli oma külaskäiku edasi lükanud, kuid nüüd ei saanud ta kauem viivitada, ei, nüüd polnud võimalik. Kerge ärevus kipitas ta kurgus, see sai aga alla surutud.

Andres hakkas taas astuma, püssi raskus tundus ta käes aina kasvavat, kogu ülikond, mille ta endale iga päev selga ajas, tundus kaaluvat aina rohkem. Miks küll polnud ta jäänud istuma sinna seina najale, lihtsalt puhkama ja magama? Ta ei teadnud vastust, võib-olla ta lihtsalt kartis surma, kuigi see oli lihtsam kui elamine. Võib-olla tundis ta, et see elu, mille oli endale kätte võidelnud, oli rohkem väärt kui lihtsalt alla andmine. Igal juhul otsustas ta mitte surra. Kasvõi lihtsalt jonnakusest. Kasvõi lihtsalt sellepärast, et miks mitte.

Päike arvatavasti loojus kusagil pilvemassiivi taga, kuid Andres seda ei näinud, ta sammus aina edasi, longates õrnalt vasakut jalga. Ta teadis, kuhu minna, kuigi kõhus keeras ja silme eest tahtis kohati mustaks minna.

Venelase punker asus mõne kilomeetri kaugusel Andrese varjendist. See asus nelja kokkuvarisenud paneelmaja vareme vahel justkui mingis orus, mida ümbritsevad kummituslikud mäed. Aknaklaasid olid eest ära, vahelaed ja põrandad sisse varisenud, püsti olid vaid seinad, mis kõrgusid taevasse, lõppedes järsku poole pealt, raudorad välja tokerdamas justkui koolnute sõrmed kaapimas maa seest. Ühe kortermaja paneeli alla oli tehtud auk, garaaž Mihhaili auto jaoks. Paik ajas Andresele alati judinad naha vahele. Millegipärast tundis ta end alati justkui kuhugi lõksu astuvat, kui ta siia tuli.

Samas oli Mihhail ainus, kes oli nõus teda suure hädaga aitama. Oli teisi, kes olid pead ära pööranud, soovinud head surma või proovinud isegi teda röövida. Vaid see üks kleenuke ja veidi liiga pikk slaavlane oli otsustanud Andrest aidata, algul nalja pärast, kuid kord juba punkrisse jõudnud, oli mees võtnud punnsuutäie omavillitud puskarist, pakkunud ka Andresele ja asunud lauda puhastama.

Andres mäletas kogu „operatsioonist” väga vähe – Mihhail lasknud tal pool pudelit vägijooki kulistada, et ta keha tuimaks muuta. See ka aitas, sest kui Andres hiljem punakas-pruunikal laual ärkas, oli tal mälus must auk, mis alles ajapikku tagasi tuli. Ja põlve asemel alumiiniumist kuul, kinnitatud raudribade, voolikute ja plastist nipukatega. Ta ei mõistnud, kuidas, aga mingit moodi verevarustus töötas, ta tundis ka oma varbaid. Ainult vahel, kui ta oli vähe joonud, hakkas just vasak jalg esimesena tuimaks tõmbuma.

Nüüd, seistes kanalisatsioonikaevu meenutavat metallketast vahtides, tundis ta rahutust. Saagu, mis saab, elan sellegi üle, jõudis ta teadvusesse kohale. Järgmisel hetkel ta värisev käsi koputas.

Metall kõlas õõnsalt, tundus, et kedagi justkui pole teisel pool. Paar hetke hiljem kuuldus aga kusagilt sügavalt kolksatus, siis mingi krigin, ja kaevukaas tõusis mõne sentimeetri võrra õhku. Seejärel ilmusid kaks paari sõrmi vasaku ääre alla ja need lükkasid raske luugi eest ära.

Kehvasti valgustatud redeli otsas seisis nelja silma – kahe suurema ja kahe väiksemaga – , liiga kõhna näo ja ühe väga peast eemal hoidva kõrvaga pea. Juuksed olid pikad ja lõikamata, nina jooksis vett, kuid naeratus säras näol soojalt ja kavalalt.

„Andris,” sõnas Mihhail tugeva aktsendiga, „tule sisse, tule jah. Oi, mis õudne plekk,”

Andres nägi, kuidas mees mööda redelit alla ronis, jättes temale tee vabaks. Ta astus esimese sammu sisse, siis kobas ta jalg järgmist pulka ja nii tasakesi allapoole liikudes jõudis ta peagi redeli lõpuni. Mihhail sibas kohe mööda redelit taas üles ja tõmbas kaevukaane kinni. Selleks ajaks, kui ta alla jõudis, oli Andres kapuutsi ja mütsi peast võtnud ning isegi gaasimaski lahti rakendanud. Salli ta veel ei kandnud.

Õhk oli külm, kuid samas läppunud, oli tunda kopituse ja niiskuse haisu, kuid see oli teretulnud vaheldus tema gaasimaskile. Koridori valgustus oli vähene, mööda seina looklesid paar juhet. Teisel pool redelit asus koltunud sinine taburet.

„Aah, täpselt tee ajal. Rõõmus, kui rõõm sind näha,” lausus Mihhail pea joviaalselt ning juhatas Andrest mööda kitsukest käiku edasi. Vaid mõne sammu järel jõudsid nad järgmise luugini, mis meenutas veidi rohkem ust. See oli kõrge ja metallist, ääred kaetud täketega ja keskosas suur rull, justkui vanaaja seifidel. Mihhail kruttis seda veidi ning paari hetke pärast uks avanes tasase sisinaga.

Mihhaili kodu oli ruumikas, lagi ei ahistanud pea kohal, põrand oli kaetud lapitekkidega, mis olid puhtad ja hoitud, ning seinte ääres asusid riiulid. Ühe seina riiulid olid asendatud gaasipõletiga, mida Andres võis pidada vaid luksuseks. Toa keskel asus laud, sama, millel mehe põlv oli asendatud. Sellel auras mõneliitrine plekkpurk, purgi kõrval murdunud kõrvaga kollane tass. Laua ääres asus kolm taburetti, samasuguses seisus nagu redelitagusedki. Mihhail siblis kergelt ja leidis kuskilt teisegi teetassi lauale.

Andres istus kohmetult taburetile võõrustaja vastu, võttis siis koti seljast ja toetas selle lauajalale. Püssi oli ta pistnud koti kõrvalsahtlisse. Ta võttis aeglaselt kindad käest, nende alt paistsid valged ja veidi kortsulised käed, mis isegi rusikasse surutuna ei lõpetanud vabisemist. Ühe sõrme peale oli ilmunud imelik mügarake, mille eemaldamist mees kaalus. Mihhail pakkus talle teetassi. Andres võttis selle vastu. See oli kriibitud ja värvi polnud pea nähagi, kuid Andres oli üpris kindel, et see oli olnud sinine. Tee lainetas kergelt.

„Jah, noh, inimesi väga ei käib, ikka hia kui mõni tuleb vahel, astub läbi,” vudistas Mihhail aktsendiga, samal ajal teed valades, „alles käis Margus tegelikult, tegib endale haiget ja nüüd minu abi vajab. Mina ikka aitab, aga hinna eest, tema lubab tuua puskar, mina ütleb, mul endalgi, siis ta jonni ei jätab, et tema oma parem, aga mina vastu. Ja noh, siis meie proovib, aga ei jõuab kokkulepe. Siis hea, mis sina arvad, saab teada.”

„Ma ei joo väga,” sõnas Andres vaikselt. Kurk kuivas, kuid tee oli veel liiga kuum. Üldse oli kuidagi palav. Ta peitis oma pilgu teetassi ja puhus sellele peale.

„No täna ikka ju, see Marguse oma nagu vesi maitseb, kõik heasti,” lausus Mihhail end püsti ajades ja kusagile komberdades.

„Ei… pole justkui vaja…,” sõnas Andres tasakesi ja kahtlevalt, kuid Mihhail oli juba läinud. Tagumine nurk punkrist polnud valgustatud, sinna pimedusse ta astuski ja, veidi kolistanud, saabus ka tagasi. Poolel teel oli kuulda mingit räntsatust ja näidet Mihhaili venekeelsete vandesõnade leksikonist.

„Nii, siin need on, see on minu, see on Marguse,” ütles Mihhail, tõstes ühte rohelist ja ühte pruuni klaaspudelit. Korke kummalgi polnud ja tundus, et põhjast saab veel ehk ühe suutäie. Asetanud pudelid lauale, tõi Mihhail ka kaks väikest plastikust topkat ja jagas vedelikud kaheks, ühte topkasse üks, teise teine.

Andres võttis rohelises pudelis olnud vedeliku ja nuusutas seda. Terav hais, mis meenutas tummist martsipani, kuid soojemalt, hoovas talle vastu. See polnud tugev, kuid oli eemaletõukav. Ta nuusutas ka teist pitsi, see tundus samasugune, võib-olla ehk piprasem veidi. Hirmu ja närvilisuse segu lõi talle pähe ja ta pidi korra hingama, et mitte toolilt kohe püsti karata.

„Kumb sinu oma on?” küsis Andres ettevaatlikult peale hetke. Mihhail muheles vaikselt, pooled hambad puudu, allesjäänutest pooled sügavkollased.

„Parem, ikka parem,” sõnas ta kiitvalt. Andres kiristas sisimas hambaid. Kuidas kurat mina nüüd peaks aru saama, milline see tema oma on? mõtles ta vaid. Sellele vaatamata tõstis ta ühe topka suule ja kummutas alla. See oli kibe, sarnane lõhnale, kuid alla minnes tekitas sees sooja tunde. See oli vastik, samas poleks olnud hullu ka veidi aja pärast teine klõmakas võtta. Värin kadus ta käest.

Korraga hakkas Andresel palav, ta tõmbas seljast pusa, selle järel teise, õhema pusa, ja jäi särgiväele. Ta nahk oli valge, kohatiste siniste laikudega, ja paremalt küünarnukilt koorus see maha. Muidu oli ta end üpris tervena hoidnud.

Siis võttis ta ka teise pitsi, samasugune voolav soojus liikus mööda ta kurku. kuni jõudis kõhuni ja valgus laiali. Keelele jäi imelik kemikaalne järelmaitse, mis pani ta läkastama. Köhinud korra, pühkis ta silmad ja jäi naeratavale Mihhailile otsa vaatama,

„Noh? Kumb on parem?” küsis ta taburetil niheledes. Andresel polnud õrna aimugi. Ta tõstis ühe pitsi, siis teise, ja asetas need taas lauale. Ta vaatas toas ringi, tundes mingit uut jõudu oma kontides, kuidagi oli alkohol talle mõjunud.

„Tead, sinu oma oli parem,” ütles ta, keel veidi raske. Mihhail aga puhkes naerma, karates korra ka toolilt püsti. Andres hoidis pitse käes, et värin ei naaseks. Ta oli vaikselt pahaseks saamas. Mingis rumalas mängus osalemine praegusel hetkel. Juba pikemat aega oli ta kartnud siia tulla ja nüüd toimub asi nii. Miks… miks ta siis kartis? Miks olid ta mõtted üle keemas?

„No ma ütleb, minu oma parem, Margus ei teab midagi,” hüüdis Mihhail, tõmmates taskust lambipirni, mille taga asus lülitiga patarei. „Kujutad ette, idioot hakkab jaurab ja sõimab ja mina ütleb, et ei tohi nii minu majas, siis tuleb kallale ka veel. Mis ma siis ikka teen.”

Nende sõnadega suunas Mihhail valguse pimedasse toanurka. Nurgas, kus tuba suurenes peaaegu teiseks toaks, lebas näoli punajuukselise Marguse sinine nägu. Ta kael oli keeratud kahekorra ja suu ümber verises ilaloigus lebasid paar hammast, sinna otsa oli Mihhail arvatavasti koperdanud.

Andres tardus ja ta silmad jäid ainiti laibal püsima. Mihhail ei pannud seda tähelegi, vaid rääkis edasi, teema polnud tema jaoks tähtis. Andres aga vaikis. Margus polnud ta sõber olnud, kuid nad olid rohkemgi kui üks kord koos retkedel käinud. Nüüd lebas see inimene – mitte hea, aga ka mitte halb, nagu enamik siin maailmas oli – maas Mihhaili urka põrandal. Kerge muie tekkis ta näole. Nii lihtne oleks lihtsalt…

Andresel lõi järsku üle pea. Miski tuksatas temas ja pea sekunditki mõtlemata võttis ta püssi ja tulistas naervat slaavi. Kuul tabas teda rinda ja löök kuulist lõi ta uppi. Andrese käsi ei värisenud.

Mihhail kukkus pikali, ta naer suubus kiljatuseks ja karjumiseks, kui ta põrandal väänles. Andres astus ta juurde ja vajutas uuesti päästikule, seekord tabades Mihhaili pähe. Too jäi vait, keha lõpetas liigutamise ja vajus kokku, kuuldus hääl, kui lihased lõtvusid ja surnu end täis lasi. Andres ei teinud midagi, et olukorda parandada. Ta asetas püssi lauale ja tundes, kuidas käed uuesti värisema hakkavad, sundis end teed jooma.

Möödusid mõned minutid vaikust, kui mees kogu purgitäie ära jõi. Selle ajaga jõudis reaalsus kohale. Mihhailil on mitmeid sõpru, kindlasti oleks nad kõike muud kui rõõmsad oma veidi topaka, kuid lõbusa sõbra surma pärast. Andresest saaks sihtmärk. Siin olles küll, mida kuradit ta üldse Ida-Virumaal tegi. Varem oli see olnud töö, kuid siis, sõja ajal oli see olnud üks stabiilne koht. Oht oli surra, kuid ta võttis seda kerge naljaga, surm tuleb, kui tuleb.

Pärast lõppu oli see olnud aga ainus stabiilne koht maailmas. Ja siis oli ta end vigastanud. Ning paigale jäänud. Oli olnud üks võlg, mis teda siin kinni hoidis, võlg oma jala pärast. Võlanõudja lebas nüüd aga surnuna oma roojas temast vaid mõne meetri kaugusel, kogu tolle varandus Andrese oma.

Oi, mis minust saanud on? mõtles ta püsti tõustes. Värin läbis ta keha ja ta pidi taas istuma. Ta oli nüüd ametlikult mõrvar. Poolearuste mutantide ja hiigelsuurte putukate tapmine oli üks asi. Hoopis teine asi oli mõni elav ja mõtlev inimene tappa. Kui väga talle Mihhail ka vastumeelt poleks olnud, olid nad mõlemad inimesed ja selles kurjas maailmas pidi hoidma iga inimest.

Ei, parandas end Andres, nii mõtles eelmine Andres. Sa kas tapad või saad tapetud. Vahepealne oli hall ala, millel polnud hetkel vajadust. Ellujäämine kõige kiuste oli tähtsam kui see, et keegi teine end mugavalt tunneks. Hirm oli teda senini kandnud, nüüd oli vaja midagi uut, millele toetuda. Soov. Soov ellu jääda. Isekas tahe mitte kaduda veel sellelt planeedilt. Käigu inimkond perse, enam pole niikuinii vahet, mõtles ta, niikuinii sureme varsti välja, kannibalistlikud tõugud, nagu me oleme.

Andres tõusis, kummutades tassi teed kurku ja hingates rahulikult. Mõte oma teost ajas tal ikka südame pahaks, ta polnud suurem asi hingelohutaja. Aga see ei omanud tähtsust. Tema oli elus, teine surnud, see oli tähtis. Ta sai edasi elada, iga uus päev toob talle uue võimaluse. Mida nende võimalustega teha, seda poleks ta suutnud arvata, aga küll homne pidi end ise avama.

Ta kraamis Mihhaili laiba läbi, leides sealt tulemasina ja mõned sigaretid. Leidnud ka autovõtme, asus ta läbi otsima ülejäänud punkrit.

Hommikuks oli ta kokku ajanud vajaliku hulga asju. Tema ees seisid väikeses virnas kolm kasti toidu, joogi, gaasimaskide, relvade ja parandusvahenditega ta jalale. Lisaks oli ta pakkinud seljakotitäie muud vajalikku kraami koos arstitarvetega. Kaalunud korra ka puskaripudeleid, võttis ta need mõrkja muigega kaasa. Kui ei joo, siis vähemalt annab molotove teha.

Õues tervitas teda tuttav trööstitu vaatepilt, hallide pilvemasside ja kalgi päikesega, mis tundus end meelega inimkonna eest peitvat. Oli sadanud esimest lund ja kergelt helendav koorik helbeid oli maas. Andrest see ei huvitanud. Võtnud veel ühe sõõmu, et sooja saada, laadis ta asjad autosse, mille oli punkri ette ajanud. Seejärel taris ta välja kaks surnukeha ja kaevas neile hauad. Rullinud mõlemad mehed siiski ühte auku, kuna jõudu teise augu jaoks polnud, istus ta autorooli. Persse need matused, elavatele matuseid ei korraldata, miks siis surnutele peaks? mõtles ta süüdet keerates. Auto käivitus ja lume- ning tuhapilve üles paisates sööstis masin paigalt.

Räsupilv maandus kahe puskariajaja surnukehadele, kattes nende näod, jäädes kinni juustesse ja ripsmetesse. Varsti hakkas rohkemgi lund sadama ja kiiresti kattusid laibad heleroheka kihiga, mis laotus vaibana üle kogu maa.

Jõudis kätte vaikus, linnud ei laulnud, putukad ei siristanud. Oli saabunud talv.

Jutt: Eksperiment AXC-5.0 (Kristel Veske)

Eksperiment AXC-5.0

Katsealune 10A-m

Lisa nr 1, dig

Olen Dr Thomas Sfjorg, astrofüüsik. Sündisin praeguseks juba kauges minevikus 1991. aastal. Jäätada lasin end 2026. aastal. Langetasin otsuse peale seda, kui olime kolleegidega avastanud nüansi universumi ülesehituses, mille uurimiseks meil tehnoloogia veel puudus. Nüüd on mind üles sulatatud ja viibin ebamääraselt kauges tulevikus.

Ärkasin siinsamas tumedas akendeta ning metalsete seintega ruumis kahe inimese valve all. Nad ei näi mõistvat mitte ühtegi sõna, mida kõnelen. Omavahel nad samuti ei vestle. Tundub, justkui edastaksid nad vajalikku informatsiooni telepaatiliselt. Üks neist kahest ulatas mulle märkmiku ja pastaka, teine tugevalt keemilise lõhnaga tableti. Selle allaneelamiseks ma vett ei saanud, kuigi üritasin neilt seda žestikuleerides paluda. Neelasin tableti kuivalt alla. Üllataval kombel kadusid mu nälg ja janu. Tegu peab olema tulevikutoiduga.

Kontrollinud, et ma tableti ja märkmiku olin kätte saanud, jätsid nad mind üksi.

Need tulevikuinimesed, nad on tublisti üle kahe meetri pikad. Neil pole ühtegi omadust, mis neid visuaalselt üksteisest eristaks. Mõlemad on androgüünse välimusega ja kannavad musta mantlilaadset kostüümi ning musti saapaid. Rinnal on neil mõlemal nimesildid, nimede asemel on siltidel hoopis numbrid – 53 ja 207.

Tahaksin vestelda oma kaasteadlastega, et üheskoos tulevikust selgust saada, aga tundub, et olen esimene, kes üles sulatati. Huvitav, mille alusel mind valiti ja miks just nüüd? Huvitav, millal see „nüüd” üleüldse on?

***

Jäin vahepeal toanurka pandud madratsile magama. Ehkki patja mulle ei antud, magasin sügavalt. Ma ei oska öelda, kas käes on uus päev. Ma ei ole siiamaani ühtegi kella näinud.

Ärkasin uues kohas. Arvan, et tegu on mingisuguse elamuga. Tubadel on kõrged laed, metallist seinad, ka uksed on metallist ja mööblit on minimaalselt. Tubasid on üksteisest võimatu eristada, siin pole ei kööki, vannituba ega elutuba, ainult identsed metallkastid. Laelampe küll otseselt pole, kuid toad on eredad ning laest eraldub LED-lambiga sarnanevat valgust. Pakun, et on avastatud valgust kiirgav metallisulam, võib-olla on tegu isegi täiesti uue keemilise elemendiga, mida mina üldse ei tunne.

Tuba, kus ärkasin, on ainus, milles on voodi, kuigi kahtlen, et olen ainus, kes siin elab. Seina ääres on laud, millel lebas seesama märkmik, kuhu hetkel kirjutan. Eeldan, et mu kirjapandut tahetakse lugeda ja uurida. Loodan, et ka praegu tegutsevad ajaloolased, kellele saaksin oma mõtete ja arvamustega kasuks olla. Olen seega otsustanud, et hakkan päevikut pidama.

Esmalt aga tahaksin näha, mis toimub välismaailmas. Akende puudumine annab mulle aimu, et olukord pole just kõige parem. Äkki on päikesekiirgus liialt tugevaks muutunud?

Siin peab ometi olema keegi, kes oleks võimeline mulle midagi maailma olukorra kohta seletama. Hetkel tunnen end kui puuri pistetud loom. Ometi olen ma ju inimene nagu nemadki, lihtsalt teisest ajast.

***

Natuke aega peale mu viimast sissekannet astus uksest sisse seesama number 53, kellega eelmises ruumis kohtusin. Ta kandis jätkuvalt oma musta kostüümi. Olen jõudnud järeldusele, et koht, kus nüüd viibin, on tema kodu. Tuleb välja, et 53 oskab minu keelt. Vaatamata sellele ei mõista ma teda eriti. Üritasin talt küll infot saada, aga ta vastused olid imelikud ja üldse mitte teemakohased. Samuti ei jõudnud ma talt kõike isegi küsida, meie vestlus kestis napilt minuti. 53 tundub olevat keegi tähtis ja seega hõivatud tegelane.

Siiski panen meie üürikese vestluse siia kirja.

Mina: „Mis aasta praegu on?”

53: „Meie ei ole enam aja ohvrid.”

Mina: „Miks siinsetel hoonetel aknaid pole? Sooviksin välismaailma lähemalt uurida.”

53 „ Eelinimest üritati hävitada, nad tegid seda ise, te tegite seda endale.”

Mina: "Kas ma olen Maal? Kas inimesed on kosmose juba vallutanud? Kas universumi ülesehitust juba uuritakse?”

53: „Paigas on süsteem.”

Mina: „Kas ma olen ikka planeedil Maa? Kas inimesed ei mõista enam minu keelt?”

53: „Eelinimese keel on minevikus. Meie oleme kõnevajadusest lõplikult eraldunud juba aastasadu tagasi.”

Mina: „Kas ma olen ikka Maal?”

53: „Pean lahkuma, lõbusta end.”

53 ootas, kuni ma oma tuppa läksin, et metalluks avada ja lahkuda. Enne lahkumist aga katsus ta seinal asetsevat ekraani. Ekraan vilkus korraks ning kustus, muutudes uuesti osaks seinast. Olen hiljemalt korduvalt proovinud, kuid ei ole suutnud ekraani peale 53 lahkumist leida.

Olen 53 juures midagi ebaharilikku märganud. Ta kandis küll kindaid, kuid ta sõrmed tundusid ebainimlikult pikad ning võin vanduda, et ühe käe peal oli neid lausa seitse. Vestlus tekitas minus veelgi rohkem küsimusi. Kas ta mõtles hävitamise all tuumasõda? Kas akende puudumist võib seletada see, et ma ei viibi enam Maal? Kas lasin ennast jäätada asjatu avastuse tagajärjel?

Mulle torkas pähe ka mõte, et 53 polegi tulevikuinimene, vaid sootuks tulnukas. Kardan, et olen osa mingisugusest mängust. Ma ei taha olla tulnuka lemmikloomaks.

Välimuselt on aga 53 tõesti inimesesarnane, välja arvatud ta seitse sõrme. Ta  silmades oli küll teatud tühjus ja isegi silmsidet luues tundus, justkui ei vaataks ma talle päriselt silma. Nüüd, kui tõsiselt järele mõtlen, meenub, et ta pupillid olid peaaegu olematud. Sellest olenemata ei ole ta kohe kindlasti pime või kui on, on ta sellega imehästi kohanenud.

Muud ma tema kohta kindlalt öelda ei oska. Seda, milline võib välja näha ta kostüümi alla maetud keha, saan ma vaid eeldada. Arvatavasti on kostüüm ta ametiriietus. Või hoopiski kaitsemunder, kaitseks välistingimuste eest. Ta näonahk läikis, justkui oleks seda katnud paks geelikiht. Geeli all olev nahk oli punane ja kuivanud, nagu oleks ta saanud eriti tugeva päikesepõletuse. Võib-olla tõesti on õues liikumiseks vajalikud spetsiaalne riietus ja kaitsekreem.

Ainus viis kindlalt teada saada oleks uksest välja astuda, kuid sellega riskiksin ju enda eluga.

Hakkan juba üle mõtlema ja tõestusteta järeldusi tegema. Ma ei tohi ennast niimoodi närvi ajada, peaksin hoopis magama ja enda aju puhkama. Ilmselgelt 53 ja teised temalaadsed und ei vaja.

***

Magasin kaua, kuigi madrats oli kivikõva. Ärgates leidsin laualt jälle tableti. 53 on vahepeal siin käinud, kuid peale tableti pole ta mulle midagi jätnud. Nägin unes Maa hävingut, tuumasõda, kosmosesõda, enda jäätunud keha kosmoselaevas. Mis siis, kui viibin hetkel hoopis kosmoses?

Olen otsustanud, et ainus viis teada saada on metalluks avada. Kasvõi hetkekski, et luua parem kujutluspilt mind ümbritsevast. Olenemata sellest, et olin vahepeal jäätatud, olen ma siiski alles kolmkümmend viis, mul on pikk elu ees. Lasin ennast teadlikult noorelt jäätada, et saaksin tulevikus elada, kuid see, mida praegu kogen, ei ole õige elu. Siin pole küll kella, kuid arvan, et olen vähemalt neli päeva niisama istunud ja aeg-ajalt päevikut pidanud. Ma ei suuda ülejäänud elu samamoodi aega raisata. Vajan selgust, mida saab mulle anda vaid ukse avamine.

Uurisin ust lähemalt, selle avamine on pealtnäha lihtne. Ukse keskel asetseb ratas, just nagu minu ajal pangaseifi ustel. Proovisin ratast natukene liigutada ja tulin sellega hõlpsasti toime. Eeldan, et avamiseks polegi muud vaja teha, kui uks rattast lahti keerata ja siis avada. Avamine võib osutuda aga probleemiks, uks on siiski metallist ja, arvestades 53 pikkusega, on ka uks  kõvasti üle kahe meetri kõrge. Ise olen üpriski väike mees, kuid loodan, et suudan ukse vähemalt praokile lükata.

Võtan tableti ning puhkan natukene, siis üritan ust päriselt avada. Kõik, mida väljas näen, panen siia detailselt kirja, juhuks kui järgmine ülessulatatu seda lugema satub.

Lisa nr 1 lõpp

Tulemus: häving välistingimuste tõttu

Keha: —

Eeltoodud lisaga kinnitan eksperiment AXC-5 edukalt lõppenuks ja annan loa alustada sulatusplaan AXC-50-3-st lähtuvalt tegutsemist. Kambrite lõplik tühjendamine saavutatakse hiljemalt liidrite tippkohtumiseks. Kohtumisel otsustatakse ka kambrite sobivuse osas marslaste osaliseks transpordiks B-teljele.

Toiminguinstruktsioonid sulatajale ja pidajale:

1.    Rangelt vältida eelinimese kokkupuudet väliskeskkonnaga, väliskeskkonda sattudes on häving kohene. Olla tähelepanelik ka muude enesehävitusmeetodite suhtes (vt. eksperiment AXC-4.3 kuni 4.8). Eelinimese kehast teatada juhtüksusele, eemaldusega tegeletakse viivitamatult.

2.    Võimalusel hankida lõbustusvahendeid. Intelligentsiklass A-C puhul soovituslik ka paberkandjal märkmekaust (vt. lisa 1). Eelinimese kirjutised registreerida peale hävingut infosüsteemi.

3.    Eelinimese pidamisruumi hankida „voodi” (vt. lisa nr 5).

4.    Toidutablette manustada vastavalt vajadusele.

5.    Eelinimese võimalikult kaua kestmiseks mitte seletada nüüdisaegset maailmakorraldust, vastasel juhul toimub eelinimese häving enesehävitamise teel (vt 1. punkt)

6.    Eelinimese sulatamisel lähtuda varem paika seatud sulatuskoodeksi eeskavast.

DOK-i kinnitanud: …..ST #53…..

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 11/23 (Joel Jans)

Välispilk: Mis eristab transhumanismi ja posthumanismi utoopiaid (Tõnis Hallaste)

Raamatuarvustus: Jutuvõistluse „Täheaeg“ ehk raske on olla lugeja! (Jüri Kallas)

Raamatarvustus: Roger Zelazny „Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud” (Elar Haljas)

Repliik: Anime ja odrakarask (Tim Hornet)

Tolmunud topeltettur: Vampiirimale (Rauno Pärnits)

Päeva materjal Wikipedias, november 2023 (Taivo Rist)

Meeldib, ei meeldi, meeldib… oktoober (Maarja Kruusmets)

Ulmkonnakroonika 11/23

Uudiskirjandus 11/2023

Jutt: Märjad ahelad (Tim Hornet)

Jutt: Eelviimane eestlane (Kristi Reisel)

Jutt: Jalaka Hotell (Meelis Looveer)

Jutt: N8baar (Erkki Kõlu)

Jutt: Elavatele matuseid ei korraldata (Jaak Herbst)

Jutt: Eksperiment AXC-5.0 (Kristel Veske)