Peatoimetaja veerg 12/2013 (Ove Hillep)

Jõulud möödas ning loodetavasti kõigil kingid käes. Meiepoolseks hilinenud kingituseks aga on uus ning tublisti radioaktiivne ulmeports, kust huvilised leiavad nii kodu- kui ka väljamaist loomingut.

Raamatutest on luubi alla võetud Maniakkide Tänava uus raamat "Õnne ja õnnetuse valitseja" ja Abercrombie Esimese seaduse triloogia II raamat "Enne nende poomist". Agur tutvustab ning hindab ka viimase järgi tehtud koomiksit, mida kõik võivad tasuta netist ise vaadata ning kirjutaja arvamusega kas nõustuda või see maha laita.

Uutest filmidest rääkides ootavad lugejaid arvustus nii uuest Kääbiku-filmist kui ka Euroopa-Korea koostööna valminud silmakommist "Snowpiercer".

Juttudest pakume lugejatele jätkuvalt verivärsket Eesti ulmet nii Diana Ostrati, Lee Leithammeli kui ka Maniakkide Tänava sulest. Viimase puhul oleme välja kaubelnud katkendi tema verivärskest raamatust "Õnne ja õnnetuse valitseja". Üle pika aja oleme maha saanud ka ühe tõlketööga ning autori loaga oleme teieni toonud David Langfordi küberpungiliku lühijutu "Uus lootus surnutele".

Kiiritavat lugemist ning ulmerikast uut aastat.

Kaanepildi autoriks Diana Ostrat.

Raamatuarvustus: Õnne ja õnnetuse valitseja (J. J. Metsavana)

"Esimene surm teeb rüütlist alles rüütli"

Maniakkide Tänav Maagimägede kooliaisandate vanasõna.

Maniakkide Tänav on teinud vahelduseks küber- ja kosmoseseiklustesse pausi ning läinud taas oma kõige vanema ja tuntuma teema - veremädase splätter-horrori lainele. Täpsemalt toimub raamatu ,,Õnne ja õnnetuse valitseja" tegevus "Surmakarva" nimelisest teosest tuttaval Iidmaal. Seekord küll mitte enam niiväga elavate inimeste maailma poolt vaadatuna, vaid raskuskese on kandunud kooljatele. Kõik peategelased on eeskätt Maagimägedelt pärit ebasurnud, ebasurnute lähisugulased või üsnagi peatselt lähisurnuks muutumas olevad tegelaskujud (ise seda muidugi teadmata).

Täpsemalt on peategelasteks külapoiss Mudrumuna, kes ohverdatakse kohe raamatu alguses pahelisele lummutisele nimega Kolbakorjaja ning noor rüütel Tõus, kelle isa Kae on otsustanud tavalise ja traditsioonilise suremise asemel lasta endast ebasurnu teha ja sedasi suguvõsa ja maavaldusi edasi valitseda. Tema ainus poeg ja pärija Tõus pole sellise asjadekäiguga eriti rahul ning saadetakse seetõttu sõjakäigule elavate maailma vastu, et mees seal mõõga ja tulega omale isikliku uue maavalduse hõivaks. Ei pea siinkohal vastu ja tsiteeriks teost:

"Kae püüdis naerda, kuid isegi tema naer meenutas juba surmakorinat. ,,Sul on õigus, vana korjus. Soiulind, kooljalind. Olen alati manalasi imetlenud. Ka mu pojale oleks see õige saatus. Olen siin voodis hinge vaakudes ikka mõelnud - see ongi Murekingu suguvõsale õige viis elamiseks ja suremiseks. Sünnid, paljuned ja kooljastud. Niiviisi kasvab jõud iga põlvkonnaga ja vereside ei lase meil üksteise vastu astuda. Ükskord valitseb Murekingu suguvõsa veel tervet kuningriiki"

Asjad, mis tegid teose mulle ääretult nauditavaks oli teksti lobe kergelt voolav stiil ning nauditav must huumor. Kõik need kooljad, ebasurnud, elusalt keetmised, pealuutornid ja muud kõikvõimalikud jälgid asjad olid sedavõrd elutervelt ja lustlikult kokku pandud, et mine või kadedusest roheliseks. Lisaks meeldis mulle kohutavalt kirjastiiliga tehtud töö. Erinevalt Tarlapist, kelle teostest räägivad nii harimatu talumats kui füüsikadoktor täpselt üht rikast keelt on Tänaval maainimeste ja kõrgemast soost isandatel kõigil oma kõnepruuk.

Kõige selle hea kõrval ei saa ka kahjuks läbi halvata. Kogu teosel laiutab kohutav kiirustamise jälg justkui kole haavaarm muidu nii kenal ja põneval kehal. Kui raamatu esimene pool on veel üsnagi sujuv, siis mida lõpupoole, seda rohkem pedaali põhja litsutakse ning edasi tormeldakse.

Näiteks ei saa Mudrumuna viimastes peatükkides enam üldse sõna, kõik toimuv on juba Tõusu vaatenurgast. Minu arust jäi ka pisut pealiskaudseks ja segaseks, miks peategelased niivõrd kangesti ikkagi Veritaagale turja tahavad kippuda? Eriti ebastabiilne ja müstiline tundub siinjuures sortsitar Pude, kes kuulutab Veritaagale sõja juba ammu enne teisi, ning samavõrd veider tundub tema ülimalt järsk ümbermõtlemine ja otsustamine ikkagi Veritaaga liitlaseks hakata. Mainitud on küll kedagi Surikinnast aga nimetet koll ei pääse kordagi lavalaudadele ja jääb isegi segaseks, et mida see kinda-isand täpselt ikkagi Kujupoegade suguvõsalt nõudis. Seda, et mõned tegelaskujud (nt koos Mudrumuna ja ta sõbrannaga tornis olnud poisike) kaovad täiesti ära, ei hakka mainimagi ning lõpulahing jääb kuidagi kiireks ja visandlikuks, justkui lihast puhtaks keedetud skelett.

Seda väiksemate ja suuremate vigade nimekirja võiks jätkata veel pikalt. Üldiselt on mulle ka see vigade peamine tekkepõhjus selge - ma ei tea palju ma võin raamatu valmimise protsessist tegelikult kirjutada, aga olen lugenud käsikirja juba kolm korda. Esimene "Õnne ja õnnetuse" valitseja oli käesolevast täiesti teine romaan. Selle kirjutas autor kohe peale kulkasse taotluse saatmist niivõrd põhjalikult ümber, et alles jäid vaid paar üksikut nime ja põhimõte, et üheks peategelaseks on noor poisike. Seega kulus silumiseks ja parandamiseks ettenähtud aeg lõpuks uue romaani kirjutamiseks. Parandamiseks-täiendamiseks endaks jäid vaid loetud nädalad ning sellest tulenevalt tuli autoril mitmed head mõtted maha matta ning mõningaid lõike lihtsustada või lühendada.

Loodetavasti on käesolev tekst autorile õpetuseks, et edaspidi ta enam poolvalmis käsikirju kohe kirjastusele ei esitle vaid lihvib neid eelnevalt märksa hoolikamalt ja pikemalt. Samas päris ebaõnnestunud teoste hulka see ei kuulu, sest muhe on lugeda. Meelelahutuslik väärtus on raamatul piisavalt kõrge ja vägagi lahedaid stseene, hetki või ütlemisi on tekst pungil täis. Näha on ka, et autor pole jäänud samale tasemele tammuma vaid tema stiil on teinud varasemate teostega võrreldes läbi tugeva arengu ning küberpungi kirjutamisest omandatud kogemused pole kuhugi kadunud. Põhimõtteliselt on Tänav võtnud enda vana armastuse goreste keskaegsete maailmade vastu, lisanud "Taadeldusest" ja "Teoloogiatudengi katsest" pärineva ja omajagu täiustatud - mastaapsemaks muudetud - hingede häkkimise temaatika. Lummutiste loomise, hingede häkkimise, lõikumise ja hinge-andmebaaside ehitamise ideed mõjuvad värskelt ja nende baasil saab autor kindlasti tulevikuski ohtralt põnevaid "koolnu-küberpunk" tekste luua. Kuhugi kurku või hingesoppi jääb lugedes siiski õrnalt kibe nukrus, sest teos oleks saanud olla veel nii mitu kraadi parem.

Pildid pärit filmist "Army of Darkness" (1992) tundusid lihtsalt kuidagi väga hästi selle raamatuga sobivat.

Reaktori ontlik sünnipäev (Ene Kallas)

Viimasel novembrikuupäeval võis Tartu kirjanduse majas näha ringi sebimas noori ja vanu ulmehuvilisi. Mis toimus? Ikka see, mis pidi - ajakiri Reaktor tähistas oma teist sünnipäeva koos mõlemast tegevusaastast väljanopitud juttude kogumiku esitlusega.

Asjaolu, et "Tuumahiid" oli juba mõnda aega ulmesõprade lugemislaual, ei kahandanud esitluse väärtust.

Kolm vaprat ehk Ove Hillep, Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana juhatasid piduliku sündmuse sisse, kõneldes saalitäiele rahvale ning paarile filmijale sellest, kuidas ajakiri alguse sai. Tõsi on see, et just Metsavana ja Mandi pikk teekond Lääne-Saaremaale ehk minu esivanemate koju, muuhulgas ka Ulmeguru juurde, kinnitas poiste usku - tuleb teha üks korralik ajakiri. Nagunii kirjutasid nad üsna usinasti Mandi juhatusel ulmejutte. Aga et ulmekirjutamisel oleks väikegi stiimul, oli vaja leida avaldamiskoht.

Ja ka sellepärast, et "hiirekese" võhm on üsna otsakorral. Miks muidu vudib ta aastast-aastasse aina laisemalt ning ühtsama ringi pidi, kuidagi kohale jõudmata. Ning uut särtsu tõrjub ta jätkuvalt kenade vurruliigutustega eemale.

Nii saanudki ajakiri. Sündis Reaktor, värske, huvitav. Oma heade ja halbadega. Muidugi, väga kerge on ühele tasuta ja regulaarselt ilmuvale võrguajakirjale ette heita, et tal pole päris professionaalseid keeletoimetajaid ega korrektoreid. Muuseas on just see olnud läbi kahe aasta üks suurimaid valupunkte.

Aga muus osas täidab Reaktor igati temale pandud õigustusi. Siin on pea kõik see, mida ulmefänn võiks lugeda tahta: jutte, arvustusi, intekaid, sisselõikeid fändomi kroonikasse, pilte, koomikseid, mängude tutvustusi jne jne. Ühesõnaga, ainus, mille üle saab kobiseda, on ainult va keel, ja kui sellest üle olla, siis poisid on olnud väga tublid. Ning Reaktor peab elama. Peab hakkama saama, kasvõi läbi raskuste. Sest nende kahe aastaga on ta õigustanud oma olemasolu. Ning see oleks patuasi, kui selline tore üritus jääb mõne tühise asja taha pidama. Olgu selleks või komavead.

Selle tõdemusega lõpetas ka Ulmeguru talle ette nähtud kolmveerand-tunnise kõne, mis käsitles ulmeajakirjade kirjut ajalugu. See oli üheaegu hariv ja lõbustav, aga kokkuvõtet teha? Jah, kui tahate neist ajakirjadest lugeda, siis Ulmegurul on siinsamas Reaktoris olema sari, kus ta käsitlebki just neid olulisi ajakirju.

Üheks n-ö ametliku osa koomiliseks, samas harivaks kõrgpunktiks oli roosa ükssarviku Metsavanale kinkimine. Tegelikult on lugu pikem, aga las asjaosalised ise räägivad. Kõrtsis või kuskil mujal. Küsige, ja teile räägitakse. Või hea küll, veenvaks argumendiks võib osutuda liitrine kann täis õlut.

Hiljem võis mugida, juua ja joosta. Seda viimast tegid peamiselt noored ulmefännid. Ja jooksmise ja mugimise vahele mahtusid kõikvõimalikud kahekõned ja kolmekõned ehk töö sektsioonides ning raamatute ost-müük. Ning hea tahtmise korral võis enesele krabada ka Reaktori plakateid, mille Priit oli lahkelt proovitrükiste pähe kirjanduse majja tassinud.

Kui sündmus majas end ammendas, seati sammud sinna, kus anti nii süüa kui juua. Peksa võis ka norida, aga seda tegid vaid teadlikumad elemendid. Nii või naa lagunes seltskond suures osas pärast hiina söögikoha külastamist laiali. Kes läks sauna, kes kaissu, kes kirjanduse majja...

Lõbus oli ja teinekordki :).

Ülaloleva pildi autoriks Tiina Sulg - kõik ülejäänud fotod pildistas Ene Kallas.

Raamatuarvustus: Enne nende poomist (Juhan Voolaid)

"Enne nende poomist" on Joe Abercrombie poolt kirjutatud fantasy triloogia "Esimene seadus" teine raamat. Esimene raamat on mul juba Reaktori augustinumbris arvustatud ning mäletatavasti sümpatiseerib see autor mulle just selle poolest, et ta ajab enam-vähem sama rida, mida Georg R.R. Martin oma "Jää ja tule lauluga". Siinsele lugejale võiks see tähendada tempokat lugu realistlikuna tunduvas maailmas koos värvikate ja mitmepalgeliste karakteritega.

Kui esimene raamat tundus lõpuks ikka olevat nagu üks suur sissejuhatus järjele, kus lõpuks kõik tegelased saadi omadele kohtadele, et järgmise teosega loole koheselt stardipauk anda, siis tuleb tunnistada, et nii läkski. "Enne nende poomist" läheb kohe kiiruga käima, olustik on eelnevalt juba selge ning seda üle ei korrata. Erinevalt esimesest raamatust, kus mitu liini maailma eri nurkadest alguse saanuna lõpuks tervikuks põimusid ja ühele pildile tulid, on lugejal hulga lihtsam jutustuse kulgu jälgida. Uniooni pealinnast saavad kolm lookest kenasti minema juba tuttavate karakteritega ning nõnda kindlalt käivad need ka raamatu lõpuni välja. Üllatusi juhtub, nii et olge valmis.

Üks jutulõng arutab siis sõjakonflikti põhjas barbaritega. Siin saab värvikalt aimu suurest lahingust ning selle kaosest. Saab maitsta nii võitu kui kaotust. Üldsegi paneb mõtlema, kui mitmes lahingus meie ajaloos on antud sõduritele käsk, "abi on tulekul, mitte taganeda", kui tegemist on puhta valega. Väga meeldib ka mõnede eelnevalt kõrvaltegelasena paistnud karakterite täpsem välja-joonistumine, eriti kolonel Westi ja prints Ladisla kannatuste näol. Kummalisel kombel meenus mu enda kogemus ajateenistuse "näljanädalast", kus tuli päevi ilma talvevarustuseta lumises metsas toime tulla ning näha kõige effimaid linnamehi, erinevalt teistest võitlejatest, paari päevaga muutumas Balti Jaama pompsikuteks.

Teine paralleelselt jooksev lugu leiab aset liivases palavuses, üle mere lõunas, Gurkhuli mandri poolsaare otsas asuvas linnas Dagoska. See on Uniooni impeeriumile kuuluv täpike kaardil, mida lõunalased maialt piirama on asunud. Armastatud lombakas Sandor dan Glokta sinna purjetabki, et esindada Uniooni kõrgemat võimu ja teha võimatut - ilma lisaressurssideta mitte lasta linnal langeda vaenlase kätte. Loomulikult saab jälgida ka Glotka põhitööd - kinnivõetute julma piinamist, mis mulle triloogia alguses väga vastumeelt lugemine oli, kuid nüüd, mil sellega rohkem harjuda olen jõudnud, hoopis haiglaselt meelelahutuslik tundub.

Kolmas liin meenutab siis fantasy rollimängu seiklust. Võlur koos õpilasega, barbar, rajaleidja-bard, rüütel ja "chaotic-evil" salamõrtsukas, umbes sellised need D&D karakterite klassid vist oleks, lähevad üle mere, maa ja mägede, maailma lõppu, et saada enda kätte võimas maagiavidin. Lugu ise on aga kõike muud kui tüüpiline rollimängu seiklus. Siin kipub lugemine kohati venima, nagu ühele pikale rännakule kohane, kuid juhtub ka ootamatuid asju. Üks seiklejatest saab rännakul vigastada ning seda pean selle raamatu tipphetkeks. Eriti see pisike peatükk, kus kannataja korraks pildi ette saab - väga hästi kirjutatud! Ka selles jutuliinis leiavad aset erinevad karakterite arengud ja tulevad ilmsiks uued saladused, mis annavad nende tegusid paremini mõista.

Kogu raamatu vältel tulevad esile killud selle maailma ajaloost ja mütoloogiast, mis selles loos endast üha tähtsamat rolli kujutavad ning kogu inimestevaheline konflikt loo edenedes järjest marginaalsem tundub. Lisaks meeldib see, kuidas lugu antakse edasi läbi erinevate karakterite silmade. Kohati on imekspandav, kuidas autor suudab mõnda asja nii elavalt kirjeldada, justkui oleks ta ise midagi kirjapandust läbi elanud.

Lõplikuks hinnanguks ma päris maksimumi ei annaks. Maailm meeldib, põnevaid momente oli, kuid kriisid lahenesid kuidagi liiga pehme maandumisega. Raamatu lõpuks jõuavad kõik kolm jutuliini kindlasse lõpp-punkti, kuid lugu ei ole kaugeltki läbi. Ikka tahan teada, mis siis edasi saab ja loodan triloogia viimasest raamatust ka saamata jäänud raputust kogeda.

Kiitused ka tõlkijatele ja trükkijatele, kes teise osa nii kiirelt lugejateni said tuua. Jään kolmandat osa ootama.

,,Raud ise" koomiksina: Nunnu julmurite maailm (Agur Tänav)

Oma blogi 10. aprilli 2013 aasta postituses andis Joe Abercrombie, Esimese Seaduse triloogia autor teada, et ülla-ülla, nüüd hakkab triloogia kandma ka graafilise romaani kuube. Kuigi kuulsin sellest uudisest teiste kanalite kaudu, muutusin ma loomulikult ärevaks ja soovisin imet oma silmaga kaeda. Tõepoolest, nii oligi, esimesed 90 lehekülge on valmis joonistatud ja kuigi sellest projektist pidi saama aastatepikkune töö, kus iga nädal ilmub kolm lehekülge, siis millegipärast on töö katkenud ja seisabki ta oktoobrikuust saadik 90. leheküljel. Loodame siiski, et asi siiski lõplikult toppama ei jää. Ehk on tegu meeskonna kunstiliste vaidlustega ja ma loodan, et nad siis uue kunstniku leiavad. Miks? Kohe räägin.

Niisiis koomiksist. Mulle ei meeldinud. Esimesel korral. Liiga see..., liiga teine..., liiga kolmas... jne. Kõik oli valesti. Tegelikult ei olnud, vähemalt mitte kõik, sest teisel-kolmandal korral hakkasin tajuma, et koomiks oli iseseisev teos. Nii nagu pole Sõrmuste Isanda triloogia täpselt seesama mis raamat, kuid see ei takista tal olemast hea film. Seepärast on ehk isegi hea lugeda seda neil, kes pole raamatut lugenud (vaesekesed), seevastu need õnnelikud, kes on triloogia alla neelanud peaksid ehk esialgu lähenema pildiseeriale veidi madalamate ootustega. Kui liialt endale juba ette ise ei kujuta, siis tegelikult pole koomiksil viga midagi. Tuleb lihtsalt tabada selle teistsugune hingamine.

Mis mulle siis konkreetselt ei meeldinud? Kunstnikutöö eelkõige. Mitte kogu töö vaid põhiline - Logen ja Glokta on liiga ilusad. Logen, kes pidi olema armiline ja kole brutaalne barbar on tehtud selliseks ilusaks animepoisiks kellele on moe pärast üks joon ninale tõmmatud. Kui tsiteerida ühte kommentaatorit internetist, kes üsna tabavalt väljendus, siis: ,,Ainus naine kellele Logen raamatus ligi saab on Ferro Maljinn ja too on paras nõid. Koomiksi-Logeni ette aga langeks ülestõmmatud seelikutega printsesse nagu loogu." Ja verd, loomulikult, verd ja soolikaid on liiga vähe visualiseeritud. Kogu see võitluste brutaalsus, räpasus ja loomalikkus on lihtsalt mingi segane rähklemine. Raamatus sai ta pea iga võitluses ka ise iga kord viga, kuid koomiksis see eriti välja ei tule. Nii kaob pikapeale ära tema tunnuslause: ,,I´m still alive" mõte. Tundub nagu teeks ta omi asju nagu kõik need kaunid animekangelased teevad. Ilma erilise pingutuseta siuh-säuh ja edasi. Gloktast ei hakka ma rääkimagi - mitte sandistatud värdjas, vaid lihtsalt kurja näoga kaunismees.

Ning mis mind eriti imestama pani - kui Logen ja Glokta on ilusad poisid, siis Ardee, see raamatu esikaunitar - eks ilu on muidugi vaataja silmades - aga no ei meeldi ta mulle. Ega mul muus osas väga etteheiteid ei olegi, kui et see julm ja räpane maailm on kunstniku poolt joonistatud hästi ilusaks-ilusaks ja kui ta natuke veel oleks püüdnud, võiks isegi öelda, et isegi naaatuke nunnuks.

Loodetavasti olen ma eelneva jutuga inimesed ära ehmatanud ja ootused alla viinud. Sellega oleks kirjatükk oma eesmärgi täitnud. Nüüd võite minna lugu nautima, sest tegelikult on see ju koomiksisõpradele üsnagi kena maiuspala. Väidetavalt saab koomiksit endale poest ka osta aga samas on see ka autorite poolt pandud täiesti tasuta võrku üles.

Siin ta on: http://www.firstlawcomic.com/

Filmiarvustus: Snowpiercer (Jaan Hansen )

Lõuna-Korea lavastaja Joon-ho Bongi käe all valminud Snowpiercer on film, millest ulme- ja filmifännid olid juba mõnda aega rääkinud, hääles kõlamas ootusärevus ja lootus näha midagi teistsugust. Lõpuks ta ka valmis ja jõudis üllataval kombel isegi meie kinodesse. Seda võimalust ei saanud kasutamata jätta ja esimesel vabal momendil istuski väike seltskond kinotoolidele, et vaadata vahelduseks midagi muud kui ,,Hollywoodi järg 8: Kliee tagasitulek". Kaks tundi hiljem kinost väljudes oli kindel vaid üks - nähtu oli erakordselt mõnus elamus, kuid esimese hooga ei osanud kõike sõnadesse pannagi. Nüüdseks on aga esmaemotsioonist veidi aega möödunud ja filmil olnud aega seeduda.

Sama lavastaja on teinud mitmeid populaarseid filme, seega ei ole neid nägemata võimalik öelda, kas Snowpiercer on tema senise loomingu pièce de résistance, kuid rohkem tähelepanu kui lõviosa käesoleva aasta ulmefilmidest vääriks ta küll. Film põhineb Prantsuse 1980ndate graafilisel romaanil ,,Le Transperceneige", mis on tänu filmile nüüd ka inglise keeles saadaval. Düstoopilises tulevikus on ebaõnnestunud eksperimendi süül muutunud kogu meie rohe-sinine planeet üheks lõputuks külmaks ja kõledaks lumeväljaks, kus ükski organism ei suuda elus püsida. Inimkonna jäänused on koondunud hiiglaslikku igiliikuriga rongi, mis tiirutab väsimatult mööda kogu planeeti hõlmavat raudteed. Rongis väljakujunenud klassisüsteem, milles vaesed on räpastesse tagumistesse vagunitesse pressitud ja rikkad eespool kõikvõimalikku luksust naudivad, tekitab kannatavas pooles loomulikult palju rahulolematust ja lõpuks kasvab sellest välja plaan tungida vedurini ja võtta see oma kontrolli alla.

Kogu seda lugu edastavad näitlejad on tõesti hästi valitud ja kohata võib mitmeid tuntud nägusid. Oluline on seejuures, et tuntusest hoolimata on nad rollides siiski sobivuse pärast, kohati lausa meeldivalt üllatades. Nii võibki näha peaosas peaaegu äratundmatut Chris Evansit, kelle värskeimate filmirollide hulka kuulub üsnagi unustatava Kapten Ameerika mängimine Marveli koomiksifilmide universumis. Üheülbalise paipoisi asemel on tema habetunud tegelaskuju siin hoopiski mitmetahulisem. Teist olulist rolli täidab ka varasemalt käesoleva filmi lavastajaga koostööd teinud korea näitleja Kang-ho Song, peaosaline nt sellistes meistriteostes nagu ,,Host" ja ,,The Good, The Bad, The Weird". Pahade (rikaste) poolt esindab muuhulgas Tilda Swintoni kehastatud Mason, kes käib pööblile loenguid pidamas, et nad ei unustaks oma õiget kohta selles mikroühiskonnas.

On näha, et filmi pole igal sammul üritanud suunata kurjad stuudiobossid, kelle nägemus keskmisest ameerika filmivaatajast on nii mõnegi suure potentsiaaliga loo sõnniku ja suhkruvati sisse uputanud. Nii kannavadki filmi lisaks värvikatele tegelastele mitmed ideed, mille puhul on suhtumise ,,Tea, kas ikka sobib ..." asemel ilmselgelt olnud päevakavas meelsus ,,Muidugi, teeme ära!". Nii valminud lugu on mõnus segu ühiskonnakriitikast, headest dialoogidest, leidlikust märulist, süsimustast huumorist ja paarist väiksemast ja suuremast üllatusest. Kõik on nii täpselt välja timmitud, et enam paremaks filmi valemit muuta ei saaks.

Seda jälestusväärsem on filmi levitamisõigused endale krabanud Weinsteini plaan maha nüsida umbes 20 minutit, et tulemus meenutaks rohkem tavalist märulit. Selle jaoks tahetakse ohverdada tegelaste taustad jms tühi-tähi. On ka üsna selgelt öeldud, et ameeriklased on filmi originaalkuju jaoks liiga lollid (veidi vähem otsekoheste sõnadega, kuid mõte jääb samaks). Selline nüsimine peaks olema kriminaalkorras karistatav. Ei, ma ei tee isegi nalja, annaksin allkirja selle poolt, kui saaksin.

Samas on siiski mul ka kaks ... no hästi - poolteist head uudist. Nimelt on seda filmi lühendamata kujul võimalik veel uue aasta alguses meiegi kinodes nii Tartus kui Tallinnas näha, seega soovitan tungivalt kinokavasid uurida, leida see aeg ja kasutada võimalust vaadata originaalset ulmet, mis on oluliselt parem kui nii mõnigi teine käesoleva aasta film. Pean siinkohal silmas selliseid nagu mõneti vaadatavad ,,Oblivion" ja ,,Elysium" või ,,After Earth", mida on võimalik taluda ainult läbi kolba rammitud lehtri alkoholi otse ajju manustades. Teine võimalik hea uudis on, et miski pole veel kindel ja uusimate teadete kohaselt võib siiski lavastaja versioon peale jääda. Elame-näeme ja Weinstein torgaku käärid endale kuhu soovib.

Olgu kuidas on, videolevisse jõuab see film kindlasti ka lühendamata kujul, nii et kes kinno ei jõua, uurigu kestvust - 2+ tundi on õige, alla selle - ettevaatust! Samas soovitan tõesti võimalusel kinos ära käia. Me vajame rohkem taolisi filme ka tavakinodesse ja neil on lootust esile kerkida ainult siis, kui kassatulu on piisav. Et Snowpiercer üldse meie kinodesse jõudis, on väiksemat sorti ime ja ma näeksin meelsasti selle ime kordumist.

Filmiarvustus: Kääbik: Smaugi laastatud maa (Diana Ostrat)

Et kõik ausalt ära rääkida, nagu kirjutas juba Agu Sihvka, pean alustama sellest, et kui klassikaline kääbikusõber ja Tolkieni-austaja alustab lapsepõlves Kääbiku lugemisega ja jätkab sealt edasi Sõrmuste isanda ja Silmarillioni poole, siis minuga on lugu olnud vaat et vastupidine. Mina lugesin esimesena, ja alles vägagi täiskasvanuna Silmarillioni (Keskmaa Ordu "halvad" mõjud), mis mulle väga meeldis. Umbes peale seda tuli ka esimene Sõrmuste isanda film välja, mis mulle ka väga meeldis. Esimese ja teise filmi vahele sai siis loetud ka kõik kolm köidet raamatut, eestikeelses tõlkes, ja ma tunnistan seni, et kui välja arvata see, mida nad vaese Sam'i nimega tegid, siis mulle see tõlge meeldib, ja raamatud nõndasamuti. Ja filmid, mida on aastate jooksul ja "extended" versioonis saanud vaadata ikka x+n korda. Mis aga Kääbikusse puutub, siis selle raamatu võtsin ma pihku pool-kohustuslikus korras siis, kui esimesed kõlakad levima hakkasid, et temast ka film tehakse. (Multikat ma olin varem näinud, multikas on omaette fenomenina väga vinge.) Niisiis, lugesin Kääbikut, ingliskeelsena, ja pean tunnistama, et see raamat jättis mu üpris külmaks. Ilmselt ma olekski pidanud seda lapsepõlves lugema, või igastahes esimesena, mitte viimasena, kui ma olin juba Silmarillionist ja Isandast ära rikutud. Kääbik jäi minu jaoks selliseks... ma ei oskagi öelda, lapsikuks? Koomiliseks?

Aga Kääbiku ainetel vändatud filmid mulle meeldivad. Miks? Sest need olid samas stiilis kui Sõrmuste Isand ja Silmarillion. Sügavam ja süngem ja eepilisem, kui üks pisike koomiliste elementidega seikluslik muinasjutt. (Jah, ma annan endale aru, et ma norin sulgi ja tõrvatünni...)

Ja Kääbiku filmid ongi minu jaoks filmid raamatu ainetel. On väga omaette lõbu vaadata filmi ja mitte teada, kuhu lugu omadega läheb, ehkki oled raamatut lugenud. Suurt hulka fänne see jällegi häirib, arusaadavalt. Aga filmis on hoopis teised lood, ja ma võtan neid eraldiseisvatena raamatust, ja kui kuskil on kokkupuutepunktid, siis on see OK, aga see ei ole ilmtingimata vajalik, mitte mulle. Otse välja öeldes, siis mulle isiklikult piisab sellest, et filmi setting on Keskmaa, ja tunnetus on sama, mis Sõrmuste Isanda filmisaaga ja raamatute puhul.

Aga aitab sissejuhatusest, nüüd natuke mõtteid ka Smaugi laastatud maast. (Eesti keeles oli selle kohta hästi ilus sõna "lohekõrb".)

Kui esimene Kääbiku-film oli pigem Bilbo lugu, siis teine osa on enamvähem pooleks päkapikkude ja Järvelinna (või otsesemalt Bardi) lugu. Bilbo episoodilisse (ehkki väga vajalikku) rolli surumine mõjus ehmatavalt. Arusaadavalt küll, aga ikkagi oleks teda natuke rohkem näha tahtnud. Ja kui raamatust jäi tunne, et tegu on vaid ühe aardejahi ja lohetapulooga, siis filmis on ülikõvasti sees, et kurat võtaks, see on päkapikkude kodu ja kodumaa, ja see ei ole miski naljakoht.

Arvamused erinevatest tegelastest:

Thranduil. Nagu me peale kinoskäiku Efkaga arutasime, et Thranduil ei olnud üldsegi selline, nagu me eeldasime, aga ta oli väga lahe. Ta oli trickster (parimas Loki stiilis). Nii et siit tuli ka nali teemal "Thranduil on Kääbiku Loki". Lisaks, et me tahtsime koledal kombel teada, mis täpselt oli see "põse" teema, ja kas metshaldjad valdasid illusioonikunsti või mitte.

Äge oli näha, mis samal ajal mujal toimub - kogu see Surnumanaja liin ja Gandalf, kes ei olnud ainult nõuandja, vaid ka tugev võitleja, ja Radagast, kes ei olnud vaid ullike.

Beorn jäi liiga episoodiliseks ja tema karust nn ründava koletise tegemine... No ma nüüd ei tea kohe. Rohkem Beorni, palun? Aga see killuke tema tausta, mis teda orkide ja kogu sõjaga sidus, oli pädev. Ehk oleks seda saanud ainult natike pikemalt lahti mängida-rääkida?

Ja muidugi ei saa üheski arvustuses minna üle ega ümber Taurielist. Imho oli see karakter loodud selleks, et oleks ka mõni tugev naissoost tegelane (paraku seotakse ta küll kohe nii Legolase kui Kili'ga). Aga ikkagi ei ole enam puhas "vorstipidu" (nagu mu parim sõbrants seda nimetaks). Mis puutub Taurieli ja Legolase suhetesse, siis eks näis, mis siit areneb. Igastahes näitab see Legolast huvitavast küljest ja see ei ole mitte see LOTRi ilueedi-külg. Ning armukade ja tige ning segaduses Legolas on hoopis omaette nähtus.

Ning muidugi kogu Taurieli ja Kili liin. Kui paar väga "päkapikunalja" välja arvata (neid tehti ka LOTRis ja minu meelest suht kohatult, sest Gimli kippus olema sihuke comic relief), siis oli see võrdlemisi huvitav. Loodetavalt tuleb siit välja rohkem kui kohustuslik Hollywoodi romanss. Seni oli igastahes huvitav ja ilus jälgida ning läilaks ei läinud. Loodetavalt ei lähe ka ning vaese Taurieliga ei juhtu nõnda, nagu harilikult Hollywoodi naissoost kangelastega - et nad on vaid meestele silmailuks ja meespeakangelaste tissidega sidekick'ideks.

Thorin näitas oma tumedat poolt - ohverdades nii võõraid kui omasid, et vaid Laekakivi saada.

Lohe, kes üritas Bilbot Thorini suhtes hoiatada, oli muidugi väga lahe. Ja selle häälega võiks mulle õhtuti kasvõi Keskerakonna ajalehte ette lugeda... Ainult et lohega seotud stseenidesse oli ka natuke liialt lihtsalt sellist võitlemist ja jooksmist, ehk siis hästi visuaalset actionit lükatud.

See viimane toobki välja minu põhilise kriitika selle filmi suhtes - natuke liiga action-packed mu jaoks, oleks tahtnud rohkem draamat ja dialoogi. Ma saan aru, kui juhtub palju ja järjest, aga kui ma näen ära, et mõni stseen on puhtalt seepärast vahele pistetud, et oleks veel rohkem äksjunit, siis... ma hakkan porisema.

Eraldi veel muusikast, mis oli kokkuvõtlikult üliehea - lõpulaul "I see fire", ja üldse see, et muusikasse on põimitud nagu filmigi väikesi viiteid tulevale (LOTRile).

Mis aga üldse mitte filmisse endasse puutuvalt nukraks tegi, oli pooltühi saal. Esilinastuse oleks võinud ikka kino poolt palju vingemalt korraldada, ja ehk ka kellaajal, mis ei oleks keset tööpäeva. Eeldasin ikkagi täis saali ja miskit fan event'i, aga ei olnud. Aga igastahes olin ma viimane, kes saalist lahkus. Sest isegi kui see ei olnud Marveli film, kus on peidetud stseeni pärast tark lõpuni istuda (mida enamus eestlastest ikkagi ei tee), siis tuli ju ometi ära kuulata kaks lõpulugu, viimane neist uhkes üksinduses.

Hea oli. Nüüd sedasama veel (soovitavalt vanas heas 2d formaadis), ja siis juba järgmist. Me Efkaga võtame siis ämbrid kaasa. (Sest nad ilmselt löövad maha kõik meie lemmiktegelased ja mõned muud veel takkaotsa).

Nii, ja nüüd te võite selle tõrvapoti tulelt maha võtta, on juba küllalt kuum, aitäh! :)

Stoppkaader Junk Head 1 (Ove Hillep)

Takahide Hori, keda tuntakse ka Yamikeni nime all, saavutas oma elu unistuse, kui pärast nelja aastat öiseid võtteid sai valmis tema esimene stopp-kaader animatsioon Junk Head 1. Filmi autor on küll varem nukkude ning marionettidega tegelenud, kuid filmitegemine oli esmakordne tegevus. Enamus tuli ise ära õppida, kuigi graafika puhul kasutas ta väidetavalt natuke abi.

Stopp-kaader filmi puhul pannakse film kokku fotodest - iga järgmise pildi tegemiseks tuleb nukke pisut liigutada, et jääks mulje pidevast liikumisest. Kõige paremad näited siin on ehk Tim Burtoni ,,The Nightmare before Christmas" (mille valmimine võttis 100-liikmelisel meeskonnal kokku 3 aastat) ning Eestimaine ,,Pagar ja korstnapühkija". Tänapäeva kiirel ajal tundub see ehk liialt mahukas ettevõtmine, eriti veel ühele isikule.

Kuigi ettevõtmine võttis tohutu aja, on autoril plaanis võimaluse korral oma päevane töö jätta ning asuda täiskoormusega järje tegemise kallale.

Film on 30 minutit pikk ning nii inglise kui jaapani keelsete subtiitritega. Hetkel on tuubis üleval 10-minutine lõik. Lootkem, et autor saab võimaluse oma plaanid ellu viia, kuna sel juhul võib antud film kasvada isegi pooleteisetunniseks.

< param name="allowFullScreen" value="true">

Mänguarvustus: Machinarium (Ove Hillep)

Viimasel ajal on indie arvutimängude tootjate hulgas muutunud väga populaarseks just seiklus- ning mõistatusmängud. Ühelt poolt on see mõistetav, kuna neis mängudes on peamiseks elemendiks just seiklus ning edasiantav ümbrus, mitte graafikaefektid ega tohutusuur vabalt avastatav maailm, mis pisitootjatele üle jõu käiks. Kui aga suudetakse selle seikluse käigus rääkida mängijale ka lahe ning südamlik lugu, on mäng seda parem.

Machinarium on pisikese Tehhi mängufirma Amanita Design esimene täispikk seiklusmäng (ettevõte on küll enne ja pärast ette võtnud pisemaid projekte, kuid see on seni jäänud suurimaks), milles mängijal tuleb võtta ette seiklus robotiga Josef (nime sain teada alles mängu kodulehte uurides - mängus seda ei tähelda), et päästa oma armsaim ning anda õpetust ülbetele robotitõbrastele. Kuna mäng algab stseeniga, kus Josef visatakse prügiroboti poolt linnast väljas asuvale prügimäele, tuleb kõigepealt tagasi robotilinna pääseda. Selleks tuleb lahendada mõistatusi, koguda olulisi esemeid ning neid õigel hetkel kasutada. See on ka ainuke seiklusmäng, kus on mõeldud sellele, kus tegelane korjatud esemeid hoiab - nimelt paigutab ta kõik oma tünnisarnasesse kõhtu. Lahedaks omaduseks on Josefi suutlikus end vajadusel lühikeseks pressida või pikemaks venitada. Üks eripärasid on mängul ka esemetega manipuleerimine, mida saab teha vaid lähidistantsilt - kaugemal millegi peale hiirega liikudes jääb kursor muutumatuks.

Maailm ise on sünge ning tume, näidates sellega robotimaailma düstooplikku poolt, kus kõik ei ole roostevaba ega särav, vaid pigem realistlik ning ülekohtune nagu meie oma reaalsus. Tegelased on lahedad ning usutavad, kurikaelad ebasümpaatsed, ülesanded põnevust ning peamurdmist pakkuvad ja lugu ise emotsionaalselt haarav. Väga lahedalt on animeeritud peategelane, kes pikema paigalseismise peale igasuguseid põnevaid asju hakkab tegema. Huumor mängus on omapärane, kuid täiesti eksisteeriv ning esineb ootamatult suurel hulgal.

Jutustatav lugu antakse mängijale edasi ühegi sõnata (kui välja arvata ehk minutine tutorial) - vestluses teiste robotitega kasutatakse pilte ning häälitsusi, mis on selliste mängude juures harvaesinev nähtus (veebruarikuus arvustatud mängus ,,Tiny Bang Theory" ei olnud samuti kasutatud küll ühtki sõna, kuid seal ei olnud ka suuremat jutustatavat lugu), kuid Machinarium saab sellega suurepäraselt hakkama. Kui aga mängija peaks sattuma raskustesse, pakub mäng kohe vihjete näol lahendust. Kui aga vihjestki väheks jääb, tuleb mängijal pikema seletuse nimel pisut rohkem vaeva näha ning suure vihjeraamatu avamiseks sooritada väikese mängu näol ülesanne, mis annab mõistatuse täieliku lahenduse. Kuigi vihjeraamatusse piilumine võtab ära osa mängulusti, on tegu väga huvitavalt kujutatud mänguelemendiga, mis juba oma karikatuursete piltide tõttu väärib vaatamist.

Kiitmata ei saa jätta ka mängu heliriba, mis on ülimalt mõnus ning pakub kõrvamõnu kogu mänguperioodiks. Muusika on kooskõlas mängu üldise miljööga, andes oma panuse niigi meeldivasse seiklusesse. Kahjuks ei ole heliriba (legaalselt!) tasuta netist saada, kuid kõigest 6  eest võib selle Machinariumi kodulehelt võtta.

Pisimängude varieeruvus on mängus tohutu. Lihtsad ning keerulisemad loogikaülesanded vahelduvad osavusülesannetega, üks mängu ülesanne on isegi ajapiiranguga ning üks suisa kuulmise peale. Et asja veelgi põnevamaks muuta, tuleb mõne ülesande lahendamisel eesmärgi saavutamiseks pakkuda järjepidevalt valesid vastuseid. Kuid kõik nad on tehtavad ning - nagu ikka - just esialgu ilmvõimatutena tunduvad mõistatused pakuvad hiljem lahendatuna kõige suuremat rahulolu.

Machinariumi näol on tegu tohutult mõnusa, läbimõeldud ning esteetilist naudingut pakkuva mõistatusmänguga, mis peaks rõõmust ruigama panema iga mänguri, kes suudab hinnata pearagistamist ning silmailu. Kogu mänguilm on põhjalikult läbi mõeldud ning kannab väga mõnusat ning südamlikku lugu, animatsioonid on teostatud väga loova ja põhjaliku isiku poolt ning loo edasiandmise viis on lihtsalt geniaalne.

Machinarium töötab pea-aegu igal platvormil ning operatsioonisüsteemil Windowsist PS3-ni. Mõeldud on ka kõiksugustele tahvlitele ja androididele. Mäng on saanud väga kiitvaid arvustusi nii mängurite kui kriitikute poolt ning võitnud 2008 ja 2009 aastal kahel konkursil (IndieCade ja Independent Games Festival) nii oma väljanägemise kui heliriba tõttu kokku kolm auhinda. Samuti nimetati see 2009 aastal Gamesreview poolt parimaks indie-mänguks ning AceGamez poolt ,,Parimaks traditsiooniliseks seiklusmänguks".

Mängu kodulehel võib vabalt mängida mängu demo, mille maht on umbes 10 % kogu mängust. Mängu enda hind on 10 $ (ehk umbes 7 ).

Detsembri pildimäng (Jana Raidma)

Detsembrikuus on vahelduseks filmide, sarjade ja mängude asemel ära arvamiseks hoopis raamatukaaned.

Seekord on vaja ära arvata, mis raamatutest ratsanikud pärit on. Iga õige vastus annab ühe punkti ning kokku seega võimalik saada 6 punkti. Vastuseid, nii õigeid kui valesid, ootame nagu ikka Reaktori pildimängumeilile pilt@ulmeajakiri.ee. Vastamiseks on aega kuni 25. jaanuarini.

Seekord on auhinnaks ingliskeelne paroodia "Bored of the Ring" (ilmunud eesti keeles 2002 aastal nime all "Sõrmuste (l)isand").

Novembris oli vastanuid kaks, kellest kõik arvas ära vaid Insener Garinin pseudonüümi kasutav isik. Õnne ja võtame peatselt ühendust!

Õiged vastused olid:

Dr Herbert West - Re-Animator

Dr. Frankenstein - Young Frankenstein

Dr. Strangelove - Dr. Strangelove or: How I Learned to Stop Worrying and Love the Bomb

Billy (Dr. Horrible) - Dr. Horrible's Sing-Along Blog

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Ulmkonnakroonika 12/2013

Eesti ulmetähed

Maniakkide Tänav on üks Ulmeajakirja asutajatest, mitme Stalkeri pärjatud kirjanik ning igatpidi üks Eesti ulme alussammastest ning vundamendist, mistõttu tundus igati veider, et teda pole juba varem ulmetähtede nimistus esile tõstetud. Katsume selle vea siis see kuu parandada.

1. Mida praegu loed?

Hetkel loen Lev Tolstoi "Sõda ja rahu", kuna tahan end häälestada aurupungi kirjutamise lainele, lisaks Rowlingu "Harry Potter ja tulepeeker", kuna mu tütar loeb seda ja siis on hea kahekesi raamatu üle arutleda ning kolmandaks on käsil Strugatskite "Ajastu ahistavad asjad", kuna Metsavana rääkis sellest niisuguse õhinaga, et tahtsin oma silmaga üle kaeda.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Mulle meeldivad vahvad ja uudsed ideed, põnevus, seiklus, uued teadmised, äge fantaasialend, mõnus keelekasutus, huvitavad karakterid, nali, süngus, huvitavad detailid, asjalik filosoofia, erilisus.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Esiteks SF, teiseks fantasy ja kolmandaks mitmesugused nende kahe eelmise alaliigid, juurde võib olla kõigile eelmainituile segatud ka kergelt süngust ja õudu.

Ulme lühijuttude võistlus

Korraldab: Eesti Ulmeühing ja kirjastus Fantaasia.

Tööde esitamise tähtaeg: 05. aprill 2014 (k.a).

Tulemused selguvad festivali Prima Vista raames 2014. aastal mai alguses.

Toetajad: Eesti Ulmeühing, kirjastus Fantaasia, Tartu Kultuurkapital, Hasartmängumaksu Nõukogu.

Osavõtu tingimused:

ULMEJUTT

* Jutu pikkus ei ületa 14999 sõna.

* Jutt on esitatud eesti keeles.

* Jutt on sisult ulmeline: anriks fantaasia, õudus, teaduslik fantastika, alternatiivajalugu.

* Tegemist on originaalteosega, mida pole varem avaldatud (ka mitte veebis) ega ole avaldamiseks esitatud ühelegi kirjastajale.

* Plagiaat on keelatud. Autoriõigustega kaitstud materjali kasutamisõiguse eest vastutab autor.

OSAVÕTT

* Jutt on vormistatud leheküljele suuruses A4, fondis Times New Roman, suurus 12, reavahe 1,5, servad standardsuuruses. Masinkirjas esitatud jutud peavad olema analoogselt vormistatud.

* Käsikirjaliselt esitatud jutte ei hinnata.

* Jutuvõistluse hindamine on anonüümne. Jutu juures pole autori nime ning autori andmed on esitatud eraldi failina või suletud ümbrikus. üriil puudub juurdepääs autorite andmetele.

* ürii liikmed, korraldava meeskonna liikmed ja nende perekonnaliikmed ei saa jutuvõistlusel autorina osaleda.

* Osavõtu tingimustele mitte vastavad tööd on üriil õigus kõrvale jätta.

* Töö võistlusele esitamisega võtab autor vastutuse selle eest, et töö vastab võistluse tingimustele nii sisuliselt kui vormistuse poolest. Puuduste avastamise korral (nt varem avaldatud töö) on korraldajatel õigus osavõtja tulemus tühistada ning väljastatud auhind tagasi nõuda.

* Võistlustöö võib esitada kas posti teel või e-kirja manusena.

* Posti teel esitatud võistlustöö väljatrükk peab olema rikkumata paberil ning selgelt loetav. Tuhm raskesti loetav väljatrükk või näiteks veest rikutud käsikiri jääb võistlusest kõrvale.

* E-mailiga esitatud võistlustöö, mille fail on viirustega nakatunud, rikutud või ebasobivas formaadis, jääb võistlusest kõrvale. Sobivad formaadid on .txt (Text Only), .rtf (Rich Text Format), .doc (Microsoft Office Word), .odt (OpenDocument).

* Parimate lugude avaldamise eesõigus on kirjastusel Fantaasia. Kirjastus Fantaasia võib loobuda sellest eesõigusest kokkuleppel autoriga.

TÖÖDE ESITAMINE

Tööd tuleb saata kas postiga või e-kirjaga:

* postiga aadressil:

Jutuvõistlus

Kirjastus Fantaasia OÜ

Kaunase pst 39-3

Tartu 50706

Saadetis peab sisaldama jutu korrektselt vormistatud väljatrükki ning kinnist ümbrikku. Kinnisele ümbrikule on kirjutatud loo pealkiri ja selle sees on autori kodanikunimi ning kontaktandmed (aadress, telefon, e-post).

* E-kirjaga aadressil: jutuvoistlus@ulme.ee

Kirjale peab olema lisatud kaks manust. Ühes manuses on jutt koos pealkirjaga (ilma autori nimeta) ning teises manuses on jutu pealkiri, autori nimi ning kontaktandmed (aadress, telefon, e-post).

Failide nimed peavad selgelt viitama, millises failis on võistlustöö ning millises kontaktandmed.

E-mailiga esitatud võistlustöö, mille fail on viirustega nakatunud, rikutud või ebasobivas formaadis, jääb võistlusest kõrvale.

ÜRII JA AUTASUSTAMINE

* ürii koosseisuks on Veiko Belials, Juhan Habicht, Ats Miller, Eva Luts ja eelmise jutuvõistluse võitja Triinu Meres.

* ürii liikmed ja nende perekonnaliikmed ei saa jutuvõistlusel autorina osaleda.

* üriil puudub otsene ligipääs võistlusele laekuvatele töödele, need toimetab nendeni võistluse koordinaator Iris Jeletski.

* ürii liikmed hindavad jutte iseseisvalt ning anonüümselt. Jutuvõistluse korraldajad vastutavad selle eest, et autorid jäävad saladuseks kuni võitjate väljakuulutamiseni.

* ürii hindab laekunud võistlustööd 2014. aasta mai alguseks, et autasustamine toimuks festivali Prima Vista raames.

* Vajadusel jagab ürii hinnatavad tööd mitmesse kategooriasse. üriil on õigus jätta mingis kategoorias auhind välja andmata ja anda välja eriauhind mõnes kategoorias.

* Auhinnafondi jagab ürii parimate vahel oma parima äranägemise kohaselt.

* Autasustamisest teavitatakse avalikkust korraldajate kodulehe ning muude kanalite kaudu.

Täpsem info: e-mail fan@uninet.ee

Estcon 2014

Estcon 2014 toimub 18-20 juuli.

Üritame sel aastal (kui õnnestub) teha oma formaadis, sisus ning külastajate hulgas hüppe edasi ning seetõttu palun pakkuda välja alternatiivset, logistiliselt mugavamat kohta natuke suurema inimeste hulga jaoks (100+).

Palun pakutava kohta veidi eeltööd teha ning mainida ära saalikohtade arv (saale peaks olema vähemalt 2), magamiskohtade arv, saunavõimalus ning helistada ja kontrollida kuupäevade saadavust ning küsida hinnapakkumine.

Vastused saata listi sf2001@ulme.ee (eelnevalt oleks tarvilik listiga liitumine).

Zurgutt

Tartu kirjutamistuba

Võib rõõmuga teada anda, et peale mõnigast ja ilmselt ebameeldiva kliimaga sügisest tingitud vindumist on iganädalane ulmekirjutamine väga hästi uuesti käima läinud. Kohal on käinud palju nii vanu kui uusi ulmekirjutamise huvilisi. Korra väisas meie üritust isegi võttegrupp kaamerate-mikrofonidega ning kuulus rahvakirjanik Indrek Hargla.

Annaks ühtlasi teada, et Kõik kellel huvi ulmekirjutamise töötoa vastu võivad end registreerida selleteemalisse meililisti, kus leiab aset ürituse toimumispäeva väljahõikamine või vahel ka ärajäämine (üldiselt kõigub see juba pikemat aegakolmapäeva-neljapäeva vahel).

Registreerumiseks saada e-kiri sellel ulmne-join[at]lists.eenet.ee ning meie saadame kord nädalas Sulle uudiseid kirjutamisklubi toimumiste-tegemiste kohta.

Teine reede Tartus

Ulmikute teine reede leidis aset siis juba vist kolmas või isegi neljas kord Asian chefis - mul on ammu juba lugemine sassis ja paar viimast korda jäid ka vahele (üks neist olin meditatiivsel reisil gurupool saaremaal), A Chefi tagumises saalis oli kõige suuremale lauale kenasti reserveeritud silt külge kleebitud ja sinna siis nii mina kui ka teised ulmikud maandusid. Peab ütlema, et kohale tuli hämmastavalt suur hulk inimesi nii, et lõpuks said pea kõik kohad lauaümber täidetud ja vist oli vaja toole juurdegi otsida. Kaugematest, haruldasematest külalistest oli nt kohal Ats Miller ja läbi astus ka Maniakkide Tänav - võitlusrüüs ning käekõrval ka mõned peategelased ta uues romaanist "Õnnne ja õnnetuse valitseja" (mida kirjastaja Eva Luts müüs 13 euro eest sealsamas). Inimesed muudkui tulid ja läksid, oli nii uusi ulmikuid kui vanu ja õhtuhakul ilmus välja isegi ülikonnastatud Ipp.

Siinkirjutaja rääkis ise kõige rohkem Veiko Belialsiga ning peamiselt vene ulmest, Strugatskitest, nende tõlkimisest, mida võiks veel tõlkida, mis olid vennakeste tugevaimad-nõrgemad kohad ja teosed jpm. Muuhulgas rääkis Veiko ka värvikalt ning mahlaselt enda tulekust ulmesse, Marduse seltskonna ja Marioga tutvumisest ja esimestest kirjutamistest. Vennakestest sai räägitud ka Paganarhiga, kes aga kahjuks pidi juba üsna varakult tagasi perejuurde kiirustama.

Kuskil kella ühepaiku oli lauatagune rahvas kuivanud nii viie-kuue-pealiseks ja sellest enamus otsustas ühe Zurgutile tehtud salapärase telefonikõne järel minna uurima vanadesse Labürindi ruumidesse uue pesa leidnud Õlleministeeriumit. Kohapeal leidsime äärmiselt joviaalse ja lauluhimulise Matu ning tegime esimesed prooviõlled. Peale klubi 80 nimelist eksitust on labürint saanud tagasi enda esialgse välimuse, ehk siis taastatud oli leti vana asukoht, põrandalt mahakraabitud võigas punane mögin ning õluhind oli meeldivalt madal. Peremees tundus ise igati muhe vunts, kes istus meie sekka ja võttis kah paar sanga õlut. Viimase käigus selgus, et ametlikult koht veel avatud polegi aga paistis, et rahvas juba liikus ja teadmine lahtiolekust oli levinud paljude kõrvu. Ühtlasi jäi veel lahtiseks, et kas uue aasta teine reede tuleb siis üritus Õlleministeeriumis või ei. Üheks heidutavaks asjaoluks oli veel see, et köök pole korras ning kokk tuleb tööle alles veebruaris. Aga kes see söögi pärast ikka ulmikute teisele reedele tuleb? süüa võib ju ka kodus. Oluline on ikkagi hea auraga koht, meeldiv seltskond, odav õlu ning ohtralt ulmejuttu!

Seda, et kvaliteetselt ja põhjalikult sai aega veedetud näitas juba asjolu, et põõnasime Kristjan-Jaak Rätsepaga (kes mulle öömaja pakkus) järgmine päev kella neljani

J.J. Metsavana

Kuu arvustus

Sellega oli selline lugu, et hea kuu sattus; kõik üle 2000-tähemärgised arvustused olid täiesti asjalikud ja kolm kõige pikemat lisaks tugevalt positiivsed - alati on tore lugeda, kuidas kellelegi miski teos siiralt meeldib. Mingit lugemisnaudingulist vahet ma nende kolme vahel paraku ei tunnetanud. Kuna ma ise pole ühtegi pikkades arvustustes lahatud teostest seni lugenud, ei saanud lähtuda ka sellest, et kas arvustus avas mu ees nt mingeid uusi tahke teosest vms. Lugeda võiks kõiki, isu tekitasid küll, aga ka umbes võrdselt.

Mille põhjal siis valida?

Juba peaaegu otsustasin ära, et annan lihtsalt pikkuse eest Raulile Jack Devitti raamatu "Firebird" arvustuse eest, sest rohkem teksti = nägi rohkem vaeva. Aga siis hakkas südametunnistus piinama, sest Lauri samas kirjutas palju lühemast teosest (David Morrell, "Orange Is for Anguish, Blue for Insanity ") ainult poole lühema arvustuse ja kas nii on ikka õiglane? Vbla seal oli hoopis rohkem keskendumist ja huvi taga? Atsi John Scalzi "The Human Divisioni"arvustusel oli jälle tore BAASi arvustusi kritiseeriv osa sees, mis paljudele käiks ilmselt pinda, aga mulle töötas, kuna lisaks kellegi siiraste meeldimiste lugemisele meeldib mulle ikkagi ka lugeda juba tuttavatest asjadest natuke, ja mõnus niisiis.

Lõpuks läksin otsustama konteksti pealt: vaatasin, kes neist kolmest on viimati kuu arvustajaks saanud. Selgus, et Lauri ja no tal on neid tiitleid ka juba nagu ratsahobusel s***a. Sõelale jäid niisiis Ats ning Raul ja kuna selles valikus jäi Rauli arvustus kui PALJU pikem siiski peale, siis tervitused Raul Sulbile ja kõik edasi lugema järgmise kuu suunas!

http://www.dcc.ttu.ee/andri/sfbooks/single.asp?rets=36958

Triinu Meres

Tallinna ulmikute kogunemine

Detsembrikuu kolmandal reedel, detsembrikuu kahekümnendal päeval, kogunesid Tallinna Ulmikud järjekordselt Tallinna ülikooli kõrval asuvasse Lost Continenti baari.

Mina olin sellel kogunemisel elus esimest korda ning kolmveerand seitsmest nii poole kaheksani oli tolle koha aknaaluses lauas märgata järgmist:

Ümber laua istusid Eva Luts, Silver Sära, Ats, Margus Makke ja veel mitu inimest. Marguse abiga osutus Ats Milleriks ja teised varem või hiljem tulnud inimesed olid Andreas Jõesaar, Liina Freivald, Sash Uusjärv, Taivo Rist, Tanel Raja, Kalle Rahu, Osvald Soobel, Tiina Soobel, Taavi Kalju ja Indrek, kelle perenime pole kahjuks teada. Lisaks mina ise ka, Artur Räpp.

Vaevalt olin ma end laua taha sisse seadnud, kui keegi härrasmees pakkus kogu seltskonnale õlut ja longerot, ta oli need mingi autasuna võitnud. Eks järgmine kord näeb, kas taoline komme on ulmikutel traditsiooniks või oli tegu ühekordse sündmusega. Tasapisi kogus jutt hoogu ning kuulata sai Charles Strossist, mainiti ära suvine Estcon, räägiti Tallinna ja Eesti poliitikast ning vajadusest Eesti probleemide lahendamiseks luua uus erakond. Veel räägiti autodest, veitsist, IT-firmadest, antud ala inimesi oli kohal vähemalt kaks. Veel tuli jutuks raamatute väljaandmine ja müük, madalapalgaline neegritöö ning keskmise inimese keskmised soovid ja hirmud. Keskmiste inimeste jutu lõpetuseks öeldi üks tähelepanuväärne lause: ,,Inimene, kes on siin, pole enam Eesti keskmine inimene." Absoluutselt õige. Aritmeetiliselt keskmine inimene sellise tungiga ju ulmet ei armasta.

Artur Räpp

Ulmeline maailm Põltsamaal

Paar pilti Põltsamaa raamatukogus 4. detsembril toimunud kirjandusõhtust, kus Maniakkide Tänav rääkis ulmest ja enda tekstidest.

.

Kääbiku Saksamaa linastusest

Kohati tundus küll, et tegu oleks justkui Sõrmuste Isanda paroodiaga, palju kõrvalekaldeid raamatu sisust, eriti kahtlane lovestory khm khm...muigehetki ikka oli. Tõsisele fännile soovitaks enne kinnominekut rahustuseks paar tilka palderjani:)

Aga kokkuvõttes hea meelelahutus, eriti enne jõulu.

Mida ma ei oleks sakslastest oodanud on 45 minutit reklaame enne filmi algust ja 15 minutit pausi(!) filmi vahel. Eks ikka selleks et rohkem popkorni ostetaks ja vahepeal kogunenud õlle välja lasta.

Triin Pits otse Berliinist

Kirjastuste uudised 12/2013

Kirjastus Fantaasia

Õnne ja õnnetuse valitseja

Maniakkide Tänav

Maailmas, kus surm ja häving on igapäevane, ihkavad inimesed midagi, mis annaks neile kindlustunde - et alati, kui saabub õnnetus, oleks teada - tulemata ei jää ka samapalju õnne. See saab võimalikuks, kui luuakse keegi suur ja vägev, kes kriipsu pealt mõõdab igaühele õnne ja õnnetuse kogust.

Kuid säärase valitseja all on kiired tekkima filosoofiad: ega õnn sind ei otsi, kui sa ise õnnetust ei otsi, ning - õnnelikem on see, kes endale hädasid kaela toob. Siiski on neid, kes ei soovi saada säärasel viisil oma õnne sepaks.

Need, kes tahavad hoida saatust õnnemänguna, peavad selle eest võitlema asuma.

*

Esimesena läksid liikvele ebasurnud. Suure ja haisva karjana liikusid nad Rammulohu suunas. Nende haudkondi juhatasid surnud nekromandid - kõigused, koolnud, oma kärvuriteks kutsutud ratsudel. Tee nende jalge all oli kaetud vaklade ja mädanenud ihutükkidega, kui mitu nädalat maas haisenud kalmulised määndunud liha pudenedes end püsti ajasid ja minema loivasid.

Elavate laager ohkas kergendusest. Loodeti taudi taandumist ja ilguti vastaste üle, kes selle jama nüüd endale kaela saavad. Vaid üksikud vangutasid pead ega pidanud säärast sõjapidamisviisi auväärseks.

*

Priske Kujupoeg vaatas lossi tornist, kuidas kooljate haudkond loivas Hädala peale. «Maagimägede lurjused on jälle pihta hakanud. Vist ei saanud eelmisest korrast küll. Oleks pidanud nad juurteni välja põletama!»

Rüütli vend, lossiisand Elav Kujupoeg, kes oli eelmise sõja ajal olnud veel liiga noor, et lahinguväljal koolnute nottimisest osa võtta, ainult noogutas.

Kirjastus Pegasus

Saalomoni sõrmus

Jonathan Stroud

Tõlkija: Bibi Raid

Iisrael, 960 Issanda aasta. Oma nördimuseks on dinn Bartimaeus orjastatud ning rassib ja rabab iga päev võimsa kuningas Saalomoni heaks, kes oma võlusõrmusega tervet impeeriumit hirmuvalitsuse all hoiab. Ja nii masendav kui Bartimaeuse eluke ka on, võtavad sündmused pöörde, mis vaese dinni veel suuremasse plindrisse paneb. Ta päästab kena noore tütarlapse elu. Asmira ei ole aga sugugi lihtne maatüdruk - Seeba kuninganna on saatnud ta Jeruusalemma ülisalajasele missioonile. Bartimaeus paisatakse seiklustesse, kus ta peab kasutama kogu oma nutti ja kavalust, et aina uute vaenlaste käest eluga pääseda.

Jonathan Stroudi populaarse ,,Bartimaeuse triloogia eellugu ,,Saalomoni sõrmus" on tõeliselt pöörane seiklusjutt - võlukunst, intriigid ja suurepärased tegelaskujud pakuvad põnevust juba esimesest leheküljest.

Tõeline maiuspala - peagi leiate, et seda raamatut on võimatu käest panna.

Lahkulööja

Veronica Roth

Tõlkija: Pille Kruus

ÜKSAINUS VALIK VÕIB SIND MUUTA

Beatrice Priori Chicagos koosneb ühiskond viiest killast, millest igaüks kummardab ühte voorust: Siirad ausust, Isetud ennastsalgavust, Kartmatud vaprust, Sõbralikud rahumeelsust ja Erudiidid intelligentsust. Igal aastal peavad valimispäeval kõik kuueteist-aastased otsustama ühe killa kasuks, et pühendada sellele oma ülejäänud elu. Beatrice'i jaoks tähendab see oma perekonna juurde jäämist või siis otsust olla see, kes ta päriselt on - mõlemat ta ei saa. Tema valik üllatab kõiki, ka teda ennast.

Otsuse langetamisele järgnevate ränkraskete katsete ajal võtab Beatrice endale nimeks Tris ja annab koos teiste kandidaatidega endast kõik, et olla oma valiku vääriline. Kandidaatide vastupidavus pannakse proovile karmides füüsilistes katsetes ja pingelistes psühholoogilistes simulatsioonides, millel on mõne jaoks laastavad tagajärjed. Kuna katsed muudavad kõiki, peab Tris otsustama, kes on tema tõelised sõbrad ja kuidas mahub uude ellu armulugu kord ligitõmbava ja siis jälle teda marru ajava noormehega. Aga Trisil on ka saladus, mida ta varjab kõigi eest, sest teda on hoiatatud, et vastasel juhul võib teda oodata surm. Avastades, et näiliselt ideaalset ühiskonda ähvardavad lõhkuda rahutused ja teravnevad lahkarvamused, saab ta ühtlasi teada, et tema saladus võib aidata tal oma lähedased päästa... või siis hävitab hoopis tema enda.

Debüütautor Veronica Roth tungib oma Lahkulööja-sarja esimese osaga jõuliselt noortekate maailma. Sari koosneb düstoopilistest põnevikest, mis peidavad endas innustavaid otsuseid, südantlõhestavaid reetmisi, rabavaid tagajärgi ja ootamatut armulugu.

Veronica Roth lõpetas Northwesterni ülikooli loovkirjutamise erialal. Ülikooli ajal eelistas ta tihti kodutööde asemel töötada loo kallal, millest hiljem arenes "Lahkulööja". See otsus tõi tõepoolest tema ellu suuri muutusi. Nüüdseks elab elukutseline kirjanik proua Roth Chicago lähedal. "Lahkulööja" on tema esimene romaan.

Kirjastus Varrak

Kuningate viimane argument. Esimese seaduse triloogia 3. raamat

Joe Abercrombie

Tõlkija: Allan Eichenbaum

Lõpp on lähedal. Logen Ninefingersil võib jätkuda jõudu veel vaid ühe võitluse jaoks - kuid see saab olema vägev. Põhjalaste kuningas on endiselt võimul ning teda võib peatada vaid üks mees. Tema vanim sõber ja vanim vaenlane - on aeg, et Verine Üheksa naaseks.

Inkvisiitor Gloktal on liiga palju ülemaid ja liiga vähe aega - tema võitleb teises sõjas. See on salajane võitlus, kus keegi ei saa end turvalisena tunda ja kus kedagi ei või usaldada.

Jezal dan Luthar on otsustanud, et au ja hiilguse otsimine on liiga valus ja tüütu ning on otsustanud senisele elule selja pöörata. Tema unistuseks on lihtne elu koos armastatud naisega.

Uniooni kuningas lamab surivoodil, talunikud mässavad ja ülikud püüavad troonile pääseda. Maailma saaks päästa vaid Esimene Maag, kuid sellega kaasnevad riskid. Ning ükski oht pole suurem kui Esimese Seaduse rikkumine...

Päise päeva sõda

Peter V. Brett

Tõlkija: Lauri Saaber

,,Maalingutega Mees" ja ,,Kõrbeoda" tõstsid Peter V. Bretti nüüdisaegse fantaasiakirjanduse tippu, selliste hiiglaste kõrvale nagu George R. R. Martin, Robert Jordan ja Terry Brooks. ,,Päise päeva sõda", Bretti rahvusvaheliselt menuka Deemonite tsükli oodatud kolmas raamat, jätkab eepilist lugu inimkonna otsustavast heitlusest deemonite armeega, mis igal ööl kerkib inimesi varitsema.

Kuuloomise ööl kerkivad deemonite väed surmama kaht meest, kellest mõlemast võib saada muistendites tõotatud Päästja, mees, kes ettekuulutuste järgi ühendab inimkonna laialipillatud riismed viimaseks pingutuseks deemonlike maa-aluste lõpliku hävitamise nimel.

Jutukatkend: Esimene surm (Maniakkide Tänav)

Järgnev lõik pärineb Maniakkide Tänava värskest romaanist "Õnne ja õnnetuse valitseja"

Suur saal oli tehtud hämaraks. Aknaluugid olid kinni ja tõrvikud kustutatud. Pimedusest kostis vaid surnud vareste tiivakahinat ja küüniste krabinat, kui silmitud kooljalinnud kuskil pea kohal mööda laekaunistusi keksisid. Nüüdsest pidi see nii jäämagi, sest surnud, nagu ütles Varivarju isand, ei salli valgust. Mida värskemalt nad surnust tõusevad, seda vähem nad seda kannatavad. Ja kuigi päevad Iidmaal ei näinud iial pilvitut päikest, kui välja arvata mäetippudel, mis ulatusid üle igaveste pilvede, oli seegi kahvatu kuma koolnutele ebameeldiv.

Tümp, tümp, tümp.

Noorisand kuulis, kuidas kostsid ülemiselt korruselt alla laskuva isa sammud. Isa oli jälle jalul ja tegutses, kuid külm ja kange nagu lõpnud peni teeveerest. Sammud jõudsid alla, sisenesid saali ja lähenesid Tõusule. Külm ja raske surnud käsi langes noormehele õlale. Noormees võpatas.

,,Tere, isa."

Surnu ei öelnud midagi, võttis vaid käe poja õlalt ja sammus kottpimedas saalis lohinal edasi, pika laua teise otsa, istus raskelt ja kolinal oma igipõlisele aukohale.

,,Kas ta enam rääkida ei mõistagi?" küsis Tõus vaoshoitud vihaga Varivarju Kondikult, keda ta teadis samuti siin pimeduses, laua teises otsas, isa paremal käel istuvat.

,,Veel mitte," kärises surnumanaja pimedusest vastu. ,,Vaiki ka sina." Varesed kraaksatasid isanda häält kuuldes, kargasid lendu. Tegid mitu lärmakat tiiru ümber saali, pekseldes ja vihistades tiibadega ja kraaksudes kõrvulukustavalt, summutades kõik, mis noormees veel öelda võiks. Kuid Tõusu ajas see veel ainult suuremasse raevu. Ta põrutas rusikaga lauale.

,,Hoia oma linnud vaos! See on siin minu isa loss ja ainult isa otsustab, kes meist räägib ja kes on vait!"

Isa poolt kostis mingisugust röginat, küllap nõusolevat, sest varesed taltusid ja ronisid krabistades oma kohtadele lae all tagasi.

,,Millal siis isa rääkima hakkab?"

Varesed hakkasid taas nihelema, kuid lendu enam ei tõusnud ja kisama ei pistnud. Kondik viivitas hetke vastusega ja kui ta suu avas, siis kõlas ta hääl üsna halvaendeliselt.

,,Kohe, kui ta on söönuks saanud."

Tõus tundis, kuidas tal südame alt külmaks tõmbas. Keda see kõndiv kubu on õige isale söögiks planeerinud? Ega ometi teda? Ega isa ometi...? Noormees pani käe mõõgapidemele. Neetud pimedus!

,,Tooge toit sisse!" kähises loitsija.

Üksik vares tõusis lendu ja vuhises saaliuksest välja. Tõus pigistas mõõgapidet ja kuulatas pingsalt. Nii et teda ilmselt ikka ei sööda. Kui ta ei ole just jäetud maiusroaks. Siis kuulis ta karjumist ja Varivarju isanda surnud saatjaskond vedas roosterüütli juhatusel sisse salga aheldatud inimesi, kes olid pärit ümberkaudsetest küladest.

Kui mööda tammist lauda voolav veri temani jõudis, võttis Tõus käed laualt ja istus koos pingiga eemale. Pidu oli täies hoos. Noorisand oli täiesti kindel, et ta eristas isa ablaste hammaste matsutamist Kondiku ja roosterüütli omadest. Veel elusad ohvrid, keda kooljad kinni hoidsid, kisendasid talumatu õuduse käes. Kolm ebasurnud rüütlit kiskusid neid ja nende kaaslasi ükshaaval elavast peast tükkideks ja õgisid kustutamatus näljas endale sisse. Ka Tõus sai peost oma osa. Ta ei näinud midagi, vaid ainult kuulis karjeid ja tundis, kuidas soojad pritsmed teda näkku tabasid. Varesedki kriiskasid ja karglesid laual, nokkides ohvrite sisikondi ja silmi ning kiseldes omavahel paremate palade pärast.

,,Poeg!"

Hääl oli tuttav. Käre, õõvane, külm, kuid äratuntavalt Murekingu isanda oma. Tõus, kes oli püüdnud talumatust vereorgiast vaimus eemalduda, tõstis rinnale langenud pea ja avas silmad. Nüüd oli pilk selle sügava pimedusega siin saalis harjunud ning noormees suutis aknaluukide pragudest immitsevat olematut kuma ära kasutades aimata asjade ähmaseid piirjooni. Veel oli elus viimane kohaleveetud külaelanik, kelle vaevutabatavast halinast ja oimetusest rippu vajunud kehast polnud võimalik aru saada, oli ta mees või naine. Laud kolme surnud ja ühe elava rüütli vahel haises raskelt. Sellele oli kuhjatud erinevatest kehaosadest suur kuhi, hunnik paljaks näritud konte vedeles ümber laua põrandal.

,,Kuulan sind, isa."

,,Mul on hea meel, et sa veel siin oled ja minema pole pagenud või üritanud mu elustamist jõuga nurjata."

Tõus ei vastanud midagi. Ta vaid pigistas ühe käega mõõgapidet ja teise sõrmed püüdsid sõrmenukke valgeks tõmmates kaevuda pinki, millel noor rüütel istus.

,,Mina jälle ei söönud ära ei sind ega kavatse nahka panna ka su naist, kuigi Kondiku-isand mulle seda soovitas."

Sõnad tulid surnud rüütli kangest suust vaevaliselt ja Tõusule tundus, et ta nägi midagi ligast ja venivat tilkumas välja sealt, kus oleks pidanud olema isa suu. See vaatepilt haaras noormehe täiesti enda võimusesse. Tal oli raske keskenduda isa jutule, ta vaid jõllitas läbi pimeduse seda vaevuaimatavat musta niret, mis rääkimise ajal isa suust muudkui voolas ja voolas. Surnu oli end ohvrite verest täiesti täis õginud, nii et enam ei mahtunud piiskagi sisse ja juba olemasolevgi kippus välja immitsema.

,,Mis nüüd siis saab?"

Tõus tundis, et ta hääl värises. Mitte hirmust, pigem väsimusest ja pingest, milles ta oli kogu vereorgia ajal istunud.

,,Võigastus, nagu mina nüüd olen, ei saa midagi pärandada. Ma ei sure kunagi ja seega ei ole mul sulle midagi jätta. Kõike, mis on, läheb mul endal vaja. Kuid see ei tähenda, et sa jääksid maatuks ja varatuks. Kurila suurisand Löök Sohipoeg võitleb praegu Rammulohu kuningaga ja vajab hädasti sõjamehi. Paku talle oma mõõka. Kuulda on, et kolmandik maad, mis Rammulohu kuningalt ära saab võetud, läheb teda teenivate rüütlite vahel jaotamiseks. Võta lipkond kokku ning mine tema juurde. Julguse ja mõõgaga teenid sa endale maa ja teed nime."

,,Kurila Löök on ju mees, kelle alla käivad ka mitmed koolnud vasallid? Ma peaksin võitlema kooljaarmeega koos?"

,,Edaspidi tuleb sul elada koos kooljaga, miks siis mitte hakata end sellega harjutama? Surnud on hüvad seltsimehed, nemad juba reetma ei kipu. Kui saad nii vanaks nagu mina praegu, siis toob Kondik sinugi meie sekka ja su naise ja järk-järgult kõik sinu lapsed ja lapselapsed. Meie sugu saab olema suur ja võimas. Ükskord saab minust veel koolnute kuningas."

,,Saja aasta pärast...?"

Tõus proovis puurida oma pilguga läbi pimeduse Varivarju isanda suunas, kuid ei näinud midagi, sest varesed kakerdasid tiibadega vehkides nii laual kui surnumanaja peal, õngitsedes viimase suust väljatolknevaid liha ja soolikaräbalaid.

,,Saja... või viiesaja... aeg ei tähenda midagi. Enam mitte."

Et siis sõtta ja hiljem kunagi külmjalaks. Sõda - jah, sinna kibeles ta juba varemgi. Kuid ebasurnuks... elav keha on igast asendist etem kui külm ja kange laibakont. Ent ta ei hakanud isaga praegu vaidlema, see ei oleks kuhugi viinud.

,,Sõtta lähen ma hea meelega."

,,Isand Kondik annab sulle kaasa ühe oma varestest. Kui hukka saad, toob ta teadust ja juhatab meid su surnukeha juurde. Su keha saab toodud koju ning jälle jalgele pandud."

Tõusu hinges liigutas miski kahtlus, millele ta ei osanud nime anda.

,,Saan kaasa ehtsa vapilinnu?"

,,Jah, koolnud suleline, soiulind, ma ei võtnud teda ilmaasjata oma kilpi kaunistama. Nad on kasulikud olevused, igikestva elu sümbolid."

,,Ma arvasin, et me rääkisime just surmast."

,,Alles esimene surm teeb mehest rüütli."

Tõus ei osanud enam midagi öelda. Ta tõusis sõna lausumata ja vankus uimaselt saaliukse poole. Vere lehk ajas teda iiveldama.

Jutt: Jõulutuled (Lee Leithammel)

,,Kurat võtaks!" pomises jõuluvanarüüs mees tasakesi, järjekordset habemest sikutavat põngerjat põlvelt maha nügides.

Põhjapõder, kes taamal ninapidi jõulusõimes norutas, norsatas poolkuuldavalt.

,,Jöuluva'a ütles KULAT!" teatas puhvjopes põngerjas võidukalt selgel häälele ema juurde vudides.

Lähemal jõuluvanajärjekorras seisvad emad vangutasid hukkamõistvalt pead, isad muigasid omaette või põrnitsesid pineval ilmel kaubanduskeskuse laekaunistusi ja tuledes veiklevat jõulupuud, otsekui oleks seda vaatamisväärsust alles äsja märganud.

,,Tule, Martin, lähme nüüd!" kiirustas punaselapilise näoga ema poissi tagant...

,,Aga, emme, ta ju ütles KU..."

,,Jajah, lähme vaatame, mis päkapikud koju on toonud..."

Lühikesse sädelevasse seelikusse riietatud neidis naeratas võluvalt: ,,Järgmine palun!"

Väike, patsidega tüdruk seisis sõrm suus ja vaatas üksisilmi jõuluvana.

,,Mine, mine nüüd, Mari," sundis ema teda poolihääli tagant, valvenaeratus huulil, ,,ega me siin terve päev niisama ei seisa, ma peaksin praegu juba maniküüris olema."

Mari ei teinud kuulmagi, vaid takseeris Jõuluvana edasi. Ema tema kõrval lükkas tüdrukut õlast jõuluvana poole.

,,Emme, ära trügi! Jõuluvana näeb ja ei too sulle pärast kingitust!" Tüdrukukese hele hääl kõlas selgelt üle jõulumuusika. Ümberseisjad muigasid avalikult.

Jõuluvana noogutas ja viibutas kinnastatud käega ema suunas hoiatavalt sõrmega. ,,Ole ikka hea tüdruk, muidu jääb jõulumees tulemata!"

Rahvahulk muigas laialt.

Mariks hüütud lapsuke vaatas naerjaid hukkamõistvalt. ,,Jõuluvana on ju PÄRIS!" teatas ta tähtsalt. ,,Emmed ja issid peavad ka head olema!"

Jõuluvana selja taga noogutas põhjapõder otsekui heakskiivalt sarvilist pead.

Jõuluvana mühatas midagi arusaamatut endale habemesse.

Mari astus aegamisi kuuse all istuva Jõuluvana juurde ja vaatas talle otsa. Tüdruku silmad olid selged ja säravad, nendest näis välja kumavat terve galaktika jagu valgust.

,,Sa oledki päris!" teatas ta vaimustunud häälel ja paitas tasakesi jõuluvana habet.

,,Ho-ho-hoo!" teatas jõuluvana ja silitas suure punases käpikus käega tüdruku pead.

,,Miks sa ära lendad?" küsis Mari, jõuluvana tasakesi habemest sikutades.

Jõuluvana võpatas, kas sikutamisest või küsimuse ootamatusest, ent samas kõlas tüdruku kärsitu ema hääl: ,,Mari, tule nüüd juba, ära tüüta jõuluvana! Ole hea laps!"

,,Aga ma tahan teada, miks ta ära lendab!"

,,Jõuluvanad lendavadki, et kõigile lastele kingitusi viia!"

Jõuluvana noogutas ja lehvitas. Ainult tema teadis, et kusagil jõulupuu okstel süttis järgmine tilluke lambike.

Järgmine laps, säravate silmadega ema-isa käekõrval astus lähemale.

Ja siis järgmine...

Ja järgmine.

Põhjapõder ringutas ja raputas sarvilist pead nii et turjakarvadest lendas heinapepri.

,,Päris põder! Cool!"

,,Äh, kuule mingi titt oled vä."

Kaks teismelist poissi nõjatusid aiale ja põrnitsesid põtra. Põder põrnitses neid.

,,Mis siis, mulle meeldivad jõulud! Ägedaid kingitusi saab, mutt vingub tavapärasest vähem, vanamees kutsub külla ja pritsib pappi."

,,So, nõme."

,,On vä?"

,,Teen sust nagu põdraga pilti ja panen feiskarisse?"

,,Käi.."

Kuusel prõksatas pisike lambike ja lõi virvendama.

,,Tegelt, põdraga pilt on nagu täiega mõte! Võta."

Poiss pistis oma nutika teisele pihku ja oli kahe sammuga üle aia, võttes põdrasarvedest kinni.

Põder norsatas, ning tõstis koos lambivälgatusega nina sõimest. Poiss oli ühe hüppega üle aia tagasi.

,,Kuule, vaata, mees, tal on nina siin pildil punane?"

,,Silmad kah."

,,Täiega! Ruudolf. Välgu-Ruudolf!"

,,Poisid, aiast eemale, muidu kutsun turva!" Miniseelikuga tütarlaps oli poiste olemasolu avastanud ja tõttas ümber kuuse ligemale.

,,Ho-ho-hoo, poisid!" kõmistas jõuluvana. ,,Tulge õige siia!"

Poisid vaatasid teineteisele otsa ja astusid vastutahtsi lähemale. Pragisev lambike kuuse otsas lõi korraga heledalt sirama.

,,No, kas olete ikka head poisid? Kingitusi tahate? Siis ärge seda kuradi..." Jõuluvana lõi enesele labakuga vastu suud, ,,seda, noh, põtra, tülitage. Ta on vähe äkilise loomuga."

,,Jõuluvana teeb nüüd väikse vaheaja!" teatas tütarlaps, kelle ilusad kulmud olid otsaesisel pahaselt kipra tõmbunud.

,,Palun tulge veerand tunni pärast tagasi!" Ta jagas pettunud nägudega laste vanematele järjekorranumbrid, ning rahvasumma kärmelt laiali saatnud, vaatas tigedalt jõuluvana poole ja sisistas läbi roosakashõbedaseks maalitud huulte: ,,Võtke nüüd kohe üks kohv või misiganes, aga püüdke siis pärast vähem vanduda, meil on siin lapsed ikkagi!" Neidis lõi pea selga, klõpsatas laevalgustuse lüliteid ja tippis kaubanduskeskuse avaruste poole minema, poolkuuldavalt põhjajoonud näitlejaid ja nende kõnepruuki siunates.

Jõulupuu ümbruses muutus hämaraks, ainult kuusel sirasid sajad värvilised lambikesed.

Jõuluvana ohkas ja suundus põdrasõime taga asetsevasse putkasse. Põder järgnes talle, aeglasel lonkival sammul ja pistis pea üle ukse. Jõuluvana haaras suure hõbedaselt kumava kohvikruusi ja lonksatas sealt punnsuutäie. Ta pühkis käega otsaesist ja võttis siis mütsi peast. Jõuluvana pea ümber lõi särama õrn, kuldne nimbus.

,,Püüa nüüd olla, Jumm!" sosistas põhjapõder vaikselt, ,,me vajame ikka veel veidi kütust!"

,,Kurat, sul on hea öelda! Mulle aitab sellest jamast juba ammu!"

,,Koju tahad, Jumal?"

,,Tahan!" Jumal ohkas raskelt ja näppis vöölrippuvaid käpikuid. ,,Kurat, miks peab see tänapäeval nii keeruline olema? Varem läksid käisid korra salamahti jõuluajal kirikus ja teleporteri akud olid nagu naksti terve kodutee jaoks puhta ja selge usuga laetud. Nüüd tuleb minul päevade kaupa mingit punase mantliga kommionu mängida, sest inimestel jagub usku ainult lobotoomiliseks üleloomulikkuseks korstna kaudu tehispuude alla kinke pilduvast vuajeristist. Ja neist tohutu tolategemisega kogutud usuriismeist piisab vaevu ühekordseks sõiduks Maalähedasele orbiidile, hüperjaama. Kaugematest sõitudest rääkimata."

,,Jumal küll! Sind ja sinu pipardamist. Oleksid pidanud ikkagi mind kuulama ja sellele selgeltnägijate talveseminarile minema! Seal on usku üleloomulikku nii, et küllalt saab!" Kuradi hääles kõlas selge võidurõõm. Ta raputas oma haralisi põhjapõdrasarvi ja puristas ninast heinapepri.

Jõuluvanakuues jumal ohkas tülpinult.

Kurat tammus kannatamatult ukselävel: ,,Tahad, vahetame kohad? Tee kähku, mindki ootab orbiidil pisike jõulukingitus!"

Jõuluvana rehmas käega: ,,Mis kuradi kingitus?" Altvedamisest aru saanud, ning nähtavalt kühmu vajununa nentis ta kurvalt: ,,Kuradi naljad. Ikka veel lähen alt. Ei, mina ei suuda endale endiselt mingeid sarvi tekitada ja punases kuues habemikust Kuradile otsa vaadates ei usuks jõuluvanana küll mitte ükski laps!"

,,Nende emad ehk usuksid see-eest paremini!" ja põdra silmis välgatas saatanlik tuluke. ,,Aga, sa, Jumm, tead seda ise ka, et laste siiras usk on võimsam, see laeb palju kiiremini."

,,Olgu peale," ohkas jõuluvana alistunult, ,,Kurat, palju siis veel?"

,,Mõnest Marist isegi ehk piisaks. Martineid kuluks umbes sadakond."

,,Olgu, teeme selle ära, Kurat! Ma ei räägi sinuga enne ühtki sõna kui akud on laetud. Siis võtame need laetud lambid ja kaome siit kus..."

,,Ho-ho-ho!" irvitas põder.

,,Aamen," sosistas jõuluvana imevaikselt.

Jutt: Namarie (Diana Ostrat)

Väravavardjad pudenevad sädelevaks tolmuks ja hõljuvad nõnda linna varemeil - on see ulm?

Heledad tornid tõusevad kõrgusse, tühjad lipuvardad ähvardavad piikidena tumedat taevast. Teeradadel võrsub loduhein, metsviinapuu on katnud tiheda võrguga Vardjavärava ning tühi öötuul pühib läbi võlvialuste.

On see ulm?

Kesk udu seisab üksik mustadesse looridesse mähitud naine, tema seljal ripub sinine lipukangas, millel käänab pead laevaks sirutunud valge luik.

Naise huuled liiguvad imetasa; õhk tema ümber on hangunud.

Tolm tõuseb linna varemeilt. Tuhk, tolm ning mälestus hetkelisest tõusust. Unistusest, mis katkes kui härmaniit.

"Kadunud on mu linn, lahkunud mu rahvas."

Öötuul paisutab purjena lippu ta seljal.

"Oli siin kord uhke linn noorte ja lõbusate inimestega, õilsate haldjate iidse vere kandjatega? Kõndisin ma neil kividel, nuusutasin ma pärnade meehõngu? Rääkisin ma sõpradega, ratsutasin ma mööda kitsaid radu Denethori koja suunas?" Oli see vaid ulm? "Või näen ma praegu und? Ehk seisab linn veel seal ja mina ise olen vaid tuhk ja tolm..."

Ent ei... Ta tõmbab puusalt mõõga, ja hele tera välgatab hetkeks kesk unustust ja udu.

"Kuulge siis, haldjate vere kandjad, rändavad hinged - ma annan teid vabaks ja me lakkame koos olemast." Kõik linnad ja inimesed varisevad kord tolmuks. Nii ütleb aeg. "Minge! Te olete priid kõigist vannetest! Minge ja lennelge Keskmaa kohal, kuni te viimaks rahu leiate - kas siin või sääl ilmas!"

Ta torkab ruunitera maasse, tõstab õlult sinise lipu valge luigelaevaga ning kinnitab selle mõõga käepideme külge. Sinine kangas ripub nukralt ja tuuletult.

Naine keerab linnale selja. Ta läheb sadamasse, kus teda ootab laev, viimane paljude seas, mis neil päevil lahkuvad, et mitte kunagi Keskmaale naaseda. Valge laev, kerge ja sihvakas nagu luik, iidse linna iidne pärand. Või on seegi vaid tolm ja vari? Ehk on Dol Amrothi kunagine valdjatar isegi vaid üks viirastuste seast?

Kummituslaevana triivib hele paat ühes oma kurva kandamiga merele. Korraks pöördub naine veel ranna poole ning ta silmad märkavad sinist täppi - kas lõi lipp tuules lehvima või oli seegi vaid silmapett?

Surudes kaks kätt rinnale, langetab ta viimset korda pea ning ütleb vaikselt lainete laksumise sekka:

"Dol Amroth - namarié!"

Tõlkejutt: Uus lootus surnutele (David Langford)

Tere päevast härra Hormel, siin teie Nirvaana Informaatika hostingu-süsteem. Me vabandame, et segame teie surmajärgset elu, kuid kahjuks on teile kiireloomuline teade. Vastasel juhul ei oleks me seganud teie VR seksatleetika võistlust.

Meil on kahju kuulda, et te olite saavutamas uut rekordit. Kõigest hoolimata on see teade pakiline.

Kooskõlas teie surmajärgse üleslaadimise ja pikaajalise tehnilise teenindamisena Elektroonilise GolemTehisnärvisüsteemi ehk EGTN-ina lepinguga, peame kahetsusega teatama, et teie usaldusfond ei kata kulusid.

See tuleneb globaalsetest majanduslikest probleemidest, mis on saanud alguse senini toimuvatest kriisiolukordadest Iraagis, Iraanis, Koreas, Prantsusmaal ja Ameerika loodekaldal. Lühidalt, teie praegustest investeeringutuludest ei piisa, et tasuda igakuised maksed digitaalse teispoolsuse täieks nautimiseks.

Teil on igati kohane tugineda erakorralise kindlustuse tingimustele, mis on paika pandud teie surmaeelse kokkuleppe 12. klauslis. Paraku on meie rahandusosakond selle juba arvesse võtnud.

Jah, maailma majandus on tõesti kohutavas seisus. Vastasel korral ei oleks me sunnitud osutama sätetele 9. klauslis: "Eriolukorrad, sanktsioonid ja lepingu lõpetamine".

Tsiteerides aga tuntud romaani: "Ärge paanitsege!". On olemas mitu erinevat programmi majanduslikes raskustes ja erineva maksevõimega üksuste jaoks meie hoole all.

Meie kliendinõustajad nimetavad kõige lihtsamat plaani "maksude tõttu surnud olemiseks". Teie täie tegevuse ülalhoidmiseks EGTNina on vaja eksabaitide suuruses andmemahtu ja märkimisväärset ööpäevaringset protsessorivõimsust. Me saame sellega seonduvaid kulusid tohutult vähendada, kui säilitame teid staatilises kokkupakitud Zip-formaadis, taaskäivitamaks teid siis, kui majandus on paranenud.

Jah, on tõsi, et me ei saa garanteerida, et majandus tulevikus elavneks. Aktsiate väärtus võib kahjuks mitte vaid alla käia, vaid ka kukkuda või lausa kapitaalselt põruda. On vägagi võimalik, et praegused sündmused, näiteks globaalne soojenemine, fossilsete kütuste ammendumine ja skrotide kuritarvitamine, võivad meie tehnoloogilist suutlikust märgatavalt vähendada tasemeni, kus talletatud EGTN-eid ei ole enam võimalik taaskäivitada. Aga iseenesest ei tunneks te midagi.

Me mõistame teie vaatepunkti. Niipalju siis esimesest ja lihtsaimast võimalusest.

Teisel plaanil on vaimukas moto "Vaesus on looduse viis sulle ütlemaks, et sa võtaks hoo maha!". Juhtub see, et pealtnäha jätkate oma luksuslikku elu elektroonilises teispoolsuses just nagu praegugi, kuid suur kokkuhoid saavutatakse teie taktsageduse aeglustamisega ja protsessori koormuse vähendamisega. Tuhandekordsel vähendamisel näiteks ei oleks mingit subjektiivset erinevust, kuid...

Jah, tõsi, paratamatult kaotaksite te kontakti oma surmajärgsete sõpradega, kes toimivad EGTN-maailmas normaalsel taktsagedusel. Ning tõepoolest, sajand mööduks enam-vähem viie nädalaga. Ent proovige vaadata asjale positiivse külje pealt: te ju näeksite tuleviku hämmastavaid imesid. Kes oleks võinud isegi paar aastat tagasi arvata, et skrotid võiks muutuda sedavõrd tähtsaks? Missugused üllatused võivad meid veel ees oodata?

Ah, nii et te kahtlete meie vaevatud maailma võimes säilitada elu, kõrgtasemel tehnoloogiat ja seega teie endi digitaalset substraati kauem kui veel üks sajand. Omavahel öeldes, härra Hormel, oleme teiega nõus. Mitte keegi ei taha enesele tekitada tulevikuokki.

Seega paistab, et te otsustate kolmanda plaani kasuks. Meie kliendinõustajatel meeldib seda kirjeldada nii: "Te olete surnud, kuid te ei pea end laiaks lamama!" Postuumseid karjäärivõimalusi piiravad mitu ametiühingute kokkulepet, kuid sellele vaatamata on EGTN üksustel palju võimalusi teha kasulikku ja tulusat tööd!

Teie peamine eelis on inimese - vabandust, inimjärgse - ainulaadne võime teostada keerulist kujundituvastust. Ei, mitte SETI raadioteleskoobiga andmete skanneerimist. See oli hea pakkumine, kuid pelgalt tulnukate signaalide otsimisega saab hakkama üllatavalt algeline tarkvara. Teie jaoks on meil palju peenem ja keerulisem pidevalt muutuv ülesanne.

Teie surmaeelse toimiku kohaselt (vabandame privaatsuse rikkumise pärast, kuid 9. klausli lõige vii võimaldab meile praeguses olukorras otsese ligipääsu teie talletatud mälestustele) kvalifitseerute te ideaalselt sellele filtreerimistööle teie väga tulusa karjääri tõttu tud kommertsposti levitajana Floridas. Kõik teavad teie vana hüüdlauset: Vajuta. Lihtsalt. Kustuta.

Tegu on lihtsa ülesandega, millel on VR preemiad täpsuse eest ning pärssivad stiimulid valede otsuste eest: palume jälgida 9. klausli lõiget xvi olukordade kohta, milles on põhjendatud kasutada negatiivseid stiimuleid kunstlikult tekitatud ebamugavuse näol.

Peate lihtsalt kasutama oma surmajärgset otsustusvõimet, et välja sõeluda olulised kirjad ümbritsevast valgest mürast kodeeritud reklaammaterjalist nagu porr, HüperViagra, ebaseaduslikud skrotid ja muu taoline - siia kuulub loomulikult ka iga müügipakkumine, millel on tajuda vähimatki Nigeeria aktsenti.

Siin on teie esimesed kümme miljardid kirja. Skaneerige need kiiresti, usinalt ja hästi. Ning kui te jõuate mõne soovimatu kirja juurde... Mõtle. Lihtsalt. Kustuta.

"Skrott" - 2xxx. aasta sõnauses pakuti ingliskeelse "scrottie" eestikeelseks vasteks sõna "salvehüpits", kuid kuna see pole tavakasutuses juurdunud, kasutame siinkohal laensõna "skrott" - Toim

Tõlkinud Jana Raidma

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 12/2013 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Õnne ja õnnetuse valitseja (J. J. Metsavana)

Reaktori ontlik sünnipäev (Ene Kallas)

Raamatuarvustus: Enne nende poomist (Juhan Voolaid)

,,Raud ise" koomiksina: Nunnu julmurite maailm (Agur Tänav)

Filmiarvustus: Snowpiercer (Jaan Hansen )

Filmiarvustus: Kääbik: Smaugi laastatud maa (Diana Ostrat)

Stoppkaader Junk Head 1 (Ove Hillep)

Mänguarvustus: Machinarium (Ove Hillep)

Detsembri pildimäng (Jana Raidma)

Ulmkonnakroonika 12/2013

Kirjastuste uudised 12/2013

Jutukatkend: Esimene surm (Maniakkide Tänav)

Jutt: Jõulutuled (Lee Leithammel)

Jutt: Namarie (Diana Ostrat)

Tõlkejutt: Uus lootus surnutele (David Langford)