Peatoimetaja detsembriveerg 2012 (Ove Hillep)

Jõuluaegse saginaga sammu käies kipuvad asjad tihtipeale ära ununema. Reaktori toimetusel ei ole aga oma lugejad meelest läinud ning hoolimata meie ümber toimuvast sebimisest oleme selle numbri jaoks kokku kühveldanud nii mõndagi põnevat. Äsjase järjekordse maailmalõpu möödaminekuga seoses tutvustame lugejaile kirjandusest ja filmidest läbikäinud teooriaid ning võimalusi globaalseks hävinguks. Ene Kallas lahkab lõppenud kodumaist õudussarja "Süvahavva" ning selle numbri uhkuseks on Tea Roosvaldi koomiks "Taevasse kootud linn".

Kiiritavat lugemisrõõmu

Kaanepildi autoriks Rene13

Süvahavva: õudus kogu-pere-kastmes (Ene Kallas)

Kuigi teletutvustuses kasutatakse "Süvahavva" kohta tapva järjekindlusega sõnapaari "müstiline põnevusdraama" ja "õudusfilm" kipub jääma üksikuks hundiks koerte keskel, ütles sarja produtsent Ivo Uukkivi siiski seda viimast. Täpsemalt määratles ta "Süvahavvat" kui kogu-pere-õudust. Ja siinkohal jääb vaid üle nõustuda.

Iseenesest pole ju mõlemal sõnal ega ka anril midagi viga, samas ei tule vähemalt mulle ette liiga palju sarnaselt vändatud telesarju, õigust öelda ei meenugi korrapealt. Oh, õudust on küll ja enam, aga sellised, kuhu on segatud lapsed ja perekonnad, on suhteliselt haruldased ka maailma mastaabis, mis siin väiksest Eestist rääkida. Samas just see kogu-pere-asi sai ilmselt magusaks kommiks teleonudele, kellest sõltus sarja käikuminek. Niisiis tabasid nii produtsendid kui ka stsenarist ära midagi üldiselt söödavat.

Filmindus on eelkõige koostöö. Niisiis, ma ei saa ka parima tahtmise korral osutada näpuga kas stsenaristile või reissöörile. Isegi kui tahaks. Samas tuleb tunnistada, et stsenaristi usaldan ma tunduvalt rohkem, eelkõige seepärast, et ma lihtsalt ei tea Indrek Hargla lugudel lõpetamata otsi. Iga väikegi jutt saab oma lõpetuse, ei jää kuhugi kõlkuma. Võimalik, et varasemates teostes pole ta selline pedant olnud, nii täpselt ei mäleta, aga suurem osa teoseid, kas või väikesed jutud, on siiski lõpuga. Enamasti puänteeritud.

"Süvahavvas" aga jäid nii mõnedki asjad lihtsalt ripakile. Vägisi jääb mulje, et sari jätkub, sest suur sõlm on küll vaigutaja ilmsikstulemisega kokku pusitud, aga rida väiksemaid ripub seeneniidistikuna ikkagi õhus.

Näitena võib tuua neidsamu "Mulderit ja Scullyt". Kuidas nad said eksisteerida 40 aastat tagasi, kui nad täpselt samade nägudega ajasid taga Teele-tädi või Õnnelikku Valgust ehk Felix Luksi? Või üldse, mis pagana mulderjaskalli? Paadunud "X-failide" fännina ei näinud ma muud sarnasust neis FBI imidiga agentides kui seda, et tüübid uurisid paranormaalsust ning olid ülikonnastatud. Mingeid muid siduspunkte neil X-failidega küll polnud. Ei olnud üks teisest terasem ega teine ühest osavam suhtesõlmija. Nad lihtsalt kuidagi... olid. Suvalised agendid. Siiski, lausa ebameeldivad.

Samamoodi - kuidas kaamerad said salvestada vaime, kui need olid silmale nähtamatud? Tavaliselt on vastupidi. Silmaga näed, aga vaat telesse ei püüa. No olgu, see on ulmefilmide võttestikku kuuluv nõks, aga siiski... Ja mis selle majaga saab? Kas Arbuja salajane elukaaslane saab endale soovitud maja? Mis saab Arbuja pojast? Uus Arbuja on teada, seekord naissoost, aga kas siis Vaigutaja vahetab samuti sugu ja poeb mehe sisse? Või vahet pole, peaasi, et on piisavalt rumal ja/või meeleheitel inimene, kes laseb kurja-paha enda sisse. Ning mis pagana ordu... Vabamüürlaste vandenõu pikad kõrvad lausa lehvisid saksa härra viimistletud elegantsist. Iseenesest aga Ivo Uukkivi osatäitmine oli sümpaatne, kuigi olen kuulnud ka täpselt vastupidiseid arvamusi.

Muusika osas ma ka väga ei viriseks. Samas aga juhiti üsna hiljaaegu mu tähelepanu sellele, et nii kui raadio lahti keerati, tuli sealt Tajo Kadajas. Ja palun öelge, mitu teismelist Kadajast kuulab? Või üldse raadio Elmarit? Olgu, mulle Kadajas täitsa meeldib, aga ma olen valmis kihla vedama, et paljudele mitte... Niisiis ei ole ka üldine meeldimine argument. Suurema eduga oleks võinud ju raadio mängida träna, trumm-ja-bassi või midagi Tätte Jaani repertuaarist.

Plusspoole peale aga läheb kindlasti lugu ise, head näitlejatööd, eriti lastel, ja saun teispoolsuses. Muuseas, ühes viimases osas sai seal näha ka stsenaristi... Väga lahe oli ka Vaigutaja ise. Samas polnud väga lahe see, et üsna esimestest osadest peale arvasin teadvat, nii 95%, kes on Vaigutaja. Ja oligi. Ja siinkohal tahaks ka kellegi poole näpuga näidata. Sest lugu ise oleks pidanud olema kuni peaaegu finaalini põnev. Nii põnev, et Vaigutaja esimesed nimetähed oleksid tekitanud ohoo-efekti. Paraku seda ei juhtunud, sai ainult närviliselt õlga kehitatud - aga võibolla sellepärast, et seda tavapärast harglalikku segadusseajamist polnud. Sest Vaigutaja portree ju rippus kõik see aeg kultuurimaja seinal... ning Martal olid punased juuksed ja ta käitus nagu üks hingenoolija kunagi. Samas kui aga arvesse võtta, et näitleja päris esimestel filmivõtetel ei teadnudki, et ta on see paha, siis Indrek mängis päris hästi inimeste emotsionaalsel skaalal...

Kui suve teisel poolel rääkis Indrek Hargla veidi unistaval toonil "Süvahavva" raamatuks kirjutamisest, siis praeguseks on plaan kindel. Siin jääb üle vaid oletada, miks ta otsustas "Süvahavva" ilukirjanduseks ümber "seivida". Kardetavasti on suurem osa oletusi õiged... Nendega aga ma lugejat ei koorma. Ühesõnaga, kes veidigi teab filmide tegemisest, võib aimata, mil moel võib valmistoodang stsenaristile olla pisut... üllatuslik.

Aga telesarja jätkumises, vaatamata sõlmimata otstele, erilist kindlust siiski ei ole. Ühelt poolt tuleks Indrekul üles korjata kõik näitamata jäänud taustad ja lood ning neid näiteks unenägudena esitada, teiselt poolt pole ka keegi konkreetset ettepanekut veel teinud.

Niisiis jääb "Süvahavva" fännidel vaid üle pöidlaid pihku vedada.

Intervjuu: Eva Luts (J. J. Metsavana)

Kirjastus Fantaasia omanik, asutaja, tõlkija ja toimetaja ei tohiks küllap ühelegi ulmefännile võõras isik olla. Tegemist on kodumaise ulmeskeene tõelise legendi ja hiiglasega, seega tundus Reaktori toimetusele paras aeg käes olevat ka temaga üks korralik ja tummine intervjuu maha pidada.

1. Mis ajendas sind kirjastust looma ja mis motiveerib seda tegevust jätkama?

Raamatud on mind juba lapsest saadik väga huvitanud, nii et erilist üllatust selles polnud. Juhtus nii, et jäin samaaegselt ilma tööst ja sain päranduse. Seisin siis 1998. aastal oma venna Mart Kondi raamaturiiuli ees, mis oli täis täiesti fantastilisi Poul Andersoni, Lovecrafti, Howardi, Moorcocki ja teiste sarnaste kirjanike raamatuid, ja mõtlesin, et miks ei võiks need eesti keeles olemas olla. Kui rääkisin sellest vennale, siis ta ütles, et ta võib mind aidata küljendamisel ja kujundamisel nii kaua, kui mul vaja on. Ja seda ta tegigi, päris mitu aastat. Nii kirjastus sündiski.

Jätkama motiveerib mind see, et mulle väga meeldib koostöö eesti kirjanikega, eriti huvitavad on uued tulijad. Vahel tekib nagu aardeotsija tunne ja ülim rõõm, kui oled leidnud andeka ja tööka inimese, kellest võiks tulla midagi suurt. Hea meel on ka avaldada tähtteoseid kogenud eesti kirjanikelt või tutvustada eesti keeles mingit põnevat väliskirjanikku.

2. Kuidas tekkis huvi ulme vastu?

Ikka omaaegsetest eestikeelsetest ulmeteostest nagu ,,Kääbik", ,,Lilled Algernonile", Mirabilia-sari. Huvi aitas ülal hoida venna raamatukogu inglisekeelse ulmega. Kui aga kohtusin selliste inimestega nagu Raul Sulbi, Jüri Kallas, Siim Veskimees - siis olin juba müüdud mees.

3. Kuidas tunned end konkurentsis teiste Eestis ulmet välja andvate kirjastustega?

Mulle meeldivad väga teised eesti kirjastajad, kellega kohtume näiteks raamatumüükidel. See on üldiselt seltskond, kes armastab raamatuid piisavalt palju, et neid mitte ainult lugeda, vaid lausa kirjastada.

Konkurents - see tähendab ilmselt kahjutunnet, kui mingi hea mõte on juba teiste poolt täide viidud - isegi kui ma tean, et antud kirjastus tunneb sellest põhiliselt vaid töörõõmu ega saa sellest midagi muud. Tean, et nemad tunnevad minu suhtes sedasama ja vahel tunnen end lausa süüdi olevat, kui nad võtavad ette mingi rahuldustpakkuva, kuid mitte eriti tasuva projekti seetõttu, et mina olen avaldanud mõne sarnase asja, mis nägi välja ahvatlevana ja seda ka oli. Aga samas - miks ka mitte. Igal juhul on võitjaks lugejad.

4. Kui keeruline oli kirjastustegevusega alustada ning kas said abi ka teistelt?

See oli tõesti keeruline, kõige hullem oli hetk, kui avastasin, kui vähe on tegelikult ulmelugejaid, enne kui sellega arvestama õppisin. Nagu öeldud, aitas mind päris mitmeid aastaid vend - töö ja ideedega. Eriliselt väärib äramärkimist ka Fantaasia raamatute hulgimüüja Riho Rajand, kes osutus samuti Andersoni huviliseks. Hiljem tuli juba Ulmeühing, millega on seotud palju põnevaid inimesi, kellest päris suur hulk on vähemal või rohkemal määral oma ideede ja entusiasmiga seda kirjastust aidanud.

5. Mis plaanid on kirjastusel pikemas perspektiivis, millist suunda hoiate?

Plaanis on jätkata kõigi oma sarjadega. Võib-olla lisan rohkem ulmega mitte seostuvaid raamatuid, eks paistab. Loodan, et põhirõhk jääb siiski ulmele.

6. Kirjastuselt "Fantaasia" on ilmunud mitmeid sarju. Miks nõnda palju ning kust on tulnud ideed?

Ideed tulevad tavaliselt kas sarjade koostajatelt või otse ulmelugejatelt. Selles mõttes on väga tore, et suhtlemine Ulmeühinguga on päris tihe ja kokkusaamised ulmelugejatega juba normiks saanud. Igal aastal toimub suur ulmesõprade kokkutulek Estcon ja iga kuu teisel reedel tulevad kokku Tartu ulmesõbrad ja iga kuu kolmandal reedel Tallinna omad.

Sarjad on üldiselt vajalikud näiteks selleks, et lugejad poest raamatuid kergemini üles leiaksid. Eriti raske oleks muidu üles leida Orpheuse Raamatukogu teoseid, mis keeratakse mingil hetkel lugeja poole, selg ees. Leidmine on oluliselt lihtsam, kui sari on ühes kohas koos.

7. Millist kirjandust ise eelistad ja kui teadlikult lugemisvara valid? Kui palju sinu poolt loetavast tingib kirjastusetöö ja kui palju on võimalik lihtsalt oma lõbuks lugeda?

Ma ise eelistan fantaasiakirjandust, eriti Poul Andersoni. Fantaasia kirjastuse esimeste raamatute hulgas olid tema ,,Murtud mõõk" , ,,Kõrge ristiretk", ,,Kolm südant ja kolm lõvi", ,,Südasuvine torm". Need on minu suurimad lemmikud. Üldiselt tingib kirjastusetöö loetavast umbes 90 protsenti, oma lõbuks lugemiseks jääb aega päris vähe.

8. Milliste kodumaiste ulmeautorite looming läheb kõige rohkem korda?

Uutest tulijatest loen kõige lootustandvamateks Triinu Merest, J. J. Metsavana ja Ülle Lättet, kogenumatest huvitab mind väga Maniakkide Tänav. Ootan ka põnevusega Veiko Belialsi uut jutukogu ja loen alati huviga Siim Veskimehe romaane. Üldiselt meeldivad mulle päris paljud kodumaised ulmeautorid, nii et pakkuge julgesti oma töid.

9. Mida arvad eestikeelse ulmekirjanduse väljavaadetest ja kuidas iseloomustaksid senist arengut?

Eesti ulmekirjanike hulgas on mitmed paistnud silma romaanivõistlustel, nagu Hargla, Veskimees, Friedenthal jt, ja seega tõestanud ulmet väärtkirjandusena - kuigi seda pole alati selleks peetud. Kui ma 14 aastat tagasi tegevust alustasin, oli ulmekirjanikel kultuurkapitalilt toetuse saamine peaaegu võimatu. Pikkamööda on suhtumine ulmesse muutunud ja seda ei peeta enam ainult ajaviitekirjanduseks.

10. Millest on Eesti ulmes kõige rohkem puudus?

Eesti kirjastajad viskavad vahel nalja, et nad tunnevad oma lugejaid juba nägupidi. Minu puhul vastab see juba ka mingil määral tõele. Kui ma näiteks Estconil kellestki huvitun ja hakkan pärima, et millist ulmet ta loeb, siis toimub tavaline lugejaga tutvumise protsess. Kahesajase tiraai asemel võib teha kakssada üks... Aga nali naljaks. Ulmelugejaid võiks rohkem olla. Kuidas seda saavutada, on iseküsimus.

11. Mida enda poolt tehtust julged nimetada suuremate saavutustena?

Esiteks pole miski Fantaasia kirjastuse saavutustest ainult minu oma. Teiseks on päris raske välja valida oma ,,lemmiklapsi" - tõenäoliselt Raul Sulbi koostatud Täheaja kogumikud, Sündmuste horisondi sari, koos Ulmeühinguga korraldatud jutuvõistlused.

12. Kuidas on sujunud koostöö kaastöölistega (S.Veskimees ja R.Sulbi)?

Siim Veskimees ja Raul Sulbi on mõlemad säravate ideedega, ettevõtlikud inimesed ja mul on hea meel, et elu on mind nendega kokku viinud.

Doktor Who ja stsenarist Moffat (Tõnis Hallaste)

Kui hakata vaatama "Doctor Who'd", võib tekkida küsimus, kust alustada. Olukord meenutab Star Treki soovitamist, ainult et Trek on jagunenud nii mitmeks eri sarjaks, milles on pea täielikult vahetunud näitlejad, sarja tegijad ja stiil. Võrrelda seda Doctor Who'ga võiks tunduda paras lihtsustus, kuivõrd see Inglismaa kultussari tundub olevat küllaltki ühtne mass, mis on pealegi väga pikk - ometigi Guinessi rekordiraamatus pikima ulmesarjana. Kui keskmist inimest võiks väsitada mõte viie hooaja pikkuse Babylon 5'e lõpunivaatamisest, mis siis veel rääkida sarjast, mis on saanud alguse 1963. aastal? Seepärast tulekski alustada sellest, et Doctor Who on aastate jooksul väga palju vahetanud oma ilmet. Püüdmata kogu sarja senist ajalugu, oldWho'd maha kanda, võib seda siiski näha taustana sarjale, mis on alguse saanud 2005-st ja mida fännide seas nimetatakse nuWho'ks. Kui praegu rääkida Doctor Who'st, siis räägitaksegi üldiselt just nimelt nuWho'st.

Ent isegi nuWho jaguneb kaheks. Käesolev tutvustus keskendub sarjale, nagu see on alates selle viiendast hooajast, mil peastsenaristiks hakkas hitt-miniseriaali ,,Sherlock" looja Steven Moffat.

Käesolevas tutvustuses püüan pigem hoiduda sarja ümber jutustamast, kirjeldades ainult oma senist kogemust "Doctor Who'ga". Kuivõrd ka esimeses neljas hooajas on mitu Steven Moffati kirjutatud osa, mis näivad haakuvat tema hilisema jätkuvusega (näiteks toob ta juba nendes sarja sisse uusi koletisi või tegelasi, kelle lõplik suurus ilmneb hiljem), soovin siinkohal täita teejuhi funktsiooni lugejale, kes võiks tahta tutvuda Moffati "Doctor Who'ga". Samas võib siin antava nimekirja kogu täiega lihtsalt kõrvale panna ja piirduda vaid nuWho klassikaks kujunenud osaga "Blink". Kui piirduda ühe osaga sellest sarjast, siis võiks see olla selle enimtsiteeritud osa "Blink".

Peaks siiski mõne sõnaga põhjendama, miks just Moffati-Doktor. Olen paratamatult inimene, kes arvab, et prestiiikad auhinnad mõjuvad veenvama reklaamina kui ühe fänni vaimustunud tekstimassiiv, mistõttu alustan esimesest, jättes teise hilisemaks. 2005. aastast alates, mil "Doctor Who'd" hakati jälle BBC-s näitama, on see võitnud ulmefännide suurima ehk Hugo lühivormi (kuni 90-minutise ekraniseeringu) auhinna iga aastal, välja arvatud neljandal, mil selle pälvis hoopis "Vampiiritapja Buffy" ja "Firefly" autor Joss Whedon oma veebi-miniseriaaliga "Dr Horrible's Sing-Along Blog". Seda aastal, mil viiest auhinnanominendist oli ainult kaks "Doctor Who" osa. Ütlen "ainult", sest viiest auhinnakandidaadist on iga aasta kuni kolm olnud Doctor Who osad.

Seni tähendab see Doctor Who'le seitsme hooaja kohta kuut Hugo-auhinda, millest neli on saanud Moffat. Ühe sai Russell T. Davies (aastal, mil Moffat polnud kirjutanud ühtki osa) ja viimase sai ulmekirjanduse elav klassik Neil Gaiman. Moffati hooaegadesse on veel kirjutanud Richard Curtis (,,Blackadderi" stsenarist, teinud sellised romantilised komöödiad nagu ,,Neli pulma ja matus" ning ,,Love Actually") ning käesolevas hooajas on oodata kaht lugu sarja "Luther" stsenaristilt Neil Crossilt. Oleksin väga üllatunud, kui järgmist Hugo-auhinda ei pälviks samuti ,,Doctor Who", kuivõrd aprillis jätkuvast seitsmendast hooajast on oodata veel üht osa Neil Gaimanilt.

Minnes edasi viienda hooaja ja selleni sissejuhatavate osade juurde esimeses neljas hooajas... Ilmselt saab ka hoiduda neist osadest, kuivõrd Moffat on üldjoontes püüdnud luua oma sarjast (kuivõrd on see nüüd vahepeal tema nägu) varasema suhtes piisavalt iseseisvat tervikut, et saaks sellest alustada ja mitte vaevuda. Teatavad lüngad võivad jääda, aga need võivad ka mitte segama jääda. Seda on raske öelda, kuivõrd on raske eraldada oma vaatamiskogemusest teatavaid ehitusklotse. Aga jätkuvalt on võimalus säästa end sellest vaevast, loobuda kolmest viimasest hooajast ja lihtsalt vaadata "Blinki".

Kui ma olen varem tuttavatele jaganud soovitusi selle sarja kohta, siis olen ma millegipärast jätnud välja esimese hooaja Moffati-osad, sama loo moodustava osadepaari "The Empty Child" ja "The Doctor Dances". Ometigi on tegemist väga hea ulmega ja mõne sõnaga võiks seda II maailmasõja pommitatud Londonis aset leidvat osa kirjeldada. Selle esimene voorus on näitleja, õnnetul kombel vaid üheainsa hooaja Doktorit mänginud Christopher Eccleston. Tean inimest, kes vaatas Doctor Who'd esimese hooaja võrra ja enam edasi mitte, kuna vägagi laheda Ecclestoni asemele tuli tema maitsele veidi liiga noorusliku välimuse ja olemisega David Tennant. See on muidugi maitse küsimus, aga mainin vaid selleks, et osutada nende osade esimesele voorusele, milleks on Üheksas Doktor ja teatav sisemine konfliktsus, mis temaga kaasneb. Tegelaste seas võib mainida ka kapten Jack Harknessit, keda Davies hakkas hiljem palju kasutama ja kelle ümber on pandud keerlema spin-off-sari "Torchwood". Viimaks tuleb mainida Monster-of-the-Weeki, esimese hooaja ainsat tõeliselt hirmuäratavat tegelast. Väikeste laste kohutavust on ehk õudukates ületarvitatud - ent selle osa järel kõrvu kriipiv hirmumantra "Are you my mommy?" pole hirmus mitte seepärast, et laps oleks kõhe või inetu, vaid pigem, sest ta tekitab teatavat kaastunnet ja müstikat. Tagantjärele meenutades julgen seda pidada kõige hirmuäratavamaks osaks "Doctor Who'st" - kas võtta seda reklaamina või mitte, olgu iga vaataja enda otsustada.

Sarja episoodiline formaat juba tingib selle, et osad võivad taseme poolest kõikuda äärmusest äärmusesse. Esimene hooaeg oma üheksa osaga on piisavalt lühike ja selles mängib Doktorit Christopher Eccleston, kes on niivõrd intensiivne näitleja, et kehvemad osad ei jõudnud ega saanud häirida. Teises hooajas näitleja vahetus - Doktor sündis ümber oma kümnendaks kehastuseks, kellel on David Tennanti nägu - ja siis hakkas see imelikul kombel juba häirima. Ütlen "imelikul kombel", sest ta on sarja ajaloo üks populaarsemaid näitlejaid Doktori rollis ja tema vaieldamatu kirg sarja vastu (millest on kirjutatud näiteks Crackedis) annab tema rollisooritusele veenvuse, temale endale tohutu karisma. Sellegipoolest, kui jõudsin osa juurde, mis ei tundunud oma taseme poolest enam kuigivõrd talutav, tuli mul vaatamisse paus sisse. Televisiooni tase on tänapäeval piisavalt kõrge, et tegelikult ei pea sarju vaatama aina mööndusi tehes. Kestis paus, mille ajal sai korduvalt üsna õõnsalt mainitud, et kunagi tuleks vist jah edasi vaadata.

See kestis teise osa nägemiseni, mille Moffat kirjutas Who'le. Selle järel tunnistan end mitte lihtsalt sarja vaatajaks, vaid selle fänniks. Kui vahepeal oli juba jäänud mulje, et "Doctor Who'st" oli saanud sari, mille ulmeelement on puhtdekoratiivne - sari, milles järjekordset linna ründab järjekordne tulnukarass ja Doktor peab järjekordselt päästma päeva - siis seekordset osa, "A Girl in the Fireplace"'i, oli üks fänn minu meelest täiesti põhjendatult nimetanud kauniks lüüriliseks vahepeatuseks. Kuid selle poeetilisus pole osa ainus voorus. Ehk pole see isegi peamine voorus - kui poleks vähemalt kaht intrigeerivalt lahendatud ulmeideed ning õhukindlat süeed, mis seob omavahel täiuslikuks tervikuks kummalist kosmoselaeva ja imelikke roboteid, kes ilmuvad mingitel Madame de Pompadouri eluhetkedel, ei hakkaks osa lüüriline aspekt mõjuna mitte kirsina tordil, vaid õnnetu eksimisena anris. Kuna kirss jääb ikka kirsiks, julgen seda pidada küllaltki intrigeerivaks ja mitmekihiliseks tordiks.

Kolmandasse hooaega kirjutas ta osa nimega "Blink".

Neljandasse hooaega jääb osadepaar "Silence in the Library" ja "Forest of the Dead". Tegemist on osadega, milles Moffat toob sisse River Songi, kellest saab üks tähtsamaid tegelasi tema peastsenaristiks olemise ajal. Ammuse tuttavana Doktori tulevikust, kellega naisepoolne esmakohtumine toimub alles 6. hooaja keskel, on nende osade mitmes stseenis tajuda teatavat potentsiaali, mis hakkab tagantjärele realiseeruma, kui River Songist on kujunenud suurem ja olulisem karakter. Meeleolult küllaltki gaimanlik algus näitab üht tüdrukut, kes aina näeb und The Library'st - universumi suurimast raamatukogust, kus on olemas kõik olemasolevad raamatud ja kus ei näi parasjagu viibivat ühtki elusolendit. Kuni ühtäkki jooksevad ühest toast sisse Doktor ja tema kaaslane. See viib oivalise osade paarini, mida saaks ka pidada Hugo mittesaamise kiuste parimaks looks sarja ajaloos - pidi siis Whedon oma ,,Dr. Horrible'iga" just sel aastal võitma - kuid see on väga subjektiivne ja ikka leidub mõni, kes tõstaks sõrme ja pomiseks, et sellisel juhul olen ma jätnud "Blinki" kahe silma vahele.

Mis puutub viiendasse hooaega kui uude algusesse, siis selle suhtes tundsid paljud suurt lootust, paljud aga suurt skepsist. Lootused olid tingitud ebamäärastest ootustest, et kui kõik senised Moffati-osad olid olnud meistriteosed, siis nüüdki võinuks nagu eeldada sarja täielikku ümbersündi, kvaliteedipendli kõikumist ühte äärmusesse ja seal püsimist. Skepsis tulenes aga sellest, et David Tennantit, kelle sobivusele selles rollis olen juba osutanud (Crackedi artikkel ja puha), otsustas siiski mitte jätkata, mistõttu sari pidi jätkuma teise Doktoriga. Selleks võeti Matt Smith, kes oli rolli saades kõige noorem näitleja selles rollis. See tekitab teatava eelkimbatuse. Tuleb nentida, et mõlemad ootused olid siiski ekslikud: esiteks ei saanud sarjast veatut asja, stabiilsust takistab kas või hooaegade formaat, milles osad on iseseisvad ega moodusta lõplikult ühtset liini. See-eest ei saa pidada põhjendatuks skepsist Matt Smithi vastu, kellest on saanud esimene Doktor, kes on kandideerinud ka BAFTA parima näitleja auhinnale. Minu jaoks kehtestas ta ennast juba viienda hooaja esimeses osas, ,,The Eleventh Hour'is".

Minu jaoks on tegemist ühega sarja kõige vaimustunult hoogsama osaga. See on veidi lapsemeelne, veidi muinasjutulik ja läbinisti värske. Pärast ülimalt tõsiseid, rõhutatult dramaatilisi ning raskepäraseks kiskuvaid Tennanti viimaseid osi oli "Eleventh Houri" näol tegemist osaga, mida vaadates oli raske lollakat irvet näolt maha saada Huvitav polnudki ehk niivõrd selle Monster-of-the-Week ega konkreetne probleem (ega isegi lisatakistused selle näol, et ta ei saanud kasutada ei oma Tardist ega sonic screwdriver'it), vaid pigem ikkagi uue Doktori kehtestamine ning uue kaaslase tutvustamine. Rääkimata ümbersündimisest tingitud bioloogilistest nihetest - just lõppes Tennantiga üks tema suurimaid seiklusi, Doktor on alles ümber sündinud, sisse elamas vastsaadud kehasse... Osa lõppedes on ta valmis - ja loodan, et ka vaataja oleks valmis sellele järgnevaks teekonnaks.

Lõpetan kokkuvõttega, mille leidsin ühest blogist. Jättes see siinkohal tõlkimata:

"When you ask the wrong kind of fan to explain what Doctor Who is all about, they are apt to say "He's the reincarnation of the Other Time Lord. You see, after the Pythian curse, Rassilon created knitting machines which..." When you ask the wrong kind of American, he says "A Time Lord has 13 lives, and the Master has already used all of his..." But when Moffat need a line which sums up Doctor Who, he writes "a daft old man who stole a magic box.""

Muinasulme!? (Jüri Kallas)

Olid pühad ning iga tõelise kodaniku kohus oli end heast-paremast oimetuks vitsutada. Tegin seda minagi! Ja kui kere sealiha, kapsast ja kartulit täis oli, veri makku vajunud ja aju tühikäigul ketras... vaat siis mul plahvatas...

Muinasulme! See, mida mõned kodanikud nimetavad sõnaga "imeulme" peaks maakeeli hoopis muinasulme olema. Fantasy siis!

Paar päeva hiljem mulle küll öeldi, et ilmselt on muinasulmet keegi teinegi pakkunud. Täitsa usun! Minu arust sobib juba muinasulme kõlalise ühtluse poolest, et kui on teadusulme ja õudusulme, et miks mitte ka muinasulme.

Tunnistan, et imeulme on minu jaoks absoluutselt vastuvõetamatu värdvorm. Ja mitte seepärast, et mulle seostuks sellega mingid oraalse rahuldamise toimingud. Imeulme kõlab minu jaoks kui sogaulme või paraulme... et miskid imed ja tunnustähed... miski lõputu ime ootamine jne. Niigi on ulmefännid kogu aeg ja üle maailma hädas sellega, et võhikud neid mingiks väe- või UFO-sektiks peavad.

Ausalt öelda ei näe ma mingit karjuvat vajadust maakeelse terminoloogia järele. On katustermin "ulme" ja edasi võiks rahulikult kasutada võõrkeelseid termineid, sest isik, kes suudab eristada ulme alamliike, teab ka neid võõrkeelseid termineid. Tundub, et vajadus maakeelse terminoloogia järele siiski on, sest sõnast "ulme" näib väheks jäävat ning võhikud ja mitte nii väga võhikud leiutavad aktiivselt mingeid imelikke termineid või tuletisi. Ulmefännidel oleks arukam isekeskis mingile kokkuleppele jõuda ja oma terminoloogiat reklaamima hakata.

Tüüpiline on ka, et segadus tekkis just fantasy maakeelse nimega. Kui teadusulme (SF, science fiction) on aastakümnetega oma terminoloogia paika ja küllaltki selgeks saanud ning õudusulme (horror) ei tekita samuti segadust, siis fantasy kui noorem sugulane on kui tundlev teismeline, kes ise ka ei tea, et mida ta tahab. Ingliskeelsed fantasyantoloogiad on tihti täidetud sellise kraamiga, mida ükski fantasyfänn õigeks asjaks nimetada ei soovi. Omaette naljakoht on ingliskeelne fantasyentsüklopeedia, kus püütakse tõsimeeli seda ulmekirjanduse alaliiki klassifitseerida ja kirjeldada, aga tulemuseks sai "teadus teaduse enda pärast", millega fantasylugejal pole midagi peale hakata.

Kui väga robustselt üldistada, siis teadusulme on ulme alaliik, kus toimuva fantastilisust püütakse põhjendada (sageli näiv)teaduslike selgitustega. Õudusulmes ei seletata suurt midagi, tähtis on vaid fantastiline ja õudne emotsioon. Muinasulmes toimub tegevus enamjaolt muistsel ajal ja/või muinasjutulises keskkonnas. Muinasulme teoreetikud on suud vahus püüdnud vedada laia eraldusjoont muinasjutu ja muinasulme vahele, aga ega see neil eriti õnnestunud pole. Isegi kui öelda, et muinasulme pole muinasjutt, ei saa keegi eitada, et muinasulme on muinasjutu edasiarendus.

Järsku tõesti ulme ja selle kolm alamliiki: teadusulme, muinasulme ja õudusulme?

Vestlusõhtu Eesti ulme kuldaegadest (Ove Hillep)

28. novembril kohtusid ulme- ja muidu kirjandusfännid kirjanike liidu saalis nelja tuntud Eesti kirjanikuga. Vestlusõhtust võtsid osa vanameister Henn-Kaarel Hellat, kõigile tuntud tõsiteadusliku ulme viljeleja Siim Veskimees, Reaktori lugejatele tuntud Triinu Meres ja Algernoni kaaskirjutaja Kristjan Sander. Muusikat tegi Allan Vainola, esitades endapoolset ulmetemaatilist loomingut. Kohale oli tulnud umbes 30 huvilist, kellest paljud olid tuntud Estconilt või paljudelt ulmekogunemistelt, kuid oli ka tundmatuid nägusid.

Õhtu juhatati sisse luuletusega:

On tolmul harjumuseks koguneda

Ja maisel kilal-kolal loguneda,

Kuid see, kes mõtleb ainult olmele,

See vastab elus ainult kolmele:

Kes veel ei tea,

Kes kergitabki kulme

On parim ulmeimeja just ulme.

Vestluse juhiks oli Siim Veskimees, kes enne vestlust lasi kuulajaskonnale filmist ,,Kosmoseodüsseia 2001" tundud tõenäoliselt kõigile tuttava teemaloo Richard Straussi ,,Also Sprach Zarathustra", kes andis seejärel jutujärje Henn-Kaarel Hellatile, jättes taustale jooksma orbiidil tiirleva süstiku aknast võetud autentsed kaadrid Maast.

Härra Hellat jutustas pikalt laialt omaaegsest ulmehuvi kõrgajast 1965. aastal, pikalt oma ülikooliajast ning mitmel korral pidi Veskimees teda õigele teele juhatama, kui vanameister liialt heietama kippus. Huvitavaks seigaks oli Hellati väide, et Verne on liialt igav, kuna ta kipub jääma liig reaalseks - mis tast lugeda, kui 10-15 aasta pärast on need masinad olemas. Hellat oli ka see mees, kes tõi eesti keelde mõiste ,,ulme", mille laiemasse käibeleminekusse ta suuremalt ei uskunudki.

Pärast Allan Vainola esitatud lugu ,,Loss Taivalkoskis", selgus, et Kristjan Sanderi jaoks oli ulme definitsioon naabritüdruk. Lisaks kisti üles ka vana võitlus fantastika ja muinasjuttude näol. Siim Veskimees tõi välja ka enda maitse eripära, mille järgi ei suuda ta pidada fantaasiakirjanduse sihtgrupiks vanemaid kui 12-aastaseid. Meres muidugi tõi selle kaitseks välja muinasjuttude algusaja, mil kõik need jutud olid mõeldud täiskasvanuile. Lahati Strugatskite kirjandust kui propagandamutrikest ning uuriti ka Härra Hellati käest, palju tema kirjandust Nõukogude poliitika mõjutanud. Selgus, et tema raamatust ,,Naiste maailm" oli seda hoopis vähemaks toimetatud. Teema lõpetas taas Allan oma looga ,,Kaks meest".

Järgmisena tõi Veskimees välja huvitava küsimuse ulmekirjanikust kui tuleviku visionäärist, toetudes siinkohal A. Clarki tõsisele uskumusele, et selle sajandi alguses hakkab inimkond Jupiterile sõitma. Kristjan Sander pareeris selle omapoolse väitega, et me siiski teeme seda, kuid täiesti omamoodi, pidades möödunud sajandi arvamust, et igale poole on vaja inimene saata, vanamoodsaks. Põnev oli ka tema väide, et iga ajastu ulmes kirjeldatud maailmalõpud on väga iseloomulikud antud ajastule. Näiteks tõi ta Wellsi-ajastu hirmu sakslaste invasiooni ees ning Teise Maailmasõjajärgse hirmu tuumasõdade ohu tõttu. Tema väitel elame me hetkel aga väga heal ajal, mil moodne küberpunk on loonud singulaarsuse näol hästi positiivse programmi maailmalõpu jaoks.

Suurepärane teema oli ka kirjaniku võime mõjutada reaalsust. Pärast Wellsi ,,Maailmade sõda" hakkasid paljud inimesed tahtmatult taeva poole vaatama. Strugatskite kirjanduse tulemusena hakkas ühiskond hoopis teisiti suhtuma kosmoseuurimisse ning kindlasti ka iseendasse - ühiskonda.

Kristjan: ,,Ulme puhul on sedasi, et kohtumine tundmatuga võiks nagu olla üks põhimotiive ja inimesed, kes selle tundmatuga kohtuvad, võiksid olla hästi standardsed, et igaüks võiks end nendega samasta. Kui nüüd küsida, kas võime uhked olla selle üle, mida võiks tänapäeva ulme öelda meie ühiskonna kohta, siis on see tundmatuga kohtumine mulle võrdlemisi vastumeelne, kuna ma tunnen ulmekirjandusest tuttavat arhetüüpset tulnukat paremini kui oma naabrimeest. Mis kuradi tundmatu ta enam on?"

Jõuti ka niiskete teismeliste vampiirilugude teemale, mille autori nime keeldus Siim Veskimees suhu võtmast. Üllataval kombel oli see vestlejatel sedasi hinges, et sellega sai jätkatud vahelduva eduga lõpuni välja. Seda võrreldi omaaegse Conaniga ning vaadeldi seda kui ajutist trendi.

Vesteldi ka teemal ,,Mida Eesti ulmes ei ole." Kristjan arvas, et üks, mida meil kindlasti ei ole, on kristlik ulme. Kas seda ka vaja on, ta ei täpsustanud. Samuti ei ole meil ka väga palju ülikooli õppejõude, kes ka ilukirjandusega tegeleks.

Siim Veskimees: ,,Milline on ideaalne raamat?"

Kristjan Sander: ,,Ei, mina ei tea!"

Vestlusõhtu kestis kokku peaaegu kaks tundi ning pakkus publikule kohati palju lusti. Selliseid õhtuid võiks veel tihedaminigi pidada, kuna ulmekirjanikke jagub, ilma et mõnda üksikut peaks ära kurnama. Loomulikult ei saanud õhtu selle vestlusega läbi, vaid Spiriti juhtimisel mindi edasi kõrtsu, kus äsjakuulatud teemadel arutati õlleklaasi taga edasi.

Apokalüpsis kultuuris ja kirjanduses (J. J. Metsavana, Ove Hillep)

Maailmalõppu on kardetud niikaua, kuni inimkond on olemas olnud. Gilgamei eepos, mis kirjutati aastatel 2000 - 1500 e.Kr, räägib suurest uputusest, millest vaid vähesed pääsesid. Viikingid olid veendunud Ragnaröki saabumises ning (kehvemad) hindud värisevad Kali Yuga lõppemise hirmus. Väidetavalt olevat ka kristlik jumal tõmmanud oma loomingule vee peale ja tema mustade paksude kaantega raamatus ähvardatakse seda veelgi teha. Isegi hästi käitumine ei aita, need kes tublid ja vagad on saavad peale maailmalõppu lihtsalt uues maailmakorralduses paremad ametid.

Zoovolinikku jumala loodud maailmas ette nähtud pole, võrdõiguslikkus ka ei kehti. Jumala vits nuhtleb valusalt ja mitte meie maiste seaduste järgi. Homod, ateistid ja muud elukad lähevad ikka põrgukatlatesse.

Nagu aru võib saada, on maailmalõpp iga suurema usulahu üheks alustalaks - midagi, mille nimel usutõdedest kinni pidada, kuid mille saabumise kuupäeva päris täpselt ei tea... Seega peab pidevalt valmis olema ning oma hingeõnnistuse pärast muretsema. Samuti leidub ka kultuure, mille puhul lõpp on vältimatu. Maiade mütoloogia näiteks väitis, et hiiglasuured tormid hävitavad inimsoo ja muudavad ellujäänud ahvideks - pole oluline, mitu issameiet sa eelmine õhtu lugesid.

Maiadest on muideks õige juba rääkida sellegipärast, et kristlaste jumal sai juba võimaluse maailmalõpuks. Alguses lubati aastaks 1000, siis lubati aastaks 2000. Ei tulnud veel kummalgi korral midagi. Nüüd siis lükati vanemad põlisrahvad tanki. Juba on aga kahtlused, et kas kõik need Quetsalcoatlid, Chalchihuitlicueed ja Huitzilopochtlid kah üldse asjaga hakkama saavad. Mõned räägivad, et nende kalendrid lõpevad seetõttu, et vaba kivipind sai otsa, teised väidavad, et kalender läheb teises kohas edasi, kolmandad ei viitsi üldse hulludega vaieldagi.

Mis nüüd siis saab kui 2012 ka maailmalõppu ei tulegi? Moodne jumal - teadus, kellele on nüüd palju vanade jumalate kohustusi üle kantud, kehitab õlgu ja pobiseb mokaotsast midagi päikesetormide kohta, mis kahjuks ei veena kedagi. Ka väidetav viie miljardi aasta pärast tulev päikese paisumine ei rahulda lõpuihalejaid.

Viimaseid aga on palju, vaadake juba sageli filmides New York ja Tokyo mäsaks trambitakse.

Neid uputusi, godzillasid, hiidmechasid, tõusulaineid, maakoore pragusid, purskavaid vulkaane

jms ei jõua isegi maniakaalsem filmifriik ette lugeda. Enne lõpeb tõesti maailm ära kui katastroofi

filmidest täieliku nimekirja kokku saab. Järelikult maailmalõppu on ikka vaja? Seda justkui oodatakse. Ootajaid on aga läbi aegade palju olnud. Maailmalõppu on kuulutatud viimase paari sajandi jooksul üle aasta. Põhjuseid on mitmeid ning wikipedia sellekohane artikkel aitab ootajatel ehk aega parajaks teha.

Aga mida teha kui jumalate käed lühikesteks jäävad?

Ideepoolest saaksime ise ka maailmalõpu korraldamisega hakkama. Tuumapomme ju nagu jätkub. Riigijuhid ainult kõhklevad, leebeks on nad muutunud ega taha eriti käsi määrida. Põhja Korea on veel üks viimaseid, kes tõsiselt pingutab tõsiselt pomme loopida lubab. Aga ega see kommunistlik pisiriik ka üksi jõua kõike ära teha.

Selles osas ei ole kirjanikud ega filmitegijad kitsid olnud ning pakkunud suuresti võimalusi, kuidas maailm võiks lõpuks hukka saada. Kasutusel on olnud kõikvõimalikud variandid Maaga põrkuvatest asteroididest kuni epideemiateni välja.

Esimeses maailmalõppu kajavas ilukirjandusteoses (Mary Shelley ,,The last man", mis kahjuks tundub tema tuntuma teose ,,Frankensteini" varju jäävat) oli just haiguspuhang see, mis inimkonna 21. sajandi lõpus hävitas. Nii Asimov, Simak kui ka Heinlein on kirjutanud maailmalõpust omal moel. Arthur C. Clarke ühes loos lõppeb maailm siis, kui Tiibeti mungad saavad üles tähendatud kõik jumala 9 miljardit nime. Tema teises teoses ,,Kauge maa laulud" loos on maakera määratud hukule, maailmalõpp õnnestub kogunisti tuhat aastat enne toimumist täpselt ette ennustada ja ehitatakse suuri seemiklaevu, mis saadetakse valguse kiirusest madalama kiirusega teele potentsiaalsete uute elukohtade suunas. Kohalejõudnud tähelaevades meisterdavad robotid valmis esialgse koloonia ja kloonivad sinna ka inimesed.

Tuumatalve kontseptsioon on samuti olnud väga populaarne apokalüptiline lähenemine alates 1950-ndatest aastatest, mil külma sõja esimesed kriisid olid möödunud ning tuumasõjaoht oli vägagi aktuaalne. Tänapäeva paktide ning lepetega on see oht võrdlemisi kadunud, mistõttu on kahanenud ka sellest kirjutamise populaarsus. Konkreetselt maailma hävingust rääkivaid raamatuid on siiski kõigi nn apokalüptilise kirjanduse hulgas vähe, kuna see kategooria hõlmab endas enamasti ka post-apokalüptilised teosed, mis, nagu nimigi ütleb, räägivad hoopis maailmast, mis apokalüpsise üle elas. Nendest aga mõnes teises artiklis.

Teoses Accelerando lõppeb maailma eksistents üsnagi ebatavalisel moel ja põhjusel - planeet maa (ja üldse kõik muud päikesesüsteemi taevakehad) võetakse koost lahti ja ehitatakse neist mitmekihiline päikest ümbritsev mikroarvutite sfäär.

Raamatus ,,Kantileen Leibowitzile" lõppeb maailm koguni kaks korda tuumasõja järel, st ehitatakse peale tuumasõda üles ja hävitatakse taaskord aatomitulega.

Nõukogude teaduslikus fantastikas on maailmalõpp üsnagi haruldane nähe, võiks öelda, et maailmalõpp ei ühti eriti kommunistliku ideoloogiaga. Aga eks kujutab ka maailmarevolutsiooni algus mõnesmõttes meile teadaoleva maailma lõppemist ja seega on nii võttes enamus N-liidu ulmet üsnagi postapokalüptiline.

Herberti Düüni sarjas pole üldse teada, kus planeet maa enam asub. Küll aga lastakse lõpuks planeet Arrakis mõnuga kõrgeauliste matroonide poolt räbuks ja sulanud kivimiks.

Vernon Vinge raamatutest ,,Leek sügaviku kohal" ja ,,Sügavik taevas" tutvustatakse päris huvitavat kontseptsiooni. Nimelt seda, et absoluutselt iga ja kuitahes arenenud tsivilisatsioon on lõpuks määratud hukule. Planeetidel elutsevad inim- (kuid ka mitte inim) maailmad sünnivad, elavad ja surevad täpselt nagu elusorganismidki oma vääramatus tsüklis. Teoses ,,Sügavik taevas" saavad lugejad osa ka pompöössest kirjeldusest, kus üks supertsivilisatsioon võikas sõjas laguneb.

Eesti kirjandusest tuleb esmalt muidugi peale Tiit Tarlapi raamatu ,,Meie kromonjoonlased", kus inimsarnased humanoidsed olevused on sunnitud peale oma planeedi eksistentsi lõppu asuma elutsema uues ja enamikus primitiivsete inim-eelastega asustatud planeedil.

Leo Kunnase ,,Gort Ashryni" triloogias kirjeldatakse üpriski elavalt senise süsteemi kokkuvarisemist Buluo lianmengi sissetungi järel. Kunnas toob elavalt lugejate silme ette suure osa inimkonna sihikindla hävitamise ning invasiooniga kaasaskäinud ühiskonnamuudatused.

Maniakkide Tänava, J.J. Metsavana ja Jaagup Mahkra ühiskogumiku ,,Saladuslik Tsaar" jutud tiirlevad suures enamuses ümber ühe raamloo - Maaga on kokku põrkamas asteroid Tooni. Mõne erandiga räägivad lood maailmalõpueelse Maa elanikest (osa tegevust toimub ka orbiidil), mille majanduslik ning moraalne mõõdik on saanud korraliku hoobi.

Aga nüüd ratsa filmikunsti. Jätame siinkohal ehk kõrvale kõige tuntumad koletiste ja maailmalõpufilmid, mis pärit juba kõigile tuntud Hollywoodi rüpest. Pealegi luges Delfi alles äsja need kõik üles.

Vähemtuntud filmidest tuleb kohe esimesena pähe meie endi kodumaine kinotalgufilm ,,Täitsa lõpp..." kus on esitatud kirev ja humoorikas kollaa maailmalõpueelsest eestimaast läbi kahe noore mehe silmadega. Ehkki küll hüpleva kvaliteedi ja humoorikuse ning vaieldava väärtusega teos, aga kahtlemata Eesti tuntuim maailmalõpu teemat käsitlev film.

Siinkirjutaja üheks enda lemmik maailmalõpu-teemaliseks filmiks on 1988. aastal vändatud ,,Miracle mile", kus tagasihoidlik noormees saab poolkogematta kogu New Yorgi inimestest ainsana teada hirmsa saladuse - puhkenud on tuumasõda ja juba mõne tunni pärast hakkavad aatomimürsud maanduma. Enda tüdruksõbra ülesleidmine ja linnast varvast viskamine osutub aga raskemaks pähkliks kui ta arvata oskas.

Muide, on vale arvata, et filmimaailmas maailmapäästmises on eriti osavad ainult Jänkistani tublid ja töökad kodanikud. Jaapanlased ei jää selles osas neist just väga maha - siin tuleb tänada neil eriti Ishiro Hondat - jaapani oma Ray Harryhausenit - kes lisaks Godzilla leiutamisele on teinud veel suurepäraseid filme, kus nt pääsetakse maakerale läheneva asteroidi eest sedasi, et ehitatakse Antarktikasse tohutud tuumajõul köetavad reaktiivmootorid ja sõidetakse lihtsalt eest minema.

Lauamängudest rääkides tuleb samuti kõigil maailmalõpu fännidel leppida suuresti post-apokalüptiliste üllitistega. Siiski leidub paar mängu, mis räägivad maailmalõpu-epideemiast (,,Pandemic"), tulnukate sissetungist (,,Conquest of Planet Earth: The Space Alien Game") või siis tuumasõjast (,,Doomsday America" ning vähem-tõsine mäng ,,War on Terror").

See-eest leidis Reaktori toimetus suurepärast mängu tutvustava video:

Võibolla on aga maailm juba ammu ka vanadele jumalatele liiga suur ja ülejõu käiv suutäis ning ka nemad pigem loodavad, et ehk teeb maine teadus kõigele elavale otsa peale. No vaatame. Kui te seda teksti loete, siis ilmselt 21. detsembril maailm siiski otsa ei saanud ja tähtaeg on taas edasi lükatud. Varjenditesse pugenud inimesed saavad vihaselt saabaste trampides tagasi kodudesse ronida ja paljudel peredel on vähemalt soola ja tikkude varu nüüd mitmeks aastaks kindlustatud ja börsihinna kõikumised neid ei morjenda.

Reaktori toimetus soovib aga lugejatele head uut aastat, head hirmu maailmalõpu ees ning et see pauk rahva rõõmuks kunagi ikka ära käiks ning tulemata ei jääks. Olgu siis kasvõi vaja sinnani tõesti kolm miljardit aastat veel oodata ja põdeda.

Detsembrikuu ulmkonnakroonika 2012

Eesti ulmetähed

Reaktor alustab sel kuul uue rubriigiga. Selles uurime, mida loevad ja fännavad Eesti ulmemaastikul rohkem tuntud tegelased. Esimeseks küsitletuks sai Lauri Lukas, kes selle idee Reaktorile välja pakkus. Lauri on nii baasist kui Estconilt paljudele tuttav ulmefänn, kes oma sõnavõttudega pikalt ei keeruta, kuid kelle lugemuses ning kriitilises meeles kahtlust ei ole.

1. Mida praegu loed?

Täheaeg 11

Adam Bahdaj "Koolivaheaeg vaimudega"

Zmitrok Bjadulja "Hõbedane nuusktubakatoos"

Vladimir Sorokin "Sinine pekk"

Ühte söögi juurde, ühte peldikus, 2 teist "põhi" lugemiseks

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Raamatu külge naelutab mind eelkõige miski huvipakkuv nüanss süees, miski raskestikirjeldatav ja tabamatu detail, aga ka muidugi uudishimu, et mis siis saab ja kuidas lõpeb

3. Ulme kolm lemmikut (film, sari, raamat, koomiks)? Paari lausega neist lugejaile.

Konkreetset lemmarit on väga raske nimetada, igas meeldivas asjas on mitu nüanssi mis meeldivad, aga nimetame siis hetkel just lõpetatud Joe Abercrombie "Red Country" (ja kogu Styria-sarja), mis on ultravägivaldne, naturalistlik, küüniline, sarkastiline moodne fantasy, vaba anri vaevavatest klieedest; koomiksites aga Jonah Hex, mis sarnaneb väga eelmisele lemmikule, ainult et western koomiksi stiilis, mõningates osades on üleloomulikku elementi, mõnedes mitte. Tasuks lapata vanu Reaktoreid, seal on keegi Kauri Lepik teinud põhjaliku ülevaate sarjast; ja viimaseks ,,12 Ahvi", mis on vana lemmarfilm, sünge, tumedates toonides ja unhappy endiga, või õieti lõppu polegi, film moodustab ringi, millest ei saa läbi murda.

Algernonile taas hing sisse puhutud

Reaktori toimetusel on hea teatada, et pikka aega suisa varjusurmas viibinud Algernon ehk edaspidi "hiir" on teinud suure sammu edasi. Täpsemalt siis on Ats Miller võtnud kätte ning kolinud algernoni hoopis uuele ja perspektiivikamale platformile, näinud vaeva kujundusega, taasavanud jutulabori ja teinud veel mitmeid pisemat sorti ideoloogilisi ümberarvestusi. Kuue loo ja artikliga hiir on senistest numbritest üle aastate üks asjalikumaid.

Reaktori rahval on seejuures eriti hea meel, et nii kaudselt kui otseselt on vajaminevat energiatõuget saadud just tuumahiiu tegutsemisest. Mainib ju Ats enda sõnavõtus otseselt:

"Samas, selliste madala või puuduva avaldamislatiga kohtade vajadus on ilmselt olemas, sest miks muidu sündisid ,,Jutulabor" ja Reaktor"? Teatud mõttes oli nende sünd meie jaoks ka peegliks või kriisi indikaatoriks - me võime ju tahta teha korralikku kirjandusajakirja... aga siis tuleb seda teha teistmoodi! Alates kasvõi kõige materiaalsemast - eesti keeles ei anta praktiliselt midagi välja kulka toetuseta, kulka aga toetab paberit..."

Arvestades veel, et uues hiires on ilmunud tekst värske Reaktori toimetaja Tõnis Hallaste sulest ning Ahvide Tarzani "Saladuslik saast", mis samuti inspireeritud kahe Reaktori toimetaja ühismaailmast, võib ehk julgelt öelda, et ilma Reaktorita poleks ka uut hingamist hiire sisse tulnud.

Seetõttu tunneme ka meie konkurendi jalule tõusmise üle siirast headmeelt ning soovime neile jõudu-jaksu edaspidiseks, kuna väike hõõrdumine turgutab ja see on Eesti ulmemaastikul kindlasti vajalik - eks saa nemadki meile näpuga näidata, kui peaksime algse hoo kaotama. Kui peaks aga jälle juhtuma, et värskelt aatomikiirgusega re-animeeritud rott kipub taas seisma jääma - andke aga kohe teada, lükkame voolujuhtme külge ning anname uue laengu sutsakat! Meil kahju pole, tasuta energiat jätkub kõigile!

Pildi autoriks: Virge

,,Kääbikut" vaatamas

J.R.R. Tolkieni ,,Kääbiku" ainelisest filmist on kaua unistanud nii tõsiusklikud Tolkieni-fännid kui lihtsalt fantaasiasõbrad, ning 2012. aasta detsembris sai pikk ootamine lõpuks tasutud. ,,Sõrmuste Isanda" triloogia reissöör Peter Jackson teeb ka ,,Kääbikust" kolm filmi ning esimene neist on äsja kinodesse jõudnud ,,Kääbik: Ootamatu teekond".

Eesti Tolkieni Seltsi Keskmaa Ordu liikmed tähistasid filmi linastumist kostümeeritud ühiskülastusega Tallinnas ja Tartus. 13. detsembri eel-esilinastusele Coca-Cola Plazas läksid kostüümides fännid kohale rongkäigus läbi Tallinna vanalinna, Tartus võis päkapikke, haldjaid, kääbikuid ja muid loomi näha 14. detsembril Cinamonis.

Eestis on väike aga lojaalne Tolkieni sõprade kogukond, kes suhtleb aktiivselt (ja kohati kattub) ka ulmikute ja rollimängijate seltskonnaga. Arvamusi on ilmselt sama palju kui inimesi ja kindlasti on muljed väga erinevad, kuid pettuma ei pea need, kes ootavad samasugust eepilisust kui ,,Sõrmuste Isanda" filmitriloogias. Tolkien kirjutas ,,Kääbiku" eelkõige lasteraamatuks, Peter Jackson on aga oma versiooni teinud märksa tõsisema, sidudes selle väga tugevalt Sõrmuste Isanda looga. Kääbik Bilbo kõrval on filmis kesksel kohal päkapikud, kes (oma nudidest habemetest hoolimata) on kinolinale toodud tõeliselt usutavalt. Nii ,,Kääbiku" raamatus kui ,,Sõrmuste Isanda" filmis olid päkapikud rohkem halenaljakaks vahepalaks, tänu rõhuasetuse muutmisele paljastub nüüd aga kogu nende rahva hiilgus ja traagika.

Erinevalt ,,Sõrmuste Isandast" kaldub ,,Kääbiku" esimene film raamatust tunduvalt vähem kõrvale, lisandused ja lihtsustused on pigem kosmeetilised. Kas ja kuidas need raamatu austajatele meeldivad, on ilmselt maitse asi. Järgmisest filmist suure osa peaks aga moodustama see, mida tegi Gandalf, kui ta vahepeal ära käis (ehk Surnumanaja väljaajamine Dol Guldurist), millele raamat pühendas vaid paar lauset. Kuuldavasti olid filmitegijate kasutada materjalid, mida Tolkieni pärijad seni avalikustanud ei ole, mistõttu on kõrged nii fännide kui skeptikute ootused.

Igal juhul on selge, et ,,Kääbik: Ootamatu teekond" pakub kindlasti kõneainet veel pikaks ajaks.

Marilin Rappu

Keskmaa Ordu ordumeister

Dragon.ee larpiaasta kokkuvõtteküsitlus

Dragon.ee seadis üles tänavuse larbiaasta kokkuvõtteküsitluse, milles uurib mängijatelt kogetu kohta ning püüab reastada parimaid kostüüme ja rekvisiite. Küsitluse tulemused selguvad järgmise aasta algul. Vastamiseks tuleb logida dragon.ee foorumisse, ja leida ülalt menüüst kokkuvõtteküsitluse viide. Mitmekordsel hääletamisel jääb kehtima viimane hääl.

Kuna hääletajad saavad hääli muuta pole ka üleni hilja lisada uusi nominente kas fotodena dragon.ee administratsiooni kaudu või larbi piire nihutavate innovatsioonide või lemmikmängijate puhul ka lausa iseteeninduse korras.

Kuu arvustus

Obladii, obladaa, käes on aeg nimetada novembrikuu parim arvustus.

Kuu pikimad viis arvustust kirjutas Aasa Tamm, kellele ma ei pidanud viisakaks tiitlit tagasi põrgatada. Tuntud headuses esinesid ka mitmed tavapäraselt aktiivsed arvustajad, kuid minu sõelale jäid sedapuhku järgmised retsensioonid

Arvi Nikkarevi arvustus Andrei Stoljarovi jutule "Non-stop"

Indrek Rüütli arvustus Lois McMaster Bujoldi romaanile "Mirror Dance"

Mis eriti tore - kumbki neist pole kuu arvustajaks varem saanud. Olin juba tiitlit ulatamas Nikkarevile, kuna tema arvustus tekitas loo vastu huvi kuni mõistsin, et teeksin seda paljuski seepärast, et tagantjärgi tunnustada Arvi tegevust BAASi algusaastatel (igal juhul on tore Arvit jälle peale pikka pausi arvustamas näha).

Seega on kuu arvustajaks Indrek Rüütel ning nimetuse pälvinud arvustuses köidab mind siiras rõõm loetu üle ja oskus seda ehedalt väljendada. Edu edaspidiseks!

Andri Riid

Aasta viimane labürint

Aasta viimane Tartu ulmehuviliste koosviibimine leidis aset endises labürindi (nüüdse klubi80) ruumides Ülikooli raamatukogu taga 14. detsembril. Koguneti baariruumi, sest kaminasaal oli kahjuks juba hõivatud. Selle korvamiseks korraldasid aga koha omanikud meile väikese üllatuse (kaks pudelit veini ja hulgaliselt suupisteid)

Kohal oli ka Eva Luts, kes müüs üheteistkümnendat täheaega, Viimast

Ambri sarja raamatut ja veel muid teoseid. Kõik täheaja ostjad said seejuures rariteetse autogrammi kohalviibinud Maniakkide Tänavalt ja Metsavanalt ;)

Muud ulmeskene üritused

Tartlasi oli Tallinna kogunemisel vähe ning külmatõve tõttu jäi ära ka plaanitud järelpidu laupäeval. Samas kui Tartu järelpeole Reaktori toimetus ei jaksanud tulla, kuna reedel oli üle pingutatud. :P

Detsembrikuu kirjastuste uudised 2012

Kirjastus Fantaasia

Kaose prints

Roger Zelazny

Tõlkija: Juhan Habicht

Merlin on sunnitud tagasi pöörduma Kaose Kotta endise valitseja matustele ja avastab, et äkilised surmad sugulaste hulgas on ta troonipärimisjärjekorras üllatavalt ettepoole nihutanud. See protsess jätkub.

Viimases raamatus saavad vastuse nii mõnedki küsimused. Näiteks, kuidas põimub loosse taas Merlini isa Corwin. Lõpuks peab Merlin otsustama... ei, mitte Ükssarviku ja Mao vahel, kuigi Muster ja Logrus endiselt aktiivselt toimuvasse sekkuvad. Ta peab otsustama, mida oma eluga peale hakata...

Loojate mängud

Leila Tael-Mikeini

Gooti stiilist inspireeritud mütoloogiliste sugemetega sünge ja sarkastiline teos, mis sobib kõigile, kellele meeldib ette kujutada, et maailmas peitub midagi enamat kui tundub. Autor on enda sõnul varjudes kõndiv fantaseerija. Ta kirjutab fantastika valdkonda kuuluvaid jutte, mille läbivateks tegelasteks on müstilised olendid ja inimesed, kes omavad ebatavalisi võimeid ning elavad kummalises maailmas. Leila Tael-Mikein on kauaaegne Poogna autor, ta on silma paistnud Fantaasia ja Ulmeühingu korraldatud jutuvõistlusel, avaldanud loo Täheajas ja e-raamatu "Hullud".

Detsembrikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Detsembrikuu sebimistesse toob seekordne pildimäng kindlasti tuttavaid nägusid.

Sel korral on mõistatuseks kahe näitleja kombinatsioon. Mis on nende ulmefilmidest tuttavate näitlejate nimed? Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Ühe näitleja äraarvamise eest saab 1 punkti - kokku võimalik saada 2 punkti. Vastata saab kuni 25. jaanuarini.

Iga vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi pisike kokkupandav ning üleskeeratava vedrumootoriga Tardis. Putka on kinnises pakendis ning kuigi pakend ise on kohati kannatada saanud, on selle sisu terve ning kahjustamata.

Oktoobrikuu pildimängust võttis (nagu eelnevalgi kuul) osa 2 inimest. Kasutades random.org nimekirjasegajat sai oma kollektsiooni uue raamatu Olev M. (Timestamp: 2013-01-01 12:54:48 UTC)

Aga õiged vastused? Need kolm filmi, mille elemente võis pildilt leida, olid:

1. Paranormal Activity

2. Dracula

3. Nightmare on Elm Street

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Koomiks: Taevasse kootud linn (Tea Roosvald)

Jutt: Kõrgem seltskond (Lee Leithammel)

Teoloogiatudeng Kaarel seisis tuure üles vedava saunapeo melu ignoreerides akna veeres ja jõllitas tühjusse. Kusagil allpool seadis linnatäis patuseid hingi end pühapäevaöösse imbuma, asisemad tegelased üritasid lapsi magama laulda ja seejärel ise sõba silmale saada, et hommikul uuesti oravana oma argipäevarattasse tormata. Kaarli selja taga olid mingid plikad end poolalasti jõudnud koorida ning väänlesid nüüd pilvelõhkuja katusesauna akendel, nutitelefonidega üksteisest seksikaid pilte klõpsides. Kaarel võinuks vanduda, et nii mõnelgi pingilt piigasid piidleval mehepojal venib hõbedane nire suunurgast vargsi põranda poole nagu rebasel, kes näljasena viinamarju nillib.

See saunakas oli õigupoolest tema vana pinginaabri idee oma kahekümnenda eluaasta täitumist väärikalt vastu võtta. Kaarel ei tihanud lapsepõlve parimale sõbrale ära ka öelda. Nad olid Ken-Christyaniga juba lasteaiast saadik koos mööda puuriitu roninud, seejärel jalgratastega linnapargis rallinud ja kaksteist aastat ühist koolipinki nühkinud. Isegi ajateenistusse tuli Chris temaga kaasa, kuigi Keni isa poja ajaraiskamise peale maruvihane oli ja õpingute rahastamisest ilma ähvardas jätta. Ülikoolis aga viisid teed neid eri teaduskondadesse, sest Ken-Christyan asus ikkagi papa kulul ja tasulises õppes juurat tudeerima, aga Kaarel, kes tõotatud maale eksamihinnetega pärale ei jõudnud, asus alandlikult usuteaduskonda, peenemalt öeldes, teoloogia ridadesse. Sinna sai ta probleemideta sisse.

Kaarlis elas vaikne lootus, et kord pöördub ta usuradadelt uuesti ilmalikke seadusi tudeerima, aga selle soovi täitmiseks tuli tal hetkel jõust ja ajast puudu. Lisaks kimbutas Kaarlit Chrisi uute kursusekaaslaste üleolev ilkumine põhiliselt preestrite ja kirikuvõtmete teematikal. ,,Kuradi lollpead!" siunas Kaarel mõttes. Tüübid olid umbes sama avara maailmapildiga, nagu Kaarli insenerist isa, kes poja teaduskonnavalikust kuuldes ajalehe tagant mühatas: ,,Õppind siis parem automehaanikuks, sest ristimised, leer ja matused on inimesel kolm korda elus, aga rehvivahetus vähemalt kaks korda aastas..." Kurat! Isegi oma vanemate jaoks polnud ta mitte midagi muud kui üks suur pettumus.

Kaarel neelatas kibestunult. Tal polnud absoluutselt mitte mingisugust peotuju. Viimased pooteist nädalat oli ta ööd-päevad raamatukogus oma kursusetöö projekti raames pühakirjade illustratsioone lapanud. Magamatusest ja vanade raamatute kopitushaisust kurnatud, ei olnud Kaarlil ka mingit tuju snoobide seltskonna mõttetute pilgete tuimestamiseks öö läbi õllet libistada. Töö oli veel lõpetamata ja poolikud lahendused Kaarlile ei meeldinud. Kui juba midagi teha, siis korralikult!

Kusjuures, puhastustule teema tulenes Kaarli kunagisest Diablo-sõltuvusest. Kaarel mäletas täpselt, kuidas selge jahmatus mänguterminite ,,inferno" ja ,,purgatory" tõlkimisel piltlikult väljendudes piibli heleda laksuga keset ekraani lajatas. Millegipärast oli peale seda tõdemust mänguisu väga pikaks ajaks kadunud. Võõrutusefektist sündis aga huvi arvutimängude graafiliste lahenduste ja piiblitemaatika vaheliste seoste tabamiseks ning Kaarel otsustas kursusetööd kilbile tõstes endale selle purgatooriumi-kujutamise-asja lõpuks põhjalikult selgeks teha...

,,Kuule, Karla!" Ken-Christyan koputas talle laualt võetud õllepudeliga õlale. ,,Tule nüüd sauna noh, mis passid siin. Kevin ja tüdrukud juba lähevad! Tule, lähme ka. Tõmbame peo käima!"

,,Jajah," pomises Kaarel ja vaatas kangekaelselt aknasse...

See oli üldse ime, et Ken-Christyan ikka veel temasugust troppi üldse kuhugi kutsus. Kaarel oli Ken-Christyani praeguse juurakatest koosneva sõpruskonna ja eriti selles tiirlevate tüdrukute jaoks ilmselgelt õhust lahjem ja murust madalam substants, kellest piigade pilk kordagi peatumata üle libiseb, et siis kohe lähimat hulkuvat kassi nähes haleda näo ja häälega ninnu-nännutada. Persse küll! Isegi mingid neetud kassirajakad said tüdrukutelt enam tähelepanu kui tema. Ka kooli ajal olid kõik vähegi kenad neiud Chrisi ümber tiirelnud, aga teda ei pannud naljalt keegi tähele.

Kaarel hõõrus valutamahakanud otsaesist. Tõtt-öelda olid teoloogiaõpingud tema jaoks liig mis liig. Kaarli suhteliselt praktiline mõistus ei suutnud kogu seda pühakirjade plejaadi jura lihtsalt läbi hammustada. No kuidas saavad terve mõistusega inimesed mingeid vanu raamatuid sajandeid uurida, sama teose eri versioonide üle lakkamatult vaielda ja sealjuures omavahel ühe teose ülimuslikkust välja selgitades sadu sõdu pidada. Piibel on pelgalt üks teos tuhandete teiste pühakirjade seas. Pealegi, kaasaegses mõistes oli selles Raamatute raamatus sündmuste kirjeldamise viis äraütlemata igav. Kuigi ka juura, mille loenguid Kaarel oma täitmatute unistuste raames valikainetena külastas, tundus tema jaoks enamjaolt vähemalt sama kuiv, igav ja mõttetu kui vanades manuskriptides tuhnimine ja Nikaia kirikukogu otsuste meelespidamine ning nende sisu võrdlemine, kadestas ta sisimas Ken-Christyani, kellele õigusteaduse õpingud näisid vähemasti edaspidi nii leiva kui ka sellele määritava või lauale toovat. Tema, Kaarel, peab ilmselt oma diplomitööd koostades mingites külmades külapühakodades mutikestega koos koogutades laemaalidesse kätketud sümboleid uurima ja iidselt loetamatuid köiteid ning nende illustratsioone tonnide kaupa läbi lappama. Põrgulikult põnev, Da Vinci kood Eesti moodi! Samal ajal tõttab Ken-Christyan pealinna ühe kõige kõvema advokaadibüroo praktikantide ridu täiendades rikaste ja ilusate maailmas laineid lööma. Mis ime läbi see praktikakoht sündis, Kaarel ei teadnud, aga küllap ei käinud Chris mitte kirikusse küünlaid seadmas, vaid togis oma vanameest niikaua, kui see lõpuks mingeid vajalikke nööre tõmbas... Raisk! Kadedus sõbra edu üle kõrvetas Kaarlit kõvemini kui saunaleil, mida sünnipäevaseltskond nautima oli tulnud...

Keegi neist kuradi ennasttäis plikadest komistas, ja kukkus talle täiega selga. Kaarel ärritus veelgi enam. Neetud! Seisan siin nagu mingi nähtamatu mees. Kõik teavad mu eriala ja irvitavad selle üle tagaselja või avalikult. Vahet pole. Peole tulnud tüdrukud ei viitsi temasugust isegi pikalt saata. Nüüd veel astuvad sõna otseses mõttes pähe... Kurat, oli mul üldse tarvis siia ronida... Ta rapsas tüdruku pahaselt käega eemale ja jõllitas kangekaelselt edasi oktoobriöhe, solvunud neiu valjuhäälsest pahameelepurskest ja kuttide naerumöiratustest välja tegemata.

Peegeldusest aknaklaasil tegi ta kindlaks, et Ken-Christyan oli seltskonnast irdunud, ilmselt sauna... koos kõige kenamate naistega, sest tüdrukuid oli ruumi kuidagi vähe järele jäänud, aga... hetkelise sookvoodi alatäitumuse kompenseeris edukalt üks punaste juustega preili, kes oli end eelviimasest naisi ahistavast riietusesemest välja vingerdanud ja silkas nüüd üksnes stringide väel toas ringi.

,,Ahvatlevalt ja poolpaljalt!" mõtles Kaarel, suutmata oma silmi aknaklaasil olevast tüdruku keha peegeldusest lahti kiskuda. Millegipärast kangastus Kaarlile tüdruku kujutise asemel korraga mingist igivanast pühakirjast pärinev madonna... Aknaklaas tõmbus Kaarli hingeõhust kergelt uduseks.

Korraga nägi Kaarel aknal keset võluva punapea peegelpilti koperdavat ööliblikat. Mingi paks ja pirakas liblikas tuias väljaspool aknaklaasi, troonides keset Kaarlit paelunud punapea klassikaliselt kauneid kumerusi... mis parasjagu saunaukse varju kadusid. Kaarel pööras pead ja astus kaks sammu saunaukse poole, et paremini näha. Arusaamatu! Vähem kui hetk tagasi aknal poolalasti peegeldunud punapea oli korraga jõudnud siivsalt kaelast kandadeni valgesse käterätti mähkuda ning kõndis parasjagu saunauksest sisse. Loomulikult koos Ken-Christyani ja veel paari tüdrukuga.

Kaarel ohkas. Niisiis, punapead lähevad parematele meestele. Temale jäeti ainult mõttetu, tavaline paks pruun ööliblikas, kes ilma igasuguse enesealalhoiuinstinktita novembris, miinuskraadidega akendel konutab... Nördinud Kaarel jõllitas putukat, otsekui temas oma viletsa elu peasüüdlast otsides. Liblikas võdistas oma karvaseid, härmakiskuvaid tundlaid ning nihkus aegluubis mööda klaasi edasi. Tema kurgu all helendas valge triip.

,,Nagu preestrikrae," mõtles Kaarel peaaegu kuuldavalt. Liblikas noogutas vaevumärgatavalt, aga selgelt peaga ning silus koibadega otsekui demonstratiivselt kurgualust.

,,Mida kuradit?" Kaarel hõõrus üllatusest silmi.

,,Ära vannu, va preestrihakatis!"

Kaarel raputas pead, hõõrus silmi ja röögatas siis trotslikult üle toa: ,,Sa kuradi kurat!"

,,Kutsud aiva kurja karja?" ja ühes nende sõnadega käis üle aknaklaasi valgussähvatus. Kaarel ahhetas. Aknataguse linna tulede asemel siras peegelklaasil korraga pildike purgatooriumist. Täpselt nagu nendes vanades pühakirjaillustratsioonides, mida ta viimased ööd-päevad oma uurimustöö jaoks vaadelnud ja süstematiseerinud oli. Ainult et, aknaklaasil peegelduval Kuradil oli millegipärast Ken-Christyani nägu ning üks sarvik töllerdas juhmi näoga ringi, käterätt niuetel ja Saku Kulla pudel peos. Ülejäänud pidulised röökisid ahastavate nägudega keset basseini, milles loitsid põrgutule punased leegid.

Kaarel rapsas nii kiiresti üle õla vaadata, et kaelalihastest käis läbi terav valusähvatus. Peoruumis oli kõik vanaviisi. Mehed libistasid õllet ja seltskond tütarlapsi, kaasa arvatud vormikas punapea, kes oli ikka veel tihedalt valgesse rätikusse peitunud, tulid õhetavate nägudega saunast. Loomulikult, koos Ken-Christyani ja mistanimindoligi... Keviniga... vist. Kevini käterätt tolgendas tõesti rebadel ja hooletult pihku pigistatud õllepudelist läigatas õlu laias kaares üle toa, kui kutt elavalt veheldes midagi punapeale seletada püüdis. Tüdruk kehitas õlgu, ning tema pilk libises samal ajal üle Kaarli. Tüdruk naeratas! Vaevumärgatavalt, peaaegu haletsevalt nagu hulkuvat kassi nähes, mõtles Kaarel. Ta tabas end taas üksisilmi punapea käterätiga kaetud keha jõllitamast, neelatas kiiresti ja poolkuuldavalt ning pööras punaseks tõmbuva näo kiirelt tagasi akna poole, et mitte kellegi naerualuseks sattuda. Kiimas preestri kohta käivaid anekdoote oli ta sel õhtul ka juba vähemalt kaks korda kuulma pidanud. Isegi Ken-Christyan, tema parim sõber, oli nendele naljadele mõnuga kaasa irvitanud. Tema üle! ,,Kurat, see on viimane pidu koos Ken-Christyani ja temasugustega," mõtles Kaarel. Aitab!

Liblikas istus endiselt klaasil.

,,Lunasta surmapatud, noviits," kuulis Kaarel nüüd selgesti.

,,Mis pagana patud?" Persse. Ta võib liblikaga ka rääkida. Mis vahet seal on. Nagunii peavad kõik toasolijad teda peast põrunuks.

,,Pagan teatavasti ei patusta! Sinu enda surmapatud: Kadedus, Viha, Lihahimu... Pean ma jätkama?"

,,Mitte sitem, kui teised siinviibijad!"

,,Sina oled ainuke tulevane preester!"

,,Raisk! Ma pole mingi kuradi preester! Vanemad jah ristisid mind, oli vahepeal selline haige mood tittesid vette kasta, mis siis. Minu arvamust ei küsitud. Ma lihtsalt õpin usuteadust! Loen kõikvõimatuid vanu kopitanud raamatuid, millega vanal hallil ajal rahvast hullutati. Ehk panen masside manipuleerimisest lõpuks midagi kasulikku kõrva taha ning hakkan hoopis Loojaks. Seaduste Loojaks."

,,Kindlasti mitte minu preester! Sa oled oma hingelt preester. Kas sa tõesti arvad, et kurat ei tunne inimhingede varjatud poolt? Sa elad naistesse puutumata, uurid vanu palveid ja pühakirja. Preestrid ei tohi naisi himustada ega isegi mõttes end jumalaga võrdsustada! Eriti mitte kõigi pühakute päeva eelõhtul." Liblika hääl, mis oli Kaarli peas algul kõlanud nagu vaevukuuldav sosin, paisus viimaste sõnadega kõuekõmina taoliseks laineks pannes poisi teadvuse kirikukellana kumisema. Kaarel surus käed tuikavatele meelekohtadele. ,,Mis vahet seal on, millal ja mida ma himustan? Jumalat pole nagunii olemas! Pühakuid ka ei ole. On ainult üks vana muinasjuturaamat, mis kaasaja arheolooge ja kunstiteadlasi ning arvutigraafikuid hulluks ajab."

,,Piiblis on kirjas inimkonna minevik ja tulevik. Seda loevad ja usuvad miljonid."

,,Tead, Harry Potterit loetakse ja usutakse praegu võib-olla et rohkemgi! Potteri elust, nagu Kristusestki, on muide samamoodi ilgelt paks, mitmeköiteline raamat kirjutatud! Põhjustab muuhulgas põrgulikult tuliseid usuvaidlusi. Ma usun, et koid närivad küll eelkõige vanemat kraami, aga Potter on tegelikult ka päris söödava sisuga..." Kaarel kees sisemiselt. Mingi kuratlik putukas tuleb talle veel Piiblist veel juurde jutlustama. Vähemalt seda osa oma õpingutest peaks tema kui tühine teoloogiatudeng siiski mingi paranormaalse putukaajuga võrreldes oluliselt paremini tundma. Või kurat teab, millest üks nii pirakas liblikas end oma elu jooksul läbi on jõudnud närida...

,,See on juba tõeline usuteotus!" Kaarel tajus üllatusega, et liblika hääles kõlab rahulolevaid noote. ,,Veel üks surmapatt. Neli seitsmest! Su hingest jääb lunastamiseks puudu, peaksin siit mõned lisaks sinu omale kaasa võtma!"

,,So what? Kurat, mis see minu asi on, ma ei tunnegi neid!" Kaarel karjus.Seltskond vakatas ja vaatas ootavalt tema poole.

,,Karla, mis viga?" Ken-Christyan vaatas otse tema poole. Kaarel tundis, et punastab ning pööras lõkendavate põskede varjamiseks pea uuesti akna poole.

Liblikas tundus nüüd suisa pahaendeliselt irvitavat. Kaarel ei teadnud, kas liblikad üldse naerda mõistavad, aga see siin irvitas. Tema üle. Nagu kõik ülejäänudki siin saunas. See oli mingi loll nali. Keegi teeb temaga lihtsalt haiget kino...

,,Lunasta patud, enne kui hilja!" Liblika hääl tema peas kõlas mürisevas crescendo's.

,,Kuule, mida sa endale... kurat, kao ära, ma pole isegi purjus..."

,,Karla, võta üks naps, ära mängi mingit krdi märtrit siin. Aamen!"

Klaasi peegeldusest nägi Kaarel, kuidas Ken-Christyani näo ja häälega Kurat tema poole Saku logoga pudelit küünitab.

,,Sa pead maksma kõigi pattude eest, muidu saab klaasil toimuv tõeliseks!"

,,Ära jama, kuradi, kuradi..." Kaarel mõtles, kuidas paksu liblikat kõige paremini solvata "... kuradi ...kärbes!"

,,Kuradi .... kärbes?" Kaarel kuulis vaikset deemonlikku naeru ning akna taga käis korraga uus silmipimestav valgussähvatus.

Christiani selja taga basseinis hakkas punase peaga tüdruk ahastavalt kiljuma. Vesi auras kergelt ning veealuste lampide kuma oli korraga punakas. Kaarel keeras aknale selja ja jõllitas paigale tardunult basseini poole ning korraga tabas teda äratundmine. ,,Sa kuradi... Kuradi? KURAT!!!" Raisk! Mitte paranormaalne öölane, vaid... saatan ise? Ta oli meelega ja üldse mitte enesele omaselt kõigi pühakute päeva eelõhtul korduvalt kurja vandunud... või välja kutsunud, või...

,,Küttesüsteem on vist rikkis!" karjus üks veest välja ronivatest meestest. ,,See vesi on juba nii kuradi tuline, et varsti on munad keend!"

Seina ääres istujad hirnusid valjult.

,,Ilma naljata!"

,,Viimane võimalus, lunasta patud, noviits!" kuulis Kaarel liblika häält üle ruumis valitseva kaose kõmisemas.

,,Mis toimub?" ,,Preester on lolliks läinud." ,,Kes see, kurat, karjub?" ,,Maarja, jäta huilgamine ja roni ükskord sealt krdi veest välja!" Kõik saunalised karjusid nüüd üksteise võidu.

,,Appi, ma ei saa, mu jalad ei liigu!" See oli punapea hüsteeriliselt kiledaks muutunud hääl. Tüdruku silmad olid suured ning alahuul värises, kui ta end asjatult veest välja püüdis upitada. Käterätt oli basseini servale vajunud ja tüdruku valgele trikoole heitis veiklev lambivalgus veripunaseid varje. Neiu selg auras ning nahk tõmbus aegamisi üha punasemaks...

Virvarr Kaarli peas paisus kõuekõminaks, mis rebestas peoruumi täitvad hädahüüded. Õhk peoruumis oli muutunud tuliseks, bassein auras, kusagilt tuli puhanguna kamprihaisu. Ilmselt olid juhtmed kärssama hakanud.

,,Kurat, mida ma siis pean tegema?! Jäta see tüdruk rahule!" röögatas Kaarel akna poole pöördudes: ,,Tema ei ole milleski süüdi! Mina su kutsusin!"

,,Tundsid ära, preester! Nüüd hüppa!"

,,Vette?"

,,Vastus on sinu ees, mitte selja taga!"

Segaduses Kaarel jõllitas aknasse ja nägi oma peegeldusel... tiibu? Oma õlgade kohal! Liblikatiibu, suuri pehmeid, pruunikaid... või valkjaid?

,,Sul on viimane võimalus, noviits, muidu on su mõttetul elu veel mõttetum lõpp. Tema omal ka! Sinu patud nuheldakse esmalt süütute kaela!"

Kaarel vaatas üle õla. Tüdruk basseinis oli pea valgetele kividele langetanud, ilusad punased juuksed olid nüüd mustjad, salkus ja tilkusid veest, neiu lõõtsutas katkendlikult. Tema kaks sõbrannat kiljusid: ,,Vett, tooge vett! Ei, tõmmake ta välja, tooge jääd, tehke ometi midagi..." Vist-Kevin üritas oma arusaama ja joobeastme kohaselt tüdrukut avitada, tühjendades neiu pähe abivalmilt oma poolikut õllepudelit, ise kiites: ,,Hea külm õlle aitab alati!"

Aknaklaasil nägi Kaarel, kuidas vist-Kevini näoga Sarvik punapäist tüdrukut katlas keedab...

,,Käi ära, kärbes! Jäta see tüdruk rahule, okei! Ma tõmban siit mõttetust kohast nagunii kohe lendu. Nende sinu tiibadega! Jeehhat, saad aru? Auf viedersehen!"

,,Per aeternum," kuulis Kaarel sosinat. Aknaklaas haihtus. Liblikas lendles ruumi ning suundus basseiniveerel paanikat tekitava poolelutu keha poole. Kõikjal põrandal vedeles imepisikesi klaasitükke. Kaarel kiikas veelkord üle õla võhivõõra tüdruku poole laperdavat liblikat ning astus siis ühe kindla sammuga aknatagusesse tühjusse... Tema seljal olnud tiivad avanesid ja Kaarel liugles vaikse vaimustusvärina saatel hämarduva linna kohale. ,,Jumalik!" mõtles ta endamisi taeva poole tõustes.

,,Mis selle kuradi küttesüsteemiga toimub? Bassein on krdi kuum. Peaks üürileandja peo rikkumise eest kohtusse kaebama! Elekter kärssab, aknaklaas kukub eest, nii võib keegi viga saada!" Ken-Christyan vaatas otsivalt ringi. ,,Kuhu Karla kadus? Läks lõplikult lolliks? Tirige see Maarja ükskord basseinist välja! Joogu teinekord vähem! Kuuled, Maarja, me ei viitsi sind täna elustama hakata... Kevin, kurat, ära laku teda, las chica ise toibub natuke! Võta uus õlu, kurat! Öö on alles ees!"

Seejärel Ken-Christyan vakatas, jõllitades jahmunult mustas vaimulikurüüs meest, kes eikusagilt pidutsejate keskele oli ilmunud, endale Saku Kulla pihku rabanud ning nüüd veidral ilmel maaslebavat Maarjat piidles. ,,Sina, krdi tont, kes kurat sa üldse selline oled?! Käi välja siit, see pole sinu party, mees. Kui Karla su sisse lasi, siis noh, noh... tema on igatahes nüüd läinud... "

,,Ma tean, tänan väga!" Selle napi lause poetanud, keeras vaimulik kanna peal ringi, vaatas veel korraks kahtlevalt punapäise piiga poole, sammus kiiresti liftiukseni, vajutas nuppu ning jäi ootama.

Oimetult põrandal lebanud Maarja tõusis kõigi kasvavaks hämminguks äkki maast, haaras nõtke liigutusega nagist lumivalge käteräti, keeras selle enesele ümber ning astus kergel sammul lifti ootava preestri kõrvale. Lambivalguses tundus, et neiu punakad juuksed helendavad kahvatus kumas. ,,Aitab tembutamisest, Lucifer!" lausus ta mahedalt. ,,Mine koju!" Ta nipsutas korraks sõrmi. Kostis kärgatus, ja preester kadus, jättes enesest järele väävlihaisulise suitsupilve.

Tüdruk astus ikka veel valgesse käterätti riietatuna lahtise akna juurde ning sirutas käe. Laternavalgus langes ta juustele, ning siras selle ümber nagu aupaiste. Tüdruku avatud peopesale laskus lumivalgeks tõmbunud tiibadega ööliblikas. Maarja silmitses liblikat, ning tema näole ilmunud naeratus oli ... lihtsalt jumalik.

Jutt: Kohvik maailma lõpus (Martin Kirotar)

Pühendatud Hanna S-ile.

Ragnarholmi küla asub neljasaja kilomeetri kaugusel lähimast asulast, seal, kus Piirimägede viimased nõlvad annavad teed arktilisele tundrale. Enne lõputusse tundrasse minekut peatuvad võõrad alati väikeses söögimajas küla serval. Mõned sapisemad ehk ütleksid, et see on lihtsalt neljasaja kilomeetri raadiuses ainus kõrts. Tegelikult peitub söögimaja saladus aga selles, et siin saab kogu Põhja parimat kuuma okolaadi ja jänesepirukat. Pärast lühikest või pikemat puhkust ja kehakinnitamist lahkusid nad kõik söögimajast, lubades peagi võidukalt muistse vägilase Ragnari aaretega naasta. Üksteise järel kadusid nad Rumi pilgu eest tundra järeleandmatusse lumetuisku.

Tagasi ei tulnud kunagi keegi.

See päev ei erinenud teistest kuigi palju. Kahvatu põhjala päike näitas mõneks tunniks oma nägu ja pani söögimaja härmatanud aknaklaasid särama. Külalisi polnud palju, enamus kohalikke on väljas, kas pidamas jahti kõhnadele lumejänestele või püüdmas kala igavesti külmunud Vanalauka järve puuritud jääaukudest.

Vaid Vencen ja Blok olid platsis nagu igal hommikul ning lürpisid jäneseraguu kõrvale teed. Rumi istus leti taga ja kuulas nende lobisemist poole kõrvaga. Võõraid polnud Ragnarholmis käinud juba peaaegu kaks kuud.

,,Võib-olla said nad lõppeks aru, et põle mõtet tundrast tuult püüda," ütles jässakas blondi põskhabemega Blok ja kehitas oma laiu õlgu.

Vencen, kelle nägu ehtis kaks pikka sinakat küünisearmi, urgitses parajasti terava jäneseluuga midagi hammaste vahelt. ,,Ma peaaegu et tunnen neist puudust," tunnistas ta.

Just siis hakkas maja eest kostma saginat, hääli ja koormaloomade kära. Vencen ja Blok vaatasid korraga Rumi poole. Nende irvitamisest võis järeldada, et nad olid võõraste saabumisest juba enne kuulnud. Rumi naeratas neile vastu ja asus klaase letile laduma.

Õige pea löödi uks lahti ja koos pakaseauruga tungis sisse viis karusnahkadesse mässitud teelist. Neli neist olid pikad ja tugevad põhjala mehed, relvavööd vööl, ehkki tapariistad olid nad kombekohaselt söögimaja ukse taha jätnud. Viies aga oli lühem ja ehkki temagi oli samaväärselt kasukatesse mähkunud, tundus ta kõnnak ja kehahoid kuidagi teistsugune. Neli meest seisatasid ukse juures ning vaatasid tema poole. Tema aga tuli otseteed üle toa, tõmbas käigu peal kindad käest ja viskas need enda ette letile. Siis kiskus ta karvase servaga kapuutsi peast ja tiris näoräti eest. Rumi nägi nüüd, kellega tal tegemist oli, ja see üllatas teda. Võõras oli naine, ent see polnudki nii kummaline. Ragnari varandust otsivate seiklejate seas oli üksjagu õrnema soo esindajaid, kelle puhul see nimetus küll enamasti sobivana ei tundunud. See naine aga polnud põhjalane ega ka mitte seikleja, nii palju oli kohe silmaga näha. Ta oli üsna noor, kindlasti noorem kui Rumi. Tal olid pikad tumedad juuksed ja kaarjad kulmud. Tema nägu, ehkki pakasest punane, oli sile, mitte kare ja parkunud nagu ülejäänud siitkandi rahval.

,,Pikka päeva, sõber," ütles naine viisakalt, langetas kergelt pea ja puudutas rusikasse surutud käega laupa. ,,Olgu sinu koda alati soe." Tema hääl oli mahe ja meeldiv. Aktsendi järgi oletas Rumi, et naine oli pärit Suurtasandikult kaugel lõuna pool. Ta polnud seal kunagi käinud, aga ta oli kohanud paljusid tasandikurahva soost rändureid ja õnneotsijaid. Ent mitte ühtegi sellist, kes põhjala kombeid nii hästi tunneks.

,,Tänan, emand," vastas Rumi. ,,Olgu teie rada alati sirge ja kõva."

Naine - õigem olnuks teda neiuks nimetada - kirtsutas naeratades nina. ,,Ei ole ma kellegi emand, vaid alles õpitüdruk," lausus ta. ,,Minu nimi on Elva. Elva Endern Matteringi ülikoolist. Need on minu kaaslased Rolf, Asger, Ingolf ja Hakon."

,,Mina olen Rumi Kettilipoeg ja see on minu söögimaja. Palun tundke end nagu oma kodus." Rumi osutas letile sätitud klaasidele. ,,Kas pakun teile midagi soojenduseks?"

,,See oleks väga teretulnud," vastas võõras tänulikult. Ta vaatas üle õla nelja mehe poole. ,,Tundke end vabalt, poisid. Teeme siin väikese peatuse."

,,Kas tohib küsida, kuhu te teel olete?" päris Rumi katelt tulele pannes. See oli muidugi puhas formaalsus ja tundus, et ka neiu Elva sai sellest aru.

,,Me otsime Ragnar Kaarnapea hauda," ütles ta. ,,Matteringis on mitu käsikirja, mille järgi tema kääbas peaks siin kusagil üsna lähedal olema."

Blok turtsatas ja ajas lauale teepritsmeid.

Elva vaatas tema poole ja kergitas kulmu. Samal ajal nööpis ta oma kasukat lahti ja Rumi märkas, et ta pilk on kogemata neiu peale ekslema jäänud.

,,Kas sulle teeb miski nalja, sõber?" päris Elva.

,,Eks ikka säherdune lõunamaalase tarkus, mis see muud," muigas Blok endale habemesse.

,,Võid rääkida selgelt ja mind harida, sõber põhjalane," lausus neiu naeratades. ,,Ma olen siin selleks, et õppida." Kasuka all kandis ta tagasihoidliku lõikega, ent heast kangast õpetlase rüüd, mis ulatus talle põlvini. Kaelas rippus tal nahkse paela otsas lihtne rauast ehe. Rumi noomis end jõllitamise pärast, tänas õnne, et külalise tähelepanu oli mujal ja keskendus teekannule.

,,Mis nüid mina ülikoolis käind tüdrikut harida saan," arvas Blok.

,,Blok tahab öelda, et tundras pole miski ,,üsna lähedal"," seletas Vencen. Ta oli ilmselt kavatsenud sõbralikult naeratada, aga tema hirmsad armid muutsid näoilme pigem groteskseks irveks. Elva võpatas, kuid kogus end kiiresti.

,,Vabandust, oleksin pidanud end täpsemini väljendama," sõnas ta. ,,See oli ainult kõnekujund. Mul on tegelikult väga hea kaart." Ta patsutas oma rinnataskut.

,,Hea kaart?" Vencen näppis oma ainsat kuldsõrmust ja teeskles ükskõiksust, aga Rumi nägi tema silmades huvi. ,,Ma pole tundrast veel ühtki head kaarti näinud."

,,Minu oma on hea," jäi Elva endale kindlaks. ,,Ülikooli raamatukogust." Ta nööpis rüükaeluse lahti, pistis käe põue, tõmbas välja pruuniservalise kokkumurtud paberipaki ja näitas seda Vencenile ja Blokile.

,,Paprit es saa seal usaldada," ühmas Blok.

,,Blok tahab öelda, et sul oleks parem leida mõni kohalik teejuht," seletas Vencen.

,,Kas te pakute end välja?" päris neiu.

Vencen muigas ja raputas pead.

,,Kes siis meie eest teed jooks ja istet soojendaks?"

,,Kas te teate kedagi, kes võiks aidata?"

,,Kohalikud es käi tundras," pomises Blok.

,,Aga me oleme näinud paljusid mööduvaid otsisalku," poetas Rumi omalt poolt. ,,Kui te näitaksite oma kaarti, võiksin ma selle abil näidata, millises suunas nad läksid."

,,Kas neid salku on siis varem palju käinud?" küsis Elva. Ta heitis pilgu üle õla sinna, kus tema neli põhjalast olid end tuleaseme ees sisse seadnud.

Rumi noogutas vandeseltslaslikult ja nõjatus letil ettepoole. ,,Paljud on kuulnud jutte Ragnari suurtest rikkustest. Kulda olevat kääpas nii palju, et ei saa ustki lahti teha. Ja kalliskivid..."

Teekann hakkas vilistama ja ta pidi selle tulelt ära tõstma.

,,Eks seda näeme siis, kui sinna jõuame," sõnas Elva. ,,Mind huvitab rohkem, mis meid enne seda ees ootab. Kuidas teil põhjas öeldaksegi? Ei maksa hüljest kotis osta."

,,Oh." Rumi noogutas. Ülikooli rahvale pakkusid muidugi rohkem huvi teadmised kui kuld. Küllap oli mõjuvõimul nende maailmas teistsugune hind. Temal jätkus jutte ka sedasorti inimestele.

,,Sa kindlasti tead, et kääpa rajasid Ragnari preestrid, muistse aja kirjatargad," hakkas ta teelehti kannu puistates jutustama. ,,Seal leidub kahtlemata raidkirjasid vanast võlukunstist ja seninägematuid lugusid Kaarnapea vägitegudest. Võib-olla isegi Iidväe õpetusi..."

Elva vaatas teda kummalise pilguga.

,,Kas sa räägid seda kõigile, kes siin käivad?" küsis ta.

Rumi tundis end kohmetuvat. Ta kratsis kukalt. Ta ei olnud seda oodanud.

,,Mitte päris."

,,Mõnele üht, mõnele teist, kas pole? Igaühele täpselt seda, mida talle kuulata meeldib." Elva naeratas, aga mitte niimoodi viisakalt, nagu ta oli naeratanud Vencenile ja Blokile. See oli soe ja südamlik naeratus, mis ulatus ka silmadesse.

Kui tüdruku küsimus oli Rumi välja raputanud tema harjumuspärasest rutiinist, siis see naeratus oli kui lõplik hoop. Rumi tundis, kuidas veri valgus näkku.

,,Seda et... Sa oled väga läbinägelik. Aga ma olen ju võõrustaja. Koos toidu ja joogiga pakun lihtsalt lisaks jutuajamist. Pealegi, mis kahju saaks tulla juttude vestmisest? Rändhõimud hoiavad juba aastatuhandeid sedamoodi oma pärimusi elus."

,,See on väga imetlusväärne," arvas Elva. ,,Me jääme tänaseks siia - koormaloomad peavad pisut puhkama - nii et meil on hiljem piisavalt aega juttu vesta. Praegu aga palun sind, et sa räägiksid mulle seda, mida mulle kuulata meeldib."

,,Ja mis see oleks?"

,,Millised on tundras teeolud? Mis ohud seal varitsevad? Mida me ootama peaksime?"

Rumi kõhkles. Üldiselt ei esitanud ta võõrastele küsimusi ega huvitunud neist väljaspool oma võõrustajakohustusi. Sellel polnud ju mõtet, sest keegi neist ei tulnud kunagi tagasi. Aga see naine tundus teistsugune. Ta nägi küll neiu silmis huvisädet, kuid see ei tulnud Rumi lugudest, vaid näis sinna otsekui loodud olevat. Ta kiikas Venceni ja Bloki poole, ent nood olid tõmbunud ruumi kaugemasse otsa, kus nad lauaplaadil kriiditükiga poomist mängisid ja samal ajal omavahel nalja viskasid.

,,Ma räägin sulle, aga kas tohin enne midagi küsida?"

Elva kehitas õlgu. ,,Muidugi."

,,Kui sind ei huvita varandus ega teadmised, siis miks sa siin oled? Mida sa Ragnari hauast otsid?"

Elva kummardus talle lähemale. ,,See on lihtne," ütles ta tasa. ,,Minu ülikoolist on ennegi Kaarnapea kalmu otsima mindud. Paljud head õpetlased ja targad mehed on kaduma jäänud. Ma tahan nad üles leida. Tahan teada, mis nendega juhtus."

Rumi noogutas. ,,Hea küll, kaup on aus. Nüüd on minu kord. Ma muidugi ei tea, kus kääbas asub, aga tee sinna on kindlasti ohtlik. Tundras on külm ja lumetormid on väga sagedased."

,,Me oleme siiani hakkama saanud," märkis Elva.

,,See läheb veel hullemaks. Siit edasi tuiskab peaaegu kogu aeg. Rahvas räägib, et see on sama tuisk, mis varjas Ragnari väe riismed vaenlase eest, ja et see on puhunud juba sadu aastaid."

,,Hästi, aga kõik need inimesed ei saanud ju ometi tormivangi jääda."

,,See pole ainus oht," sõnas Rumi. ,,Tundras liiguvad suvel hundikarjad ja aasta ringi võib leida näljaseid jääkarusid. Vencen näiteks sai karult korraliku nätaka, kui ta veel kõiki oma päevi siin kõrtsis ei veetnud."

,,Rolfi poisid on tugevad ja kogenud kütid. Nad kaitsevad mind metsloomade eest."

Rumi silmitses neid nelja võõrast. Kahtlemata olid nad karmid mehed ja võis arvata, et ka oskuslikud. Aga ta oli näinud neist paremaid rajaleidjaid, kes polnud siiski kogu oma jõu ja oskuste kiuste tagasi tulnud.

,,Rändhõimud teavad rääkida, et seal on ka olevusi, kelle vastu meeste jõud ja haljas teras ei aita," jätkas ta. ,,Pärimus jutustab, et Ragnari preestrid tegid tehinguid mustade jõududega ja kutsusid välja kurje vaime, mis nüüd ulgudes kalmu ümber ringi uitavad ja ettesattuvate surelike hinged kehast välja puhuvad, et neid endale seltsilisteks teha. Mõned amaanid kõnelevad suurest mustast kaarnast, kes kääpa kohal tiirutab ja saaki märgates alla sööstab, et ühe nokahoobiga haua lähedusse sattunute päid lömastada. Ja siis on veel veriastel, lihasööja okastaim, mis luurab lume all ja söövitab oma happega kõike elavat, millega kokku puutub."

,,Aga need on ju ainult jutud," ütles Elva naerdes.

,,Võib-olla," lausus Rumi ja hakkas teed klaasidesse valama. ,,Aga mina tean ainult seda, et keegi pole kunagi tagasi tulnud."

,,Ja sellepärast ma ju siin olengi," tuletas neiu talle meelde. Ta võttis kaardi, mille oli enda ette letile asetanud, ja toppis selle tagasi põue. Siis puudutas ta jälle tänu märgiks rusikaga otsaesist.

,,Tänan sind jutu ja nõu eest, Rumi Kettilipoeg. Tee lõhnab hästi. Ma kuulsin, et sa valmistad head jänesepirukat. Ehk kostitaksid sellega mind ja minu mehi?"

***

Rumi katsus Elvat meelest heita, nagu ta oli unustanud kõiki teisi, kes söögimajast läbi käisid, ent see ei läinud korda. Tegelikult polnud nii päris õige öelda. Ta polnud kedagi teist unustanud, sest ta polnud kedagi teist meelde jätnud. Nad kõik olid olnud lihtsalt nimetud rändurid ja seiklejad, kes peatusid tema juures teel tundrasse, kust tagasi ei tuldud. Nende teed ristusid Rumi omaga vaid üürikeseks viivuks ja nende saatus oli sama kindel kui nende vääramatu soov leida Ragnari kalm. Polnud üldse mingit mõtet vaevuda neist hoolima.

Mille poolest siis Elva teistest erines?

Rumi ei osanud sellele küsimusele vastata, ent iga mööduva tunniga tundis ta üha enam, et ei taha neiut tundrasse lahkumas näha. Päike kadus peagi silmapiiri taha ja söögimajas tuli süüdata õlilambid. Ta viis Elvale ja tema meestele süüa. Nood hoolitsesid oma loomade eest, saalisid edasi-tagasi ja tassisid varustust tule ette kuivama. Vencen ja Blok silmitsesid seda kõike ilma erilise huvita, rüübates kõrvale juba ei-tea-mitmendat tassitäit teed.

Rumi ootas, kuni nad toimuva pealt vaatamisest lõplikult tüdinesid ja kabelaua välja otsisid, ja läks siis närviliselt Elva juurde, tuues mõttes ettekäändeks nõude ära koristamise.

,,Tõesti väga maitsev," kiitis Elva. ,,Sinu söögimaja pole mitte ilmaasjata kohalike seas kuulus."

Ka tema mehed noogutasid ja mõmisesid heakskiitvalt.

,,Tänan," kohmas Rumi. ,,Kas ma saaksin sinuga hetke omavahel rääkida?"

Elva kergitas kulmu, kuid lausus siis: ,,Muidugi. Rolf, jätke meid üksi, palun."

,,Laske endale kõik vaadist üks õlu. Minu kulul," pakkus Rumi.

Põhjalased tõusid tänusõnu pomisedes ja kadusid leti taha.

,,Milles asi, Rumi?" päris neiu kaarti kokku lapates.

Rumi vaatas toas ringi ja kõhkles. Rolf ja tema mehed kallasid endale õlut. Üks kohalik kunde sõi nurgas oma kalarooga. Vencen ja Blok olid ilmselt hetkeks välja astunud, nende pooleli kabemäng vedeles endiselt laual.

,,Siin lähedal on ühed väga kenad alamkeskaegsed varemed," ütles ta siis kiiresti. ,,Maalilised, väga huvitavad. Üks Skagslandi ajaloolane vist kirjutas neist traktaadi. Ainult päevateekonna kaugusel. Seda tasub uurida, kui juba siin oled."

Elva kortsutas kulmu. Tema naeratus muutus pisut ebalevaks.

"Aitäh, aga..."

,,Kes teab, võib olla läksid sinu ülikooli inimesed hoopis sinna? Ma võisin seda neile isegi soovitada. Tegelikult mulle nüüd meenubki..."

,,Rumi, kas sa ei taha millegipärast, et ma Ragnari kalmule läheksin?"

Rumi niisutas keelega huuli. ,,Asi pole selles. Sa ei jõuagi sinna. Ma ei taha, et sa seda otsima läheksid, sest keegi ei tule sealt tagasi."

,,Seda sa juba ütlesid ja ma seletasin, et see ongi mu tuleku põhjus," lausus Elva kannatlikult, kulm endiselt kortsus.

,,Palun mõtle ümber," ei jätnud Rumi järele. ,,Ära mine tundrasse. Usu mind, sa ei tule sealt tagasi. Mitte keegi ei tule."

Elva nägu selgines. Tema pilk oli korraga karm. ,,Rumi Kettilipoeg, kas sa tead midagi?" küsis ta äkki. ,,Sa tead, mis nendega juhtus, eks?"

Rumi neelatas.

,,Sa tead, ja sa kardad, et minuga juhtub sama." Elva sõrmitses äraolevalt oma kaelaehet. Tema pilk oli Rumile naelutatud. ,,Sa tead, eks?"

,,Ma tean ainult seda, et keegi ei tule tagasi," jäi Rumi endale kindlaks. ,,Mulle sellest piisab. Sa oled väga vapper, et tahad sellest hoolimata minna, aga usu mind, vapruse palgaks on tihti surm."

Elva ei vastanud, vaid silmitses Rumit. Tal oli mõtlik ilme.

,,Jälle kuuse otsan, kui pauk käis," ütles Blok lävelt. Oma paksu karvakasukaga näis ta peaaegu terve ukseava täitvat.

,,Blok tahab öelda, et millest me ilma jäime?" täiendas tema tagant heatujuline Vencen, armid külmaga punaseks tõmbunud näos kahvatud.

,,Ei millestki. Ma keedan teile veel teed," pomises Rumi minema kiirustades. Tal oli nende vahelesegamise üle peaaegu hea meel, sest see andis talle aega järele mõelda.

Õhtuks oli Rumi juba peaaegu meeleheitel. Tundus, et tal ei õnnestu veenda Elvat tundrasse minekust loobuma. Jäi veel paar võimalust, aga ükski neist ei meeldinud talle eriti. Ta alustas sellest, mis tundus vähem vastumeelne. Kui kõik kohalikud kunded olid oma joogid lõpuni joonud ja koju magama läinud, libistas ta möödudes Rolfile kirjakese, kus seisis lihtsalt: ,,Räägime väljas maja taga."

Tuul oli vahepeal tõusnud ja keerutas nüüd söögimaja ümber üles pinnatuisu. Rumi polnud kindel, kas talle lähenev tume kogu on ikka Rolf, kuni nad seisid päris vastakuti.

,,Mida sa tahad?" uratas mees, kui Rumi esialgu sobivaid sõnu otsis. ,,Räägi ruttu, ega siin soojemaks ei lähe."

,,Oled sa ikka kindel, et tahad oma mehed tundrasse viia?" küsis Rumi. Ta pidi häält tõstma, et tema sõnad läbi tuisu Rolfini jõuaksid. ,,Tee on väga ohtlik."

,,Ma tean," vastas mees. ,,Aga Elva Endern maksis meile hästi ja me andsime talle oma sõna."

,,Kääpas ei olegi tõenäoliselt mingit varandust, isegi kui kääbas üldse olemas on. Elva teab seda," ütles Rumi. ,,Ta rääkis teile aaretest ainult selleks, et nõustuksite kaasa tulema. Teda huvitab üksnes eelmiste ekspeditsioonide otsimine, aga nemad on kõik kindlasti ammu surnud. Te ei taha ju, et teid tabaks sama saatus."

Ta nägi, et Rolf lõi kahtlema, ja jätkas: ,,Sa sead enda ja kõigi oma meeste elud suurde ohtu. Sama hästi võiksid nad kõik ise tappa."

,,Millest sa räägid?" küsis Rolf, ent isegi läbi tuulemüha sai Rumi aru, et ka põhjalasele ei meeldinud enam mõte Ragnari kalmu otsimisest.

,,Kui palju Elva teile maksis?" päris Rumi vastu.

,,Kakssada hõbepenni," vastas Rolf. ,,Sada enne, sada pärast." Rumi võttis summa mainimist hea märgina, sest see võis viidata sellele, et mees oli valmis raha vastu võtma. Ta tõmbas kasukataskust raske kukru, kõlistas seda ja näitas Rolfile.

,,Viissada hõbepenni," ütles ta. ,,Saad selle kohe kätte. Vastutasuks pead ainult andma oma sõna, et öösel pakite oma meestega asjad ja lahkute."

Rolf vaatas kukrut ja sirutas selle järele käe, aga tõmbas siis sõrmed tagasi.

,,Miks sa seda tahad? Kas sul on emand Elvaga mingid kurjad plaanid?"

,,Otse vastupidi. Ma üritan teda päästa. Teda ja teid samuti. Kui teid enam pole, ei saa ta üksi edasi minna. Ta peab oma ekspeditsioonist loobuma. See on ainus võimalus tema meelt muuta, ta on liiga põikpäine."

Rolf mõtles. Külm tuul tungis Rumi kasukahõlmade vahele ja pani ta värisema. Ta tammus kärsitult jalalt jalale.

,,Kuidas siis jääb?"

,,Ta leiaks külast uued teejuhid."

,,Ei. Ükski Ragnarholmi asukas ei lähe põhjapoolsesse tundrasse. Las selle pärast muretsen mina."

Just siis, kui Rumile tundus, et Rolfile ei piisa tema pooleteise kuu säästudest ja tehing jääb katki, sirutas mees talle oma jämeda käsivarre.

,,Hea küll. Lööme käed."

***

,,Lasid jalga, mes?" vangutas Blok pead. ,,Äi need old siis õiged mehed."

Seekord olid tema ja Vencen eriti varakult kõrtsiukse taga platsis ja valgusid sisse niipea, kui Rumi hommikul uksed avas. Nüüd istusid nad juba hommikusöögilauas, mõlemal aurav teetass ees.

,,Blok tahab öelda, et sul ongi ilma nendeta parem," seletas Vencen lusikaga Rumi keedetud hommikupudrus sonkides. ,,Siukseid tüüpe ei saa usaldada. Mis siis, kui nad oleks sind keset tundrat üksi jätnud? Ei, Blokil on õigus. Hea, et raisast lahti sai."

,,Teie arvamust ei küsinud keegi," nähvas Rumi.

,,Ma lihtsalt ei saa aru," sõnas Elva. ,,Nende tasu oli enam kui helde, et lihtsalt ümber mõelda."

,,Võib-olla lõid nad kartma," pakkus Rumi. ,,Paljud põhjalased on ebausklikud."

,,Aga nemad ei olnud," väitis Elva ja kinkis talle pika pilgu. ,,Ma pean nüüd minema külasse uusi teekaaslasi otsima."

,,Ära raiska aega, keegi neist pole nõus tulema," ütles Rumi kiiresti. ,,Need varakeskaegsed varemed pole nii kaugel, sinna oleks ilmselt ka üksi üsna ohutu minna..."

Elva aga ei lasknud ennast veenda ja marssis otsustavalt välja.

Niipea, kui ta oli kadunud, tõusid Vencen ja Blok püsti ning tulid otsejoones Rumi juurde.

,,Mes see siis tähendama piaks?" küsis Blok oma laiu käsivarsi letile lajatades.

,,Blok tahab öelda, et mida sa enda arvates teed?" täiendas Vencen, tumedad kulmud tormiselt kortsus. Ta hõõrus oma kuldsõrmust nagu ikka siis, kui ta vihane oli.

,,Ma ei tea, millest te räägite," ütles Rumi taganedes. ,,Ma ainult rääkisin Elvaga teekonna ohtudest. Ta tundus selline tüüp, keda ohud ligi tõmbaksid."

,,Sa maksid Rolfile ja tema meestele, et nad ära läheksid, eks?" Vencen naeris kurjakuulutavalt. See ajas Rumile judinad peale. ,,Kaval vennike. Pealegi veel kindlasti meie antud rahaga, eks?"

Rumi mõistis, et ta on paljastatud ja enam ei jäänud muud üle kui kõik kaardid lauale panna. Ta tõmbas sügavalt hinge ja küsis: ,,Kas te ei saaks temal minna lasta? Ainult see üks kord?"

,,Oo-hii-hii-hii-hee-hee," tegi Vencen. ,,Ta meeldib sulle! Rumi on armunud!"

Rumi raputas pead eituse märgiks, kuid ei suutnud sundida end midagi ütlema.

Bloki suurt singikamakat meenutav kämmal langes talle õlale.

,,Kuule poiss, sa ju tiad väga hästi, et me'i saa lasta kellelgi tagasi tulla," seletas mees isalikul toonil. ,,Eriti veel temal, ku tal on see kuramuse hia kaart."

,,Blok tahab öelda, et ta paneks ju kogu meie aarde pihta. Tema ja kõik ülejäänud, kelle ta endaga pärast kaasa tooks."

Rumi oleks tahtnud märkida, et see oli siiski Ragnari varandus, mitte nende oma, aga sai viimasel hetkel sõnasabast kinni. Sel hetkel polnuks tark neid ärritada.

,,Jätke mind sellest välja," ütles ta, üritades mitte välja teha sellest, kuidas Bloki haare tema õlal järjest valusamaks muutus ja Venceni käsi hõlma alla peidetud väitsale üha lähemale nihkus. ,,Mina pole teiega kokkulepet sõlminud. Seda tegite te kolmekesi koos Leiviga. Muide, mis temaga juhtus? Kas tema tapsite ka ära?"

,,Ei, meie Leivi ei tapnud, sest temaga oli meil kontraht," ütles Vencen nii rahulikult, nagu arutaks ta pühapäevast ilma. ,,Koos me aarde leidsime, koos pidime seda ka jagama. Leiviga läks täpselt nii, nagu räägitakse. Ta jäi lumetormis kadunuks. Seda juhtub. Nii et näed, sul pole millegi pärast muretseda. Me peame oma sõna... Kui sa ainult kokkuleppest kinni pead."

,,Just, sest ka sinuga on meil oma äri," sisises Blok. ,,Meie kulutame sinu man rohkem raha, kui sa mudu eladeski näeks. Sa oless ammu pidand kinni panema, kui me iga päiv siin ei käiks."

,,Ärge siis käige enam, aga jätke Elva rahule!" hüüdis Rumi ahastusega. Tundus, et neist kahest ei käi üle tema jõu ega nõu.

,,Vaat seda me'i saa, kulla poiss," ümises Blok. Tema vorstjad sõrmed Rumi õla ümber olid nüüd nagu tulised pitskruvid.

,,Varandus ei tohi avalikuks tulla, saad aru," seletas Vencen ikka veel külma rahuga, mis Rumil jalad nõrgaks võttis. ,,Nii et jäta lihtsalt oma vastu puiklemine ja räägi veel oma toredaid jutte Ragnari aardest ja unustatud teadmistest, seda sa ju oskad. Kas sa oled tubli poiss ja aitad meid nagu alati või peame me kellegi teise sinu asemele leidma?"

Ta libistas nagu muuseas oma särava noa hõlma alt välja ja hakkas sellega küüsi puhastama, aga tema silmade ainitine pilk ei lahkunud Rumilt hetkekski.

,,Kahju oless küll, kust me viil siukse leiame, kes nii äid jänesepirukaid teeb," arutas Blok.

Rumi sulges silmad ja üritas vähemalt hingamist kontrolli alla saada. Jalgade värisemise osas oli ta juba alla andnud.

,,Hea küll, hea küll," pomises ta. ,,Ma aitan teid. Nagu alati, eks?"

Vencen puuris teda pilguga. ,,Kindel? Sa ei löö ometi vedelaks ja ei räägi plikale kõike ära?"

Rumil õnnestus tema pilgule vastata. ,,Ei räägi. Ma ei taha surma saada."

,,Hmh," tegi Vencen mitte eriti rahulolevalt, aga pani siiski väitsa tagasi põue. ,,Olgu siis. Ja neetud, Blokil on su pirukate suhtes õigus. Kus me muidu oma varandust kulutaksime ja mõnusalt päevi mööda saadaksime, kui mitte sinu juures, hmm? Aga ära enam selliseid tempe tee, kuuled?"

,,Hia poiss," ütles Blok ja lasi ta õlast lahti. Rumi vajus ohates leti najale kössi. See oli olnud napp pääsemine. Tema kaks ähvardajat aga läksid juba tagasi vaatamata ukse poole, nagu oleks kõik unustatud. Lävel pööras Vencen ringi.

,,Me läheme tundrasse minekuks ettevalmistusi tegema," ütles ta. ,,Kui plika tagasi tuleb, hoia tal silm peal ja vaata, et ta enne meid jalga ei laseks. Oleme mõne tunni pärast tagasi."

,,Ja küpseta uma hiad pirukat," lisas Blok. ,,Mul tuli isu piale."

***

Järgmise paari tunni jooksul käis söögimajas paar kohalikku einestajat. Rumi tegi neile süüa ja teenindas neid, aga tema mõtted olid kogu aeg mujal. Tal polnud mingit tegevusplaani ja varsti pidid nii Elva kui ka Vencen ja Blok tundrasse kaduma. Ta teadis vägagi hästi, et tagasi tuleksid sealt ainult tema kaks püsikundet. Hiljutisele vastasseisule mõtlemine võttis tal ikka veel seest õõnsaks. Vencen ja Blok polnud temaga kunagi nii varjamatult vaenulikud olnud - aga muidugi polnud ta ka neile kunagi nii aktiivselt vastu töötanud. Ühtäkki tundis ta häbi, et polnud neile varem vastu hakanud. Ta oli lihtsalt eelistanud mitte mõelda sellele, mis ränduritega tundras juhtus. Kõigi nende surnud inimeste veri oli ka tema kätel. Sellele pidi tulema lõpp, mõtles ta jänesepirukat ahju lükates.

Ta lootis, et tal avaneb võimalus enne Elvaga rääkida, kui Vencen ja Blok tagasi jõuavad, ent paraku tulid mõlemad peaaegu samal ajal.

,,Rumi, kas Ragnarholmis elavad ainult argpüksid?" küsis Elva sisse astudes. ,,Mitte keegi polnud nõus minuga kaasa tulema."

,,Nad tegid õigesti," ütles Rumi. ,,Ma pean sulle midagi rääkima."

Elva märkas tema tõsidust. ,,Mis lahti on?"

Just sel hetkel valgusid läbi ukse need, keda Rumi peljanud oli.

,,Kas jänesepirukas on valmis?" küsis Vencen heatujuliselt.

,,Tõstsin just natuke aega tagasi jahtuma," lausus Rumi. ,,Võtke istet ja ma toon teile mõne tüki."

Nad istusid, aga mõlemad mehed pidasid Rumit teraselt silmas. Ta ei söandanud isegi Elvale ühtegi tähendusrikast pilku saata, vaid kadus kööki piruka järele.

,,Ästi lõhnab," kiitis Blok õhku nuhutades, kui Rumi valge riidega kaetud roa nende ette asetas. Tema tähelepanu näis olevat koondunud toidule, kuid Rumi tajus endal ikka veel Venceni pilku. Ta avastas, et oli hakanud pisut higistama.

,,Kas reisiseltsiliste otsimine läks kehvasti?" päris Vencen viisakalt.

,,Väga," tähendas Elva. ,,Tundub, et teie külas on kõik umbes sama tegusad inimesed kui teie."

,,Mis te nüüd," tõrjus Vencen tagasihoidlikult, nagu oleks neiu talle komplimendi teinud. Blok üritas täis suuga naerda ja Rumi pidas hinge kinni, et näha, kas mees äkki piruka kätte ära ei lämbu, aga seda siiski ei juhtunud. Vencen aga keerutas pirukatükki oma taldrikul küll üht-, küll teistpidi.

,,Võib-olla tahaksite pisut teed?" pakkus Rumi ja läks kannu järele. Tagasiteel värisesid tema käed nii kõvasti, et ta pidi ühe laua juures peatuma ja end koguma. Muidu oleks teekannu sisu põrandal lõpetanud.

,,Ää rabista nüid," ühmas Blok.

,,Blok tahab öelda, et sa oled kuidagi närviline, Rumi-vanapoiss," märkis Vencen. ,,Võta rahulikult. Sinu tee on meile alati meeldinud, ega me siin muidu iga päev ei istuks."

Rumi ei vastanud, vaid keskendus tee tassidesse valamisele.

,,Ka sa saaksid pärast seda minu kulud kokku arvestada?" küsis Elva pisut kannatamatult. ,,Ma tahaksin viivitamatult teele asuda."

Rumi avas suu, et vastata. Seekord tajus ta, et teda jälgisid mõlemad mehed.

,,Jah, muidugi," ütles ta ainult. ,,Loodan, et su külastus osutus meeldivaks."

Elva võpatas ja vaatas talle otsa. Nende silmad kohtusid, ehkki vaid viivuks. Rumi suunas pilgu kohe enda ette teekannule, lootes, et neiu tema plaanist aru saab.

Vencen tõstis oma aurava tassi ja nuusutas demonstratiivselt. Ta näis seda hetke nautivat.

,,Pole midagi paremat kui hästi valmistatud tass teed," lausus ta. ,,Kõige etem on minu meelest see hetk enne joomist, kui hingad sisse kuuma auru ja tunned teelehtede hõrku aroomi."

Rumi vihkas seda hetke kõige rohkem maailmas. Ta märkas, et ka Elva tema kõrval oli pingule tõmbunud. Kas neiu võis tõesti nii vähesest taibata, mida Vencen ja Blok kavatsesid? Ta oli küll ülikoolis käinud, aga ikkagi...

Vencen kummutas tassi ja rüüpas ettevaatliku sõõmu teed.

Rumi hingas kergendatult välja. Ent tema võidurõõmus naeratus oli ehk olnud pisut liiga aval.

,,Mis sulle nii suurt rõõmu teeb?" küsis Vencen. Tema puuriv pilk hüppas tagasi Rumile, siis aga Blokile, kes tema kõrval vaikselt kõõksuma hakkas. Jässaka mehe nägu tõmbus järjest punasemaks, ta ajas suu pärani ja üritas midagi öelda, kuid välja tuli ainult arusaamatu ägin. Tema verd täis valgunud silmade üllatunud pilk leidis Venceni. Siis haarasid tema kogukat keha ägedad krambid, ta kukkus toolilt maha, lõi pea vastu lauaserva ära ja jäi põrandale tõmblema.

Vencen ajas end üllatava kiirusega püsti. Ka temal oli juba silmnähtavalt raskem hingata, kuid ta oli vaid väikese sõõmu teed neelanud. Ta toetus ühe väriseva käega toolileenile, teisega aga tõmbas kuuehõlma alt oma pika särava väitsa.

,,Sina... sa väike lurjus..." sisises ta ja sööstis Rumi poole. Rumi taganes hirmunult, kui nägi loomalikku viha tema pilgus. Enne, kui ta jõudis üldse midagi mõelda, kukkus mees talle otsa. Ta ootas, et iga hetk tungib Venceni pussi hirmus tera tema kõhtu, ent valu ei tulnudki. Ta sai aru, et karjub kiledalt, ja jäi vait. Venceni nägu oli tema oma vastu surutud, nii et üks pärani silm täitis peaaegu kogu ta nägemisvälja. Rumi tundis tema mürgist hapukat hingeõhku. Pingutusega veeretas ta Venceni enda pealt maha.

Elva seisis tema kohal, käes üks neist väikestest taskuvibupüssidest, mida lauskmaa rahvale kasutada meeldib. Ta märkas silmanurgast, et Venceni kaelast turritas välja tilluke nool.

Elva suul mängles üllatusesegune naeratus, kuid millegipärast sihtis ta nüüd vibupüssiga Rumit.

,,Mida sa tegid?" küsis neiu. ,,Mingi mürk?"

,,Veriastel," pomises Rumi. Kokakunst ja vanade lugude tundmine olid ainsad asjad, milles ta Vencenist ja Blokist kindlasti parem oli olnud, ja vanades lugudes oli alati terake tõtt. ,,See pole päriselt lihasööja taim, aga ikkagi... päris mürgine." Ta neelatas. ,,Ma tapsin sellega rotte. Sahvris."

,,Väga kaval," ütles Elva tunnustavalt. ,,Oleksin nendega ilmselt ise hakkama saanud, aga sinust oli palju abi."

,,Sa... sa ei ole Matteringi ülikooli õpitüdruk. Kes sa oled?" Rumi üritas end küünarnukkidele püsti ajada, aga Elva raputas hoiatavalt pead ja viibutas oma vibupüssiga.

,,Keegi, kellel on Ragnari aardele sama palju õigust kui neil."

,,Aga ainult nemad teadsid, kus see on."

,,Ei. Nemad ja veel üks mees. Leiv. Minu isa." Elva naeris. ,,Mõnikord tulevad surnuks peetud siiski tundrast tagasi. Ma lähen nüüd varanduse järele. Sinust oleks tark mulle mitte järgneda, Rumi Kettilipoeg."

,,Ja... mida sa pärast teed?"

Elva peatus enne tuisku kadumist lävel ja mõtles selle üle järele. Siis ta naeratas.

,,Võib-olla tulen siia tagasi. Lõppude lõpuks teed sa ikkagi maailma parimaid jänesepirukaid."

Jutt: Tondilatern (J. J. Metsavana)

Unenäod painasid mind juba kolmandat nädalat. Need olid kas kirjeldamatult realistlikud ja hirme ning õudust täis või siis sellised, kus ei toimu midagi peale abstraktse ja seosetu sagimise, kuid mis virutavad hullemini jalad alt kui miski muu.

Olin just ärganud ühest, kus mind ajasid mööda iidse ja pehastunud puitlinna kitsaid tänavaid taga mingid vormitud-kehatud õudused. Üritasin nende eest meeleheitlikult põgeneda, aga jalad olid tuimad ning ootamatult rasked, keeldudes sõna kuulamast. Inimmeeltega ähmaselt aimatavaid olendeid tuli aga aina juurde, neid voolas võika massina tänavaäärsete majade mustavatest akendest ning ustest, ja mida rohkem neid lisandus, seda raskemaks näis edasiliikumine muutuvat. Viimaks ei kuulanud jalad enam üldse sõna, sain vaid abitult jälgida nende grotesksete peletiste tahtlikult aeglast lähenemist nagu võrku takerdunud kärbes, kes on ümbritsetud loendamatust hulgast ämblikest. Ärkasin hetkel, kui kõige lähemale jõudnu end minu poole küünitas ja oma liigendliku käpaga minu pea järele haaras.

Lamasin üleni higisena, linad ihukülge kleepumas, ja tundsin vaid külma, väsimust ning lootusetust. Uuesti magamajäämiseks olin liiga hirmul, voodist üles tõusmiseks aga liiga väsinud.

Lõpuks vajusin mingisse hämusesse seisundisse, kus tiksusin aegajalt ärgates kogu ülejäänud öö hommikuni.

Lõplikult virgusin esimeste päikesekiirte saatel, vaarusin kööki ning vägistasin sisse kannutäie kohvi. Peale seda oli nüüd juba ka füüsiliselt kehv olla, kohv keeras maos nagu hape ja väsimustunne ei kavatsenudki taanduda.

Istusin köögis tükk aega toolil ja jõllitasin vana raadiot. Töökohta mul enam polnud. Arsti juurde polnud mõtet minna, seal kirjutati vaid hobuseannuseid ravimeid, mille ostmiseks raha ei jätkunud ning mis ei mõjunud mu seisundile karvavõrdki.

Ülejäänud päeva veetsin vanaisa raamatukogus. Lugemiseks polnud jõudu ega keskendumisvõimet. Nii ma siis sirvisin nahka köidetud ja kulunud teoseid, kuni hakkas taas hämarduma ja käes oli uus videvikutund. Selline küll pealiskaudne, aga siiski süstemaatiline tegevus aitas samas närve lõdvestada, sest päev otsa nähtamatult õhus rippunud pinge hakkas tasapisi isegi kahanema. Käisin köögis, sõin kasina õhtusöögi, mis koosnes paarist võileivast ja eilsest kartulipudrust ning otsustasin viimaks kiire jalutuskäigu kasuks õhtuhämaruses.

Sikutasin mantli selga ja tegin liigselt kiirustamata tiiru ümber kodukvartali. Tuleb tunnistada, et õhtustel jalutuskäikudel on alati olnud mu üle imeline maagiline mõju. Imetlesin lopsakate aedade rohelusse uppunud maju, helendavaid aknaid ja nende taga salapäraste varjudena askeldavaid inimesi ja tundsin end märksa paremini.

Kodumaja ette jõudes lahustus verivärske kindlustunne taas olematuks. Kogu hoone tundus igast avausest ja kivipraost õhkavat kujutlematut õudust. Seisin nõnda rumalalt maja ees küllap oma pool tundi, kuni lõpuks jõudis mulle kohale, et ma ei saa ka lihtalt kogu ööks tänavale jääda.

Ampsasin veel kööki jäänud jääke ja suundusin sealt otse voodi. Uni aga ei tahtnud mitte tulla, vähkresin linade vahel tund või kaks, kuni loobusin ja otsustasin rohud appi võtta. Peale pisut mõtlemist meenus ka, kus olin unerohu karpi viimati näinud - eks ikka raamatukogus.

Päikesepaistes nii hubane ruum kujutas end ööhämaruses tõelise luupainajana. Kõige hullematena tundusid aga riiulid, mis näisid naginal pea kohale kokku koolduvat ilmselge sooviga mulle peale vajuda ja mind surnuks lämmatada. Sõimasin end mõttes idioodiks ning lipsasin riiulite alt läbi ruumi keskele. Rabasin laualt ravimipurgi ja ühe poolelioleva raamatu ning tahtsin sama kiirelt kaduda, kui ootamatult haaras mu tähelepanu riiulite vahelt kostev itsitamine. Vaatasin sinnapoole ning tundsin, kuidas veri soontes jäätus. Riiulite vahele oli madal poolemeetrine käik, mida ma polnud kunagi varem silmanud ja sealt jõllitas mulle vastu pulstunud rotisarnane olevus. Ainult et sellel olevusel oli inimese nägu. Küll väändunud ja kohutavalt moonutatud, aga selgelt inimese oma lai irve ees ja kollased hambad paljastatud. Röögatasin ehmatusest ja ärkasin oma voodis. Selgus, et olin kõigest hoolimata siiski magama jäänud.

Keerasin teise külje ja üritasin uuesti uinuda. Seekord tabas mind üks neist abstraktsetest unenägudest. Sellistest, kus vorm, ruum ja aeg ning mõtted sulanduvad ühtseks amorfseks massiks.

Ainult seekord puudusid sedasorti fantaasiaga kaasaskäivad hirm, meeleheide või ahastus täielikult. Pigem kujutas unenägu endast vabanemist, kus pidin võõrapärase hääle poolt mu kõrva sosistatud nimekirja alusel korjama kogu majapealt kokku terve hulga absurdseid esemeid ja need siis täpselt etteantud juhiste järgi kokku seadma. Ja see ei olud lihtsalt mäng, tundsin iga rakuga oma ülesande olulisust ja ülimust, enda äravalitud positsiooni ning kui lõpuks sain viimase detaili paika, valdas mind uskumatu kõikehõlmav eufooria. Kogetud ekstaas oli sedavõrd tugev, et ärkasin üles ja naersin ning vähkresin heameelest mitu minutit, kuni hakkasin enda ümber asetsevat maailma aduma.

Väljas paistis olevat varajane lõuna ja ma ei suutnud enda õnne uskuda. Olin maganud rahulikult, näinud ehk küll jaburat unenägu, aga selle eest sugugi mitte hirmsat - pigem vastupidi - ääretult meeldivat. Tundsin end väljapuhanuna ja värskena. Kargasin voodist üles ja ootamatult haaras hirm oma raudse ja niiske käega kõrist.

Kirjutuslaual lebas seesama arusaamatu konstruktsiooniga masin, mida olin unes nõnda õhinaga ehitanud. Selge see, olin lõplikult segi läinud, muutunud kuutõbiseks ja hakanud ehitama kättejuhtuvast sodist tont teab mida. Tahtsin vihaga laual lebava agregaadi põrandale paisata, aga miski takistas seda tegemast. Pigem kummardusin sellele lähemale ja püüdsin aparaadi otstarvet ära arvata. Loomulikult see ei õnnestunud. Hullem veel - ma ei suutnud isegi taibata, kust on selle osised pärit. Paari jupi puhul tekkis vähemalt kahtlus, et küllap pidin nende saamiseks rüüstama koridori seinakella, aga valdav enamus neist olid mulle täiesti tundmatud.

Taga hullemaks - lähemal silmitsemisel tundus see isegi kergelt rohekalt helendavat. Võtsin selle unest tuttava konstruktsiooni kätte ja silmitsesin seda igast küljest. Pikkust oli esemel ehk umbes lillevaasi jagu ning hoolimata oma keerukusest tundus see üllatavalt kergena. Koukisin lauasahtlist paberinoa, plaaniga veider agregaat juppideks lammutada, aga lõin kõhklema. Meenus taas äsjanähtud unenägu, kus mu käesoleval seadmel oli ülimalt oluline tähendus - ainult et ma ei suutnud seda enam kuidagi meenutada.

Saatsin mõttes kõik põrgu ja viisin müstilise masina raamatukokku, et seda hiljem edasi uurida. Seejärel loivasin kööki, praadisin kartuleid ja mugisin kõhu täis. Proovisin vahelduseks jätkata ka tööd ühe oma varasema artikli kallal. Üllatuseks seekord isegi mõnevõrra edukalt. Kui väljas uuesti hämardus, oli tekst omajagu arenenud ja peab ütlema, et tuju oli seetõttu viimase peal. Justkui oleks mingi paine peale veidra masin-skulptuuri valmimist minust välja voolanud. Kõndisin rahulolevalt raamatukokku, et mõnd teost sirvida ning mu pilk langes taas masinale, mis tundus nüüd veelgi intensiivsemalt helendavat. Võitlesin veelkord sooviga see osadeks lahti lammutada, kuid ka seekord sai alateadlik unest pärit kartus ratsionaalsest mõistusest võitu. Heitsin seega diivanile otsusega unenäo-aparaati esialgu eirata ja võtsin ette ühe kergekoelise seiklusloo kosmoseränduritest.

Uni, mis vanale kosmoseooper-sopakale järgnes, oli veider, aga kui meeldivalt veider! Selles unes kõndisin ma mööda oma vanaisa maja, käes seesama müstiline seade, mis helendas kui kaarleeklamp, ja igal pool, kuhu selle valguskiired langesid põgenesid kiunudes kõikide mu varasemate unede painajad. Nad tormlesid must eemale, kogunesid pimedatesse nurkadesse ja piiksusid ning kriiskasid surmahirmus, kui neid laterna roheka valgusega üle kallasin. Ei pea vist ütlemagi, kui rahuldusttekitav see uni oli. Jooksin naerdes ringi ja kihutasin painajaid mööda hoonet üha kaugemale ja sügavamale. Lõpuks keldrisse jõudnud, polnud tontidel enam kuhugi taganeda ja nad sulandusid kriisates sammaldunud kividesse.

Ärkasin rahuloleva ja rõõmsana, kuigi kehas oli tunne, nagu oleksin sörkjooksu teinud ja mind valdas isegi kahtlus, ega ma päriselt kogu unes nähtud matka läbi teinud. Tõstsin enda kuutõbise mõistuse sünnitise kaminasimsile ja silmitsesin seda hullumeelse teadvuse loomingut üheaegu nii uhkuse kui hirmuga. Paistis, et mu teadvuses vallandus mingi iseeneslik kaitserefleks ja hullusehoos olin ehitanud endale talismani, mille abil mu mõistus kaitses seda alateadvuses peituvate koletiste eest.

Päeva jooksul sain oma artikli valmis ja käisin viisin selle posti. Kuram, nii võib tõesti taas tööle hakata.

Ka sel ööl ilmutas müstiline latern end mu unedesse. Seekord hõljus tema salapärane rohekas helendus üle kogu maja ning iga akna taha sattunud uudishimulik olevus imeti koheselt agregaadi silmipimestavalt helendavasse sisemusse.

Nii jätkusid uned kolm- või neli päeva. Pean tunnistama, et ma pole kogu oma elu jooksul niivõrd kirkaid ja meeldejäävaid unenägusid näinud. Ühes kõndisin näiteks aeglaselt kogu linna tänavad läbi ja puhastasin enda laterna abil need kõigest kurjast ja sopast. Teises käis aga linnarahvas mu kodus justkui palverännakul kaasavõetud küünlaid laterna pealt süütamas, et puhastavat valgust igale poole üle kogu linna laiali kanda. Tundsin end neis unenägudes kui kangelane või päästja ja mõnus ebamaine hea tunne täitis hinge ka ärkveloleku ajal.

Loobusin ka enda soovidest maagilist talismani lahti võtta või hävitada. Pigem hakkas mulle üha enam tunduma, et olin valmis ehitanud oma isikliku versiooni indiaanlaste unenäopüüdjast - voodi kohale riputatavast esemest, mis takistab halbu unenägusid ja neid toovaid kurje vaime.

Ühel ööl lõpetasin, nagu ikka, hilja. Vedasin end voodisse ja kustusin võrdlemisi kiirelt ära. Kuid selle asemel, et vajuda unenägudeta hämarikku, leidsin enda oma maja rõdul. Ent midagi oli muutunud. Tundsin lausa füüsiliselt millegi suure ja kohutava lähedalolekut. Ja siis see tuli. Pilvitust taevast ja tähtede vahelt langes alla maa poole midagi musta. Nii musta, et selle vaatamine tegi silmadele sama palju haiget kui päikese silmitsemine. Alguses oli see väike, aga siis voltis see end lahti ja varjutas oma kehaga tähed. See oli midagi vormitut, kirjeldamatut ja võigast. Veidi õhus rippununa hakkasid koletisest välja venima pikad londi või paljude liigenditega ämblikujalgade sarnased moodustised. Need tungisid ükshaaval kõigi linna majade korstendest sisse. Rohkem ma ei suutnud enam vaadata. Tormasin tagasi majja ja minuni jõudis taipamine. See asi, see talisman, see ei tulnud mu enese alateadvusest. See oli hoopis majakas. Ese, mis oli määratud näitama nimetule õudusele teed läbi dimensioonide vaheliste karide ning kuristike meie maailma, minu kodulinnani!

Jooksin raamatukokku ja peksin rusikatega nõrgalt helendavat masinat, kuni valu mind äratas. Seisin hetke vaadates enda ees lebavaid kilde ja verest tilkuvaid särgikäiseid ning teadsin, et olin jäänud lootusetult hiljaks.

Kõndisin kuutõbisena alla esikusse. Paotasin välisukse. Veel siiani olin lootnud, et kõik see oli lihtsalt uni. Mu haige alateadvuse vasturünnak mu enda leiutatud vastumürgile. Kuid pilk tänaval märatsevale loomastunud rahvamassile ja oma soolikatega laternapostide külge poodud inimestele kustutas viimasegi hingitsenud lootusekübeme.

Lõin ukse pärani lahti ja tormasin välja tänavale. Tänavale, kus valitses kaos, maniakkide tänavale.

Table of Contents

Peatoimetaja detsembriveerg 2012 (Ove Hillep)

Süvahavva: õudus kogu-pere-kastmes (Ene Kallas)

Intervjuu: Eva Luts (J. J. Metsavana)

Doktor Who ja stsenarist Moffat (Tõnis Hallaste)

Muinasulme!? (Jüri Kallas)

Vestlusõhtu Eesti ulme kuldaegadest (Ove Hillep)

Apokalüpsis kultuuris ja kirjanduses (J. J. Metsavana, Ove Hillep)

Detsembrikuu ulmkonnakroonika 2012

Detsembrikuu kirjastuste uudised 2012

Detsembrikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Koomiks: Taevasse kootud linn (Tea Roosvald)

Jutt: Kõrgem seltskond (Lee Leithammel)

Jutt: Kohvik maailma lõpus (Martin Kirotar)

Jutt: Tondilatern (J. J. Metsavana)