Peatoimetaja veerg 12/14 (Ove Hillep)

Jõulumöll on möödas ning Reaktor pakub enne aastavahetust veel võimalust rahulikult maha istuda ja lugeda mõnusat Eesti ulmet. Sel kuul täienesid ka Eesti kirjanike read Krafinna ning Maniakkide tänava näol, kes astusid lõpuks Eesti Kirjanike Liitu. Tundub, et oli igati soodne kuu.

Detsembrikuisest Reaktori numbrist leiate Aameerika kirjaniku Jack McDevitt-i loomingut tutvustava artikli ning intervjuu kirjaniku endaga. Reaktorile on antud õigused ka ühe tema loo avaldamiseks, mis peaks idee järgi ilmuma jaanuarikuises numbris. Avaldame ka põhjaliku analüüsi sellest, kuidas kosmoselahingud tegelikult käima peaksid, Krafinna jutustab kuu algul peetud Reaktori sünnipäevapeost Tartu Kirjanike majas ning Priit tutvustab lugejatele uut versiooni arvutimängust World of Warcraft. Loomulikult on ka häid lugusid ning muid asjalikke artikleid.

Kiiritavat lugemisrõõmu!

Kaanepildti autor Kuldar Leement

Jack McDevitt - 20 romaaniga läbi linnutee (Indrek Rüütel)

Jack McDevitt on USA's elav ulmekirjanik, kelle töid pole veel paraku eesti keelde tõlgitud, kuid kes alates oma esimese romaani The Hercules Text ilmumisest aastal 1986 on avaldanud kokku 20 romaani ja hulganisti lühijutte. Tema teosed on regulaarselt olnud Nebula auhinna nominentide nimekirjas, ta on võitnud Nebula romaaniga Seeker ja lisaks veel ridamisi teisi ulmeauhindasid. Käesolev ülevaate eesmärk on lühidalt tutvustada autorit ja tema romaaniloomingut REAKTORi lugejale. Olen tuginenud peamiselt internetist kättesaadavatele allikatele ja isiklikule lugemusele.

Elukäik

McDevitt on sündinud 1935.a USA's Philadelphias, kus käis ka keskkoolis (South Catholic High), ja omandas 1957.a bakalaureusekraadi La Salle ülikoolis. Siinkirjutaja näeb tema loomingus väga selgeid mõjusid katoliiklikust taustast. 1958.-1962.a teenis McDevitt USA mereväes. Seejärel sai temast kooliõpetaja ja ta omandas 1971.a Wesley ülikoolis magistrikraadi kirjanduses. Kuni pensionile jäämiseni 1995.a töötas ta USA tolliametis. Ta abiellus Maureen McAdamsiga 1967.a ja neil on kolm last.

Enda sõnul on ta ulmes huvitatud olnud alates neljandast eluaastast. Umbes üheksa-aastasena püüdis ta kirjutada oma esimest romaani - tööpealkirjaga ,,Marsi kanalid". Tahtmine saada kirjanikuks oli olemas, kui kindlustunnet oma oskuste osas nappis. La Salle'is õppimise ajal kirjutas McDevitt oma esimese lühijutu, millega võitis esmakursuslaste jutuvõistluse ja mis avaldati kooli ajakirjas. Ta ise ütleb, et juhtus seejärel lugema David Copperfieldi ja tundis, et ta ei suuda kunagi niisugusel tasemel kirjutada ning loobuski kirjutamise mõttest. Peale sõjaväe ja õpetajakutse ning tolliinspektori töö on ta leiba teeninud veel ka taksojuhina. Ligi 25 aastat ei kirjutanud ta enam sõnagi.

Tolliinspektorina töötades koges ta ühel hetkel tüdimust ja tema abikaasa Maureen julgustas teda uuesti kirjutamist proovima. Tulemuseks oli jutt The Emerson Effect.

Looming

Ulmekirjanduse BAASi andmetele tuginedes jääb mulje, et McDevitt'i jutulooming on suuremas osas Eesti ulmelugejale tundmatu - või vähemasti ei ole seda eriti usinalt arvustatud. Seevastu romaanidest on arvustamata tänase seisuga veel üksnes Odyssey, Cauldron ja Time Travelers Never Die.

Ülevaatlikult võib McDevitt'i teoseid jagada kolmeks grupiks: kaks seeriat (nn Akadeemia/Priscilla Hutchins ja nn Alex Benedict) ja kolmanda grupina kuus eraldiseisvat romaani pluss üks Mike Resnickiga kahasse kirjutatud teos. Tema teostes on peamisteks teemadeks kontakti otsimine teiste intelligentsete rassidega ja ajalugu, täpsemalt öeldes arheoloogia.

McDevitit iseloomustavateks märksõnadeks on põhjalikkus detailides, mõistatuste lahendamine, realistlikkus olu- ja tehnoloogiakirjeldustes. Detailsus tema teostes on ühest küljest probleemne, muutes loo kulgemise aeglasemaks - isegi pingelised tegevustikud tunduvad venivat - teisalt loob see omamoodi huvitava õhkkonna, milles lugeja võib tunda end väga usutavana mõjuva maailma keskel. Justkui loeks ise neid uudiseid, mida tegelased loevad, või nagu istukski kohvikus kõrvallauas ja sööks mõnda nendest võileibadest ja jooks seda sama kohvi, mida parasjagu serveeritakse Alex Benedictile või Priscilla Huschinsile.

Akadeemia sari:

Akadeemia sarja tegevustik areneb paari sajandi kaugusel tulevikus, mil inimkond on küll avastanud meetodi valgusest kiiremaks liikumiseks ja jõudnud tähtedele, kuid tegelikku tõsist kolonisatsiooni pole veel toimunud. Maal on tõsiseid keskkonna- ja poliitilisi probleeme, on leitud mõned maasarnastamiseks sobilikud maailmad. McDevitt on loonud selles sarjas tõeliselt kummastava universumi, millest tähtedele jõudnud inimkond leiab erinevaid jälgi teiste mõistuslike tsivilisatsioonide olemasolust; samas on universum nüüd ja praegu, kui inimesed on hakanud seal ringi liikuma, tühi. Esimesena kirjutatud The Engines of God üks tegevuspaiku on arheoloogilised väljakaevamised teisel planeedil. Peategelased hakkavad otsima mõistatuslike monumendirajajate kodumaailma. Monumendirajajad on olnud tähereisideks suutlik rass, kes on jätnud erinevatesse kohtadesse Linnuteel sh meie päikesesüsteemi vapustavaid nn monumente: nt Iapetusel olev skulptuur, Quaraqua kaaslasel olev labürint-linn. Tegelased avastavad mõistatusliku tsükli tsivilisatsioonide arengus: nimelt on 6000 aastaste vahedega toimunud totaalsed katastroofid, mis hävitavad tsivilisatsiooni kas täielikult või paiskavad selle tagasi rohujuure tasandile. Viimaks avastatakse, mis on selle põhjuseks ja et oh õudust - nüüd on see kõik Maa poole teele asunud.

Oma ,,tühja universumi" kontseptsiooni selgituseks nendib autor lihtsalt, et tulnukad poleks ju pooltki nii põnevad kui neid leiduks igal pool.

Sarja järgmine osa Deepsix keskendub missioonile planeedil, mis on kolme nädala pärast põrkumas tähesüsteemi tunginud mujalt ,,vallapääsenud" gaasihiiglasega. Parasjagu siis leitakse sealt planeedilt tsivilisatsiooni jäljed, mida oleks vaja loomulikult minna lähemalt uurima. Romaanis Chindi leitakse erinevatest nö tulipunktidest tähtede või planeetide ümber tiirlevad mitte maist päritolu satelliidid, mida uurides jõutakse lõpuks jälile kummalisele objektile, mis automaatkäigul liigub läbi Linnutee, kogudes andmeid erinevate tsivilisatsioonide kohta.

Kokkuvõtteks võiksid Akadeemia-sarja märksõnadeks olla huvi ja mure inimkonna esimeste katsetuste pärast tähtedevahelistel lendudel, kohtumistel teiste tsivilisatsioonidega ja/või nende poolt maha jäetud pärandiga. Romaan Starhawk (2013), olles küll värskeim lisandus sarjale, tegeleb aga hoopis eellooga - kuidas Hutchist sai piloot.

Koos Mike Resnick'iga kahasse kirjutatud vandenõuromaaniga The Cassandra Project on siin sügavalt tunda autori muret tänaste kosmoseuuringute seisu üle. Argiprobleemid siinsamas koduhoovil tunduvad aina enam inimkonna nina mudasse suruvat, selle asemel, et tähtede poole püüelda. McDevitt ise küll sedastab, et püüe innustada lugejaid vaimustuma kosmoseuuringutest on tema teostes pigem alateadlik, kui sihilik. Küll aga nõustub ta teatava päevakajalise kriitika olemasoluga.

Benedicti sari:

Benedicti sari on võrreldes Akadeemia sarjaga võib-olla mõneti rohkem seikluslikkusele orienteeritud. Üldse on mõlema sarjaga selline lugu, et McDevitt kirjutas kummagi avateose (A Talent for War ja Engines of God) avaldamisele järgnevatel aastatel (1996-2000) neli oma kuuest eraldiseisvast romaanist. Akadeemia sarja teine teos Deepsix ilmus alles aastal 2001 ja Alex Benedicti seikluste juurde ei pöördunud autor tagasi enne kui esimesest teosest oli möödunud 15 aastat.

McDevitt on ise öelnud, et ei kavatsenud alguses üldse sarjasid kirjutada. Aga lugejad soovisid teada, mis sai edasi...

A Talent for War tutvustab meile Linnuteele laiali levinud inimkonda ca 10 tuhande aasta kauguses tulevikus. Aja määratlus on siin öeldud mööndustega, sest kohati on raske paika saada ajalist järjepidevust tänapäevast kuni Alex Benedicti kaasajani. Sarnaselt Akadeemia sarjaga on Linnutee tühi. Siiski mitte täielikult: inimkonnal, kes on raamatu sündmuste ajaks koondunud Konföderatsiooniks, on kontakt Asyyuri tsivilisatsiooniga. See on telepaatiline tulnukaterass, keda kutsutakse seetõttu ka natuke halvustavalt tummadeks. Romaan algab sellest, et Alex Benedicti onu astub luksusjahile, et suunduda uurima üht oma järjekordset arheoloogilis-ajaloolist mõistatust ja kosmoselaev paraku ei naase hüperruumist. Alex pärib onu vara. Ta ise on samuti arheloogiahuviline, kuid hoopis ärilistel kaalutlustel - nimelt otsib ta väärtuslikke muistiseid ja vahendab neid ostuhuvilistele, võttes ise kopsaka vahendustasu.

McDevitt seab sarja avaromaanis, tegelikult võiks isegi liialdamata öelda, et terve oma loomingu avaetapil, standardi järgnevatele kirjutistele. Alex ja tema onu heaks töötanud piloot Chase Kolpath hakkavad uurima, mis mõistatuse lahendust Gabe Benedict jahtis. See kannatlik n+1 jupist koosneva pusle kokkupanemine on midagi ehedalt mäkdevitlikku, kordudes raamatust-raamatusse. Autor ise ütleb selle kohta, et talle meeldib hea müsteerium.

Järgmised Benedicti sarja raamatud on kirjutatud Chase Kolpathi minajutustustena ja need tegelevad erinevate mõistatuste lahendamisega, alustades kadunud kosmoselaeva otsingutest, lõpetades oma isiksuse kustutanud populaarse õuduskirjaniku kummalise loo tagamaade harutamisega. Nendes lugudes on traagikat, põnevust, ohtlikke olukordi, suurt draamat. Kokkuvõttes on lugeja võimalik ühe või teise nurga alt saada ka natuke aimu, millisena kujutleb McDevitt selles sarjas inimkonna ajalugu järgmiste aastatuhandete vältel.

Eraldiseisvas romaanis Eternity Road, mis pole küll seotud Benedicti sarjaga, pakub McDevitt sarnaselt Coming Home'i teema-arendusele ühe võimaliku stsenaariumi inimkonna tulevikuajaloole: tsivilisatsioon on globaalse pandeemia tõttu kokku kukkunud; USA territooriumil on suured alad täiesti metsistunud. Ilmselt on sama seis mujalgi. Sajandeid hiljem on tekkinud paar riiklikku moodustist, üks neist Mississippi orus. Kunagisest kõrgtsivilisatsioonist on järel üksnes varemed ja legendid. Ellujäänud tegelevad pigemini status quo säilitamisega. Aga on ka neid, kes on valmis arenguteks. Nii läheb väike ekspeditsioon otsima kadunud tsivilisatsiooni säilinud ürikuid (raamatud) müütilisest Haveni-nimelisest kohast. Sarnaselt Benedicti seeriale on siin tegemist kadunud ajaloo otsingutega. Kosmose asemel seiklevad tegelased aga postapokalüptilises maailmas, mis on saavutanud uue omalaadse tasakaalu. Küsimus ei ole maailma päästmises, küll aga oma nina rohujuuretasandilt üles tõstmises, kaudsemalt võib-olla isegi uuesti tähtede poole küünitamises.

Kokkuvõtteks

Jack McDevitt on igal juhul 1990. ja 2000. aastate üks silmapaistvamaid teadusulme kirjutajaid. Jääb vaid üle natukene kahetsust avaldada, et tema teoseid pole veel seni maakeeles avaldatud. Kui siin nüüd mingitki soovitust jagada, siis ilmselt oleks mõistlik autori romaaniloomingu tutvustamist alustada Alex Benedicti sarjaga. Akadeemia sari tundubki oma olemuselt natuke akadeemilisem. Võimalik alternatiiv oleks ka nt The Cassandra Project, mis siis et kirjutatud kahasse, McDevitt on selle lehekülgedel selgelt tuntav ja ühe toreda vandenõu lahendamine on alati tore lugemine.

Intervjuu: Jack McDevitt (Indrek Rüütel)

Jack McDevitt on Ameerika ulmekirjanik. Tema tuntuimate teoste hulka kuuluvad Alex Benedicti lood (hetkel seitse lugu, sealhulgas Talent for War, Nebulaga pärjatud Seeker, Devil's Eye ja Coming Home) ja Akadeemia sari (Engines of God, uusim osa Starhawks). Lisaks palju eraldiseisvaid romaane ja lühijutte. Ulmekirjanduse BAASi vaadates jääb mulje, et Benedict on populaarsem kui piloot Hutch. Järgneb intervjuu Jack McDevittiga, et tema isikut lähemalt tutvustada ja natuke tema tööst rääkida.

Wikipediat oskavad kõik kasutada - aga võibolla siiski Eesti lugejatele paar sõna sinu kohta?

Minu huvi ulme vastu tekkis nelja-aastaselt. Isa viis mind vaatama Flash Gordoni ja Buck Rodgersi 1939. aasta sarifilme. Mis mulle meeldisid. Esimest korda üritasin romaani kirjutada, kui olin umbes üheksa-aastane. Pealkirjaks oli Marsi kanalid. Minu nende aastate eriline lemmik: Ray Bradbury Marsi kroonikad.

Mis mõjutas teid kirjanikuks saama?

Ma olen alati tahtnud kirjanik olla, ent ma ei uskunud oma võimetesse sellega toime tulla. Peale kooli lõpetamist triivisin läbi 25 aasta, enne kui tõsisemalt proovisin. Selleks oli vaja naise julgustust. Minu esimene katse oli The Emerson Effect - jutt postkontoris töötavast noormehest , kes armub teise ametnikku, kuid annab liiga kergesti alla. Müüsin selle Ted Kleinile The Twilight Zone Magazine'i. Alles aastaid hiljem sain jutustuses peituvast irooniast aru.

Mida te hetkel loete?

Lõpetasin just Jane Lindskoldi Artemis Awakeningu. Alustan Henry Jamesi Roderick Hudsoniga.

Mis köidab lugudes teie tähelepanu? Mis hoiab edasi lugemas?

See ei ole üks kindel asi. Mulle meeldivad autorid, kes suudavad luua narratiivi, mis asetab mind sündmuste keskele. Või ajaloolised jutud, mis vaatavad asju teise nurga alt, näiteks kuidas oleksid läinud viimased 2000 aastat, kui klassikaline Kreeka oleks suutnud ühineda. Või teadusraamatud, mis räägivad universumi loomusest.

Ulme kolm lemmikut? Paar kommentaari nende kohta?

Minu lemmikulmekirjanikud on Ray Bradbury, Robert Heinlein, Arthur Clarke. Aga küsi seda homme ja vastus võib olla muutunud. On terve hulk SF-kirjanikke, kes lukustavad mu raamatusse ja suudavad mind viia täiesti uute kogemusteni. Kõik nad on mulle andnud unustamatuid hetki: Bradbury, kui tema kolonistid vaatavad kanalis enda peegeldust ja mõistavad, et nemad ongi marslased. Heinlein oma The Green Hills of Earth'iga Future Historys. Arthur Clarke on andnud ohtralt säravaid jutte, kuid see, mis mind kõige rohkem puudutas, on The Star, mida on hinnatud üldse parimaks ulmejutuks.

Meelde tulevad veel Harlan Ellison, Ben Bova, Isaac Asimov, Gregory Benford, Robert Silverberg ja paljud teised. See on nii suur ja andekas kirjanike maastik.

Lemmikuid väljaspoolt ulmet?

Ernest Hemingway, James Thurber, Mark Twain, Lev Tolstoi, Charles Dickens.

Tundub, et olete siiani olnud puhtalt teadusulmekirjanik - vähemalt nii palju kui oskan teie teoste põhjal öelda - kas võiks oodata ka fantaasiakirjandust?

Tõenäoliselt mitte.

Kas võiksite oma suhet fantaasiakirjandusse selgitada?

Kui jutt pole just ajarändudest ja valgusest kiiremini liikumisest, ei ole mul fantaasia osas suuremat huvi.

Olete tuntud peamiselt Akadeemia ja Alex Benedicti lugude põhjal. Kas oleks võimalik valida oma teoste top-3 ja miks just selliselt?

Seda võib võrrelda lemmiklapse valimisega. Ma võin sellele küsimusele läheneda teisest suunast ja öelda, mille kirjutamist ma enim nautisin. Need oleksid Time Travelers Never Die, Coming Home ja The Engines of God.

See on mulle isiklikult üsna üllatav. Kas tohib küsida, miks just need kolm?

The Engines of God oli mu esimene katse tegevustikku edasi viia universaalse jõu abil - see tähendab, millegi abil, mida ei olnud tekitanud teadvuslik tegevus. Ajarännuloost sai võimalus vaadelda ja esitada ajaloolisi isikuid nende normaalses keskkonnas. Winston Churchill näiteks peale autoõnnetust New Yorgis, Shakespeare väljumas Globe'i teatrist Hamleti esietenduse õhtul (ja anda oma ajarändurile võimalus teha seda, mida enamik meist ilmselt teeksid - ütleksid talle, et see on hea tükk). Loos Coming Home andsid Alex ja Chase, kes elavad üheksa tuhat aastat peale meid, mulle võimaluse külastada Maad ja mõelda, mis on alles jäänud. Ja, loodetavasti, lugejat üllatada.

Mõlemad, nii Akadeemia kui Alex Benedicti sarjad kasutavad üsna tühja universumit, kus arukad eluvormid on haruldased, kui mitte isegi päris olematud. Kust selline vaatenurk?

Ma ei kirjutanud mõlemasse sarja peaaegu tühja universumit mitte sellepärast, et ma leian, et see on realistlik, vaid sellepärast, et ma leian, et tulnukad on palju huvitavamad, kui neid ei ole igal pool. Ja vähemalt siiani on see tõsi ka.

Kuidas peaks Akadeemia universumit võtma - kas see oli kunagi tihedalt täis arukaid rasse, mis on nüüdseks läinud, või oli see algusest peale enam-vähem tühi?

See on kogu aeg sama hästi kui tühi olnud. Mitte selle pärast, et arukas elu harva välja areneks, vaid seetõttu, et kui tekib tehnoloogia, on sellel kombeks ennast hävitada. Leiutage trükimasin ja vaadake ette. Elage peale seda veel tuhatkond aastat ja siis on võibolla isegi lootust püsima jääda.

Tundub veidi pessimistlik, kas pole?

Oma noorusaastatel arvasin ma, et tehnoloogia on järjekindlalt ainult hea asi ja pikemas perspektiivis areneb inimkond edasi. Mingil määral me oleme seda teinud ka. Ma olen näinud, kuidas inimesed mu ümber on üldiselt muutunud palju sallivamaks erinevate rasside, religioonide ja isegi poliitiliste vaadete osas, kui see viiskümmend aastat tagasi tavaks oli. Aga internet annab lollidele hääletoru. Ja meil on nüüd tuumarelvad. Maailmas tundub olevat lõputu hulk inimesi, kes arvavad, et Jumal tahab, et nad võtaksid süütutelt elu. Kõrgelt arenenud tehnoloogiaga ühiskond on hullude poolt palju haavatavam, kui suhteliselt algeline. Ma ei pea seda pessimistlikuks, pigem realistlikuks. Ma loodan, et meid ootab ees särav tulevik...

Viimase Benedicti jutuga olete jõudnud loogilisse lõpppunkti (ring sai täis). Kas fännidel on veel midagi oodata?

Ma ei ole veel otsustanud. Kui mulle tuleb pähe mõni idee, millest saaks hea Alexi ja Chase'i lugu, hüppan tagasi sisse.

Mida võivad fännid teilt Dark Centuries'i osas oodata? Kas on kavas inimkonna ajaloo seda perioodi veel ,,uurida"?

Hetkel olen ma just lõpetanud Beyond the Sky, Ancient Shores'i järje. Saatsin selle teisipäeval (5. dets, IR) ära ja pean tunnistama, et olen väsinud. Mul pole aimugi, mis edasi saab. Ma ei plaani ette, meetod, mida ma tõenäoliselt mitte kellelegi ei soovitaks.

Ma ei tea, kui palju kadunud ajastute uurimist Alexil kavas on...

Milliseid ühendusi võib näha Dark Centuries'i ja Eternity Road'i vahel? Kas Eternity Road on Benedicti sarjaga kuidagi seotud?

Ma ei tea, kui palju kadunud ajastute uurimist Alexil kavas on. Ja ei, Eternity Road ei ole Alex Benedicti juttudega kuidagi seotud.

Väike teemavahetus... Miks nii palju kosmose avastamist? Miks see teid nii väga huvitab?

See tuleneb ilmselt lihtsalt asjaolust, et astronoomia on mind alati huvitanud, ja küsimused, mis sellest tekivad. Kas me oleme üksi? Kui ei, siis millised võiksid olla võõrad teadvused? Ma olen sageli mõelnud, et tahaksin mõne sellisega pitsat süües vestelda.

Kust on pärit teie suur huvi ajaloo ja arheoloogia vastu? Isegi suurem osa teie tööst tundub tegelevat ajalooga, kuigi SF'i vaatenurgast?

Ma ei ole kindel. Mul tekkis varakult - umbes kolmandas klassis - huvi klassikalise Kreeka vastu ja see ei läinud kunagi päriselt üle.

Läbiv motiiv Akadeemia sarja ja Benedicti juttude puhul, nagu ka Cassandra Project'is on, et ühel hetkel võetakse kosmose uurimiselt ressursid ära. Meil on siin all rahastust vaja toiduks ja tervishoiuks ja muudeks põletavamateks asjadeks... Kui suures osas on selle juures tegemist teadliku valikuga innustada lugejaid kosmost avastama?

Kui seal mingi siht on, siis alateadlik. Tunnistan, et mind mõnevõrra ärritab, et kosmoselendude rahastust on sõdade tarbeks vähendatud. Aga see ei ole kindlasti ainult kosmos ja teadusarengud, mille arvelt kärpeid on tehtud. Ma ei saa jätta mõtlemata, kui palju parem elu oleks kõigil, kui me - see on, me kõik - kasutaksime relvaraha elu paremaks arendamiseks.

Oma teostes kirjeldate te erinevaid uskumuste süsteeme, ja erinevalt osadest autoritest ei kuuluta te, et tulevikus on religioon välja surnud ega kujuta seda negatiivses valguses. Milline on teie igapäevane suhe religiooni? (Kontekstiks: paljud ameeriklased tunduvad võrreldes eestlastega usklikud, Eestit peetakse üheks Euroopa sekulaarseimaks riigiks.)

Ma pooldan iga religiooni, mis teiste inimeste vaatenurki sallib. Sellest edasi igaühele oma. Mul ei ole kellestki rohkem vastuseid selle kohta, mis toimub. Nii et nagu keegi ütles: proovime lihtsalt omavahel läbi saada.

On teil lugejatele vihjeid tuleviku osas?

Kahjuks teen ma neid asju ükshaaval. Ma ei tea tulevaste romaanide osas, välja arvatud Beyond the Sky, rohkem kui ükskõik kes teine.

Suur aitäh vastamast!

Õlleministeeriumist kirjanikke majja ja tagasi ehk Kaks ühes (Krafinna)

Detsembrikuu teine reedel Tartus ja Õlleministeeriumis oli nagu iga kuu teine reede. Ulmefännide kogunemise, õllejoomise ja muu pläraga. Oli? Aga näe polnud. Sest sellele reedele järgnes laupäev, mis kandis endas pidulikumat sorti üritust kirjanike majas.

Reaktoripoisid tähistasid ajakirja kolmandat sünnipäeva, kirjastus Fantaasia aga väärikat teismeiga - aastat 15. Nii võttiski kõigepealt sel tähtsal sündmusel sõna Eva Luts. Rääkis kirjastuse sünniloost ja plaanidest. Seejärel sai sõna Ats ehk Siim Veskimees ehk... no las ta olla. Poliitikast me ulmeüritusel ei räägi :) Ei räägi ka siin. Ats rääkis samuti paar sõna edasistest plaanidest, veidi rohkem hiljuti trükivalgust näinud raamatust. "Haldjaradade ahvatlusest".

Pärast Atsi kõnelesid Reaktori-poisid. Metsavana rääkis vana loo sellest, kuidas nad Saaremaal käisid ajakirja konseptsiooni ja nime välja mõtlemas. Aga vanad lood on just need, mis loovad sideme tänase ja eilse vahel. Ning kunagi ei või teada, kas saalis istub mõni selline, kes pole veel kuulnud Reaktori sünnilugu. Ja selgus, et Reaktor on vahepeal saanud endale kaks uut vabatahtliku töötajat, lisaks kolmele vaalale - Metsavanale, Mandile ja Ovele. Töös löövad usinalt kaasa Artur Räpp ja Mirjam Proos. Viimane on õige hiljutine täiendus poistele. Loodetavasti hajutab ta veidi Reaktori maskuliinsust. Igatahes, jõudu talle! Pole hullemat tööd, kui lugeda toorevõitu käsikirju. Ning vaielda jäärapäiste autoritega, kes on veendunud, et tema iga koma on püha. Või mittekoma.

Metsavana tegi muu hulgas ka korraliku statistilise ülevaate Reaktori elust- olust. Mõned faktid: Jaanuaris ilmub ajakirja 40. number; veebil on kokku aga 200 000 lehevaatamist ning 31 000 unikaalset külastajat; tekstidest on "21. detsember" endiselt loetuim jutt, järgnevad tõlketekstid Putka ja Kollane lumi. Populaarne on ka Mangabaruto mangakoomiks.

Ja mõned natuke veidravõitu tõsiasjad - otsisõnadest on "Stalker" teisel kohal, "Gongapuuhaldjas" neljandal ja "Kuu ordu" populaarsuselt viies, millega jõutud läbi otsimootorite Reaktorisse. "Esimene on muidugi Reaktor," märkis Metsavana, sõnades, et ilmselt on palju tuumaenergeetika huvilisi olnud üsna pettunud. "Üldiselt on igaste väga obskuursete otsingutega meie veebi satutud, nii, et otsimootoritel arenguruumi küll. Mõned näited: ,,katkiste hammaste luuletus", ,,kas kaku kabel on olemas", ,,kael kange ja kõrvad kohisevad" jne. "

Mirjam üritas ka premeerida Reaktori võistlusele saadetud parimate minijuttude autoreid, selgus aga, et neist ühtegi polnud kohal. Kahju küll, auhinnad läksid riiulisse oma aega ootama. "Kas meil on riiul?" tundis Mirjam huvi. Ove teatas, et nüüd on.

Pärast Reaktori ja Fantaasia teemakohaseid ettekandeid sai sõna Jüri Kallas, kes rääkis ulmegetost. Mõistes ja sellest, mis on see endiselt teemakohane. Miks on ta oluline asi, millest tuleb ikka ja taas rääkida. Sellest tuleb loodetavasti Jyrka enda refereering.

Pärast ametlikku osa jaotus töö sektsioonidesse. Nagu ikka. Paljud vanad tuttavad said kokku, mõned aga leidsid uue vestluspartneri. Muuseas, täiesti isiklikus plaanis oli mul tuline hea meel öelda tere Triinu Meresele. Ja ka Telqile. Prominentsemaid fändomi tegelasi oli sel üritusel lausa hulgi, võibolla ära nimetada perekond Sootake ja Veiko Belialsi. Aga nagu öeldud, oli, kellega juttu ajada, oli, kellega õlut juua. Sest õlut jagus.

Hiljem suunduti sedasamust märjukest manustama Õlleministeeriumi. Ning hea õlu lõppes seal õhtu edenedes sootumaks. Ning ka toit sai otsa. Niisiis võib öelda, et ulmefännid sõid ja jõid Õlleministeeriumi tühjaks.

Ta elagu! Ikka Reaktor :)

Pildistasid Krafinna ja Ragnar Vutt.

Essee realistlikust kosmosesõjast (Memphet'ran)

Kosmoselahinguid leidub teadusulmes kõikjal. Tavaliselt näevad need välja väga sarnased Teise maailmasõja aegsetele merelahingutele: hävitajad vuhisevad ringi ja võitlevad omavahel, samal ajal kui suured lahingulaevad üksteist surmavate kiirtega pommitavad. Kuid tegelikult on see tõenäoliselt päris kosmoselahingu väga ebarealistlik kirjeldus. Ma olen kindel, et ma ei ole ainuke, kes on mõtisklenud: ,,Aga mismoodi kosmoselahing päriselt välja näeks?" Siinses essees üritan sellele küsimusele oma parimate võimete kohaselt vastata. Nende jaoks, keda põhjalikumalt huvitab, on seda küsimust varemgi lahatud, aga mulle tundub, et antud essees on mitu viga, olulisimana järeldus, et kosmoses sõdides muutub varjatus väga oluliseks. Esmalt, vaatame kosmose keskkonda ja uurime, mida tuleb selles sõdides silmas pidada.

Märkus: selle essee juures jään oma oletustega tänapäeva teaduse teoreetilistesse piiridesse. Seadmed nagu jõukilbid, varjeseadmed, ülevalguskiiruse ajamid, gravimootorid ja muud säärased harilikud pehme SF'i elemendid oletatavasti kas ei eksisteeri või on olemas ainult juhul, kui nende mõju taktikale on minimaalne (nt. ülevalguskiiruse ajam, mille kasutamiseks peab esmalt tähesüsteemist lahkuma, nagu Larry Niveni ,,Known Space" maailmas).

I: Keskkond ja selle mõjud

Esiteks ja esmaselt tuleb mõista, et kosmos on igasuguste sõjaliste operatsioonide jaoks uus ja ainulaadne keskkond omaenese uute ja ainulaadsete probleemidega. Kosmoses peetavad lahingud ei saa sarnanema mere- või õhulahingutega, need saavad olema kosmoselahingud. (See on õigupoolest asi, millele SF'i kirjeldused realismi vaatvinklist pea kunagi pihta ei saa.) Mis on kosmosekeskkonna suurimad võitlust mõjutavad faktorid?

Kosmosest rääkides ei tohi unustada, et see on suur, pime, külm ja tühi, kuid, paradoksaalselt, ideaalse nähtavusega paik. Sellest tuleneb esimene järeldus: kosmoses ei saa rääkida varjatusest. Ükskõik millist energiat kiirgav objekt on kosmoses äärmiselt märgatav. Kuna suvaline kosmoselaev kiirgab välja palju energiat (sõiduvahendi elumoodul peab enamasti olema mitusada kraadi soojem kui väliskeskkond, et meeskond ära ei külmuks, juba esiteks), paistab see kosmose külmast pimedusest välja samahästi kui öine lõke kõrbes. Üllatusrünnakud on pehmelt öeldes keerulised, kui vaenlane näeb sind juba poole päiksesüsteemi kauguselt. Üks võimalikke lahendusi on proovida kiirata kogu soojus hiilimise vastassuunas. Sellega on samas häda, et selle vastu saab vaenlane lihtsalt, jälgimisjaamu üle päikesesüsteemi laiali paigutades (põhimõtteliselt satelliidid infrapunavastuvõtjatega), mis ilmselt maksaks suhteliselt vähe ja mida sõjaväestatud kosmosevõimelisest tsivilisatsioonist oleks rumal mitte teha. Parem mõte on üritada oma üleliigset kuumust sihtmärgiga kohtumiseni sisemistesse jahutitesse juhtida. See võiks töötada, kuid sel lähenemisel on oma probleem: oma sihtmärgini hiilimiseks pead sa ühel hetkel võtma kursi otse selle poole, ja seda tehes avaldad sa oma positsiooni ja vaenlane pruugib vaid kasutada veidi lihtsat matemaatikat, et määrata, kuhu sa lähed ning millal sinna jõuad.

See on lihtsalt fakt, et praktiliselt kõik olemasolevad toimivad kosmoses edasiliikumise võimalused töötavad laeva tagumisest osast kuuma gaasi välja heitmise teel, ja see ei ole eriti varjatav. Kosmosesüstiku peamootorid on näha kaugemale kui Pluuto orbiidini. Kosmosesüstiku manöövermootoreid näeb asteroidivööndist. Isegi tibatilluke ioonkiirendi, kiirendusvõimsusega 0,01 m/s^2 (kolmetuhandik kosmosesüstiku kiirendusest), on nähtav 1 AU (Maa keskmine kaugus päikesest) kaugusele. Ja see muutub aina hullemaks, kui võtta arvesse, missuguseid mootoreid kasutaks arenenud kosmoseühiskond, mis tahab omaenese päiksesüsteemis liikuda vähem kui kuudepikkuste reisidega - need võivad olla nähtavad naaber link päikesesüsteemist! Mootorid, millesarnaseid sõjalaevad tõenäoliselt kasutaksid, paneksid taeva särama nagu uusaastaöö. Ja see on kõik tänapäevase tavakasutuses oleva tehnoloogiaga, varustus, mida sõjaväestatud kosmosetsivilisatsioon kasutaks, on tõenäoliselt parem. Ioonmootor on ainus liikumisvõimalus, millel on vähimgi võimalus märkamatult liikuda, ja nagu suunatud kuumuskiirguri puhul on siingi võimalik see eelis nullida paarisaja odava seirejaamaga, liikumas suvalistel orbiitidel päiksesüsteemis. Ainus ajam, millel tundub olevat vähimgi võimalus varjatuseks, on päiksepuri, ja sel on jällegi oma tõsine probleem: purjed on hiiglaslikud ja vaenlane märkab neid tõenäoliselt päikse peegelduse põhjal juba kaugelt. Juhuslikult vaenlane mitte ainult ei näe su laeva niipea, kui mootorid tööle pannakse, vaid saab heitgaase uurides laeva kohta hämmastavalt palju järeldusi teha. Spektrograafanalüüsi abil võib öelda, millist kütust laev kasutab. Heitgaaside eredust ja temperatuuri vaadeldes on võimalik kindlaks teha laeva tõukejõud, mille võrdlemisel kiirusega saab teada laeva massi. Vaenlane ei näe mitte ainult, et sa tuled ja kui mitme laevaga, vaid teab samal hetkel ka, mis sorti laevadega on tegemist ja võibolla isegi, millised konkreetsed laevad laevastikku kuuluvad. See tähendab, et peibutised ei tööta. Selleks, et olla veenev, peaks peibutisel olema sama mass kui laeval endal, mispuhul võivad nad samahästi juba laevad ollagi.

On üks erand, mille suudan välja mõelda: q-ship ehk peibutuslaev. Selleks võetakse kaubalaev ja täidetakse selle laoruumid mürskudega - kahurid ja muu relvastus on laevakerel eemaldatavate paneelide all peidus. Muidugi on see ilmselt päris sõjalaevast märgatavalt nõrgem, kuna sel on kaubalaeva mootorid ja kere. Ja see töötab ainult paar korda, kuni vaenlane hakkab nõudma, et kõik kaubalaevad enne tähtsatele punktidele laskekaugusesse jõudmist inspektsiooni läbiksid.

Üldiselt saab kosmoselahingus vaenupooltel olema ennenägematult palju infot teise poole kohta. Kumbki pool teab täpselt, kus vastane asub ja mida parajasti teeb, kui jätta kõrvale info valguskiirusel liikumisest tulenev viivitus.

Teine asi, mida kosmose puhul arvesse peab võtma, on asjaolu, et see on suur. Et kosmoses mõistliku ajaga kuhugi jõuda, tuleb liikuda kiiresti. Väga kiiresti. Ainuüksi selleks, et Maa gravitatsiooniväljast lahkuda, tuleb liikuda 11 km/s. Sellistel kiirustel jääb laev endiselt vaid orbiite vahetama, jõudes lähimategi planeetideni alles kuude või aastate pärast. Et päikesesüsteemi kuudega läbida, on vaja korraliku võimsusega tuumaraketti, mis on võimeline päevi või nädalaid järjest kiirendama, jõudmaks kiirusteni kümned või sajad kilomeetrid sekundis. See tähendab, et lahingus liiguvad laevad üksteise suhtes väga kiiresti. Sellel on tõsised tagajärjed, olulisimana, et 3 km/s liikuv lask tabab sihtmärki energiaga, mis on võrdeline tema massiga TNTs. Kui jätta kõrvale suunatud energiarelvad nagu laserid, teevad relvad kosmoses tõsist kahju. Kosmoselahingud on nagu õhulahingud, kus ühest tabamusest piisab. See tähendab, et realistlikult ei ole tõenäoline säärane sõjalaevade-stiilis kosmoselahing nagu populaarses SF'is. Laevad, mis nelsonlikult külgipidi üksteise pihta lasevad, on küll väga dramaatilised ja visuaalselt äärmiselt efektsed, kuid realistlikult lõpetaks sellise lahingu tuumaraketi või kineetilise relva esimene tabamus.

Lõpuks, kolmas oluline keskkonnamõjur, mida tuleb arvesse võtta, on, et liikumine kosmoses järgib veidi teistsuguseid reegleid kui need, millega me harjunud oleme. Inimestel on tõeliselt vildakas intuitiivne arusaam sellest, kuidas liikumine toimib, sest me veedame oma elud keskkonnas, kus domineerivad gravitatsioon ja hõõrdumine. Kosmoses järgib liikumine Newtoni seadusi: liikuv keha püsib liikumises, kuni sellele ei mõju jõud, mis on võrdne ja vastassuunaline jõuga, mis selle liikuma pani. Mida see praktikas tähendab, on, et aeglustamine võtab sama palju energiat kui kiirendamine. Kui olla Maal, autos, ja mootor välja lülitada, aeglustub auto ja jääb lõpuks seisma. Kui kosmoses mootor välja lülitada, liigub laev samas suunas samal kiirusel lõpmatuseni edasi. Et peatuda, tuleb ümber pöörata ja vastassuunas kiirendada. Sama kehtib suuna muutmise kohta. See tähendab, et kosmoses ei saa olema ristlejate üks-ühele võitlust ja nelsonlikku üksteise pihta järjest tulistamist, mida näeb sageli teostes nagu Star Wars. Need eeldaksid, et võitlevad laevad ühtlustaksid oma kiirused täielikult, mida kosmosekiiruste juures on väga keeruline teha ja mis juhtuks ilmselt ainult vastastikusel kokkuleppel (mis praktikas tähendab, et seda ei juhtuks samahästi kui kunagi, sest ainus põhjus, miks üks pool seda sooviks, on, et see annaks neile mõne eelise, mida vastaspool vähegi mõeldes loomulikult ei soovi.) Selle asemel on kosmoselahingud nagu tulistamine möödasõitvast autost. Võitlejad sööstavad üksteise poole kiirustega kümneid või sadu kilomeetreid sekundis ja annavad tuld kõigega, mis neil on. Kui mõlemad pooled on piisavalt hea õnnega, et keegi veel ellu jäi, võidakse pöörata tagasi teineteise poole ja uuesti proovida - paari tunni, päeva või nädala pärast.

Veel üks asi kosmoses liikumise kohta: laeva ümber pööramine ei muuda selle kiirust ega suunda, kui seda ei tehta peamootori abil, sest hõõrdumine puudub. See tähendab, et kõik üks-ühele võitlused, kus üks ristleja pääseb teise taha ja esimene üritab selle eest põigelda või ära pääseda, on väga ebarealistlikud. Pole mingit mõistetavat põhjust, miks tagaaetu ei võiks lihtsalt oma laeva ümber pöörata ja vastu tulistada. Hõõrdumise puudumine tähendab muuhulgas ka seda, et pole mingit põhjust, miks kosmoselaevad peaksid olema voolujoonelised, nagu atmosfääris liikumiseks mõeldud sõidukid.

II: Sõjalaevade ehitus.

Nii, kui see on selge, tuleb hakata laevade ehitusele mõtlema. Ühest raketitabamusest piisab, et see hävitada, nii et laev ei saa olla ehitatud nagu suur lahingulaev (kui see ei ole just Orion, mispuhul see peab ainult omaenda mootorite tules ellu jääma). Pole mõtet vaevuda seda turvistama, välja arvatud laserite vastu (sellest täpsemalt hiljem). Selle asemel sõltub tema edu või häving kiirusest.

Kiirus annab kaks eelist. Esiteks, kiiremate laevadega pool saab määrata, kus ja millal võitlus aset leiab. Teiseks, kiirema laeva pihta tuleb tulistada lähemalt. See tuleb sellest, et kosmoses on mürsu efektiivne tabamisraadius see, mille sees see jõuab sihtmärgini enne, kui sihtmärk suudab kiirendada mürsust kiiremaks, parimal pääsemiskursil. Mida suurem on sihtmärgi kiirendus, seda väiksem see raadius on.

Kosmoses on kahte sorti kiirust: kiirendus ja delta V, (mis põhimõtteliselt tähendab kiirust, mille laev saavutab, kasutades ära kõik oma kütuse, mida saab jagada sõltuvalt ülesandest). Meie sõjalaev peaks pürgima nii suure maksimumkiiruse kui suure kiirenduse poole, sest mõlemad annavad eeliseid. Paraku kipuvad need olema üksteist välistavad parameetrid. Probleem seisneb selles, et raketile saab suurema kiiruse anda kahel viisil: suurema kütusekoguse või kuumemalt põleva kütuse abil. Esimene annab suure tõukejõu, kuid kuna kütust kulub palju, siis see ka kaalub palju. Teine kaalub vähem, kuid ajab mootorid väga kuumaks, mis jällegi piirab kiirendust. Katsed kombineerida suurt kiirendusvõimet kuuma kütuse ja suure maksimumkiirendusega sulatavad enamasti mootori.

On vaid käputäis mootoreid, mis võimaldavad suurt kiirendus ja väikest kütusekaalu. Neist paljutõotavaimad on Orion tuuma-impulssmootorid ja radioaktiivse soolvee mootor. Mõned termotuumalahendused on samuti piisava tõukejõuga, et võibolla kasulikud olla, kuid vaid väiksemate laevade jaoks. Spacebattlesi kasutaja RJP viitas ka millelegi nimega lõhustuvate osakeste ajam, mis töötab, heites laeva tagaosast välja suure kiirusega kütuseosakesi, kuid teised uuritud leheküljed viitavad, et see oleks aegalselt kiirendav süsteem, sobilikum pigem luure- kui sõjalaevale. Orion töötab (näivalt hullumeelsel, aga tegelikult efektiivsel) meetodil, kus laeva taha heidetakse aatompomme, mille lööklainel laev edasi liigub. Plahvatusel vabanevad kuumad gaasid tabavad laeva taga asuvat tõukurplaati ja lükkavad seda edasi. NSWR (radioaktiivse soolvee mootor) toimib sarnaselt, kuid pommide asemel kasutab see lõhustuvaid aineid soolveelahuses, mis plahvatab pritsimissüsteemist välja pursanuna ise. Mõlemad süsteemid tõstavad tõukejõudu tekitava reaktsiooni kavalalt väljapoole laeva, mistõttu ei ole enam vaja tegeleda suurema osaga tekkivast kuumusest - mis võimaldab kasutada palju suuremaid energiahulki. NSWR on enamikust Orioni lahendustest etem väljapurske kiiruse osas (ja vastavalt kütuseefektiivsususe), kuid selle miinus on kütus ise, mis väljaspool hoolikalt ehitatud reaktsiooni pidurdavat kambrit iseenesest plahvatab. Sõjalaeva jaoks see loomulikult riskifaktor. Orionil on ka eelis, et see on äärmiselt efektiivne tohutusuurte laevade puhul. Orioniga sõjalaevad võiksid olla pigem suured ja aeglased, NSWRiga laevad aga väiksed, haprad, ent kiired. Kumb parajasti olulisem on, sõltub ilmselt laevastiku ülesandest. Mõistlikud massisuhted sõjalaeva kohta on ilmselt kusagil 1-10, tühimassidega mitutuhat tonni. See annaks suurema osa Orioni variantide puhul delta-V mõnekümnest mõnesaja kilomeetrini sekundis, NSWRi puhul mõnesajast mõnetuhande kilomeetrini sekundis. '50ndatel ilmunud raport viitas, et 10 000 tonnise Orioni puhul võiks kiirendus olla 4 G ringis, nii et kiirendused võivad ulatuda vähem kui 1 Gst 10 Gni (piiratuna meeskonna taluvuspiiriga). Märkida tuleb, et suure kaalusuhtega kosmoselaev hakkab saavutama suuremaid kiirendusi sedamööda, kuidas kütuse hulk väheneb; täis paagiga laeva maksimumkiirendus võib olla alla 1 G, kuid samahästi kui tühja paagiga võib sama laev saavutada 4 G. Nagu Teise maailmasõja pommitajad, muutuvad ka sõjalaevad kergemaks (ja kiiremaks) peale mürskude väljalaskmist.

Kuna sõjalaev pürgib suurima võimaliku kiirenduse ja delta-V poole, on see ehitatud nii kergena kui võimalik. Iga lisakilo laeva kaalus madaldab delta-V'd, mis paneb mootori rohkem tööd tegema ja vähendab kiirendust. Kosmoselaevad saavad olema ehitatud nagu tänapäeva lennukid, mitte laevad. Pingutatakse, et laev kaaluks nii vähe, kui võimalik. Nii suur osa logistikast, kui võimalik, liigutatakse laevast baasi. Pole tõenäoline näha sõjalaeva, mis endale ise toitu kasvatab. See tähendab, et erinevalt paljudest SF kirjeldustest, on sõjalaevade meeskonnad ilmselt üsna väiksed. Inimesed vajavad palju tugimassi: toiduvarud, keskkonnasüsteemid ja eluruumid, nii et sõjalaevad saavad üldiselt tõenäoliselt tuginema paljuski automaatikale. Sõjalaev on tõenäoliselt põhimõtteliselt purgitäis relvi ja suur kütusepaak, mida meeskond väiksest elumoodulist juhib. Meeskond on põhimõtteliselt juhtkond, ütlemas masinatele, mida teha, mitte pisiasjadega tegelemas. Ilmselt on tegemist tillukese põhimeeskonnaga, mis laeva juhib, mõni tehnik äparduste tarvis, ja võibolla meedik või paar. Teenistus kosmoselaeval sarnaneb ilmselt pigem Teise maailmasõja aegsele allveelaevale kui millelegi muule.

Märkus. Stardestroyer.net'i kasutaja Destructonator XIII tõi välja, et kui kasutada suhteliselt aeglasemaid laevu (mis üksteise suunas ei kiirenda), muutub kiirendus vähemtähtsaks ning lisa ning -kaitse, mille saab panna raskema laeva peale, võib olla väärtuslikum kui kiirendus. Kiirendus muutub oluliseks vaid juhul, kui kasutatakse leeklaevu (Heinleini leiutatud termin Torchship" - valguslähedase kiirusega liikuv laev või laev mis on võimeline kiirendama määramatu aja jooksul valguskiiruse lähedase kiiruseni - toim)

III: Relvastus ja kaitsesüsteemid

Kosmoses saab kasutada kolme põhilist sorti relvi: raketid (juhitavad, plahvatavad või mitte), projektiilrelvad (juhitamatud) ja suunatud energiarelvad (laserid, osakeste joad). Projektiilrelvad on ilmselt pigem kasutud: et laserite ja rakettidega võrreldavad olla, peaks kuuli algkiirused olema uskumatud: tuhandeid kilomeetreid sekundis. See muudab raketid kõige võimsamateks relvadeks. Rakette on kahte liiki: tuuma- ja kineetilise energia põhised. Tuumarakettidel on tuumalõhkepead, kineetilisel energial põhinevatel ei ole lõhkepäid, vaid nende puhul kasutatakse purustusjõu tekitamiseks rakettide kineetilist energiat. Kineetilisel energial põhinevad raketid on lihtsamad ja neil võib olla veidi pikem laskekaugus. Tuumarakettide eelis on nende tohutu purustusjõud erinevatel kiirustel, mis muudab nad paindlikumaks. Osad tuumaraketid võivad olla ka kombineeritud, programmeeritud oma lõhkepead detoneerima või mitte, sõltuvalt sellest, kumb on efektiivsem. Kuna tuumarakette on keeruline ehitada väiksemõõdulisena, kasutavad raketid tõenäoliselt keemilisi kütuseid, mis tähendab, et neil on suured kiirendused, kuid madalad lõppkiirused, eeldatavasti 10 km/s ringis. Kuigi rakettidel on ilmselt palju suuremad kiirendused kui laevadel, programmeeritakse nad praktikas ilmselt kiirendama vaid veidi kiiremini kui sihtmärk-laev, sest on vähe asju, mis oleks nõmedamad, kui lasta oma raketil kulutada kogu kütus 10 G'liseks kiirenduseks, mispeale sihtlaev raketi kütuse lõppedes vasakule, teelt kõrvale pöörab.

Hea info vaenlase asukoha kohta ja kosmoselahinguid iseloomustavad suured kiirused tunduvad muutvat raketid väga efektiivseks. Teisest küljest, samad omadused muudavad nad ka väga haavatavaks. Parimad relvad rakettide vastu on ilmselt suunatud energiarelvad nagu laserid. Osakestekiired löövad sügavamale, kuid ei ulatu nii kaugele, nii et laserid on ilmselt head vahendid aktiivseks kaitseks. Laseri maksimaalne toimeraadius (ettenägematu kursiga märklaua suhtes) on 1 valgussekundi ümber (umbes 300 000 km). Sellest kaugemal muudab valguskiiruse piirang normaalse sihtimise võimatuks. Praktikas on laseri efektiivne raadius piiratud hajumisega (laser, nagu taskulambi kiirgi, hajub kauguses laiali, muutes selle kaugemalt nõrgemaks). Laseri hajumisfaktori määravad selle võimsus, peegli suurus ja lainepikkus. Kosmoselaeval kasutatava laseri peegli maksimaalsed suurused jäävad ilmselt umbes 10 meetri kanti, kui seda just mitte ehitada paigutatuna pikiteljele. Laserid, mida sooviti reaalselt kasutada ,,Tähesõdade programmis", olid infrapunalaserid, lainepikkustega kümnetes tuhandetes nanomeetrites ja võimsustega megavattides, mida võis kirja panna ühekohaliste või väiksemate kahekohaliste arvudega, laskekaugustega tuhandetes kilomeetrites. Infrapunalaserite kiired hajuvad kõige rohkem. Tõenäoliselt osutuvad praktikas parimateks ultravioletsed laserid. SDI hinnangud näitavad, et nõukogude ICBMi hävitamiseks kulub energiat 10 kilodauli ruutsentimeetri kohta. Raketid, mis on ehitatud lasereid kasutavate vastaste vastu, on ilmselt turvistatud aurustuva kihiga mingist materjalist, millel on kõrge soojusmahtuvus - mis võib hinnangut kolme- või neljakordistada. Veel üks kaval trikk laserite vastu on rakett pöörlema panna, nii et laser peab kuumutama mõlemat külge, mis peaks samuti energiavajaduse vähemalt kahekordistama, sõltuvalt laseri fookustäpsusest. Raketi, mis kasutab selliseid vastuabinõusid, hävitamiseks võib vaja olla 60-80 kilodauli energiat ruutsentimeetri kohta. Keskmiselt hästi fokusseeritud 100 MW ultravioletne laser hävitaks sellise raketi 10 000 km kaugusel 2-4 sekundiga, 30 000 km kaugusel 20-40 sekundiga ja 50 000 km kaugusel kuluks selleks 70-113 sekundit. Nende vastuabinõude mõte ei ole raketti tegelikult päästa, vaid kulutada aega, et teised raketid sihtmärgile lähemale pääseksid, pikendades iga raketi hävitamise ajakulu. Selliselt tugevdatud sihtmärkide puhul on laseri efektiivne laskekaugus 40-100 000 km. Nagu neist numbritest näha, hävivad enamus rakette ilmselt viimase 10-20 000 km kaugusel laevast. Laseri kriitiline nõrk koht lühikeste kauguste puhul on tõenäoliselt sihtmärkide vahetamise kiirus. Kuigi sihtiv arvuti suudab seda arvatavasti teha väga kiiresti, tuleb meeles pidada, et jutt on mitmemegavatistest laseritest 10-meetriste peeglite ja hiiglaslike jahutussüsteemidega. Tornid, kus need asuksid, on konkreetselt majasuurused, ja ma kahtlen, et neid on võimalik uue sihtmärgi poole keerata välgukiirusel. Paari-kolme sekundi pikkune viivitus on ilmselt vältimatu. Teine oluline piirang on ilmselt energia ja jahutus. 100 MW on suur hulk energiat, ja suurem osa kõrge võimsusega raketisüsteeme, mida sõjalaev võib kasutada, ei anna sellist energiat, nii et laeval peab olema eraldi reaktor laserite jaoks. Ja laserid on märkimisväärselt ebaefektiivsed; mudelid, mida USA ja Iisraeli sõjaväed praegusel ajal katsetavad, on umbes 10% energiaefektiivsed, mis tähendab, et 100 MW laser kasutaks gigavati jagu elektrit ja tekitaks 900 MW jääksoojust, kui generaatori enda ebaefektiivsus välja jätta. Nii et laseritel on omaenda reaktorile lisaks vaja ka tohutuid radiaatoreid, et jääksoojusest vabaneda. Võivad tekkida piirangud, kui kaua lasereid saab järjest kasutada. Tänapäevased sõjaväelised laserid vajavad paarisekundiliste laskeaegade vahele minuteid jahtumisaega, kuigi tuleviku süsteemid on ilmselt palju paremad.

Põhimõtteliselt on siin võidujooks rakettide ja laserite vahel. Veenev punkt on, et selle tõttu, kuidas impulss kosmoses toimib, on selles võidujooksus madalamatel kiirustel eelisseisus laserid ja suurematel kiirustel edukamad raketid, sest raketid töötavad suurematel kiirustel paremini. Et tuua näidet, kujutleme kahte stsenaariumi, kus võitlevad laevad liiguvad otse üksteise poole. Kummagi laeva maksimumkiirendus on 4 G, mõlemal on raketid delta-V'ga 10 km/s. Esimeses näites liiguvad mõlemad laevad kiirusega 30 km/s, teises 1000 km/s, nii et nende kogukiirused on vastavalt 60 ja 2000 km/s. 4 G juures võtab 10 km/sekundis kiiruse saavutamine (mööda kõige efektiivsemat põikevektorit, st, täisnurga all) aega 250 sekundit, nii et rakettide maksimaalne efektiivne tabamiskaugus on kaugus, mille nad läbivad 250 sekundiga. 60 km/s juures on nende efektiivne raadius 15 000 km, 2000 km/s juures on see 500 000 km (suurem, kui vahemaa Maa ja Kuu vahel!). Teises näites ei ole rakettidel mitte ainult palju suurem laskekaugus, vaid neil kulub ka ainult 10 sekundit, et läbida 20 000 kilomeetrine ,,surmatsoon" sihtlaeva ümber, kus tolle laser neid iga paari sekundi tagant hävitada saab. Esimeses näites nad alustavad ja veedavad kogu aja selles tsoonis. See tähendab, et esimeses näites kulub laeva hävitamiseks väga palju rohkem rakette kui teises. See tähendab ka, et teises näites tabavad raketid sihtmärki palju tugevamalt, kuigi see on üldiselt pisiasi (sest kui su laev ei ole just tühjaks õõnestatud asteroid, ei jää sa peale tabamust milleltgi, mis liigub 60 km/s eriti palju rohkem ellu, kui peale 2000 km/s tabamust - mõlemad tapavad su väga surnuks.) Väga oluline on, et teises näites lasevad laevad oma raketid välja teineteise laserite ulatusest kaugel väljas, ent esimeses peavad laserite laskeulatusse sisse sõitma.

Et laeva laserite vastu kaitsta, kasutatakse arvatavasti sarnaseid võimalusi kui rakettide kaitsmisel. Suurem osa laevast on ilmselt kaetud õhukese kuumusevastase kaitsega, materjalist, millel on kõrge sulamistemperatuur ja erisoojus. Silmatorkav erand on radiaatorid. Loomu poolest on neid praktiliselt võimatu turvistada, nii et need on vältimatult väga kergesti purunevad. Üks võimalus on tuua radiaatorid laeva sisse ja kasutada sisemisi jahutusradiaatoreid, kuid see piirab laserite vastupidavust järsult, ja suurt kokkukäivat radiaatorit on ilmselt keeruline ehitada. Veel üks võimalus on osadeks jagatud radiaator, nii et kui sellesse lastakse auk, muutub kasutuks ainult väike osa radiaatorist. Seda on võimalik kombineerida ka radiaatori valmistamisega väiketes, kergesti vahetatavates juppides: kui lahing on läbi, eemaldab parandusmeeskond kahjustatud osad ja asendab need varuosadega. Laeva pöörlema panemine tõstab ilmselt oluliselt selle vastupidavust, sest selle tagajärjeks on laserite kuumuse jagunemine palju suuremale alale (tuleb meeles pidada, et laeval on pinda palju rohkem kui raketil). Veel üks hea mõte on laseri sihtala seestpoolt külma vedelikuga jahutada. See muutub eriti efektiivseks, kui seda kombineerida laeva pööritamisega: sedamööda, kuidas laserkiir üle laeva käib, jahtub jahutusvedelik kiiresti igal pool, kus seda otseselt laseriga ei soojendata, aeglustades laseriga läbipõletamist tohutult, kui isegi mitte täielikult seda peatades. Sõjalaevadel on ilmselt jahutustorud üle kogu kere, otse kuumuskaitsekihi all. Juhuks kui kõik muu alt veab, on sõjalaevad ilmselt ehitatud hõlpsalt isoleeritavate osadega ja suure hulga üksteist kordavate süsteemidega, et vähendada kahju, mille õnnestunud laseritabamus korda saadab. Elumoodul näiteks on ilmselt jagatud hulgaks õhukindlalt suletavateks osadeks, et tabamusest tekkinud auk tähendaks vaid ühe sektsiooni dekompressiooni.

Aktiivset kaitset toetavad võibolla kiirelt tulistavad lühiulatusega relvad või (tõenäolisemalt) raketitõrjesüsteemid. Need on (arvatavasti) kineetilise energia põhised raketid, tõenäoliselt väiksema delta-Vga kui ründeraketid, et nad kaaluksid ja maksaksid vähem. Need aitavad toime tulla raketivalangutega, mida ainult laseritega hävitada ei saaks, kuid need kaaluvad ja võtavad ruumi, mida saaks kasutada ründerakettide jaoks.

IV: Võitlus

Nüüd, kui tehniline osa on läbi mõeldud, siis milline kosmoselahing välja võiks näha? Lugejal on ilmselt juba üsna hea ettekujutus, aga teen kokkuvõtte. Parim maapealne analoog kosmoselahingule võiks vast olla lahing täiesti tasasel maastikul, öösel, helendavate sportautode vahel, igaühel automaat kapotile kinnitatud. Kõik pooled teavad teiste liikumist. Lahingud koosnevad tõenäoliselt pikkadest igavusperioodidest, kui laevad üksteist taga ajavad, üksteise suunas kiirendavad või pöörduvad kokkupõrkekursile, mis neile soodne on, vaheldumas paari minuti paanikaga, kui nad üksteisest kiirustega mitmeid kilomeetreid sekundis mööda põrutavad ja tuld annavad. Esmaseks relvaks on ilmselt raketid, mida lastakse välja tohutute valangutena. Sõltuvalt laevade suhtelistest kiirustest, peab sõjalaev ilmselt laskma välja kümneid või sadu rakette, et üks neist kaitsesüsteemidest läbi jõuaks. Sellises vahetuses jääb võitjaks tõenäoliselt laev, mis suudab suurema massi rakette välja lasta, ennast paremini kaitsta või mõlemat. Võit ja kaotus on kalkuleerimise küsimus: kas sinu laev suudab kõik vastase raketid enne kahjutuks teha, kui need sinuni jõuavad, ja vastupidi. Vastastikune häving on ilmselt tavaline. Sel ajal, kui laevad üksteisest mõnekümne tuhande kilomeetri kauguselt mööduvad, võivad nad kasutada lasereid. Laserid on suhteliselt nõrgad relvad ja nende eesmärk on arvatavasti enamasti kahjustada vaenlase sensoreid, lasereid, radiaatoreid ja muud habrast. Laseritevaheline lahing on võidujooks selle peale, kumb laev teist enne vigastada suudab - selle võitja on paremate laserite või paremate süsteemikordustega laev. Aeglastel lahingukiirustel võib levinuimaks strateegiaks saada vastase laeva esmalt laseritega võitlusvõimetuks muutmine, et seejärel see rakettide abil hävitada. Kui võitlusest jääb mõlemal pool alles ellujäänuid ja üks pool soovib edasi rünnata, tuleb neil selleks oma hoog peatada ja end taas kokkupuutekursile viia, põhimõtteliselt ümber pöörata.

David Webberi fännid võivad märgata, et see kõlab veidi sarnaselt sellele, kuidas kosmoselahingud ,,Honor Harringtoni" romaanitsüklis töötavad. Neil on õigus. Vaatamata suurele hulgale teaduse venitamisele ja sihilikule sarnastumisele 18. sajandi merelahingutele on HH käsitlus kosmoselahingutest üks tõenäoliselt realistlikumaid SF maastikul, ja arvatavasti kõige realistlikum universumite seast, mis ei ürita sihilikult tehniliselt realistlik olla. [hard SF]

V: Kaitse

Igasugune kaitse välja arenenud sõjaväestatud kosmosetsivilisatsioonis peab arvestama, et mootorid, mida säärane tsivilisatsioon kasutaks, käivad kokku Joni seadusega: iga ajam, mis on piisavalt võimas, et olla huvitav, on piisavalt võimas, et olla massihävitusrelv. Oletame, et on NSWR tehnoloogial töötav sõjalaev, kaalusuhtega 5, mis annab sellele delta-V 8 421 km/s ja tahetakse pommitada New Yorki. Kui kasutada kogu kütus üheks sööstuks Maa poole ja seejärel tulistada välja tonnine rakett, saab New York pihta energiahulgaga, mis võrdub 8,48 megatonnise pommiga. Võetagu arvesse, et vaenuliku laeva kaitse üle koormamiseks on sõjalaeval sääraseid rakette ilmselt mitusada. Teiste sõnadega, miks New York, üks laev võib hävitada terve USA. Ja see on veel väike kahju, võrreldes sellega, mida on võimalik teha, kui tahta päris pauku: laevaga planeedile otsa sõita. Kui laev kaalub 10 000 tonni, on kokkupõrke energia 84,8 gigatonni. Oletades, et plahvatus on sarnane sama suure aatompommi plahvatusega, tekitab see laialdasi purustusi sadade kilomeetrite raadiuses ja põhjustab kolmanda astme põletusi rohkem kui tuhande kilomeetri raadiuses kokkupõrkekohast. Põhimõtteliselt teeb see maatasa terve New Jersey osariigi ja muudab kogu USA kirdeosa katastroofipiirkonnaks. Samahästi kui igaüks, kes on nõus planeedile otsa sõitma, võib üksinda tappa kümneid miljoneid inimesi. Ja pole mingit põhjust nõuda, et inimestest koosnevad meeskonnad ennast selle nimel ohverdaksid. On võimalik võtta kõigest sõjalaeva kütusepaagid ja mootor, lisada sellele relvade ja elumoodulite asemel lihtsakoeline sihtija-arvuti ja saada tulemuseks samaväärne kineetilise energia rakett, ilma igasuguse vajaduseta enesetaputerroristidest meeskonna järele.

Ja nagu see poleks veel piisavalt jube, ei ole vaja karta ainult vaenulikke riike. Kui sõjalaevadel on võimsad mootorid, on tõenäoline, et sarnaseid leidub ka paljudel kaubalaevadel, mis muudab nad hullunud pahategija unistuseks. Kujutlege 24. sajandi Mohammad Atta't sõitmas kaaperdatud kaubalaevaga sisse Manhattani südalinna, kiirusega paarsada kilomeetrit sekundis. Sellest piisab, et hakata tundma nostalgiat Külma sõja hiilgeaegade järele.

Mida see kõik tähendab, on, et planeedilähedased orbiidid peavad olema väga hästi valvatud ja turvatud. Harjunud SF'is moodustavad selle kaitse militaarsed kosmosejaamad, relvadest pungil nagu keskaegsed lossid. Reaalselt on see ilmselt veidi teisiti. Kosmoselahingute üks-tabamus-tapab loomus lükkab kaitserajatiste arengu stiili eemale käputäiest tugevalt kindlustatud punktidest ohtrate laialiasuvate ohverdatavate platvormide stiili poole. Kindlasti on olemas ka sõjaväelised kosmosejaamad, kuid need on pigem sõjalaevade kütuse- ja teenindusjaamad. Kaitse võtab peamiselt laserite ja rakettidega varustatud satelliitide võrgu kuju, millele lisanduvad võibolla pommidega täidetud röntgenlaseritega ,,miinid", umbes sellised, nagu Reagani-aegse ,,Tähesõdade" programmi ajal ette kujutati, kuid suunatud ohtudele ülevalt, mitte Maalt. Seda täiendavad kahtlemata laiaulatuslikud maapealsed raketitõrjesüsteemid, et püüda kinni rakette, mis orbiidivõrgust läbi pääsesid.

Muuhulgas, see tähendab tõenäoliselt, et ei tule ette Han Solo laadseid vabakaupmehi. Isegi oletades, et kosmoselaevad on piisavalt odavad, et väikekauplejad neid endale lubada saaksid (ebatõenäoline), isegi väga väike ja aeglane laev, mis jändab Hohmanni orbiitidega võib saada mitmekilotonniseks kineetiliseks raketiks, ja laeval, mis jõuab kuhugi vähem kui kuue kuuga, on valedes kätes hävitusvõime, millele ei kannata mõelda. Kiireid laevu koheldakse eeldatavasti samasuguse ettevaatusega, nagu me kohtleme tuumaelektrijaamu; neid ei anta lihtsalt niisama, nagu sportjahte, igaühele, kes neid endale lubada saab, isegi, kui see majanduslikult võimalik oleks.

VI: Kosmoseristleja müüt

See on küll juba liigne kordamine, aga tuleks terviklikkuse huvides ära mainida. Ristleja idee tuleneb kosmoselahingute liigsest sarnastamisest merelahingutega. Lennumasinad hakkasid Maal lahinglaevade üle domineerima, sest neil oli kordades suurem kiirus ja võimalus liikuda kolmes absoluutsuunas, samal ajal, kui veepealsed laevad said liikuda ainult kahes. Tõsi, suured kosmoselaevad kiirendavad ilmselt aeglasemalt, kui väiksed, kuid mõtleme korraks ristleja rollile. See oleks väike alus viimaks rakette sihtmärgi suunas, mis on pealaevastiku laskekaugusest väljas ja pöördumaks siis tagasi kandurile. Aga miks kandurile tagasi pöörduda? Ristleja ei ole tõenäoliselt nagunii palju enam, kui keemilise kütusega rakett, olemuslikult mitte keerukam, kui raketid, mida laev nagunii kümnete kaupa kulutab. Selle efektiivset ulatust võib vähemalt kahekordistada, kui asendada piloot arvutiga ja muuta see äravisatavaks raketikandjaks (Ma ütlen vähemalt, sest arvuti kaalub arvatavasti palju vähem kui piloot ja tema elushoidmise süsteemid). See võib suuta ka paremini kiirendada, sest ei pea enam jääma inimesele talutavate Gde piiridesse.

Ristlejale lähedasim asi, mida realistlikus universumis kohata võib, on ilmselt midagi X-15 DynaSoari laadset. See on olemuslikult väga pisike relvastatud üheinimese-kosmosesüstik, mis on mõeldud orbiidile tõstetama ühekordselt kasutatava kanderaketi abil. Sealt on see võimeline ründama vaenlase infrastruktuuri või allasuvat planeeti pommitama, maandudes seejärel tavalise lennuki kombel. Sellisest sõidukist oleks ilmselt kasu kosmosetsivilisatsiooni väga varases ajaloos, kui see alles algusjärgus on.

VII: Kosmosepiraadi müüt

Ristleja vähemarutletud paariline on kosmosepiraat. Nagu ristlejad, on ka piraadid kosmose ja mere keskkondade vahele liiga lähedaste paralleelide tõmbamise tulemus, siinkohal pigem purjelaevade ajastust, mitte Teise maailmasõja merelahingutest. Probleem seisneb selles, et piraat, nagu ristlejagi, ei toimi kosmoses hästi.

Miks, annab demonstreerida väikse näitega. Oletame, et meie vapper kosmosepiraat valib järgmiseks sihtmärgiks kaubalaeva, mis on täis midagi väärtuslikku, mis maksab rohkem kui ruumi võtab (plaatina või tuumkütused võibolla). Oma kiire laevaga lõikab ta suurel aeglasel kaubalaeval hõlpsasti tee ära, sunnib meeskonna oma laevaga põkkuma, võtab saagi ja suundub tagasi oma salajasse baasi Kuiperi vöös. Ta on just baasi jõudnud ja peab aru, kuidas saak maha müüa, kui üks tema ohvitseridest toob halbu uudiseid: otse tema poole on suundumas paar sõjalaeva, 1,5 G'ga. Sest vaadake, ÜRO Kosmoseosakonna jälgimisplatvormide valvsad silmad nägid kõike pealt ja tema salajane baas muutus avalikuks niipea, kui tema kosmoselaeva saabumismanöövrite valgus neile näha oli. Oih. Lihtsalt öelduna, piraatlus töötab ainult juhul, kui piraadid suudavad sõjalaevade eest kaduda, ja mis kadumisest saab rääkida, kui sinu iga mootorikäivitust näevad kõik lähedalolevad sensorid.

Kosmosepiraatide kaitsjad võivad öelda, et ülevalguskiiruse puhul kontseptsioon töötaks. Sest nii suur, kui päiksesüsteem ka ei oleks, on tähtedevaheline ruum palju, palju suurem. Selle patrullimine saab olema uskumatu väljakutse, ja üsna kujuteldamatu kõigi mõeldavate tehnoloogiliste aluste juures. Mul ei olnud küll kavas ülevalguskiirust siin arutluse alla võtta, sest sellekohased reeglid on väga muutuvad (sest keegi ei tea, kuidas see tegelikult töötaks - kui see üldse töötaks), aga ma pean välja tooma, et isegi enamiku ülevalguskiiruse mudelite juures kosmosepiraatlus ei tööta. Ainsad skeemid, mille puhul kosmosepiraatlus toimida saaks, on sellised, kus laevad ülevalguskiirusel sõites endiselt näevad ja võitlusvõimelised on. Hüperajamitega võib see võimalik olla, sõltuvalt hüperruumi omadustest. Warp-ajamitega võib see piisava tehnomaagia puhul võimalikuks osutuda, kuid see oleks keeruline ja vajaks vähemalt ühte, eeldatavasti rohkemaid tehnomulinaid. Hüppeajamite, ussiaukude ja Krasnikovi tunnelitega see lihtsalt ei tööta.

Isegi, kui tehnoloogia on olemas, jääb hulk probleeme alles. Esiteks vajab see, et ülevalguskiiruse laevad oleksid piisavalt odavad, et kurjategijate kätte jõuda. See on veel üks koht, kus purjelaevade ja kosmose analoogia laguneb. Purjelaevad nõudsid palju tööjõudu, kuid nende materjalid olid odavad. Inimestel pidid olema vastavad oskused, kuid kui need olid olemas, oli vaja veel ainult puitu, köisi ja kangast. Kuid kosmoselaevad järgivad postindustriaalse ühiskonna paradigmat, olles samal ajal nii kallistest materjalidest kui oskustööjõudu nõudvad. Need nõuavad tõenäoliselt keerukaid, täpselt valmistatud osi ja kalleid kütuseid nagu heelium-3, tuumkütused või antimateeria. Kujutlege kapten Jack Sparrow'd juhtimas tuuma-lennukikandjat, et saada aimu, millistest erinevustest juttu on. Ja isegi, kui laevad on odavad, koheldakse neid ikkagi kogu ettevaatuse ja austusega, mis harilikult massihävitusrelvadele osaks saab. Meenutagem, mida ma enne ütlesin Joni seaduse ja selle tagajärgede kohta vabakaupmeestele? Sellel on samasugused tagajärjed piraatide jaoks. Allilmaorganisatsioon, mis saab kätte kosmoselaeva, on saanud hakkama sama suure teoga, kui allilmaorganisatsioon, mis tänapäeval tuumkütuse kätte saab. See on teoorias võimalik, aga mitte lihtne, ja kui tahta hõlptulu teenida, leidub selleks tuhandeid tulusamaid ja väiksema riskiga viise (rääkimata sellest, et kurjategijad, kes sellise teoga hakkama saaksid, teeniksid ilmselt palju rohkem, müües laeva agaratele terroristidele, kui sellega ringi sõites, et kaubalaevu tühjendada). Olemuslikult, et kosmosepiraatlus töötaks, peavad olemas olema õiget sorti ülevalguskiiruse ajamid, sensorid, relvad, odavad laevad ja tehnomulinast valmistatud kaitsesüsteemid, mis suudavad efektiivselt seista vastu gigatonnide suurustele kineetilise energia rakettidele (et kosmoselaevu ei koheldaks enam kui massihävitusrelvi).

Lähim usutav analoog kosmosepiraatidele on kaaperdajad. Need on sõjalaevad, mida kasutatakse nagu Saksa allveelaevu Teises maailmasõjas: häirimaks vaenlase kaubandust, hävitades nii palju vaenulikke kaubalaevu kui võimalik. Erinevalt kosmosepiraatidest ei pea nad oma liikumist salajas hoidma, neid juhivad just sellised organisatsioonid, millel kosmoselaevad oleksid (valitsused), ja need ei pea kasumlikud olema.

Tõlkis Mirjam Proos

Originaalartikkel on pärit spacebattles kodulehe foorumist. Avaldatud autori loal.

Raamatuarvustus: Deemoni märk (Oskar Nassar)

Viimastel aastatel on algupärane noorsookirjandus kõvasti hoogu juurde saanud (tõlkekirjandusest pole mõtet rääkidagi). Eriti silmatorkav on "üleloomulikke" elemente sisaldavate teoste ilmumine raamatupoe lettidele. Muidugi ilmuvad endiselt koolielu, esimesi armumisi, suhteid sõprade ja vanematega käsitlevad raamatud, kuid miks mitte neid klassikalisi "roogasid" vürtsitada näiteks mõne viirastuse, deemoni või muu saatanasigitisega. Kui maailmakirjanduses mängivad labürintides armunäljas vampiirid oma videvikumänge, siis miks ei võiks meie kirjanduses Tallinna tänavatel mõni teismeline libahundipoiss ringi lipata.

Meie paranähtusi sisaldava noorsookirjanduse vedurijuhiks on vastuvaidlematult Reeli Reinaus (vedurijuhi abiks Airika Harrik ning konduktoriteks Kersti Kivirüüt ja Heidi Raba). Reinausi uusim teos "Deemoni märk" tutvustab meile üht "tavalist" Tallinna gümnaasiumineiut Mariat, kes üllatus-üllatus on tegelikult nefilim ehk poolingel. Muidugi ilmuvad kohe ta ellu kaks ingellikult ilusat noormeest, Andreas ja Guido, kes juhtuvad olema Maria kaitseinglid. Nad teavitavad Mariat sellest, et neiu eluspüsimine tema kaheksateistkümnenda sünnipäevani ongi võtmeks kogu maailma säilimise või hukkumise vahel. Edasi kandub teose tegevus Lääne-Euroopasse, kus käpardlikud noormehed üritavad Mariat varjata mustade deemonite bande eest, kelle ülimaks eesmärgiks sajandite vältel on olnud "väljavalitu" leidmine ja valitseva maailmakorra kukutamine.

Ulmekirjanduse puhul ei ole oluline küsimus "Kas see on võimalik?", vaid hoopis "Kas see on usutav?". Reinausi romaani puhul kaob usutavus jäädavalt umbes kaheksandas peatükis, kui Maria otsustab oma senise elu maha jätta ja teda võib-olla jälitava musta ingli eest Saksamaale põgeneda. Teismeliste tüdrukute mõttemaailma ning nende otsuste tagamaade mõistmine käis mulle juba kümme aastat tagasi üle jõu ja selles vallas pole praegusekski midagi muutunud. Edasine romaani tegevustik on täis vasturääkivusi ning peategelaste poolt täiesti mõistusevastaseid otsuseid. Kui sul on vaja kedagi aasta jooksul maailmalõpu vältimiseks iidsete mustade jõudude eest varjata ei lase sa "sihtmärgil" päevade viisi üksinda mööda Pariisi vaatamisväärsusi ja bulvareid sihitult ringi kõmpida.

Teoses jäi samuti korralikult lahti kirjutamata inglite/deemonite maailm ja taustalugu. Näiteks nii kristlus kui ka islam on rikkad erinevatest uskumustest (langenud) inglite kohta, mida oleks võinud romaanis kindlasti kasutada. Või oleks võinud neid müüte ja uskumusi ümber lükata ning inimeste poolt valesti mõistetud olendite kohta tõe avaldada. Romaani keskpaigas tekkis tunne, et tegelikult polegi inglite maailma olemas. Andrease ja Guido puhul on hoopis tegemist kahe nolgiga, kes ajasid noorel neiul hüpnooside, müütide, meelemürkide ja ohtra veini abil pea segi ning röövisid ta armastava ema rüpest. Eelviimase peatükini on kogu lugu võimalik ära seletada tavalise inimröövi ja kerge Stockholmi sündroomi või näiteks skisofreenia abil. Ei mingeid tiivulisi olendeid ega maailmalõppu soovivaid deemoneid, vaid lihtsalt üks koolitüdruk, kellel on seljal natuke imeliku kujuga sünnimärk.

Lõpetuseks tuleb vist kurvastusega nentida, et mina pole enam noorsugu või young-adult ning sellesse raamatupoe nurka mul enam asja ei ole. Tuleb leppida vanade inimeste kirjandusega. Loodan samas tõsiselt, et noorsookirjanduse kirjutamise/tõlkimise/lugemise buum meil veel niipea üle ei lähe. Kui alustada praegu Videviku-saagaga võid ühel päeval end ka Vargamäe-saagat lugemast leida.

Baby steps, baby steps!!!

PS: Palun lõpetada see gootitüdrukute stereotüüpne kujutamine end lõikavate, tanksaapaid kandvate ja poest näppavate õnnetusehunnikutena!

Tasuta ulmelistest lauamängudest (Ove Hillep)

Detsember juhtub meie kultuuriruumis olema sihuke vastik kuu, kus raha kipub tihtipeale nappima. Kõik need kingitused, mis lähedastele osta tuleb, ning jõululaud, mis vajab katmist. Sageli ei jää raha isegi enam lauamängude ostmiseks ning kuigi mõne võib ju jõuluätt kuuse alla poetada, on sellele lootmajäämine täis riske, kuna lauamänguritel kipub olema mängude osas tihtipeale võrdlemisi spetsiifiline maitse. Seega, et raha kokku hoida, kuid sellegipoolest endale mõni hea mäng soetada, püüame selles Reaktori-numbris vaadata mõningaid tasuta internetiavarustes saadaolevaid mänge, mille soovijad võivad endale välja printida ning suurema lõikumise-kleepimiseta lauale panna.

Dune Express (2009)

Dune Express, nagu nimigi ütleb, on osake Frank Herberti Düüni saagast ning kajastab tegevusi kuulsal planeedil Arrakis, kus mängijate kätesse antakse Artreidese, Harkonneni, Gildi, Bene Gesseriti ning Fremeni väed. Mäng on mõeldud kahele kuni viiele mängijale ning kestab vaid 15 minutit. Suure osa mängust moodustavad täringud ning mängulaud. Samuti läheb vaja mingit käepärast mudru vägede märkimiseks ning veel üht-teist kõige muu (liivatormide, kindluste ning imperaatori vägede) tähistamiseks.

Tegu on kiire ning lihtsalt valmistatava mänguga, kui koduses majapidamises juhtub olema mõningaid täringuid (seitsmest kuuetahulisest piisab) ning natuke tugevamaid plast-, puit- või papilatakaid, millele väed kleepida. Vägede tähistamiseks saab kasutada ka pudelikorke või muud kättejuhtuvat kraami. BGG hinne 5,98.

Dune Express BGG-s

Aliens: This Time It's War (2010)

See kaardimäng on kõigi Alieni" filmi fännide kindel maiuspala. Selles mängus võtab üks mängija enda kätte tulnukate saatuse ning teine juhatab koloniaalvägede üksusi. Kummalgi poolel on oma kaardipakk, milles on kogu vajalik arsenal, et vastasega hakkama saada. Lisaks kaardile on koloniaalvägede puhul oluline ka kaardi asukoht, mille paigutust üritavad tulnukad nurjata. Kogu mäng on väga kiire ning üpriski verine, eriti koloniaalvägede puhul, mille seast tulnukad pidevalt endale ninaesist hangivad.

Võrreldes eelmise mänguga on siin tunduvalt rohkem printimist, kuid kui kodus juhtub olema paar pakki tavalisi mängukaarte, võib need uute ilusate piltidega üle kleepida ning mäng võib alata. Lisaks läheb vaja veel 15 jubinat erinevate asjade märkimiseks. Kuna mäng ei kasuta piktogramme, on see kahjuks keelest sõltuv. BGG hinne 7,71.

Aliens: This Time It's War BGG-s

Space Junkyard (2009)

Kosmos on üüratu. Nii üüratu, et see rahuldab täielikult inimkonna vajaduse prügi ladustamise järele. Raketiga orbiidile või - veel lihtsam - lüüsikambrisse ning läinud see ongi. Kuid on mõningaid, kelle jaoks on see prügi hädavajalik. Kõik see annab kosmoseakadeemia värskelt lõpetanuile võimaluse ehitada endale oma isiklik laev. Asteroidide vahelt läbi kihutades korjad sa õhkulastud kosmoselaevade juppe ning kinnitad nad enda aluse külge.

Väljanägemise poolest võib ,,Space Junkyard" meenutada ehk pisut ,,Dig Marsi, kuid mängu käik ei jäta kahtlust nende erinevusest. Lisaks liikuvale kosmoseprügile tuleb kahel kuni neljal mängijal hoolt kanda ka ressursside eest ning püüda oma laeva õhukindlana hoida.

Peamine printimise vaev on erinevad kosmoselaevade jupid, mida on mängus omajagu. Laevadeks ning teisteks vajalikeks ressurssideks võib võtta omaenda äranägemise järgi mistahes jubinad. BGG hinne 6,09.

Space Junkyard BGG-s

Free Trader (2008)

Kui sõbrad on kõik uusaastat või pikaks venivaid jõule tähistamas ning kodus üksi olles tuleb peale kihk midagi mängida, leiab leevendust mängust ,,Free Trader", mis on soolomäng kosmilisest kauplemisest, piraatlusest ning korravalvurite vältimisest. Mängu eesmärk on tänapäeva ühiskonna vaatepunktist üpriski irooniline: mängijal tuleb koguda piisavalt raha, et ära maksta oma kosmoselaeva liising. Mäng lõpeb võiduga, kui mängija suudab ära maksta neljanda osamakse. Tuleb aga tunnistada, et kaupmehe elu ei ole lihtne ning tihti lõppeb mäng enneaegselt.

,,Free Trader" on on väga väike mänguke (34 kaarti ning mõningad jubinad oma kosmoselaeva ning muu nodi märkimiseks), mille lõpetamine võib ometi kõiki keerdkäike, põgenemisi ning peitumisi arvesse võttes võtta pea tunnikese. Valida võib ka mitme erineva graafilise variandi vahel ning kui printeril tinti-tahma napib, võib leppida ka visuaalselt tagasihoidlikuma variandiga. Antud mängust on tehtud ka aurupunk-versioon. BGG hinne 6,32.

Free Trader BGG-s

Graafiliselt kesisem versioon.

Roboderby: Express (2011)

Mida teeb üks superarvuti, kui tal on igav? Loomulikult otsib omale sõbra ning koos korraldatakse vabrikuruumides üks korralik töölisrobotite võiduajamine. Rumalatele töölistele tuleb igal käigul sisse pista programmijupike, kas siis perfokaardil või digitaalselt, otsustavad mängijad ise, kuid tublist programmist hoolimata võib kõik nässu minna. Lisaks vabrikus leiduvale kolale tuleb vaesel töölisrobotil hakkama saada ka teiste vaenulikult meelestatud robotitega. Mida rohkem su tööline vigastatud on, seda keerulisem on talle selgeks teha, mida talt nõutakse.

Kõigile ,,Roborally" fännidele peaks see pisike mänguke hästi peale minema. Mängumaterjali ei ole küll palju, kuid silmakommi on seal jagada tublisti. Lisaks läheb vaja ka täringuid ning iga mängija peab end varustama meelepärase robotifiguuriga. Mäng on kahele mängijale ning kestab umbes 45 minutit. BGG hinne 7,25.

Roboderby: Express BGG-s

Kui aga kosmosetemaatika ei paelu

Kui masinad pole need, mis mängulaua taha kutsuvad, leiab internetiavarustest ka palju fantasy-teemalisi mänge.

Tiny Epic Kingdoms (2013)

,,Tiny Epic Kingdoms" on pisike strateegiamäng kuni viiele mängijale. Igaüks mängib omaette pisikest suurte ambitsioonidega kuningriiki, mis laienedes, loitse õppides ning torne ehitades püüab teisi üle trumbata. Igal rassil (inimestel, haldjatel, orkidel jne) on oma tehnoloogiapuu, mida mööda üles ronida ning mis muudab iga rassi mängustiili unikaalseks.

See on küll väga minimaalse trükikuluga mänguke, kuid teisalt on mängu mängimiseks tarvis igal mängijal seitset samast värvist jubinat ning lisaks veel peoga teisi vidinaid otsa: teaduse ning ressursside (puidu, maagi ning mana) märkimiseks. BGG hinne 7,07.

Tiny Epic Kingdoms BGG-s

12 Realms (2010)

Punamütsike, Lumivalgeke, D'Artagnan, Pähklipureja ning teised, kokku 12 kuningriigi kangelased ühinevad, et minna viimasele seiklusele, astudes vastu Pimeduse Isandale, kes tahab enda võimu alla haarata kogu maailma. Vaid koos õnnestub kangelastel ta kuri plaan peatada.

Lauamäng ,,12 Realms" on kiire koostöömäng kuni kuuele mängijale. Nagu koostöömängudel kombeks, saab ka seda üksi mängida, kui kõik sõbrad juhtuvad kusagil peol olema. Mängutegelasi on omajagu ning neil kõigil on oma eriomadused ja -võimed, mida mängu käigus vastaste alistamiseks kasutada saab ja ka tuleb. Mänguseltskond võib kõvemate vastaste kimbutamiseks kokku hoida, kuid igaüks võib kuulsust ning sõjasaaki ka omapäi otsida.

Kaarte on mängus omajagu, mistõttu ei ole printimine just naljategu, kuid tasuta jagatavate mängude seas on koostöömänge üpris vähe, mistõttu võib see täiesti tasuda proovimist. BGG hinne 7,07.

12 Realms BGG-s

Brewhouse Bash (1998)

Kamp orke saavad kõrtsis kokku ning hakatakse vaikselt lauluõli libistama. Jutustatakse sõjakäikudest, sõjasaagist ning loomulikult õrnema soo esindajatest. Seda kõike niikaua, kuni ühel orkil üle viskab ning ta teisele molli kütab.

,,Brewhouse Bash" on väike, kiire ning lihtne mäng korralikust orkide kõrtsikaklusest, kus relvadena saab kasutada toole, pudeleid, käsi-jalgu ning rõdult või baariletilt kellelegi pähe kukkudes ka omaenda keha. Mängimiseks läheb vaja üpriski vähe: mängulauda, veidi märke pudelite ja toolide ning nuppe või miniatuure orkide tähistamiseks.

Mäng anti originaalis välja Games Workshopi poolt nende ajakirjas White Dwarf ning ei ole sisuliselt muutunud. Juurde on tekkinud vaid väikesed rollilehed, kus mängijad saavad oma eriomadustel silma peal hoida. Tegu on väga mõnusa, võrdlemisi ajuvaba ning lihtsalt trükitava mänguga. BGG hinne 6,22.

Brewhouse Bash BGG-s

Goblin (1982)

Vana-kooli strateegiamängude austajale on see mäng tõsine maiuspala. ,,Goblin" on kahe mängija mäng, kus üks mängijatest juhib kohaliku krahvkonna külasid kaitsvaid rüütlivägesid ning teine mängija võtab oma tiiva alla korralikku noosi ihaldavad goblinid. Koobastest välja ronivaid goblineid on küll palju, kuid raskes turvises rüütlite vastu ei ole neist lahingus suuremat tolku. Teisalt ei jõua krahvi väed kuidagimoodi kõiki külasid rüüstamise eest kaitsta ning tihtipeale tuleb mõned vaesemad külad rikaste linnakodanike kaitsmise nimel ohvriks tuua.

Loomulikult ei ole see mäng ka puudusteta. Niikaua, kuni goblinid ei ole lähenenud mõnele külale, saavad nad rahulikult manööverdada. Krahv saab hakata oma vägesid liigutama alles siis, kui mõni külaelanik väikeseid paharette näeb ning häiret annab. Samuti on lahingutulemused tihtipeale suuremate kaotusteta, kus üks osapool peab taganema - mõnevõrra reaalne see võib küll olla, kuid selgelt nähtava võiduta võivad madistamised hakata mõttetud tunduma.

Sellegipoolest on tegu tasuta mängude hulgas ühe vähese sõjamänguga, kuigi mõne pühapäevamängija võib mängu 3-tunnine kestus ära ehmatada. BGG hinne 6,23.

Goblin BGG-s

Wizard Dice (2010)

Võlurite duell on alati midagi väga meeletut ning pealtvaatajatele väga segast. Eesmärk on lihtne: mängijad peavad täringute abil loitse lausudes teise(d) võluri(d) teise ilma saatma. Loitsurepertuaar on rikkalik, alustades tavalistest maagianooltest kuni trollide väljakutsumiseni. Kui baasmäng igavaks muutub, võib BGGst alati võtta mõne teiste mängijate poolt täiustatud loitsuraamatu.

Mängumehaanika osas on tegu põhimõtteliselt Yahtzeega (jätsi), kus mängijad veeretavad kuut täringut, jätavad osa neist alles ning veeretavad teised ümber. Ja sedasi kuni kolm korda. Vastavalt oma täringuveeretusele saab seejärel maag valida oma lausutavad loitsud (kui üldse), lahendatakse loitsude mõju ning algab järgmine ring. Inimene, kellele meeldib jätsi, naudib seda mängu ilmselt mõnuga. Ka printimise mahult on see mäng kärbeskaalus - paar tabelit ja korras. BGG hinne 7,30.

Wizard Dice BGG-s

The Mini Quest (2011)

,,The Mini Quest" on kärme seiklusmäng kahele kuni kolmele mängijale, kus seiklejad peavad rändama mööda Seapootlandi, täitma ülesandeid, koguma sõjasaaki ning lõpuks astuma vastu paharastile THE BOSS. Mängu eesmärgiks on koguda enne paharasti välja ilmumist võimalikult palju raha ning seejärel paharast maha lüüa. Kui paharast aga peaks suutma kõik linnad ära rüüstata, kaotavad kõik mängijad.

Tegu on väikese ning vahva mänguga, mille trükimaht on minimaalne - vaid 1 A4. Veel läheb mänguvahenditest vaja vähemalt viit kuuetahulist täringut, pliiatsit ning kustutuskummi. Mängule on välja tulnud juba ka üks A5 mõõdus mängulaiend, mis lisab mängule mõningad koletised, uusi linnaelanikke ning soovi korral ka mängijatevahelise madistamise. BGG hinne 6,75.

The Mini Quest BGG-s

Seega, kui uuel aastal raha napib ning kuidagi õnnestub näpud mõne printeri taha saada, siis palju edu ning meeldivaid mänguelamusi.

Mänguarvustus: World of Warcraft Warlords of Draenor (Jaagup Mahkra)

2004. aasta 23. novembril ilmus nüüdseks juba legendaarne võrgumäng World of Warcraft. Mõni nädal enne kümnendat juubelit anti välja selle viiendat järjekorranumbrit kandev lisapakett "Warlords of Draenor". Kümme aastat on kõrge vanus igale mängule, isegi pikaealiste toodete poolest tuntud Blizzardi puhul. Kas WoW suudab veel tänapäeva maailmas läbi lüüa? Üle seitsme miljoni inimese, kes firmale igakuiselt raha maksma nõustuvad, ütlevad "jah". Sellise kasutajateportfelliga on WoW jätkuvalt absoluutne turuliider, olles olnud esikohal sisuliselt algusest peale. Saavutuse erilisust aastal 2014 rõhutab see, et MMO-turg on üha enam keskendunud (kuu)tasuta mängudele. Minu arvates kinnitab see lihtsat tõsiasja, et kui tahad kvaliteeti, siis valmistu selle eest ka pappi välja köhima.

Munk Tarhur uude maailma astumise lävel, seljas veel vinge raid gear eelmise laienduse lõpust. Warcrafti maailma mungad ei anna vaesusevannet.

Uus lisapakett lükkab WoWi aegumise julgelt tulevikku. Esiteks uuendati tegelaste välimust ning asendati osade rasside vanad mudelid uuemate ja kenamatega. Teiseks näidati, et mängu vanast mootorist annab veel nii mõndagi välja pigistada ja lisati uusi featuure (tähtsaimast neist, garnisoni majandamisest, millest kirjutan allpool). Kolmandaks tehti tegelaste ja varustuse statistiliste näitajate seas revisjon: mõned näitajad eemaldati, mõned lisati ning igasugu numbrilised väärtused, mis olid mängu ajaloo jooksul eksponentsiaalselt kasvanud (osade bosside elupunktid viimases lisas suutsid ületada miljardi piiri), tõmmati julmalt tagasi. Neljandaks - ehkki see on uue laienduse puhul enesestmõistetav - lisati taas ka värsket contenti uute tsoonide, dungeonide ja muu taolise näol, ning tõsteti tegelaste maksimumtase 90-lt 100-le.

Draenori kaart.

Mis siis Warcrafti maailmas uudist? Ajaränd JA alternatiivreaalsused, beibi! Jah, mulle ka ei meeldi, aga mis ma teha saan. Igatahes: Garrosh, Hordi ülekäte läinud juht, kes möödunud laienduse lõpul võimult kõrvaldati, päästetakse põgenema ning toimetatakse paralleelsele ajajoonele, kus ta maandub Draenori planeedi minevikus vahetult enne kogu Warcrafti mütoloogia võtmesündmust - deemon Mannorothi vere joomist orkide poolt. Seal nurjab ta deemonite plaanid ning ühendab orkiklannid Raudhordiks, kes asub ründama "õige ajajoone" Azerothi. Sinu kui mängija asi on minna alternatiiv-Draenorisse ning Raudhord peatada. Jup, Blizzard keerab Warcrafti maailma lugu järjest enam üle võlli, aga keda see üllatab? Kui üldstoori totrus üle elada, siis leiab mängust muide päris häid lokaalseid tegevusliine, mis seda kompenseerivad. Pealegi on Draenori orkiklannid minu jaoks alati olnud kogu mütoloogia põnevaim osa ning ma olen valmis üht-teist ära kannatama, et neist rohkem teada saada ja et nende legendaarsete pealikega mõõku ristata.

Raudhord on sinu tulekuks valmis.

Blizzard on WoWi ajaloo jooksul loonud nii huvitavamaid kui igavamaid kohti, kus ringi seigelda; Draenor kuulub tervikuna pigem esimeste kilda. Tugevaim on kahtlemata esmamulje: sissejuhatav seiklus, mille iga uus Draenorisse jõudev tegelane läbib, on tempokas, meeldejääv ja informatiivne, ning tsoonid, kus tegelased pärast seda möllama hakkavad - Frostfire Ridge ja Shadowmoon Valley - on tõeliselt õnnestunud. Teised alad on kõikuvama kvaliteediga, ehkki ikkagi üle keskmise ja etemad kui näiteks viimases laienduses nähtud Pandaria maastikud. Tunne, et seikled võõral planeedil pole küll nii tugev kui oli omal ajal Outlandis, aga Draenor on siiski märksa vähem klieelik kui enamik fantasy-settinguid. Sisse aitab elada ka see, et Blizzard on kõik tsoonid täitnud erinevate peidetud aarete ja unikaalsete kollidega, kelle tagaotsimine maailma avastama kutsub. Gotta catch `em all! Ja kui õuesolemisest küll saab, võib läbida dungeone, mis on päris hästi disainitud. Hiljuti avati ka esimese raidi, Highmauli, väravad - esmamulje sellest on samuti pigem positiivne. Vabad õhtud, aidaa!

Tüüne nurgake Shadowmoon Valley's, Liidu poole mängijate algustsoonis.

WoD-is hakatakse lõpuks hindama sinu senist panust erinevate Azerothi vaenlaste võitmisel; ühe esimese asjana Draenori jõudes lubatakse sul rajada oma asundus ("garnison"). Mängu kulgedes saab seda edasi arendada ning leida laia ilma pealt järgijaid, keda seal majutada ja mustatööd tegema saata. Garnisonist saab mängu keskne element, sest alati on seal midagi teha - ehitada midagi uut; koguda kraami, mida vabrikud või kaevandus sulle tootnud on; kantseldada oma jüngreid; lüüa tagasi vaenlaste rünnakuid. See lisab värskust ja vaheldust, mida nii vana mäng kui WoW igal juhul vajab, lõhkumata samas selle klassikalist MMO-raamistikku.

Umbes niisugune näeb välja Hordi poolel mängijate garnison.

"Warlords of Draenor" on õnnestunud lisapakett ning minu arvates parem kui kaks sellele eelnenut. Valupunkte siiski on:

uuendatud statisüsteem tundub liiga lihtsakoeline;

võimalused varustust parendada/ümbersepistada on minimaalsed;

garnisonis ressursside tootmine lööb majanduse tasakaalust välja;

esmakordselt laienduste ajaloos ei lisandunud mängu ühtki uut rassi ega klassi;

Blizzardi võimetus WoD ilmumisnädalal servereid töökorras hoida oli demoraliseeriv (ehkki mitte nii traagiline kui netikommentaatorite surmaagoonia arvata lubas; pealegi on see probleem ammu lahenenud).

Ütleme aga nii, et vigadeta tooteid on vähe, eriti nõnda mastaapsete puhul nagu see. Et WoD on parem kui sellele eelnenud "Mists of Pandaria" ning too kohutav, kohutav "Cataclysm" näitab, et Blizzard pole mitte ainult võimeline asju jätkuvalt õigesti tegema, vaid isegi arenema. Soovin neile jätkuvat leidlikkust ja loomingulisust ning "World of Warcraft"'ile pikka iga.

Maag Pyronomicon, kes 100ndale tasemele jõudnud ja kel juba kaasaegsem varustus seljas. Jah, see on antenn. Tehnoloogia ja maagia koostöö võidab Raudhordi!

Hinne: 4/5

Algusevideo: https://www.youtube.com/watch?v=TLzhlsEFcVQ

Estcon 2001 ja 2003 pildis

Estcon 2001

Eesti ulmehuviliste neljas aastakokkutulek Estcon 2001 toimus 14.-15. juulini Aegviidu lähedal Mustjõel. Traditsiooniliselt oli kavas mitmed ettekanded, vestlusring, ulmeauhinna Stalker võitjate väljakuulutamine ning iseenesestmõistetavalt fännide omavaheline vaba suhtlus. Aukülalistena võtsid üritusest osa ulmekirjanik Indrek Hargla ning tõlkija ja kriitik Juhan Habicht. Kogunemine oli laupäeval, 14. juulil kell 12 Aegviidu raudteejaama kõrval asuva toidupoe parklas. Sealt suunduti Mustjõe puhkemajja, kus ka Estcon toimus.

Estcon 2003

Eesti ulmehuviliste 6. aastakokkutulek Estcon 2003 toimus 11.-13. juulini Järvamaal Nahkmetsas Väätsa jahimajas. Kogunemine leidis aset Anna bussipeatuses, kust toimus edasi sõit Nahkmetsa. Ettekannetest rääkis Jüri Kallas teemal ,,Interdistsiplinaarne ulme: kas fändomi laienemine?" ning edasi algas vabakava grillvorstide ja saunaga ning filmi ,,Kontakt" (1997) ja anime vaatamisega. Laupäeval räägiti kirjastuste plaanidest. Kristjan Sander esines teemal ,,Kuhu lähed, eesti ulme?" ning esinesid aukülalised André Trinity, Mario Kivistik (ettekandega ,,Ulme Nõukogude Eestis ja Mario Kivistik selle keskel") ning Ain Raitviir. Edasi jätkus päev Eesti ulmeauhinna küsitlustulemuste teatavaks tegemise, võitjate väljakuulutamise ja autasustamisega. Peale ametlikku osa algas filmiprogramm ,,Farscape" 1. ja 2. seeria ning ,,Dogmaga" (1999). Pühapäeval pidas Maniakkide Tänav ettekande ,,LARP: mis see on?"

Estcon 2003: Aukülalised

Ain Raitviir

Bioloogiadoktor Ain Raitviir (s. 10.07.1938) on erialalt mükoloog, kuid tal on ka tihe side eestikeelse tõlkeulmega. Ain Raitviir on koostanud anglo-ameerika ulme antoloogia ,,Lilled Algernonile" (1976). Lisaks koostamisele tõlkis ta selle raamatu jaoks neli teksti ning kirjutas asjaliku järelsõna. Ka on Ain Raitviir tõlkinud Isaac Asimovi robotijutte, millest valik pealkirjaga ,,Kadunud robot" ilmus 1965. aastal ,,Loomingu Raamatukogu" vahendusel. Ajakirjad ,,Noorus" ja ,,Horisont" on samuti Ain Raitviiru tõlkeid avaldanud. Ajakirjas ilmunud tõlgetest tuleks iseäranis esile tõsta Brian W. Aldissi, Kingsley Amise, John Brunneri ja Dan Morgani tõlkeid.

Mario Kivistik

Mario Kivistik (s. 15.06.1955) alustas ulmes tõlkijana, eelmise sajandi viimasel kümnendil lisandus sellele toimetajatöö ning sajandi lõpul ka kirjastustegevus. Mario Kivistik on toimetanud ajakirju ,,Põhjanael" ja ,,Mardus". ,,Põhjanael" on nüüdseks ilmumise lõpetanud ning ,,Mardus" muutunud samanimeliseks antoloogiaid avaldavaks sarjaks. Mario Kivistiku tõlketöö peamiseks saavutuseks tuleb lugeda Dan Simmonsi Hyperioni saaga tõlget, aga samuti tondijuttude antoloogia ,,Öised külalised" (1997), Ray Bradbury valikkogu ,,Kaleidoskoop" (2000) ja Robert W. Chambersi teemakogu ,,Kuningas Kollases Rüüs" (2001) koostamist ja tõlget. Kirjastustegevuse kõrgpunktiks tuleb aga nimetada Karen Orlau esikkogu ,,Sealtmaalt" (2002) avaldamist.

André Trinity

André Trinity (s. 1974) kuulub sellesse eesti ulmekirjanike lainesse, kes said tuule tiibadesse ajakirjast ,,Mardus". Trinity alustas pisut hiljem kui ajakirja omaaegne suur kolmik Belials, Simpson ja Berg. Ka oli Trinity algus vaevalisem. André Trinity pole kuigi viljakas autor, kuid paari-kolme aastaga on tekkinud tal täiesti kindel lugejaskond, keda ei heiduta asjaolu, et autori looming pole ulmekirjanduses (ja ka kirjanduses laiemalt) kuigi lihtsalt lahterdatav ja paikapandav. André Trinity looming liigub sel hämaral territooriumil, mis jääb tavaulme ja tavakirjanduse vahele. Tekstide mõistmist ei lihtsusta ka viited filosoofiale ja teoloogiale. Mõningaseks vahekokkuvõtteks võiks lugeda 2002. aasta lõpul ilmunud André Trinity esikkogu ,,Unenägude jumal".

Pildistas Margus Makke, fotod skaneeris Ove Hillep ning piltide kvaliteeti parandas Jaan Hansen.

Ulmkonnakroonika 12/14

Ulmestaar

Mirjam Proos on Reaktori uus toimetaja, täpsemalt on ta seda tööd teinud juba viimased paar kuud, ning ka käesolevas numbris leiab kaks tema tõlgitud teksti (intervjuu Jack McDevittiga ning artikli kosmoselahingute kohta). Enda kohta ütleb Mirjam, et ta hakkas ulmet lugema kuuendas klassis ja siis läks kaubaks kõik, mis kohaliku (laste)raamatukogu ulmeriiulis oli. Näiteks Mardused, F-sarja raamatud jne. Ulmeühing ja Eesti ulmeskeene kerkis Mirjami silmapiirile esimest korda 2004. aastal, siis, kui ta sattus larbi juurde - ehk siis dragon.ee ja see vähene, mis sinna ulmikutest ära paistis. Toona pidas Mirjam pigem paremaks hoida madalat profiili. Seetõttu jõudis ta Estconile esmakordselt alles 2014 aasta suvel ning seal tärkas ka mõte liituda Reaktori toimetusega.

1. Mida praegu loed?

Hetkel on "sotsiaalselt kohustusliku kirjanduse" virnas pealmine "Skismaatriks", viimati sai "Tähesõdalased" üle loetud.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Ma hindan raamatu juures kõrgelt seda, kui see mõtlema paneb - kui vahepeal tuleb lugemine katkestada, et veidi seedida seda, mida autor just ütles. Samal ajal naelutab väga efektiivselt ka lihtsalt põnev sündmustik hästi ehitatud maailmas. See, kas maailm kuulub rohkem fantaasia- või kosmosevalda, on seejuures väheoluline.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Tolkien, siis... nii keeruline on valida! Stephen Kingi "Tumeda torni" seeria näiteks on kenasti tehtud. Ja siis Asimovi robotite/Asumi universum. Ükski neist ei vaja vast tutvustamist. Veel on mitte-väga-ammu sügava mulje jätnud Neal Stephensoni "Anathem" - see, kuidas teksti tempo väga ühtlaselt ja kindlalt tõuseb, või kuidas täiesti muuseas, tegevustiku sees selgitatakse lugejale matemaatika teoreeme. Hästi tehtud! Maailma kohta, kus teadust tehakse maailmast eraldatud kloostrites ning väga aeglaselt, samal ajal, kui väljaspool pulbitseb meelelahutus- ja muu harilik elu, ei ole see teine muidugi sugugi üllatav. Mis seal täpsemalt juhtuma hakkab, jätan ütlemata - väga raske on üldse midagi öelda, rääkimata korraga kõigest.

Ülilühijutuvõistluse tulemused

Septembrikuises Reaktoris kuulutasime välja jutuvõistluse, kuhu laekus mitmeid häid töid. Oktoobrinumbris sai need ka ühiselt avaldatud. Ühiselt koostas meie toimetus ka esikolmiku. Sünnipäevapeol detsembris sai auhinnaliste autorite nimed ka välja hüütud, kuid ükski asjaosalistest ei olnud leidnud vajalikuks kohale tulla.

Kolmandale kohale sai määratud Tea Roosvaldi tekst "E", teise koha vääriliseks hinnati Leila Tael-Mikeini lugu "Heeringas" ja parimaks loeti Meelis Ivanovi "Hea laps."

BAASI kuu arvustus

Ergutuspreemia pälvivad Urmas Roolaid sõnavõtt Wellsi romaanile "Fluency", Kristjan Rätsepa arvamus Moorcocki romaani "The knight of the swords" kohta ja Raul Sulbi arvustus McDevitti romaanile "Coming home". Üsna kurioosne olukord: kaks parimat kandidaati kuu arvustusele laekusid ühele ja samale romaanile vaid kolmepäevase vahega! Otsustavaks sai see, et Rauli sõnavõtt valgus lõpuks natuke liiga üldiseks. Pealegi sai Indrek maha veel 3 vägagi silmapaistva arvustusega, mis asjaolude paremal kokkulangemisel võinuks mis tahes teisel kuul samuti jackpotile pretendeerida. Lühidalt: võitja on Indrek Rüütel arvustusega Jack McDevitti romaanile "Coming Home".

Üks omalaadne rekord väärib veel äramärkimist. Nimelt pärast 10aastast pausi kohtus kunagine viljakas BAASikirjutaja Taivo Rist taas kord arvustamist väärivate tekstidega. Kellel on veel pikem vahe olnud? :-)

Raux

Tartu ja Tallinna ulmikute koosviibimised

Leidsid aset traditsioonilistes kohtades ja traditsioonilistel aegadel. Kahjuks aga polnud Tallinna üritusel ühtegi Reaktori toimetajat-fotograafi kohal ning Tartu oma kandis seekord pigem Reaktori ja Fantaasia sünnipäeva eelsoojendaja ülesannet. Paar pilti siiski.

Viimane pilt siis juba küll laupäeva õhtust.

Kirjastuste uudised 12/14

Kirjastus Pegasus

Narnia kroonikad

C.S. Lewis

Tõlkinud Andry Ervald, Aldo Randmaa

Clive Staples Lewis, keda tema sõbrad kutsusid Jackiks, sündis 1898. aastal. Oxfordi professorid Lewis ja tema hea sõber J.R.R. Tolkien, "Sõrmuste isanda" triloogia autor, moodustasid klubi, millel nimeks The Inklings, ning kus kord nädalas vesteldi, vaieldi kirjanduse üle ja loeti ette äsjakirjutatud lugusid. Lewise armastus muinasjuttude, müütide ja legendide vastu on pärit tema lapsepõlvest ning ta uskus, et fantaasia on parim vahend, mille abil saab lapsi panna kogema rõõmu ja õpetada tegema vahet hea ja kurja vahel.

Rännakud maailma lõppu, fantastilised olendid ja eepilised lahingud - mida veel ühelt raamatult tahta? Clive Staples Lewise ,,Lõvi, nõid ja riidekapp", mis ilmus 1950. aastal, on just selline raamat. Lewis kirjutas juurde veel kuus raamatut ja koos hakkasid need kandma uhket nime ,,Narnia kroonikad". C. S. Lewise Narnia lood kuuluvad 20. sajandi lastekirjanduse olulisemate raamatute hulka.

Esimest korda ilmuvad ,,Narnia kroonikate" kõik seitse raamatut ühtede kaante vahel koos Pauline Baynesi kaunite illustratsioonidega.

Murdumatu

Veronica Roth

Tõlkinud Pille Kruus

Mis siis, kui kogu su maailm põhineb valedel?

Kildadele tuginev ühiskond, millesse Tris Prior kunagi uskus, on hävinenud - selle on purustanud vägivald ja võimuvõitlus ning kaotused ja reetmine. Kui Trisile tehakse ettepanek uurida maailma, mis jääb väljapoole tuttavaid piire, on ta seega igasuguse kahtluseta nõus. Ehk teisel pool tara leiab ta koos Tobiasega uue, kergema elu, vaba valedest ja valusatest mälestustest?

Kuid Trisi ees ootav uus maailm on veel keerulisem kui see, mille ta seljataha jättis. Ta saab teada asju, mis muudavad igaveseks neid, keda ta armastab. Taas kord peab Tris asuma võitlusesse inimloomusega - ja iseendaga - ning seisma silmitsi võimatuna näivate valikutega. Ta peab leidma tee, kuidas jääda kindlaks vaprusele, truudusele ja armastusele.

"Murdmatu" on Veronica Rothi "Lahkulööja" sarja jalustrabav viimane osa.

Üksainus otsus

Üksainus otsus võib sind muuta

Üksainus otsus võib sind hävitada

Üksainus otsus näitab ära, kes sa oled

Kisendav terpp

Jonathan Stroud

Tõlkinud Marge Paal

Londonis on maad võtnud jõletu Probleem: kogu linnas ilmutavad end kõikvõimalikud kummitused, kes pole just sõbraliku loomuga. Ainult noortel on vajalikud erivõimed, mida on vaja nende üleloomulike vaenlaste nägemiseks - ja kõrvaldamiseks.

"Kisendavas trepis" asub söakas ja andekas Lucy Carlyle tööle kummitusuuringute agentuuri Lockwood & Co., mida juhib karismaatiline Anthony Lockwood. Pärast üht öist tööotsa, mis viib koletu avastuse ja katastroofiliste tagajärgedeni, on Lucy, Anthony ja nende sarkastiline kolleeg George sunnitud ette võtma uurimistöö Combe Carey mõisas, Inglismaa kummitusterohkeimas majas. Lockwood & Co. peab tegema kahjutuks mõisa kurikuulsa Kisendava Trepi ja Punase Toa. Kas nad tulevad sellest aga eluga välja?

Jonathan Stroudilt on eesti keeles ilmunud rahvusvaheliselt ülimenukad "Bartimaeuse sarja" raamatud "Samarkandi amulett", "Golemi silm", "Ptolemaiose värav" ja "Saalomoni sõrmus" ning Põhjala müütidel põhinev "Oru kangelased".

Lugejate jaoks, kellele on meeldinud tema seikluslikke ja põnevaid ning mõnusa huumoriga vürtsitatud raamatuid lugenud, leiavad eest tõelise maiuspala.

Kirjastus Tiritamm

Erebos

Ursula Poznanski

Tõlkinud Kristina Uluots

Ühes Londoni koolis levitatakse arvutimängu nimega Erebos. Need, kes seda mängivad, satuvad sõltuvusse. Mängu reeglid on karmid: mängijal on ainult üks võimalus võita, seejuures peab ta mängima üksinda, rääkida Erebosist kellelegi teisele on keelatud. Kuid ülesanded, mida arvutimäng mängijatele jagab, peab täitma reaalses maailmas. Nii põimuvadki väljamõeldis ja tegelikkus. Ja ühel päeval käsib mäng Nikil tappa inimene...

Ursula Poznanski on kirjutanud haarava loo, kuidas arvutimäng mängijat kinni hoiab, suunab ja käsutab. Hoiatav ja mõtlemisainet andev lugu.

,,Erebos", mis on tõlgitud rohkem kui 23 keelde, sai Saksa Noorsookirjanduse auhinna.

Vanusele 14+

Jutt: Kasutusvalmis (Heinrich Weinberg)

Permeetripatrulli jaoülem vanemseersant Michaela ,,Mike" Reiley:

Võimalik, et kõik, kel vähegi aru peas, on ammu ära läinud. Ma mõtlen Maalt lahkunud. Näiteks Kuule, Marsile, orbitaalidele, Saturni ja Jupiteri kuudele. Isegi need hullud, kes on kolonisatsiooniüksustega võtnud ette sajanditepikkuse teekonna lähimatesse tähesüsteemidesse, tunduvad mulle üdini ratsionaalsete inimestena. Nad ei tea, kas sealt on lootust leida asustamiskõlblikke maailmasid, aga vähemalt on neil lootus. Mina istun Wildcat'i pesa Värava juures kivirahnu otsas, mu ees laiub kõle tühermaa, mu kohal lasub raske matina triibuline Nebraska taevas ning lootust ei terenda kummastki.

Täna me ei lennuta rakette;

Täna kõik näib vaikne, rahulik veel.

Täna vaenlast ei ole teel,

on vaid tuul ja meelepete...

Tuulest aetud liiv ja tolm tekitavad lenneldes-pööreldes iseloomulikku nühkivat heli. Eemal künkaharjal kogunevad kilavad tõprad. Päike on läänes vajumas künkliku silmapiiri taha, radiatsioonitasemest on juba peaaegu kadunud UV-komponent. On lühikese videviku hetk, aeg, mil saab ümbritseva maastiku õudusi vaadata loomulikus valguses, turvise filtreid kasutamata.

,,Mike!" kõlab mu peas hääl. ,,Miks sa alles väljas oled?"

Jericho Heavens tundub murelikuna.

,,Hingan siin värsket õhku," vastan talle.

Nii väga tahaks, et see oleks tõde. Et kõik poleks lootusetult hukas ja inimkonna häving otsustatud, et saaksin rääkida preeriatest, merest, taevast, päikesest ja vihmast.

Aga ei - me kasvame üles maa-aluses pesas, mille koobastikud ja käigud sirutuvad sügavikku mu jalge all ja hargnevad miilide kaugusele. Unelaulude vahele räägivad meie emad ja vanaemad jutte vanadest headest aegadest, kuid needki veedeti urgudes, millel olid lihtsalt ilusad nimed. Nagu Akvaarium ja Solaarium...

,,Hahaa, väga naljakas!" torkab Jerry vastu. ,,Su näidud on kriitilise piiri lähedal ja vahetus lõppes juba ligemale tunni eest!"

Mõnikord on Jerry tõeline jobu. Ei teagi miks, kuid tunne on hetkeks selline, et tahaks talle kohe eriti sitasti öelda. Midagi, mis teeks mõnuga haiget, tungiks sügavale hinge põhjani, jätaks sinna vähemasti armi, mis tuletaks meelde, kes ja millal ja miks. Ohkan. Tegelikult ma ju armastan teda.

Aga ikkagi! Saast! Ma olen juba suur tüdruk ja oskan oma näite lugeda küll.

Tõusen ja võtan enda kõrvalt püssi.

,,Seersant Reiley!" sekkub minu tusameele tormi vahtkonnaülema kapten McBride'i kare hääl. ,,Kui sa oma taguotsa kohe varjule ei vea, nühid aasta lõpuni peldikuid!"

Tõprad on lähemale hiilinud. Nad on jõudnud otsusele, et mu lõhn viitab pigem saagile kui ohule. Neil värdjatel on rohkemgi kui õigus; mitte, et nad seda teaksid või kunagi teada saaksid, kuid ma maitsen väga hästi. Aktiveerin lahingukilbi, relva ja sensorid. Õnneks on need verejanulised elukad hetkel mu ainus probleem. Vaenlase tegevusest märke pole.

,,Just nii, söör!" ütlen kaptenile vastuseks. Mõelgu ise, kas see tähendab märguannet korraldusele allumise kohta või nõusolekut peldikuid küürida. Hoidku Jumal selle eest!

Ally, lahinguturvise TM, joonestab mulle parasjagu tulistamismustrit ja jooksutab nägemisvälja servas erinevate tegevusstsenaariumite õnnestumise tõenäosusprotsente.

Heameele naeratuse saatel tulistan plasmalaengu kõige lähemale jõudnud eluka näkku. Nad on koiottide ja huntide järeltulijad. Sekka ehk ka natuke metsistunud koerte DNA-d ning kamaluga viiruste ja radiatsiooni tekitatud mutatsioone. Soomused, ogad, küünised, pikad kihvad ja mürgine ila - niisugune armastusväärne kooslus.

Sina pead tõpratatti vältima! kõlab välispatrulli ellujäämisreegel.

Järjepanu rünnakule sööstvaid elukaid tulistades taganen Värava poole. Astun üle punase joone ja värava TM aktiveerib tornides relvasüsteemid. Üle mu pea vallandub tõeline tulevärk. Kuid täna on tõpraid palju rohkem kui tavaliselt ja realiseerub see ainuke võimalus n-miljonist: üks elukatest hüppab ja läbib tulemüüri suuremate kadudeta, tema lõuad sulguvad mu sääre ümber ja ma kukun tagurpidi selili. Kuklast kostub vastik raksatus. Lahingukiiver võtab löögiraskuse enda kanda, aga ikkagi on mu pea valu täis.

Ally edastab hädakutsungi, mu kõrvu kriibivad hüüded staabist ja ma tõmban vöölt lõikuri. Valu tumestab teadvust ning paneb õhku ahmima. Kisendan seda endast välja. Elukas väntsutab oma pead küljelt-küljele, rebestades turvist ja käristades liha luudelt. Verepiisad lendavad laiali justkui aegluubis, kui ta hetkeks lõuad vabastab ja valmistub mu kõri kallale viskuma. Raiun viimase jõuga tal koonu maha. Tume veri purskub vastu kiivrivisiiri; tema tuigerdab eemale ja mina vajun külili. Mu keha haaravad krambid ja ma vajun pimedusse.

ETS-tehnoloog Jericho ,,Jerry" Heavens:

Vaatan seda, mis Michaelast järgi on jäänud; nad hoiavad teda - seda - stasisekapslis külma geeli sees hõljumas. Juhtmed ulatuvad välja tema keha jäänuste külge kinnitatud anduritest. Jämedate voolikute kimbud juhivad verd pumpadesse, sealt edasi ventilaatoritesse ja siis tagasi kehasse.

Saast küll, Mike! mõtlen. Miks sul oli vaja ometi tõbrastega norida!?

Tema vasem jalg puudub puusast alates. Mulle tundub, et osa puusa ja tuhar on samuti puudu. Paremast jalast on alles reiejupp, mis lõppeb enne põlve. Kahvaturoosade servadega avausest paremas küljes algavad teised voolikud, mis viivad tema sisikonna allesjäänud organiteni toitaineid ja toovad tagasi ainevahetusjääke. Tema mõlemad rinnad on alles jäänud. Silmitsen neid ilusaid rindasid mõne hetke, hoides oma pilku teadlikult eemal rinnakorvi küljel haigutavast haavast. Mike'i parema käe könt tundub olevat küünarnukile lähemal kui enne ja vasemast käest on järel üksnes jupike õlavart... Alates kaelast on tema pea parem pool üks paras segadus. Moondunud lihaste ja kõõluste alt paistavad luud. Kõrva kohal ei ole enam luidki, paistab hallikas-roosa, paari tumeda verevalumiga aju, mis justkui punnitaks august välja.

Illustratsiooni autor Egle Ehtjen

See pole esimene kord kui ta on viga saanud. Vigastused on perimeetripatrulli võitleja jaoks varjuna kannul hiiliv risk.

,,Kõik tõenäosused on viiskümmend-viiskümmend!" oli Mike'il kombeks öelda. ,,Asjad kas juhtuvad või ei juhtu."

Toetan pea vastu klaasseina, mille taga on Michaela. Ma püüan mõttest tõrjuda tema karjete kaja ja pilte sellest, kuidas tõbras tema liha ja kõõluseid rebestas. Tunnen uuesti seda abitust, mis mind turvise elutagamissüsteemi monitooringuüksuse ekraane jälgides valdas.

* * *

Mike oli kolme-aastane kui ta kaotas oma parema käe kolm sõrme. Ma olen seda lugu kuulnud ilmselt tuhat korda, kuid ikka ja jälle, kui me oleme koos tema vanemate kodus Wildcati jõukamas piirkonnas, Greenvillage'i sektori IV tasandil, tuleb üks või teine tema õdede-vendade jõnglastest kilgates ja tahab kuulda kuidas-tädi-Mike-oma-sõrmed-kaotas-lugu.

,,Ma olin siis mingi kahe või kolmene," alustab Mike oma selgitust, millele ema või isa või mõni õde-vend vahele segab: ,,Kolme aasta ja kahe kuu vanune, Mike!"

,,Sõnaga - väike ja loll..." võtab Mike vanuseküsimused kokku.

,,Kas sa enam ei ole väikene, tädi Michaela?" pärib seitsmeaastane Jake, kõige ninatargem väike nadikael, keda ma tean.

Mike raputab pead ja ütleb tõsiselt: ,,Ei, Jake, enam ma pole väikene, nüüd olen ma ainult loll."

,,Ei-ei, tädi Michaela!" kilavad väikesed kooris. ,,Sa ei ole loll!"

,,Ühesõnaga," jätkab Mike. ,,Ma olin kolme aasta ja mõne kuu vanune, ning mingil suvalisel õhtul kui isa nokitses köögis laua ääres meisterdada puidust lõikelauda minu tädi Rose'i sünnipäevakingiks, vedelesid tal siin igal pool erinevad tööriistad laiali. Ema oli parasjagu samuti köögis laua ääres teed joomas ja isaga lobisemas... Mina jalutasin kööki, võtsin lõikuri kätte ja enne kui kumbki neist jõudis midagi öelda või teha, vajutasin nupule."

Mike jääb neile otsa vaatama justkui oleks sellega kõik öeldud.

,,Mis edasi sai?" küsib keegi lastest.

,,Lõikur kukkus koos minu sõrmedega põrandale," vastab Mike. See pälvib grimasse ja vastikust väljendavaid häälitsusi. ,,Ma korjasin lõikuri ja sõrmed üles, panin need ilusasti lauale ja läksin tagasi elutuppa mängima."

,,Võeh!!!" ,,Öäkk!!!" ,,Kas sul valus ei olnud!?" ,,Mis su sõrmedest sai, tädi Michaela?"

Mike sirutab selle peale oma käe ja näitab neile: kerge puudutus õigest kohast muudab parema käe naha küünarnukist allpool läbipaistvaks, paljastades metallist tehisluud, närvikaablite kimbud, poolorgaanilised kõõlused ja tehiskoed, tillukesed mootorid ja kogu muu krempli. Rõõmsameelse huilgamisega jooksevad jõnglased laiali.

,,Tädi Michaela on robot!" karjub keegi. ,,Tädi Michaela on roo-booo-ttt!"

,,Kas te seda ei tahagi näha, kuidas ma selle küljest ära võtan ja liideseid puhastan ja tarkvara uuendan?" hüüab Mike neile järele.

Käe kaotamine oli hoopis hilisem juhtum. Siis oli ta juba kolmteist ja üritas hiilida Hüljatud Tunnelitesse. Need on meie pesakonnale jäänud päranduseks Neljandast Puhangust, nagu me nimetame vaenlaste sissetungi aastaid tagasi. Neil õnnestus uuristada salakäike Wildcatini, nad lasid õhku paljud välimised struktuurid ning levitasid viirusi, baktereid ja mutantkahjureid. Sõjavägi oli sunnitud suured kihid välimistest struktuuridest pesakonna südamikust eraldama.

Reiley leidis mingi valemiga tõketest läbipääsu, kuid sattus ventilatsiooniahtis mürgirottide pesakonnale. Tõsiasi, et ta aitas vältida nende tüütute elukate sissetungi, säästis teda ilmselt suurematest pahandustest. Seitsmeteistkümneselt oli ta jäänud ilma oma lõuast ja vasemast põsest, sest üks hulkurite bande ei olnud rahul, et ta juhuslikult nende elukohale sattus. Ta ei hoobelnud kunagi sellega, kui palju ta vaenlasi või kasvõi neidsamu hulkureid oli tapnud. Aga niipalju kui ma olen näinud tema turvise vahendusel, siis... noh, ütleme, et ma parem ei tülitaks teda kuskil pimedas nurgataguses.

Kui Taastusraviosakond oli ta hulkurite-intsidendi järel kokku lappinud, tuli tema juurde sõjaväevärbaja ning Mike liitus kaitsejõududega. Pärast esmase väljaõppe läbimist määrati Mike ametikohale perimeetripatrullis, mis lisaks maapinnal piiride valvamisele käib reididel Tunnelites, hävitades leitud kahjureid, otsides märke võimalikust Vaenlase tegevusest. Seda viimast on küll aastatega vähemaks jäänud, kuid teinekord siiski juhtub, et leitakse luure- või diversiooniüksusi.

Me ei ole siiani Hüljatud Tunneleid hävitanud. Ühest küljest pole selleks ressursse. Teisalt pole ka päriselt loobutud unistusest kunagi kaotatu tagasi võita. See aga tähendab paratamatut vajadust seda tunnelite, koobaste ja vähemate ruumide rägastikku seirata.

Kahekümne kaheselt oli Mike vajanud uusi neere ja maksa - kuskil Tunnelites agressiivse hallitusega kokkupuute tagajärjel tekkinud mürgituse kõrvalnähud. Vaevalt oli ta need asjad korda saanud, kui jäi välispatrullis ilma oma teise käe pöidlast ja nimetissõrmest. Aastake hiljem, sealsamas Tunnelites oli tal olnud kohtumine õgardvakladega ja ta sai alaseljas närvikahjustusi ning päris suur osa tema nahast vajas uuesti kasvatamist.

Mina kohtusin Mike'iga esimest korda, kui ta oli üsna äsja Taastusravi Osakonnast välja lastud, pärast seda hallitusejama. Olin äsja Akadeemiast välja lastud neoonroheline elutagamissüsteemide tehnoloog, kelle hoole alla usaldati perimeetripatrulli pooljao ülema nooremseersant Michaela Reiley turvise ja TM-i monitooring. Ühest küljest oli meil krooniline inimeste defitsiit, teisalt olin ma oma kursuse parim.

,,Tervist, seersant Reiley," ütlesin end operaatorikohal kuvarite taha sättides, ,,siinpool Jericho Heavens, ETS-tehnoloog, kommunikatsiooniprotokollide kontrolliks valmis!"

,,Jericho Heavens!?" kõlas vastuseks keskmisest veidi madalam hääl. ,,Millega sa oma esivanemad välja vihastasid, et sulle selline nimi anti?"

,,Väga hea, seersant Reiley," sõnasin oma parimas ametlikus kõnepruugis, ,,link keskuse ja teie turvise vahel toimib suurepäraselt, kõik tehnilised näidud on ilusasti korras, TM on värskelt uuendused häälestanud, tulemüür on töökorras ja võrguskanneeringud on seadistatud soovituslikule mõõdukale tasemele..."

,,Ja mida halba mina teinud olen, et mulle ülevaatajaks idu määrati?" küsis Reiley vahele segades.

,,Küllap igast akadeemiast välja lastud rohelisest idust kasvab omal ajal korralik võsu, seersant," jätkasin rahulikult. Kuvasin enda vaatevälja keskmesse Michaela Reiley'i näolapi ja vaatasin selle ümber paigutunud näitusid.

,,Teie enda meditsiiniliste näitajate osas, seersant, paistab silma mõningane vererõhu tõus ja võib-olla peaksite tähelepanu pöörama oma kolesteroolitasemele. Teatavate ergutite jääkide keskmisest kõrgema kontsentratsiooni veres võin ilmselt kirjutada eelmise öö elevuse arvele."

Ta vaatas mulle hetke vaikides otsa.

,,Kui sa peaksid mu pildi endale töölaua taustaks seadma, või hoidku Jumal, kuhugi veel perverssemasse kohta, siis ma tulen ja lõikan su selgroo välja ja riputan selle oma elutoa seinale," ütles ta siis surmtõsiselt.

Võimalik, et selle lause kuuldavale toomise hetkel tema hääles puudunud emotsioonid ja fakt, et ta vererõhk langes ning pulss aeglustus, olid asjaolud, mis tõid mulle kerge külmavärina seljale; justkui tundnuks ma seal tema lõiketera; justkui mõelnukski ta oma sõnu tõsiselt ja tundnuks selle kujutluspildi juures teatud rahuldust.

,,Ei maksa siin ülearu sappi pritsida, seersant Reiley," ütlesin hetke möödudes, kui sõnad uuesti meelde tulid.

Lükkasin ta näolapi nägemisvälja servale, et teha ruumi olulisematele, tehnilistele üksikasjadele.

Mul õnnestus siiski vältida oma selgroo annetamist tema elutoa seinakaunistuseks. Mitmeks järgmiseks nädalaks oli meie omavahelise suhtluse reegliks ,,mõõdukas sapi pritsimine", mis küll tavaliselt asendus ametialaste repliikidega niipea, kui Mike oma pooljaoga Hüljatud Tunnelitesse suundus.

Illustratsiooni autor Egle Ehtjen

Hüljatud Tunnelites:

Nooremseersant Reiley oli oma viieliikmelise pooljao rivistanud tunneli seina äärde haneritta. Alluvad ootasid vaikides korraldust liikumiseks. Ei midagi erilist, lihtsalt rutiinne patrull Hüljatud Tunnelites, kuid samas ei võinud iial teada, mis järgmise nurga taga või pimedas harukoridoris varitseda võib.

Maa-aluseid rajatisi oli ehitatud varemgi; lõppkokkuvõtteks olid koopad eluasemena olnud inimkonna varastel päevadel tohutu edasiminek võrreldes puu otsas kõõlumise või põõsas magamisega. Alles siis kui tehnoloogia - tule kasutamine ja relvade meisterdamine - oli arenenud niipalju, et inimene enam väljas ringi luusivaid kiskjaid ei kartnud, tuli ta lagedale ja ehitas tühja maa peale oma onni, kuulutades ülbelt kõigele ümbritsevale, et tal on savi, mis sest arvatakse ja igaüks, kes mõtleb teisiti, saab tappa. Kuid Wildcat'i maa-aluse pesakonna mastaabid olid midagi sootuks erinevat lihtsast koopast või endisaegsetest pommivarjenditest.

,,Kõik puhas, seersant!" teavitas Reileyt rivistuse esimene, piilurina toimetav kapral Mark Jones.

,,Selge," vastas Reiley. ,,Liigume edasi, rahvas! Hoidke seintest eemale, silmad lahti, kilbid üleval... Ja Trejo!?"

,,Jah, seersant?" reageeris rivi viimane.

,,Jälgi meie seljatagust, et keegi meile perse ei poeks!"

,,Selge!"

Nad liikusid edasi. Tunnel nende ees kadus sirgjoones pimedusse. Mõnes kohas oli laest või seintest lahti pudenenud betoonikamakaid; rebenenud kaablite otsad rippusid siin-seal narmastena ja kõikjal vedeles kunagiste ripplagede, ventilatsioonisüsteemide ja kergemate ehitusmaterjalide jäänuseid. Nad leidsid paar roostetanud teenindusrobotit, tegid kindlaks, et need ei ilmuta ühtegi elumärki (kunagi ei võinud ette teada) ja jätkasid edasi liikumist. Põrand oli kaetud ollusega, mille osas Reiley polnud väga kindel, kas see oli tolm, hallitus või sitt. Ilmselt sisaldas see kõike eelnevat ja veel nii mõndagi muud. Ta heitis pilgu turvise TM'i Ally poolt kogutud keskkonnaandmetele: õhk oli isegi üllatavalt hea kvaliteediga.

,,Me oleme poole miili kaugusel seitsmendast lüüsist, seersant!" teavitas kapral Jones teda nende asukohast.

,,Seersant Reiley," võttis sõna Jericho Heavens, ETS-tehnoloog, kes vastutas Reiley ja tema sõdurite turviste eest.

Tema esimesest kohtumisest Heavensiga oli möödunud ligikaudu aasta. Esimesel korral oli noormees tundunud asjalikuna. Mitte ülearu püüdlikuna, mitte närvilise ega semutsevana. Ta oli täiesti külmalt reageerinud elukutselise sõjaväelase solvangutele. Nende koostöö oli juba esimesest korrast hästi klappinud. Mingil hetkel paari kuu eest oli Heavens ta üles otsinud, teatanud, et tal võrdlemisi ükskõik, milleks Reiley tema selgroogu hiljem kasutab, lükanud ta õrnalt vastu seina ja teda suudelnud. Reiley oli sellele innukalt vastanud ja Heavensile selgroo alles jätnud.

,,Jah, Heavens?" ütles Reiley.

,,Te olete jõudmas tagasipöördumispunktini..." tähendas Heavens.

,,Teadmiseks võetud!"

See oli seni olnud üks igav patrull.

,,Pidage meeles, et igav patrull võrdub hea patrulliga!" oli rääkinud väljaõppeinstruktor vanemveebel Henderson, ilma ühegi pea-, näo- ja käekarvata sooniline mees. ,,Kui Vaenlased tahtsid ennevanasti kellelegi halba soovida, ütlesid nad: ,,Et sa elaksid huvitavatel aegadel!" Noh, kui sa just päris loll ja pime pole, siis igav ei hakka sul patrullis kohe kindlasti. Mitte et see sulle midagi head tähendaks..."

Reiley ees liikuv kapral Jones peatus. ,,Eespool on mingi suurem ruum!" ütles ta korraks Reiley poole pead keerates.

Reiley andis märku peatumiseks. Ta uuris kaarti. Tunnel oleks pidanud veel tükk maad edasi kulgema, enne kui jõudis kohta, mis oli kaardil märgitud kui SEITSMES ÕHULÜÜS. Lüüsist teisele poole jäi PÕLLUMAJANDUSKOMPLEKS NR 37. See oli tohutu kärjelaadne moodustis maa all, kus oli kunstlikult tekitatud tuhandete aakrite kaupa terrasse, riiuleid ja muid erinevaid pindasid. Kui nr 37 töötanuks, olnuks seal pulbitsev ja vohav elu: taimed, putukad, väiksemad linnud ja loomad.

Väljapoole jäänud põllumajanduskompleksid olid kas Neljandas Puhangus hävinenud või siis ülekäte läinud. Viimane tähendas, et kompleks oli muutunud millekski liigagi elusaks.

,,Seersant?" pöördus Jones tema poole.

,,Liigume edasi!" ütles Reiley pöörates pilgu kaardilt eespool pimedusse kaduvale tunnelile.

Reiley tahtis näha, mis ruum sinna tekkinud on. Ta soovis jõuda seitsmenda lüüsini, et saada kinnitust selle ,,tihedusele" - mis iganes oli teisel pool ja elus, ei tohtinud tungida sissepoole. Seejärel võivad nad rahus tagasi koju kõmpida ja raporteerida, et selles sektoris on hetkel suht-koht igav.

Nad liikusid mõnikümmend sammu. Kõnts, mis kattis põrandat, muutus kuidagi teistsuguseks. Reiley luges silmanurgast keskkonnanäite: õhuniiskus kasvas, süsihappegaasi sisaldus suurenes. Lisandus ammoniaaki, lämmastikku, väävelvesinikku. Mingil hetkel oli selge, et nad sumpavad pahkluudeni bakteritest ja nende elutegevusjääkidest koosnevas pasas. Laest rippusid erineva kujuga räbaldunud moodustised ja jalgealune ollus tundus ka seintele ronivat. Ühtegi suuremat ja liikuvat eluvormi ei paistnud silma, kuid iga muutus keskkonnas oli faktor, mida ei tohtinud eirata. Reiley andis uuesti märku peatumiseks.

,,Chris, tule vaata seda siin lähemalt!" kutsus ta enda juurde jaomeediku.

Kapral Christiansen täitis ka laborandi ülesandeid, korjates patrullis käies kaasa proove ja näidiseid.

,,Silmad-kõrvad lahti, poisid!" käsutas Reiley.

Nad seisid ühe iseäranis suure laest rippuva moodustise juures ja valgustasid seda.

,,Mis see sinu meelest on?" küsis Reiley.

,,P'le säänseid kunagi näin'd, seers'nt," ütles kapral Christiansen tühja kesta torkides. ,,Oleks nagu miski kookon või asi..."

,,Et siin on mingit sorti vastsed elanud?"

Christiansen vaatas korraks ringi. ,,Võimalik."

Ta võttis noa. ,,Võtke koomale, seers'nt..." ütles ta ja kui Reiley kaks sammu taganes, lõikas meedik kookoni küljest tüki ja pistis selle õhukindlasse kotti. Ta uuris veel kaks hetke tühja kesta ja laiutas siis käsi teada andmaks, et rohkem pole tal midagi kosta.

Nad liikusid edasi. Natuke maad veel ja tunnel laienes tühemikuks. Lampide valgus eksles väikeses koopas siia-sinna. Koopa põhjas voolas tunneli suuna suhtes poolpõiki väike maa-alune veesoon. Reily otsis pilguga tundemärke, mis viidanuks inimkäe osalusele, kuid tegemist näis olevat loodusliku pinnasekihtide varingu ja vee uuristuse tulemiga.

,,Mis see on?" küsis kapral Jones, osutades oma lambiga ülespoole. Reiley järgis valgusvihku ja nägi koopalaes tukslemas mingit hallikat massi.

,,Seersant Reiley?" ETS-tehnoloog Heavensi hääl oli mõnevõrra murelik.

,,Tuvastasime tundmatu eluvormi," ütles Reiley.

Ta astus vargselt tunnelisuust välja laugele nõlvakule. Turvise TM Ally töötles skaneeringuandmeid ja võrdles tulemusi andmebaasidega, suutmata midagi leida.

,,Chris, meil on näidist vaja!" ütles ta meedikule. (,,Jah, seers'nt!") ,,Jones - tee meile katet!" (,,Teen katet, seersant!")

Pind Reiley jalge all oli krobeline, kaetud sama ollusega, mis tunneliski. Vaheldumisi jalgealust ja koopalage vaadeldes, liikus ta ettevaatlikult edasi. Kapral Jones järgnes talle.

,,Trejo - jälgi seljatagust!"

,,Selge!"

Ümbrust valgustades laskusid Reiley ja Jones mõned meetrid allapoole. Christiansen sisenes nende järel koopasse. Ta vaatas ringi, otsides kohta, kust saaks sobivad proovid kätte. Natuke vasemal oli alla varisenud kivikamakatest ja tunneli laest lahti rebenenud kandurkonstruktsioonide juppidest moodustunud kuhjatis.

,,Ma vaat'n, kas saan säält üles ronida!" ütles ta.

,,Selge!" vastas Reiley.

Ta lasi lambi valgusel libiseda üle tuksleva massi koopalaes. ,,Tee ruttu, Chris! See asi näeb väga sitt välja!"

Reiley sõnade ajal rebenes lurtsatuselaadse heli saatel koopalaest lahti umbes poolemeetrise läbimõõduga tükk, millest maha kukkudes paiskus laiali vingerdavate ja vonklevate vaklade mass. Need olid tubli vorsti suurused, üks maandus Reiley relval, haakis end kombitsatega sinna külge ja hakkas end edasi vedama, Reiley suunas. Limajäljest, mis vagel endast maha jättis, kerkis suitsuvinet.

,,Kaome siit!" hüüdis Reiley, rapsates söövitavat vedelikku eritava vingerdise relvalt maha.

Lödinal langes laest alla järgmine kogus, maandudes Reileyst paremal.

,,Seersant!" karjus Christiansen Reiley poole startides.

,,Mike!" röögatas Heavens, unustades formaalsused.

,,Jookske!!!" kisendas Reiley.

Kapral Jones tegi poolpöörde, et üles tunnelisse tagasi liikuda. Talle sadas kaela justkui terve koormatäis sitta, ta pillas lambi käest, komistas ja kukkus. Reiley viskas püssi selga ja kahlas maapinda katvas massis ukerdades nõlvast üles.

,,Mees maas!" hüüdis lähemale jooksev Christiansen.

Kui Reiley Jones'i ümber keeras, oli see juba ilmselt surnud. Reiley vähemalt lootis, et ta oli surnud. Jones oli kukkunud nii õnnetult, et kiivrivisiir oli purunenud. Vaglad olid juba närimas ta nägu ja Reiley nägi neid vongeldes turvise kaelaavast sisse kadumas.

Laest sadas alla järjekordne laadung näljast, söövitavat õudust. Reiley hakkas ülespoole rabelema, Jones'i keha kaasa sikutades. Ta jäi uue koguse vaklade alla ja kukkus libedaks muutunud nõlval. Seljal ja õlgadel kõrvetas nii, et hing tahtis kinni jääda. Ta kisendas abi järele. Kellegi käed haarasid temast kinni, teda lohistati ja kanti edasi. Mingil hetkel nägi ta enda ees Christianseni nägu, kes pomises: ,,Vabandust, seersant!" Kusagil taustal seletas midagi Heavens. (Jerry, pea ometi suu! mõtles ta, või karjus?) Põletus muutus kõikehõlmavaks, tema maailm oli leekides, ta tundis piina ja siis valuskibedat mõnu kui meedik teda silmini valuvaigisteid täis pumpas.

* * *

Reiley pidi Taastusravi Osakonnas kaks kuud kõhuli nagu konn geelivormis lamama, kuni tehnikud talle nahka ja kudesid tagasi kasvatasid. Viimaks lasti ta intensiivist välja ja tema juurde lubati külastajaid. Teiste seas tuli ka Christiansen teda vaatama.

,,Me pidime su selja üle põlet'ma, et neist lahti saada," ütles meedik vabandavalt. ,,Mudu ole's nad su elusast pääst nahka pan'd... Jonesist ei jäen'dki suurt midagist järgi. Ku' puhastusmeeskond sinna kohale sai ja need raiped välja põletas, s' leidsid nad tema turvise. Ja seegi oli üsna auklik. Jones ise..." ta neelatas ja jäi vait.

,,Mis asjad need olid?" küsis Reiley.

,,Vastsed," sõnas Christiansen ja ohkas. ,,Ilmselt on nende esivanemate hulgas oln'd kas herilasi või sipelgaid. Taibud selet'sid geenivärgist, nii et sülge pritsis... Igastahes on tegemist miski koloonialise putukalaadse eluvormiga. Need tõugud sääl söövit'vad, uurist'vad kaljupinnast ja tarbivad kõike, mis on orgaaniline. Tolle vana põllumajanduskompleksi ümbrusest on tänaseks leitu' veel kolm taolist kookonikoobast nigu see, millele me sattusime."

Vapruse eest lahingus:

,,Kaua sa niimoodi kavatsed jätkata?" Jericho Heavens seisis toauksel, nõjatudes kergelt selle piidale. Tema hääles oli selline isemoodi tõredusenoot.

Nende elamine koosnes väikesest kööginurgaga elutoast ja veelgi väiksemast magamistoast. Kahe vahele jäi väike vahekäik, mille ühes seinas oli maast laeni liugustega kapp ja teisel pool asus tualettruum koos duiga. Standardne sõjaväeline majutus paaridele, kellel polnud lapsi. Kõrgematel tasanditel, rohkem pesakonna südamiku lähedal, oli jõukamatel inimestel eluruumi oluliselt lahedamalt käes. Seal hoiti isegi haljasalade jaoks pinda. Kuid nad kumbki ei nurisenud, sest allpool ja välimistes kihtides elasid miljonid inimesed sama hästi kui riiulites.

Reiley tõusis istesse, vaatas talle otsa ja laskus tagasi selili. Istesse ja tagasi... Ta oli magamistoa vaba põrandapinna katnud võimlemismatiga ja tegi trenni.

74... 75... 76... ,,Kust mina peaksin seda teadma!?" Istesse ja tagasi. Seni, kuni mind kokku lappida suudetakse? 80...81...82... Reiley jäi matile lamama.

Heavens seisis vaikides uksel, silmitsedes kergelt hingeldavat, suletud silmadega põrandal lamavat naist. Ta ootas oma küsimusele vastust. Päris vastust.

Reiley hingas sügavalt sisse ja välja. Ta proovis seda teha viisil, mis ei kõlaks ohkamisena... Ta oli Osakonnast väljas kuu aega. Kaks nädalat sellest oli kulunud uuesti kõndima õppimiseks. Et aju kohaneks parandatud närvide kaudu alakehast tulevate signaalidega. Kuigi Taastusravi Osakonna insenerid oskasid häid juppe valmistada, nõudis nendega kohanemine aega.

,,Seni, kuni see mulle meeldib," ütles ta. ,,Seni, kuni ma suudan. Kuni lastakse."

Küllap lastakse, mõtles ta endamisi.

Valitsus ei olnud veel läinud sundmobilisatsiooni teed. Nad toetusid ikka veel vabatahtlikele. Loomulikult motiveeriti seda vaba tahet igat pidi. Kas üldse oligi veel selles maailmas mõni inimene, kes ei olnuks ajupestud?

Üle Heavensi näo vilksas justkui vari, ta võitles oma emotsioonidega, midagi ütlemata.

Reiley ei soovinud elukaaslase sõnatu etteheite sihtmärgiks olla ja keeras end kõhuli, toetas varbad maha ning hakkas kätekõverdusi tegema. 1...2...3...4...5... Ta ei suutnud muiet tagasi hoida, kui tundis väsimust ainult ühes käes. Ta mõtles veel tõsisema treeningu peale, mis pidi nädala pärast senise füsioteraapia ja võimlemise perioodi lõppedes järgnema. Uskumatu, kui laastavalt oli füüsilisele vormile mõjunud sundpuhkus haiglas ja iseenda kehaga uuesti sina-peale saamine! Kokku oli tal kolm kuud aega, siis pidi tulema teenistuskõlbulikkuse hindamine; füüsiline ja psühholoogiline test.

12...13...14...15...16...17

Heavens ohkas ja astus siis lähemale.

Reiley jõudis loendades neljakümneni. Käsi värises, nägu õhetas, otsaesisel pärlendasid higipiisad ja seljas oli tunne, justkui valmistuks lihased iga hetk kärisema.

41... Veel natuke! 42... Veel! 43... Üks veel... 44... Viimane... 45... Neetud tõugud!

Käsi, tema luust ja lihast käsi, ei kandnud enam ja ta kukkus ninali vastu võimlemismatti. ,,Aaarrhhh...!" tegi Railey, keeras end selili ja jäi silmitsema mati kõrval seisvat Heavensit.

Mees kükitas ja silitas naise põske. Reiley põimis käed talle ümber kaela, tõmbas ta lähemale, et suudelda. Nad polnud seda teinud juba liiga pikka aega ja korraga haaras teda teistmoodi värin; ta tahtis meest väga-väga. Enda lähedale, enda sisse.

,,See on külm," ütles Heavens tehiskätt silitades vaikselt kui Reiley korraks eemale tõmbus.

,,Kui sa natuke järele mõtled, siis võib-olla kumminaine polekski nii väga teistsugune," õrritas Reiley, liibudes uuesti mehe vastu. ,,Saaksid teda ilusasti kodus kapis hoida, ei juhtuks temaga midagi halba ja on alati käepärast võtta, kui kasutada tahad."

,,Pole siin tarvis niiväga sappi pritsida midagi, seersant," vastas Heavens torisedes, kuid tema silmades oli nüüd naeratus.

* * *

,,Vapruse eest lahingus!" teatas major Rheyns ja kinnitas Reiley rinna kohale pronkstähe.

Sittagi! Ta ei suutnud Jones'i sellest pasast välja sikutada... Pealegi: tõugusadu ja lahing?

,,Soovin õnne, vanemseersant Reiley," jätkas major ja surus Reiley kätt.

,,Tänan, söör!" vastas Reiley. Võiksin su bürokraadikäe siinsamas puruks muljuda, käis mõte läbi ta pea.

Rheyns oli hõredate juuste, peast eemale hoidvate kõrvade ja ebaproportsionaalselt laia ninaga mees, kel oli kombeks kasutada lääge lõhnaga suuvärskendajat. Ta oli Reileyst pea jagu pikem ja mõjus sel hetkel kuidagi eriti eemaletõukavana. Reeglina tal ülematega probleeme polnud. Kapten, leitnandid ja teised seersandid olid tema arvates täitsa tore kamp.

,,Ülendamine jõustus minu käskkirjaga täna hommikul," ütles major.

Tegelikult oli see suur asi. Pärastpoole tulid õnnitlused, staabis tehti Reiley'le jook välja. Oli tore olla tagasi omade keskel.

Järgmisel päeval patrullist naastes esitas vanemseersant Reiley oma ülemale taotluse enda üleviimiseks välisperimeetri turvamisse.

,,Saab värsket õhku hingata ja tõpraid küttida," ütles ta hiljem kodus selgituseks Jericho Heavensile.

Taas Tunnelites viibimine oli olnud peaaegu talumatu.

ETS-tehnoloog Jericho ,,Jerry" Heavens:

Vahepeal on möödunud üks magamata öö. Ma veetsin selle siinsamas koridorinurgas ebamugaval toolil tiksudes, iga natukese aja tagant klaasseina juurde tulles, et näha, kas Michaelat elus hoidvad seadmed ikka edastavad tema hädiseid elumärke. Natuke pikemate intervallidega käisin kohviautomaati rüüstamas. Kuigi tunne on teine, ma ilmselt ka magasin vahelduva eduga.

Osa ajast on siin olnud ka Michaela ema ja isa. Päris kesköö paiku käis läbi tema ülemus, kapten McBride, kes muu seas poetas, et Mike on ülendatud nooremleitnandiks. Mismoodi tõbrastelt rappida saamine ja auastme ülendus omavahel seotud on, ei saa minu ülekoormatud aju aru.

Vaatan varahommikul oma magamatusest punaste silmadega, kuidas arstid ja tehnikud askeldavad Mike'i keha jäänuste kallal. Näen seal karpe tehisliikmetega ja konteinereid, mis sisaldavad poolorgaanilisi tehiskudesid ja -organeid. Tundub, et teda valmistatakse ette protseduurideks.

Mind haarab selle vaatepildi juures korraga viha - miks nad ometi ei lase tal puhata rahus!? Mida nad temast veel tahavad, et teda siin masinate küljes hoiavad? Mis saab Osakonnal tema jaoks veel varuks olla!? Ma soovin, et ta jääks elama, soovin seda kogu hingest, nii et valus hakkab... Ja samal ajal olen vihane. Ilmselt olen liiga väsinud, et üldse midagi mõistlikku tunda.

Me oleme Wildcatis üles kasvanud eakaaslastega mõõduvõtte korraldades, selgitamaks välja, kes on ikka kõige võikamaid asju üle elanud: ,,Mu vanaonul mädanesid silmad peast ära!" ,,Minu vanaemal jooksis verd ja mäda kõigist kehaavadest!" ,,Minu vanaa... vana... vana sugulane oksendas enda sisikonna välja..." Sellele vaatamata mõjub teiselpool klaasi avanev pilt korraga tülgastavana ja ma lähen oma tooli peale tagasi.

Natuke hiljem tuleb mu juurde kõhetu mees.

,,Mina olen dr Norwell," tutvustab ta ennast ja surub mul kätt. ,,Mul on äärmiselt kahju, et teie naisega nii on juhtunud, hr Heavens."

Neelatan, et saada lahti kurku tõusnud klombist ja pööran pilgu põrandale.

,,Tänan," pomisen.

,,Meil oleks tarvis arutada leitnant Reiley raviplaane," ütleb dr Norwell vaikselt.

Vaatan talle silma. ,,Mis raviplaane...?"

Mida on siin ravida!? Kas poleks mitte loogilisem küsida luba seadmete väljalülitamiseks?

,,Ma mõtlesin, et - " jätan oma lause lõpetamata ja noogutan sõnatult Mike'i poole. Ma justkui oodanuks sisimas, et tullakse sõnumiga ,,Meil on kahju, me tegime, mida suutsime, aga..."

,,Leitnant Reiley on meile väga selgelt väljendanud, et kuniks võimalik, soovib ta enda taastamist," dr Norwell ulatab mulle tahvli, millelt saan lugeda Mike'i teenistuslepingu vastavaid klausleid.

Naeran seepeale kibedalt. ,,Siin pole ju enam midagi taastada. Temast pole enam pea sittagi järele jäänud!"

,,Hr Heavens, ma arvan, et te alahindate oma naise elutahet," ütleb dr Norwell muutumatult vaikse ja kaalutletud häälega. ,,Leitnant Reiley on olnud juba mitu aastat üks meie edukamatest testijatest taastumisprogrammis. Tema kohanemisvõimelisus... hmmm... varuosadega on olnud esmaklassiline."

Uuesti kerkib vihalaine. ,,Varuosadega!? Mu naine pole mingi neetud laborirott, kelle peal te saate oma suva järgi katseid teha! Saast küll - ta on lõppude lõpuks inimene!" Surun vihaga oma käsi rusikasse, nii et sõrmenukid valgeks tõmbuvad.

Tegelikult on see kõik siin asjade senise kulgemise loogiline jätk. Nii kaua kui saan, oli Mike ise öelnud.

Dr Norwelli selgitused, mida ja kuidas nad edasi kavatsevad teha, ei jõua päriselt minuni. Ma ei suuda haarata detaile. Peas vasardab üksnes mõte - see ei ole enam ravimine, see on remont.

Nad teevad mu naisest masina, raisk!

,,... tema ajukahjustusi, siis leidsime, et on mõistlik proovida poolorgaanilise nanokiibistiku siirdamist," selgitab dr Norwell.

,,Kuidas palun!?" pahvatan.

,,Vaadake teda," lausub Norwell rahulikult.

Nagu ma seda vähe teinud oleksin! Ma ei pööra arstilt pilku.

,,Tema aju on kahjustada saanud. Kiibistik, mida nimetasin, toetab ajukoores elektriliste impulsside edastamist."

Korraga on seda kõike minu jaoks liiga palju.

,,Tehke, mis tahate!" pressin läbi hammaste ja torman dr Norwellist mööda.

Ma peaaegu jooksen läbi koridoride. Silman eespool tualettruumi ust, trügin sinna praktiliselt üht valges kitlis arsti eest tõugates sisse ja tema hämmingust ja protestist välja tegemata võtan paar viimast pikka sammu, mis mind tualetiboksist lahutavad. Siis olen juba põlvili poti juures ja öögin nii et hing kinni.

Perimeetripatrulli rühmaülem nooremleitnant Michaela ,,Mike" Reiley:

Mingil hetkel tekkib endalgi küsimus - kaua võib? Mitmenda korra järel, kui sind on Osakonnas uuesti kokku lapitud, saab küllalt? On's küllalt ühest, kahest või siis neljast korrast? Minul on see viies.

Olen Osakonnas. Laman suletud silmi asemel, mis on ennast vorminud mu keha kumeruste järgi. Palja ihu all ei tundu see külma ja ebamugavana. Mul on tegelikult üllatavalt mõnus olla. Mis paneb mind mõtlema, et võib-olla ei olegi ma Osakonnas, vaid hoopis kusagil seal, mujal, kus on parem, kus kõik see hädaorg on möödanik ja ma võin tõepoolest paljajalu kasteheinas joosta, lasta hommikupäikesel oma nägu paitada, võin jääda seisma, hingata täiel rinnal karget kevadõhku ja huilata, sest ma olen vaba ja elada on nii neetult hea!

Pimedust mu suletud silme ees läbib kerge virvendus. Jah, ma tean - kuidas saab pimedus virvendada? Noh, see on niisugune üht- ja teistmoodi pimeduse vaheldumine. Need, kes on käinud Hüljatud Tunnelites perimeetripatrullis, teavad hästi, mismoodi pimedus virvendab. Reeglina järgneb sellele midagi ütlemata vastikut.

Hoian silmi ikka veel kinni...

Mu nägemisala alumises servas plingib paar korda väike valge kriipsuke.

SÜSTEEMI ALGLAADIMINE_

,,Mida...? Mis nali see on!?" hüüatan ja avan silmad.

Jah, see on Osakond. Steriilne klaasseinaga ruum, mugav ase ja kogu muu krempel - iga asi omal kohal.

Mul on ikka veel kahtlaselt hea olla... Tõusen istuma.

Tekst nägemisala alumises servas teatab: OS KÄIVITUS_

Kiirelt, kiiremini kui jõuan jälgida, loenduvad numbrid 0%...100%

,,Saast..." sosistan vaikselt. Külm õudus roomab selga mööda üles. Istun kangestunult asemeserval, mõlemad kunstjalad vabalt rippumas ja klammerdun tehissõrmedega aseme õhukese esiserva külge, vajutades seda mõlki.

Peatun korraks mõtte juures: mul on kaks kunstjalga. Kuid mulle ei anta aega põhjalikumaks enese läbivaatuseks.

GRUPI POLIITIKA RAKENDAMINE_

Saast, saast, saa-aast!!!

Ma hüppan püsti ja torman juhtmeid lahti rebestades ning paari aparaati kummuli tõmmates kolm sammu klaasseinani, mis on paks ja helikindel. Virutan rusikaga selle pihta. Tehiskäe tehisrusikaga. (See on valus!) Jään kätt vahtima. Mida veel!?

GRUPI TARKVARA SEADISTAMINE_ PALUN OODAKE... ... ...

TERE TULEMAST, NOOREMLEITNANT REILEY! ESIMESE KÄIVITUSE JÄRGSELT TOIMUB SÜSTEEMI JA TARKVARA DIAGNOSTIKA. PALUN OODAKE RAHULIKULT, KUNI OLEME KÕIK TUUM- JA PERIFEERSED FUNKTSIOONID NING RAKENDUSED ÜLE KONTROLLINUD_

Põrnitsen peegeldust paksult klaasilt. See ei ole nii hea kui päris peeglis, kuid piisav, et näeksin ennast pealaest jalatallani. Mu keha on veidralt oma ja võõras korraga.

Jalad - olemas, kuid pole päris omad; jalgevahe - tundub tavaline; puusad - nagu oleks tuttavad, kuigi üks neist koosneb tehiskudedest ja luudest. Rinnad - kompan neid käega, tunduvad justkui päris olema. Ma tunnen puudutusi nii käe kui rinnanibudega... Käed, õlad, kael, nägu - iga asi oleks nagu oma kohal, oleks justkui tuttav. Kuid midagi on siiski teisiti.

Juuksed, kõrvad, nina, huuled, silmad... Tardun silmade juures ja kummardun klaasile lähemale. Minu rohelised silmad ei ole enam õiget värvi rohelised. Mu silmadest ei vaata enam vastu naeratust ega hirmu. On roheline sümmeetrilise mustriga iirised ja mustavad avad, mis tundlikult suurenevad ja vähenevad, reageerides valgushulga ja fookuspunkti muutustele. Tumeda sügaviku põhjas aiman sensoreid, mille pinnalt vilksamisi peegeldub valgust.

DIAGNOSTIKA ON EDUKALT LÕPULE VIIDUD_

PALJU ÕNNE! OLETE KASUTAMISEKS VALMIS.

,,Käige...!" Tuhat needust ja roppu sõna sumbuvad mu mõtete virrvarri.

Tere jälle, Mike, sosistab tuttav hääl mu peas.

Tere, Ally, vastan mõttes.

Tore, et oled tagasi! ütleb mu TM.

Minu... päris isiklik... T... M...

Korraga on mul väga lõbus.

Ma pole kindel, kas robotid naeravad.

Mina igatahes naeran, nagu ma pole juba aastaid naernud.

Jutt: Nõnda kõrvalda kurjus enese keskelt (Reidar Andreson)

Peksime parasjagu rahulikult üksteist. Kuigi olin valmis kõigeks, keris ajatsükkel end tavapärase järellainetuse poole. Strateegilist muutust ei paistnud tänagi tulevat, kuna igapäevaste lubatud trikkide arsenal oli ammendunud.

"Mida sa undad seal, Tsewang?" hõikas puhmas kulmudega tõmmu habemik Raashiid Haider oma kirjult vaibalt kõhnale vastasele, kes ilmaruumis esoteerilises budistlike ornamentidega kaunistatud templis hõljus. "Mees, võta midagi ette! Sa oled niigi end nurka mänginud. Veel mõned sajad miljonid kadunud ajud ja jäädki üksi näppu lutsima."

Tsewang ei vastanud läbi uneleva udu midagi mõistlikku, vaid soigus jätkuvalt armastusest, hoolivusest või sallivusest. Pareerisin hoolega seltskonna ainsa naissoost kaunisolendi, hindust Ravati Sharma, surmavaid hoope ning ei suutnud samal ajal ülejäänud kahele kaaslasele suurt tähelepanu pöörata.

Ravati näeb ikka nii kena välja! Kui ta möllu kõrval oma pruunid iirised kelmika ilmega minule pööras, võis lausa füüsiliselt tajuda, kuidas sädemed ruumis lummatud ohvri poole voogasid ja viimast jõuetuks tegevalt läbisid. Kõik temas oli ilus - punakaskirju sari tõmmu kreemsileda vormika keha kumerusi varjamas, tumedate kulmude kohal soengusse seatud sünkmustad juuksed tähevalguses läikimas, ümara näo veatus naeratuses kerkivad põsesarnad kumamas ning valged hambad imekaunite punavate huulte vahel helisevalt kiiskamas. Oleks mul ainult võimalik kristlased hindudega ära lepitada, et islamistid koos paika panna. See tähendaks automaatselt luba Ravatile läheneda...

,,Näe, Ravati," proovisin vahelduseks teistsugust lähenemist, ,,mu tublid imperialistid on vahepeal vapralt su jüngrite rannikule maabunud. Üldiselt sõbralikud, armastavad teed ja on muidu ka siledad poisid. Moslemihabemikega ei saa võrreldagi."

,,Rumaluke," muheles Ravati vastu. ,,Proovi end ohjes hoida. Tsükli lõpul muutud sa alatasa kuidagi... lootusrikkaks." Ta langetas veidi pead, kallutas ja vaatas naeruse pilguga mulle otsa.

,,Ma olen kindel, et sel korral saabub pikk rahu. Hindud ei saa lõputult eirata kristlaste südamest heasoovlikku natuuri." Loomisruumi Haldaja lihtsalt peab meie kahe kultuuri sünergiat aktsepteerima, kui ettenähtud aeg on täis tiksunud. "Kõigest viis tühist tsüklit kultuuridevahelist harmooniat ja..."

,,Tühist?" Jälle see jumalik itsitus.

,,Noh, meie jaoks jah." Lootsin, et Ravati ei näe mu teeseldud ükskõiksust läbi, sest minu arvates võttis see tõesti terve igaviku.

Maal siblivate inimputukate jaoks võis meie tsükkel kesta sadu planeedi täisringe ümber tähe, aga kohati tundus, et Loomisruumi Reeglitesse oleks muudatus ära kulunud. Olendite areng oli neetult igiaeglane, kuigi võrreldes meeletult tüütute bakterisõdadega kunagises Maa ürgsupis siiski talutav. Algeliste eluvormidega ürgsupis majandamine pani isegi meist kõige rahulikuma, Ravati, kannatuse pikapeale proovile, mistõttu veidi intelligentsema elu tekke järel oli meil ususõdade näol hoopis rohkem loovat tegevust.

Tsükkel lõppes. Kõigi nelja vastase arsenal värskendus Reeglite järgi silmapilkselt, mis lubas taas uusi võtteid rakendada ja tähendas inimestele tavaliselt ohvriterohket kaost.

"Kurat!" hüüatasin ebakristlaslikult eneselegi ootamatult ja katsin kätega suu. Islamistid suutsid mu kaitsemeetmetele vaatamata Euroopa suuremates linnades pommid õhata. Olgu, inimkadu oli väike, aga samas hakkas koheselt pead tõstma lõdva moraaliga pereväärtustele sülitavate ateistide liikumine, et mõnuga kristluse raudset haaret õõnestada. Seda ei saanud ma endale lubada, kuna Raashiidi kummardavate moslemite arvukus oli ärevusttekitavalt kristlastele kandadele astumas.

"Aidake!" kostis nüüd Tsewangi kaeblik hääl üle õõnsa Loomisruumi, kus me neljakesi eksisteerisime.

"Armas Tse, kahjuks ei saa aita! Kui ma Raashiidi pidurdada ei suuda, kes mind veel uskuma jääb. Näed, juba süüdistavad ülejäänud kultuurid moslemite kuritegudes alatult konservatiive! Kas sa ise ei suuda midagi ette võtta?"

Nähes, kuidas Tsewang oma hõlstis oigas, oli mul neid sõnu endast üüratult raske välja pressida. Vaatasin anuvalt Ravati poole, aga ta oli millessegi süvenenud ja paistis Tsewangi täielikult ignoreerivat. Samas olin mõni aeg tagasi alatu võtte pärast Tsewangi peale mitu tsüklit järjest pahane, kui ta ühel hetkel lasi mingil keisrihakatisel pähe võtta hullu mõtte märatsevad barbarid hiigelmüüriga oma populatsioonist eraldada. See pärssis rumalukeste võitlusvaimu tõsiselt, välistas normaalse suhtluse ja vastasleerist uute jüngrite värbamise. Kas ta tõesti ei hooli uute usuliste liitumiste abil enda Vaimujõu tõstmisest?

"Kujutage ette," jätkasin adressaadita, "et isegi Euroopas leidub immigrantidest ,,puhtaid" rahvaid, kes üldse jumalasse ei usu. Tule Looja appi! Mäherdune kultuuritu roojasus..."

Tajusin miljonite jüngrite kadumist teiste usundite rüppe või lahkumist eksistentsist ja sellest johtuvalt kohest Vaimujõu vähenemist.

Kuid kõige tipuks juhtus järgmisel hetkel midagi eriti võigast. Ravati saatis vaikselt kõhistades "rahumeelsed" hindusõdalased Lähis-Ida kaudu Venemaa poole möllama. Oleksin oodanud sellist reetlikku haavadele soola raputamist Raashiidi poolt, kellele polnud minu arust miski püha - kui üks teatav närune rätipea välja jätta. Jäin peagi kahelt poolt peale tungivate ususõdalaste armeede haardesse. Niigi moraalituse katkust laastatud kristlik maailm oli kokkuvarisemise äärel. Mul võttis seest õõnsaks teadmine, et peagi langeb paavst koos kõigi kardinalidega ja teiselt poolt patriarhid, ning kristlaste Issand hääbub igavesti ajaloo hõlma.

"See pole aus," proovisin ründajate südametunnistusele rõhuda, "et kohe kahekesi ühe kallale niimoodi!"

"Ära nuta siin midagi," kostis Raashiid võidurõõmsal ilmel üle inimeste madina. "Mäletan hästi, kuidas sa mõne nädala eest meid ebaausate võtetega anastamas käisid ja üksteise vastu ässitada proovisid."

"See polnud minu süü, et kristlased nii tublilt konsolideerusid ja oma raevu valeusku õnnetukeste vastu distsipliini toel välja valasid." Mu keha täitus üdini paksu solvumismassiga. Neetud hindud ja moslemid sigivad ju meeletul kiirusel, mul pole läänekultuuris neile midagi samaväärset vastu panna.

"Ära ole selline nõrguke," rääkis Ravati magusal minule suunatud häälel vahele, "ma ootasin sinust enamat."

Krigisesin vihast. Miljonite kaupa kadusid Loomisruumi Inimlao kristlaste sektoritest üha uued tublid usklikud teiste religioonide manu. Viimases hädas jäi üle võimalus pöörduda massihävitusrelvade poole. Kuigi meil oli Loomisreeglites kirjas, et selliste äärmuslike destruktiivsete vahendite kasutamine on väga rangelt piiratud, ei suutnud ma kuidagi uhkust alla neelata ja esimest korda nii totaalselt löödud saada. Mis oleks, kui kasutaks heidutuseks tuumarelva asemel midagi peenemat, mille kasutamise läbi loodus kahjustatud ei saaks ning otsest tapmist ka ei toimuks? Mis haavaks neid kõige enam?

Mõeldud, tehtud. Lasin Ühendriikide sõjatööstusel salaja steriliseerimispommi välja töötada, ehk jääb see Loomisreeglite piiresse. Kohe-kohe... Nii, nad saidki hakkama. Orbiidilt teele saadetud kapslid lõhkesid õhus, kattes vaenlaste territooriumi uue kemikaaliga. Kaaslased märkasid küll, aga kuna koheselt midagi olulist ei juhtunud, peksid mind irvitades edasi. Ju pidasid ebaõnnestunud katseks.

Hõõrusin mõttes heameelest käsi, kuigi välja näitasin ainult hüsteeritsevat ahastust. Siis käis laks ära!

"Igavene... neeger!" ja "Sindrinahk!" karjatasid Raashiid ning Ravati üheaegselt. Nüüd oli minu kord nende üle naerda. Miljardid inimesed polnud ühtäkki võimelised järglasi andma, ühiskondade kokkuvarisemine oli meie ajaskaala järgi praktiliselt momentaanne. Ma ei lasknud end Raashiidi järgnevast mustanahaliste ja homode vastasest sõimust põrmugi häirida.

"Kas nii tohib?" jõudis Tsewang üle sõimlemise hüüda...

Siis saabus äkitselt täielik vaikus, kui kõike mattev raske pimeduskardin meie peale langes.

Loomisruumi Reegleid oli nii kardinaalselt rikutud, et isegi muidu briljantse mäluga Loomisruumi Inimlao Haldaja ehk arhiivimutt, nagu me teda hellitlevalt kutsusime, ei suutnud viimast taolist juhtumit hoobilt meenutada. Teatavasti peab iga algajast üleloomulikkuse kehastus une pealt teadma Reegleid, mille täitmist Haldaja galaktikates jälgib ja vajadusel mõistuslikku elu kandvate taevakehade arenguid modelleerivaid olendeid korrale kutsub. Planeet Maa elanikud on meid vahest ka jumalateks kutsunud, mis iseenesest ei kõlagi teab mis halvasti.

Ma ei tea, kaua ma sellises olekus eksisteerisin. Võib-olla murdosa tsüklist, võib-olla sadu inimsajandeid.

Äkki tundsin, kuidas mind pimedast tardunud olematusest järsku Maa peale porisesse depressiooni kisti ja ma lõpetasin õhulennu vägeva litriga näoli mudamülkas. See oli neetult valus. Kellegi hoobid sabakondi ja selja pihta sundisid mind kergelt oimetuna end käpuli ajama. Tõmbasin ühe jäsemega silmad puhtaks, üritades ise saabastega valuallikast eemale vingerdada.

"Näe, täitsa elus teine!" röhitses mingi haisev kohutava hambumuse ja paistes näoga mehenäss mu kohal. Teravate sööstudena tungisid mu ajju - kui aeglane võib üks infot protsessiv organ olla?! - infokillud paikkonnast, sündmustest ja minu identiteedist.

"Arvad, et võidki jääda siia mõnulema, sõbrake?" ei lasknud tõmmu vanamees mul pikalt endamisi arutleda ning sülgas näkku. "Aja end heaga püsti, koer! Ega masin iseenesest liikuma hakka."

Ta ei sobitunud siia porise Vihavu külatänava vahele. Silmasin läbi vihma eemal kõrguvat roomikutega terasmonstrumit, mida paras trobikond kahvatut kasimata meest kevadises jaheduses köite abil soisest pinnasemülkast välja üritas sikutada. Masina otstarve oli arusaamatu, aga eri suuruses kerest väljaulatuvad õelad terastorud ei jätnud fantaasiale just palju ruumi.

"Hakka tööle ja võta köis, koer!" Mu selgroogu läbis rämedalt torkiv surin, kui mehenäss pihuaparaadiga elektrit kehasse siristas.

Haarasin valust hambaid kiristades porist libeda köie ja püsti olles märkasin iiveldama paneva õudusega, kuidas masina külge kaunistas tuttava näopildiga habemiku portree, millele lisatud kohalike ja araabia tähtedega ülistav suplikatsioon. Teadvusse pugesid mu suurimad hirmud enda staatuse kohta: viljatu eestlasest ateist, Globaalse Kalifaadi igavene ori...

Jutt: Kalliskividega nuga (Annika Lindok)

1.

Juba mõnda aega olin elanud üksinda. Mu väike korter asus kehvas piirkonnas, tõtt-öelda isegi väga viletsas. Mõnes tsiviliseeritumas kandis asuvate korterite üürihinnad käisid mulle aga kaugelt üle jõu. Minu kasina kodukese lähedal asus väike armetu lasteaed, mille mänguväljaku turnimisredelid olid ammusest ajast roostes; paar keldripoodi ja tohutu palju labürintidena keerlevaid kõrgeid korrusmaju. Korterit ennast võinuks nimetada pigem kolikambriks kui korteriks. Igatahes polnud see just kõige veetlevama välimusega: puidust seinad olid läbinisti pehkinud, niisamuti põrand. Eelmine üüriline oli heaks arvanud ühe katkise akna ette naeltega lauad lüüa ning keegi teine kangelane kirvega ukse sisse augu peksta. Akendest nõrgus aeg-ajalt suure vihmaga vett sisse ja vannitoas pidin hoidma mitut pange katuses olevate aukude all. Ükskord, kui mind ennast vihma ajal kodus pangesid vahetamas polnud, ujutus terve vannituba üle ja alumised naabrid tulid kaebama, et vesi on neile kööki voolanud. Peale väsitavat tööpäeva, jõudes öö hakul koju, tahaks igaüks eest leida kosutavamat ja turvalisemat pesa.

Kord koduteel märkasin, et üks hirmuäratava välimusega mees mind piidleb ja järgneb mulle paari sammu kaugust vahet hoides. Tundsin end ohustatuna ja põgenesin elavama liiklusega tänavale. Mees järgnes aga visalt edasi. Lootuses jälitajat eksitada või segadusse ajada põikasin sisse mitmesse poodi ja tormasin mööda majatreppe, ent mees püsis ikka mu kannul ja ainus, kes hakkas suunataju kaotama, olin ma ise. Viimaks juba paanilises hirmus põgenesin ühte toidupoodi ja ütlesin poe turvamehele, et mind jälitatakse, ning näitasin kõnealust jälitajat, kes seisis otse akna taga. Oma veenvusest hoolimata sain vastukajaks vaid õlakehituse, niisiis kõndisin peaaegu hiilides riiulite vahel ja piidlesin ühe silmaga akna poole. Tagasi välja minna ma ei julgenud. Te lihtsalt ei kujuta ette, kui õudne ja jõle see mees välja nägi! Mitte et ta oleks olnud kuidagi kärnas või mädanev nagu enamik kodutuid, aga tema tolmune mantel oli sellegipoolest kortsus ja räbaldunud. Nii ta seal luuras, peas mingi vanamoodne kaabu, millel polnud, kes teab mis ajast, enam lage; juuksed lõikamata ja kergelt võidunud ning silmis julm pilk.

Aeg oli hiline ja päike loojumas, tehes ruumi sünkjale pimedusele. Poodi hakati juba sulgema ja müüjad ajasid mind tigedalt välja. Mina karjusin neile paaniliselt vastu, et ei kavatse varvastki üle läve asetada, kuni see rõvedik akna taga mind piidleb. Lõpuks soostus turvamees isehakanud spiooni minema kihutama ning minul ei jäänud muud üle, kui hakata kodu poole sammuma, misjuures ma pidevalt üle õla vahtisin ja hirmust värisesin. Koju jõudes tänasin ma kõiki pühakuid ja jumalusi, kes aga meelde tulid, et nad ei lasknud hirmsal mehel uuesti minu jälgi üles võtta.

Säherdune lugu kordus üsna pea. Oleksin kõige parema meelega jälitajale juurde astunud ja talle vahetult välja ladunud, mida ma sellest ennekuulmatust häbematusest arvan, ent ta nägi ikka nii kuradima jube välja, et ma siiski ei söandanud. Kui see õudik oli mul juba pool nädalat kannul käinud, hakkasin ettevaatusest ja umbusust taskunuga kaasas kandma. Kodule lähenedes surusin selle taskus pihku, et kindlam tunne oleks. Igal ööl koju jõudes olin surmani väsinud ja kukkusin nõrkenult voodisse, ent ülierutusest ei suutnud magama jääda ning järgmisel päeval suutsin vaevu silmi lahti hoida. Et oma elukohta varjata, pidin regulaarselt jänesehaake tegema, kuid kahe nädala möödudes oli jälitaja selle kuidagiviisi siiski teada saanud.

Keerasin parajasti ust lukust lahti, kui järsku seisis see kohutav kuju minust kümne trepiastme jagu allpool. Jõllitasin teda hirmust haaratuna ega teadnud sekundi murdosa jooksul sugugi, kas parem oleks karjuda või tuppa põgeneda. Mees hakkas minu poole tulema, jõle pahatahtlik pilk silmades, mis läikisid kuidagi tabamatult tühjalt ega pilkunud kordagi. Kartsin, et kui ukse avan ja sisse põgeneda üritan, jõuab kole tundmatu mulle tuppa järele ning ma olengi lõksus. Surusin taskus noa pihku ja ütlesin kartmatul ja vahest isegi ülbel häälel: ,,Jääge seisma!"

Ta tuli aeglaselt lähemale, hall porine mantel laperdamas, ise ilmselgelt minu piinamist nautides.

,,Jääge seisma, kus olete!" karjusin.

Nüüd aga toimus ootamatu pööre: mees hüppas kaks viimast astet korraga võttes minu poole. Olin hirmust ja vapustusest tardunud, kuid ei taganenud. Tuli viivitamatult reageerida. Rabasin mehel särgikaelusest ja surusin taskunoa ribide vahele, mitte sügavale aga piisavalt, et ta noa tera läbi mantliriide tunneks. Kõik toimus nõnda kiiresti, et mees tõepoolest peatus, ja ühe viivu jooksul nägin tema näos hämmeldust.

,,Käed üles, raisk!" käratasin nüüd juba vihaselt ja imestasin ise, kust ma leidsin säherduse julguse. Seekord karjumine mõjus. Mees tõstis veel enam hämmeldunult käed õhku - vist pigem jahmatusest, mida oli põhjustanud minu järeleandmatus.

,,Ära mõtlegi liigutada, kuradi kaabakas, või ma pussitan su surnuks," hoiatasin teda.

Toimunu võib jätta mulje, nagu oleksin ma hulljulge, aga uskuge mind - mu põlv värises. Ma ei tea, mida edasi kavatsesin teha. Mees oli tõenäoliselt arust ära. Ta hakkas oma õudseid krudisevates nahkkinnastes käsi mulle õlgadele panema ning enne, kui ta mind vastu seina tõugata jõudis, pidin talle selgeks tegema, et mul oli oma sõnadega siiski tõsi taga olnud. Lõin noa kogu vihast, hirmust ja hüsteeriast saadud jõuga koletisele keresse. Seejärel lõin haavatut jalaga kõhtu. Valust rabatuna taarus mees viivu või paar ning kukkus trepist alla. Seal jäi ta vaikselt inisedes lebama. Mina põgenesin metsikus hirmus koduuksest sisse ja jõin sedamaid ära pool pudelit konjakit, et end pisut turgutada. Mõni aeg hiljem torkas mulle pähe, et keegi alumistest naabritest võib mehe laiba õige pea leida ning minu taskunuga oli tollel ikka veel keres. Avasin ettevaatlikult ukse ja uurisin ümbrust, ühes käes enesekaitseks ahjuroop ja teises lihahaamer. Mees oli end kätega pisut edasi tõmmanud, ent muidu lebas ta ikka sealsamas, kuhu kukkunud oli. Kuradi kurat, ta oli elus! Õnneks ei olnud ta, minu vana hea sisekattelukuga varustatud taskunuga keres, minema roomanud. Sel olid veel mingid poolvääriskivid peal. Tahtsin nuga rögiseva ja grimassitava inimeluka seest välja tõmmata, aga kurat ja põrgu, see oli roiete vahele kinni jäänud. Hakkasin nuga keerama nagu korgitseri, et see hõlpsamini kätte saada, ent neetud tolvan ajas seepeale silmad lahti ja üritas mind jalust tõmmata. Lõin mehele lihahaamriga näkku. Ammutanud sellest seigast uut jõudu, sain noa kätte ning jooksin sellise auruga tuppa, et isegi ei mäleta, kuidas sinna jõudsin. Seedisin toimunut terve öö. Vabisesin jahmatusest, aga rohkem kui toimunu hämmastas mind see, kust olin leidnud enda kaitsmiseks sellise julmuse ja üleinimliku jõu. Sellest õhtust peale hakkasin iseennast kartma.

Mul ei olnud sellest mehest kahju. Mul on kahju lastest ja loomadest ja mõnest haigetest vanainimestest, aga mitte rõvedast tolmumantlis vanamehest, kes õhtuti noori tütarlapsi hirmutab. Mille paganama pärast ta mind jälitanud oli? Mida ta minust tahtis? Millist kasu ta oma tegevusest saada lootis? Eelkõige oli hämmastav järjepidevus, millega ta mind luuras, püüdmata oma tegevust minu eest isegi mitte varjata. Mul oli palju vastamata küsimusi ja palju hirme. Politseisse helistada ma ei julgenud. Tahtsin, et see tõbras, kes mind nädalate kaupa hirmutanud oli, ära kõngeks. Siis tabas mind mõte, et laiba leidmisel tuldaks kindlasti mind küsitlema, sest laip lebas ju minu trepimademel. See mõte tundus küllatki jube ning ma otsustasin end nii palju kui vähegi võimalik kogu sellest loost puhtaks pesta. Pesin ja hõõrusin hoolega oma taskunoalt vereplekke maha. Plaanisin taparelva esialgu maha matta, kuniks sündmusest mõni aega mööda on läinud. Kuid ma ei saanud kohe toast väljuda, sest mul polnud ju õrna aimugi, mis koridoris toimub. Kuulatasin kõrv vastu ust. Kõik oli vaikne, ilmselt polnud keegi veel laipa leidnud. Ma ei kahelnud, et mees nüüdseks surnud pidi olma. Otsustasin esialgu magama minna, kuid see ei olnudki nii lihtne, nagu arvasin. Närvitsesin terve öö, magamata silmatäitki, ja hommikul jätsin töölegi minemata. Olin vihane, et see tõpper ei rikkunud mitte ainult mu õhtut ära, vaid ka järgmise päeva ja kui mind lõppeks veel kinni pannakse, siis ka järgnevad aastad. Surm on sellisele veel vähe, mõtlesin. Õhtul, see oli päev pärast koletut sündmust, pistsin pea uudishimulikult toast välja. Mees oli kadunud, vereloik trepil aga alles. Astusin tänavale.

Ma ei teadnud, kas vahepeal oli midagi tähelepanuväärset toimunud või mitte, küll aga tundus tänaval kõik rahulik, justkui polekski mitte midagi juhtunud: ei paistnud politsei- või kiirabiautosid ega ühtegi hämmeldunud naabrit kardinate vahelt piilumas. Esialgne juurdlemine kinnitas ümbruskonna ohutust. Mina aga liikusin edasi kartlikult, peaaegu hiilides. Kõndisin pea maas ja salli näo ees hoides ning surusin pihku oma kallist taskunuga, mis mulle pisutki julgust andis. Iga vastutulija, kes mind vaatas, tundus kahtlustavat minu koletut veretööd. Kiirendasin sammu ja otsustasin edaspidi mitte kellelegi otsa vaadata. Läksin inimtühja parki ning hämaruse katte all kaevasin ühe suure põõsa keskele maasse küüntega augu. Viskasin noa auku, vaatasin seda hüvasti jättes kurbusega ja ajasin mulla peale. Jätsin koha hästi meelde ja kõndisin koju tagasi.

Jätkasin oma elu tavapärases rütmis. Keegi ei tulnud mind tülitama ega küsitlema. Siiski jälgisin suure tähelepanelikkusega uudiseid, et mõrva avastamine mulle teadmata ei jääks. Ma olin mõrvar! Oh, kui jube see mõte oli! Kuid keegi peale minu enda ei paistnud minu kohutavast teost teadvat. Aga keegi ometi teadis! Keegi oli ju laiba minema lohistanud. Kui ma ka vahepeal toas magama võisin olla jäänud, oleksid kiirabi- ja politseisireenid mind ometi äratanud. Ma polnud veel kunagi tundnud seesugust hirmu ja paranoiat, mida tundsin sellest kohutavast õhtust alates iga päev, iga tund. Ma muutusin aja möödudes ikka enam ja enam närvilisemaks. Inimesed tänaval, inimesed tööl, inimesed poes - nad kõik vaatasid mind kahtlustavalt, mõni isegi irvitas pilkavalt. Proovisin juhtunut unustada. See oleks pidanud kerge olema, sest minu elukorralduses ei olnud pealtnäha mitte midagi muutunud - peale minu enda meelerahu. Võisin osutuda kohutavalt tigedaks. Viimaks muutus mu meeleseisund nii katastroofiliseks, et ma enam üldse tööle ei ilmunud. Püsisin toas, et keegi ei saaks mulle kahju teha. Jõin looma kombel. Räuskasin purjus peaga aknast välja ja hirmutasin mööduvaid jalakäijaid. Siis kahetsesin oma tegu, sest võib-olla oli pussitatud mees või mõni tema tuttav mööda läinud. Sulgusin uuesti tuppa ja kössitasin kahetsedes vaikselt nurgas. Taevake, milliseks elajaks ma olin muutunud! Ma ei olnud enam inimenegi! Olin peaaegu olematuks varjuks taandunud. Ma sattusin nii suurde ahastusse, et ei läinud enam terve pooleteise nädala jooksul välja, kuni kogu söök otsa sai. Polnud ei leiba, jahu, makarone ega isegi mitte sibulaid, sest ka need olin ma paljalt nahka pistnud. Kui mul peale ajalehtede enam midagi suhu pista polnud, sõin needki suhkruga ära ja viimaks pool kotti suhkrut takkaotsa - vot siis polnud enam tõesti mitte kui midagi. Ma oleks ehk saanud telefonitsi sööki tellida, kuid ma ei käinud enam tööl, seega polnud mul raha. Ehk oli ka mu telefon välja lülitatud, aga ma isegi ei kontrollinud seda asjaolu. Viimaks taipasin, et sedamoodi läbi ajada pole enam võimalik, keerasin end põhust välja ja läksin õue. Ma ei läinud niisama värsket õhku hingama, vaid olin otsustanud minna oma kuritegu üles tunnistama. See pidi olema ainuke viis deemonitest vabanemiseks. Läksin otsejoones politseijaoskonda, kus istus valvelauas üks vanem härra. Viskasin end tema laua ette põlvili ja ütlesin, et tahan üles tunnistada. Härra vahtis mind imestunult ja vahest isegi hirmunult. Mina aga karjusin edasi, et lastagu mul aga kohe üles tunnistada.

,,Eks tunnistage siis, mis teil tunnistada on!" käskis seadusemees nii jahmunult, et tal pisut kohvi topsist maha nirises.

,,Mina ei tunnista mingile alamastme valvekoerale mitte kui midagi! Kui tahate tunnistust, siis kutsuge jaoskonna ülem!" kärkisin edasi.

Minu suure kisa peale toodi mulle jaoskonna ülem, kes vahtis mind esiteks pead kallutades ja ühe käega lõuga sügades, võttis siis tooli ja istus minu ette. Mind valvsalt silmas pidades käskis ta mul ette kanda, mis tarvis, ja seepeale minema kaduda. Nii ma siis tunnistasin ülemale, kuidas olin seda koletut kaabakat enesekaitseks pussitanud, ent ei võinud kindlalt väita, mil viisil ta mulle ohtu kujutas: relvastatud ei paistnud mu ohver olevat. Olles oma südant sel viisil kergendanud, ootasin suure õhinaga, et mind arreteeritakse, kuid jaoskonna ülem ütles mulle rahulikul ja üpris ükskõiksel häälel, et tema ei saa mind ka kõige parema tahtmise juures arreteerida, sest seesugust veretööd ei teata üleüldse juhtunud olevat. Ei ole säherdust meest leitud ei elusa ega surnuna ega otsi teda ükski sugulane, naaber ega tuttav taga. Pealegi, kuna minu jutu järgi oli intsident toimunud kortermajas ja veel taolise kisa saatel, pidi ju ometi leiduma mõni tunnistaja, keegi, kes pidi olema kuulnud vähemalt midagigi kahtlast. Seega, kui ma tahtvat seda toredat lugu korrata, võtku ma tunnistaja kaasa. Läksin löödult jaoskonnast välja. Olin mõnevõrra solvunud ja oleksin hea meelega selle asja kasvõi kohe mingil viisil korda ajanud, ent tunnistajaks paluda ei julgenud ma kedagi. Miski ütles mulle, et vahest olin siiski hoopistükkis hulluks läinud ja ükski naaber ei tuleks seesugust valetunnistust andma. Ei leidunud kedagi, kes mind üles annaks. Pöördusin tagasi koju. Ohkasin sel õhtul korduvalt ega teadnud enam, mida peale hakata.

Möödus mitu kuud. Pussitatud mees oli endiselt kadunud nagu tina tuhka. Hakkasin juba uskuma, et kogu vahejuhtum oli aset leidnud vaid minu omaenda lühisesse aetud ajusagarate vahel. Mine või lolliks! Kui nüüd päris aus olla, siis olingi ma sõna otseses mõttes lolliks läinud. Ei ma söönud, ei ma joonud. Ainult luusisin mööda nurgataguseid, lootuses meest üles leida. Tahtsin teda kasvõi eemaltki näha, et tema olemasolus kindal olla. Käisin mitu korda päevas pargis, istusin pingil ja jõllitasin mööduvaid inimesi. Seesama mees võis olla kümneid kordi minust möödunud; vahest kandis ta teistsuguseid riideid ja ma ei olnud teda sellepärast tähele pannud. Ma pidin tundmatut korrakski nägema! Toodagu mulle siis tema laipki! Aga ei! Mitte vähimatki tõestust selle kohta, et taoline ebard üleüldse on maa peal eksisteerinud. Minu üle võttis võimust meelehärm. Kas ma pidingi leppima arusaamaga, et mu omaenda mõistus on sellise komejandi kokku keeranud? Ma kartsin kohutavalt. Ma ei saanud, lihtsalt ei saanud unustada, millise patu ma olin sooritanud. Ma olin ju kurjategija! Miks keegi mind siis ei karista? Süümepiin ei lahtu iseenesest, ma pean saama karistuse, mida väärib mu süütegu. Juurdlesin ja vaevasin end selle keerulise probleemiga kaua ning otsustasin siis, et kuna keegi teine ei võta vaevaks mulle karistust määrata, pean seda ise tegema. Vanglasse pääsemiseks pidanuks ma sooritama uue kuriteo, aga eelminegi võlg oli veel tasumata. Seepärast tulin välja hoopis uue moodusega: sokutasin end üpris vähese vaevaga hullumajja. Ärge parem küsige, milliseid meetodeid ma selleks kasutasin, teil hakkaks lihtsalt piinlik. Järele mõeldes ei ole ma täiesti kindel, et olin oma plaani teadlikult kavandanud: vahel tundus, et asjalood lihtsalt läksid iseenesest niiviisi. Hullu mängimine sujus liigagi ladusalt. Igatahes oli mul küllaga näitlejaannet, nii et hulluarstil ei jäänud vähimatki kahtlust, et ma püstisegane olen. Kaotasin end viimaks oma mängu nii ära, et hammustasin mitut ametnikku väikesest sõrmest, aga jäägu see sinnapaika. Fakt on see, et ma olin üliusutav maniakk.

Juhtus see siis nii või teisiti, hullumajas ma juba olin. Seal sain segamatult kõigile rääkida, kuidas olin pussitanud võidunud juustega meest, kes mind jälitas, ja kuidas keegi seda ei uskunud. Ja kujutage ette - seal uskusid mind kõik! Vähemalt paistis, et nad uskusid. Mitte ükski ei väitnud, et ma kõnelen absurdsust. Nii selle kui ka üleüldise eluoluga meeleparandusasutuses olin kangesti rahul. Süüa anti kuninglikult, magada sai ka hästi, sest unerohu pealt kokku ei hoitud. Peagi hakkasin pussitatud meest unustama, mõtlesin talle üha vähem. Ainult alateadvuses oli ta veel olemas. Küll aga ei suutnud ma kuidagi lahti saada piinavast süütundest. Seda, et ma mõrvar olen, mäletasin selgelt, kuid mil viisil selleks sain, hakkas vähehaaval ununema. Mälestused minu eelnevast elust ähmastusid. Süütunne jäi. Hakkasin end üha rohkemas süüdistama: ma olin süüdi selles, kuidas kõndisin, istusin, rohtu võtsin, sõin, jõin, isegi viisis, kuidas magasin. Ma olin süüdi veel muudeski asjades, mida tahes-tahtmata päeva jooksul õiendama pidin, kuid mida oleks siinkohal banaalne mainida. Mida aeg edasi, seda hullemaks mu olukord muutus. Pagana pihta! Milline asutus sai mind veel aidata, kui isegi siin ei jätnud ängistus mind maha? Ma tundsin, kuidas iga päev mind ainult metsikumaks muutis. Aimasin miskit halba saabumas. Algul eeldasin, et taas kord on asja tuum rohtudes, mis nii mõnigi kord tekitasid pettekujutelmi ja muutsid mind nii loiuks, et ei saanud enam sellestki aru, kas magan, kuna magan, millal algab uus päev ja kes mind parajasti kõnetab. Ma ei pidanud aga vastuseid kaua ootama.

Ühel õhtul, mil kõik hullud olid oma kambrikestesse toimetatud ja magama pandud - kes seotud voodi külge, kes soostus ise rahulikult lebama -, sülitasin halvas eelaimduses unerohu välja ja peitsin madratsi vahele. Ma ei võinud magama jääda. Mul oli surmahirm. Olin juba terve nädala püüdnud ka teisi peagi saabuvast suurest ohust hoiatada. Ma ei aimanud, milline see oht pidi olema, kuid õhk oli paksem ja raskesti hingatavam. Vahest oli saabumas torm? Elektrikatkestus? Mõtlesin ja juurdlesin asjatult, lesides värisedes oma asemel. Tundsin end kui lind, kes tahtis enne maavärinat minema lennata. Kuulsin kuskilt poolt summutatud ininat, mis läks peagi üle karjumiseks, saateks ühtlased kolksud. Ilmselt peksis keegi end vastu seina. Panin näpud kõrva, kuid suurem osa helidest kostus siiski läbi seinte minuni. Kõlasid jooksusammud ja peagi kisa lakkas.

Lebasin haudvaikuses. Kui valged olid seinad ja kohutavalt kõle ruum. Silmalaud vajusid pilukile ja lõug ripakile. Olin iga hetk unne vajumas. Prauhti! Keegi lõi ukse valla. Olin üheainsa hetkega virge, tõusin istukile ja ajasin silmad suureks. Ma ei suutnud uskuda, mida nägin. Ukselävel seisis pussitatud mees! See oli tõesti tema! Ma vannun teile, et neid verd täis valgunud silmi poleks olnud võimalik unustada ka parima tahtmise juures. Nad hiilgasid justkui pisikesed lambipirnid, justkui kollased fosforist terad, nad hõõgusid kättemaksuihast! Kust pagana kohast mees sisse oli saanud? Miks keegi teda näinud polnud? Värisesin nagu märg kutsikas. Millega end kaitsta? Tahtsin karjuda, kuid hirm nööris kõri. Mees pööras oma kollased silmad minu poole. Tardusin õudusest. See üksainus pilk oli nii jube, et halvas mind poolsurnuks. Mees astus kolme raske sammuga minu voodi ette ja lükkas mantlihõlma kere eest koomale. Nüüd nägin midagi veel hirmasamat: haav, mille olin temasse torganud, oli ikka veel alles. Haavast immitses verd, mis oli ojadena mööda mehe külgi alla voolanud ja kuivanud. Veri voolas põrandale ja määris ka minu voodilinad. Hüüdsin ühe täiesti hääletu appikarje. Teist võimalust karjuda ma enam ei saanud: mehe käsi sulgus ümber mu kaela, mis oli nagu polt tema suure ja külma kämbla all. Sekundi jooksul lükkas ta ühe käega akna pärani ja teisega viskas mu sealt alla.

Kostis hirmus mürts. Küll kõik valutas! Avasin silmad ja kompasin enda ümber: käe all tundsin külma ja siledat pinda. See küll maapind polnud. Liigutasin jalgu, kuid need olid millegi sees kinni. Keerasin end selili ja vaatasin lakke. Lagi! Selge, taipasin, et olin voodist välja kukkunud. Vabastasin jalad linade ja tekkide puntrast ning tõusin. Võretatud akna tagant paistis kuu, mille õrnad kiired valgustasid minu tuba. Tõmbasin väsinult ja ikka veel hirmust vabisevate kätega läbi juuste. Ohkasin ja nõjatusin vastu seina. Järsku avati kambri uks ja sisse astusid kaks hooldajat.

,,Kas te olete ärevil? Ei saa magada?" küsis õde, keda ma rohkem tundsin ja näinud olin. Teine hoidis end minust kaugemale ja paistis pisut pelgavat. Ilmselt oli siin uus.

,,Küllap vist," pomisesin õele, kes ikka oma küsimusele vastust ootas.

Kuidas nad teadsid, et ma üles olin ärganud? Kas minu põrandale veeremine oli siis tõepoolest mitmele korrusele kuulda? Vaevalt küll, seinad summutasid helisid küllaltki hästi. Tavaliselt oli naabrite mürgeldamist kõrvaltubades kuulda ainult summutatult. Ei, seinad matsid helid endi vahele, muidu poleks suutnud keegi selles ulgumiste ja huilgamiste ühiskooris mõistuse juurde jääda. Enne kui ma selle küsimuse üle juurdlemisega edasi liikuda jõudsin, tundsin järsku torget kaelas. Piiksatasin ja hakkasin kätega kaela suunas vehkima, haledas katses süstalt välja tõmmata, ent mu jäsemed olid kui vatti täis ja jalad vedasid alt. Enne maha prantsatamist püüdsid kaks õde mu kinni ja tõstsid voodile. Magasin hommikuni kui laip.

Hirmsast unenäost oli mõni aeg möödunud ning ma ei mõelnud viirastusele enam kuigi tihti. Minu käitumine oli samuti rahulik ja väljapeetud ning arstki kinnitas, et mu paranemine on olnud täielik ja enam ei või minna kaua, kuni mind koju lubatakse. Tundsin end entusiastlikult ja hakkasin innukalt vabanemise ajaks plaane tegema. Paar päeva enne väljakirjutamist jalutasin lõuna ajal koos teiste hullumeelsetega aias. Seal olid pingid, millel mõni patsient istus ja vestles teda vaatama tulnud külalisega. Olid puud, mille otsa nii mõnigi turnida üritas; pärast seda, kui üks paks naine oli korduvalt puu otsast kaugushüppeid sooritanud, seisis ikka mõni õde puude all ja valvas, et keegi ei teeks hunnitut katset seda imelist etteastet korrata. Oli muru, päike, lillepeenradki, mis tõsi küll, olid piiratud traatvõrega, ent üldiselt võis aeda lugeda mõnusaks ja õdusaks paigaks. Tegin oma igapäevast ringi: jalutasin ümber õunapuude, vahetades paar sõna õdedega, kes nende all valvasid; ümber lillepeenarde, uurides lillepungade avanemist ja linde, kes lillede vahel hüpeldes sealt nii mõndagi maitsvat leidsid; möödusin maja tagumisest küljes, jättes hoolega meelde kõik aknad ja vihmaveetorud ning esimese korruse rõdud personalile; viimaks möödusin põõsastest, et leida mõni vaba pink, mille lähedal keegi ei oleks huilanud ega hundirattaid visanud või kedagi ainult talle nähtavat sarjanud.

Istusin jalad lõua all ja nautisin suletud silmil päikest. Kuulsin lindude vidistamist, mida summutas ülekäte läinud karjuv patsient, keda tagasi majja toimetati, kuulsin tuult, kevade hääli, vilistamist. Mitte linnu vilistamist, vaid inimese. Meil hullumajas ei teadnud ma küll kedagi, kes vilistada oleks osanud. Paotasin silmalauge ja piilusin. Valgus pimestas mind ja esiotsa ei näinud ma mitte midagi, sest silmad valgusid vett täis. Siis hakkas kuju võtma maskuliinne kontuur. See oli mees, kes seisis eemal põõsaste vahel, käed püksitaskutes, ja vilistas, näoga minu poole. Kuivatasin hämmeldunult silmi ja vaatasin uuesti. Ei, ma polnud eksinud. Kes sai see võõras olla? Tahtsin hüüda õe järele, kuid tundmatu pöördus minekule, silmad ikka veel minul. Ta kadus kiirelt põõsaste taha, vile kaugenes. Ma kaalusin, kas jääda paigale või joosta talle järele. Selleks ajaks, kui ma lõpuks hirmust üle sain ja põõsaste poole hakkasin jooksma, oli vile juba vaevukuuldavaks taandunud. Tormasin edasi, kuni mind peatas traataed. Silmasin aia otsas verd ja kanganiite. Tundmatu oli end üle aia hüpates ilmselt vigastanud. Mul ei jäänud palju aega seal seismiseks ja asjasse selguse toomiseks, sest minu kadumist oldi juba märgatud ning mind toimetati ohtlikust alast eemale.

,,Ma ei üritanud põgeneda!" hüüdsin, kui kaks meest mind kinni hoides tagasi tuppa viisid, ehkki ma ei teinud katsetki tõrkuda. Tuppa lukustatuna meenus mulle mu unenägu. Nüüd järsku tundus, et see polnudki pelk unenägu. Ehkki vilistava mehe silmad ei hõõgunud lambipirnidena nagu mu mõrvaril unenäos, olid mehed ometi kohutavalt sarnased. Pingutasin mälu. Kas see mees, kelle ma millalgi ammu - jah, see pidi küll väga ammu olema - surnuks torkasin, võis olla tolle ilmutise sarnane? Ma ei suutnud kuidagi täpselt meenutada. Muutusin rahutuks ja käisin ringiratast rusikaga vastu seinu pekstes, püüdes samal ajal meenutada, mis võis olla minuga mitme kuu eest juhtunud. Kui head ravi mulle küll osutatud oli! Täielik mäluauk. Järsku avati minu toa uks ja sisse astus üks arstidest või õdedest, kumb, sellele ei pööranud ma tähelepanu.

,,Oleme täna jälle veidi närvilised, kas nii?" küsis naine luba palumata toolil istet võttes. ,,Vahest me ei kiirustaks siiski teie vabastamisega? Teie katse haigla territooriumilt omavoliliselt lahkuda näitab selgelt, et te ei saa reaalsetest situatsioonidest aru."

Kui ta mind tõesti püstihulluks pidas, miks vaevus ta siis minuga üldse rääkima? Ma polnud ringiratast kõndimist katkestanud, vaid vaevu kuulasin tema juttu, olles endiselt oma mõtete juures.

,,Teeme nüüd veidi koostööd," jätkas naine, ,,ma palun teil need kaks tabletti sisse võtta."

Tiirutasin rusikaga tagudes edasi: ,,Mis need on?"

,,Need teevad teile head."

,,Mulle pole tarvis head teha," vastasin.

,,Patsient, stopp!" hüüatas naine juba üsna kärsituks muutudes. Kui need olid rahustid, siis minu arvates oleks tal endal neid rohkem tarvis läinud. Kuid ilmselgelt olin oma arvamusega üksi, sest naine rabas mind järsult selja tagant ja üritas mulle pille vägisi suhu toppida. Langedes sellise ootamatu haarde ohvriks, oleks iga tervemõistusliku olendi esimene katse end vabaks päästa. Rääkimata siis hullust. Ma rapsisin ja rabelesin, kuid ei saanud appi hüüda ega oma piinajat hammustada, sest ta hoidis mind tugevalt ühe käega enda vastas ja teisega surus mu lõualuid kokku, et ma tabletti hammustaksin. Viimaks läks see tal korda ning ma kukkusin uimasena maha, pudistades sajatusi ja lubades tema peale kaevata.

Ärkasin põrandal. Või nii. Seekord ei vaevutud mind voodissegi toimetatama. Püüdsin endas üles leida iga jõuraasukese, mis veel kuskil peidus võis olla, ja tõmbasin end kätega laua poole. Haarasin lauast ja vedasin end selle najal püsti. Enesetunne oli neetult vilets. Siis märkasin laual paberitükki, mida seal kindlasti enne ei olnud. Keerasin kortsunud paberi lahti. Seal seisis: kus on nuga?

Lihtsalt see üks lause. Vahtisin paberit ega taibanud esiotsa mitte midagi. Kust see sinna saanud oli? Kes selle siia toonud? Kes oli, pagana pihta, minu teadmata toas käinud? Miks see mu laual oli? Mis nuga? Mis nuga! Ega ometi seesama nuga? Kes teadis mu kuritööst? Hakkasin üle kere värisema. Mind halvas uus paanikalaine. Keegi ähvardas mind, kahtlustas mind. Vahest jättis selle siia seesama arst, kes mind ennist uimastanud oli? Kuid milleks? Oh, ma ei saanud enam millestki aru. Järsku tundus mulle, et keegi on mu toas, ehkki kedagi polnud näha. Ka polnud selles kasinalt sisustatud ruumis võimalik end mitte kuhugi peita. Tundsin end siiski ohustatult. Keegi teadis minust rohkem, kui oleks pidanud. Mulle meenus nüüd, et olin noa ammu maapõue peitnud. Kui sellest vabanemine aitaks neid piinu lõpetada, siis selle noa valuutaväärtus mind enam ei huvitanuks.

Väljas oli juba hämar, kui ma voodilinadest ja öösärgist põimitud köit mööda aeda laskusin. Nagu mainisin, oli mul igapäevaste jalutuskäikude ajal kombeks maja hoolikalt vaadelda. Seega teadsin täpselt, kus leiab jalg ronides toetuspinda, kus on oht, et mind aknast nähtaks ja kust võib kergelt alla kukkuda. Hakkasin ikka veel köiest hoides ümber nurga pöörama, kui märkasin, et paar töötajat ümber maja jooksid ja üles vahtisid. Ma ei mõistnud, kuidas mu kadumine nii kiiresti avastatud oli. Ahaa, muidugi! Sama kiiresti avastati ju ka mu voodist välja kukkumine ja rahutushood. Loomulikult pidi mu toas olema kaamera. Seda asjaolu arvestades oli mul isegi vedanud, et voodilinade sidumine polnud kellelegi silma jäänud. Kuna kaks haiglaõde ühel pool maja vahtisid, pidin minema ohtlikumat teed pidi: esiteks pidin mööduma alumise korruse rõdust, misjuures mind kergesti silmata võidi, ning teiseks pidin köiel kiikudes hüppama vihmaveetoruni ja seda mööda end alla libistama, sest sealt edasi köis enam ei ulatunud. Minu esialgne plaan oli kasutada väikest karniisi, millel olid trepilaadsed eenduvad kaunistused, kuid mu plaan luhtus ning nüüd olin sunnitud improviseerima. Ja seda kõike pidin tegema kiiresti. Jõudnud maapinnale, peitsin end kõrgete tulpide vahele, kuni kaks õde oma kontrollkäiguga teisele poole maja jõudsid. Lebasin hinge kinni pidades kõhuli külmal maapinnal. Naised vaatasid ümbruskonna üle, seejärel üksteisele otsa ja kehitasid õlgu. Kuulsin, et õed rääkisid omavahel midagi autost ning läksid majja oma vaatlustulemusi raporteerima. Tahtsin seda hetke kasutada amokki jooksmiseks, kuid peagi tuli majast välja terve meeskond, kes istus suurde diipi ning sõitis minema. Niipea kui seltskond vaateväljast kadunud oli, sööstsin piirdeaia poole ja hakkasin adrenaliinitulvas mööda seda üles ronima. See oli libe ja kaval aed, ei leidunud vähimatki pinda kuhu jalgu toetada. Siis meenus mulle traataed, üle mille võõras oli päeval lahkunud ja mille äärest mind tabati. Naasin kohta, kus need sündmused aset leidsid, ja tegin minekut. Üritasin leida mehest veel mingeid jälgi, kuid neid polnud või ei märganud ma neid kiirustades. Olin pääsenud!

Jooksin sinnapoole, kuhu minu arust pidi jääma park. Taevas oli juba kottpimedaks läinud ning ma eksisin hullupööra ära. Erutus lahtus ja asemele külvas end hirm: hirm olla tagaaetud, hirm olla eksinud, hirm külmuse ees ja kõhutühjuse ees ja väsimuse ees. Haarasin kätega peast ja üritasin kõigest väest selgelt mõelda. Kuhu poole jääb park? Kus ma praegu asun? Haiglas söödud rohud olid mu tajud üsna nõrgaks muutnud. Ma ei tundnud enam paljusid kohti ära, ka neid mitte, kus olin ilmselt kunagi sageli käinud. Kartsin meeletult kinninabimist. Samas kartsin ka tänavale jäämist. Mul polnud enam kodu. Polnud tööd. Polnud sugulasi. Polnud loota mitte kellelegi peale iseenda. Ei jäänud üle muud, kui kõik need hirmud kasvõi tänaseks õhtuks unustada. Minu peamine probleem oli leida koht, kuhu olin noa peitnud. Ent ma ei suutnud meenutada, millise märke ma olin kaevekohale teinud, et seda hiljem üles leida. Või kas ma üldse olin mingi märke jätnud?

Mõtlemise ajal olin kõndinud paanikat alla surudes mööda tühje tänavaid. Ümbrus oli täiesti pime: tänavavalgustuste pirnid olid puruks. Seetõttu tunduski äkitselt nurga tagant ilmunud valguskiir nii ootamatu. Hüppasin instinktiivselt põõsa taha peitu ja avastasin nüüd, et olin kogu aja sellesama pargi kõrval tiirutanud. Needsin end aja raiskamise pärast ja piilusin põõsa alt, mis kummaline UFO see mind nõnda hämmeldanud oli. Oh, kuidas ma ehmusin! Need olid minu jälitajad. Nad sõitsid must mööda vaid paari meetri kauguselt. Autotuled valgustasid tänavat. Mina üritasin end nii pisikeseks suruda, kui see vähegi võimalik oli. Auto möödus ja olin pääsenud - vähemalt selleks korraks. Niipea kui auto nähtavusest kadus, jooksin pargi sügavusse ja hakkasin uurima igat põõsast, igat puud. Mitte ükski neist ei tundunud mulle millegi poolest tuttav. Uurisin terve pargi üksikasjalikult läbi. Rahunesin veidi, sest ma polnud leidnud küll noa peidukohta, kuid ma ei leidnud ka ühtki märki värskest kaevest. Nuga pidi ikka veel maapõues olema.

Äkki tundus mulle, et keegi jälgib mind. Pöördusin ümber ja vahtisin pimedusse. Näha polnud midagi, kuid kuulsin häält, mida võis tekitada suure hüppega vastu maad põrutav inimene. Oh, mind juba ei peteta! Kuukiirte valgus tõi nähtavale varju, mis kuulus isikule, kes seisis üsna minu lähedal ühe suure tammepuu taga. Kummardusin ja võtsin maast kivi - tol hetkel ainuvõimaliku relva. Surusin kivi tugevasti pihku ja astusin hinge kinni pidades puule lähemale. Valmistusin löögiks, kuid - vari oli kadunud. Ju oli olnud silmapete, ülierutatud närvide tulemusel ilmnenud miraa. Viskasin kivi maha, hingasin sügavalt ja jätkasin vapralt oma uurimisretke. Pingutasin mälu, et leida sealt vähimatki mälestust tollest õhtust, kuid vapustused olid kõik minema pühkinud. Seetõttu pidin appi võtma loogika. Milline oleks loogiline koht noa peitmiseks? See peab olema selline koht, kuhu tavaline pargis jalutaja jalaga sonkima ei satu. Ilmselt mitte pinkide läheduses, kus keegi võiks igavusest kinganinaga maad kraapida. Kuid põõsaste all võisid ju kraapida koerad? Miks pidanuks ma ta põõsa alla peitma? Niiviisi arutledes hakkas mulle silma üks suur põõsakobar. Kolm roosipõõsast moodustasid ringitaolise kujundi. Kas see võiks olla ideaalne koht millegi varjamiseks? Ronisin okkaid trotsides põõsaringi sisse ja hakkasin küüntega kaevama. Mu käed olid küünarnukkideni mullased, kuid paistis, et töö on asjatu. Siiski kaevasin edasi, kuni põõsaalune nägi välja nagu väike kaev. Üks küüs murdus. Kirusin oma õnnetut saatust, kuid siis taipasin, et olin puutunud millegi kõva vastu ja sellest ka äpardus küünega. Juubeldasin mõttes, süda tagus kiiremini, kui käed uuesti mulda torkasin ja millestki piklikust kinni sain. Ma ei suutnud oma pimedat õnne uskuda, kui noa maa seest välja tõmbasin. Kuidas ma oleksin võinud end selle välja kaevamisel vigastada! Pühkisin oma hullusärgisabaga aardelt mulla maha. Kalliskivid noa käepidemel särasid. Vaatasin esimest korda nuga nii hoolikalt ja lähedalt. Ma ei olnud varem mõelnudki, et selline vana asjake miskit väärt võiks olla. Keegi aga teadis selle väärtusest. Nuga oli olnud mulle kõigest lihtne mälestusese onust, kellele see uhke meene välismaareisil kingiti. Umbes nii ma olin seda saamislugu kuulnud. Onu käis mul tihti külas ja kord enne uuele reisile minemist peatus ta minu pool. Juhtus aga nii, et onu sai rabanduse, suri ning kõik tema kohvrid ja muud asjad, mida ta reisile kaasa oli tahtnud võtta, jäidki minu kätte. Hiljem külastas mind keegi onu sõber, kes keelitas mind nuga talle andma, väites, et sellest võib veel palju pahandust tulla. Aga mina pidasin seda hoiatust lihtsalt jultunud kavaluseks ning saatsin õpetussõnade jagaja kus seda ja teist. Ja millist sekeldust see saatana nuga mulle tõi! Tõusin, et oma aardega lahkuda, kuid keegi krabas minust selja tagant kinni ja hakkas loomaliku jõuga mu käsi väänama. Ootamatust rünnakust jahmunud, pistsin ma röökima ja üritasin ründajat jalgadega peksta. Kus sa sellega! Tüüp oli kallal nagu marutõbine karu. Rüselesime natuke, pääsesin lahti, kuid tõbras pani mulle jala taha ja ma lendasin kõige oma noaga maha. Hirmus valu! Mis toimus?! Silme eest läks mustaks ja ma tundsin, et sülitan suust midagi rauamaitselist ja sooja. Võehh! Hakkasin värisema. Keegi keeras mind maas ümber ja vandus. Ma ei jõudnud arugi saada, mis oli juhtunud, kui käis veel üks valujutt ja ma kaotasin teadvuse.

2.

Kerge tuul. Sahinad. Valgus. Paotasin silmi ja üritasin end liigutada. Valu oli kadunud. Tundsin külmust. Haistsin mulla lõhna. Olin kõhuli lehehunnikus. Varahommikused kiired soojendasid pisut mu külmunud jäsemeid. Sundisin end kurnatusest ja näljast hoolimata tõusma ja põgenema, enne kui keegi mind näha võinuks. Jooksin kohmakalt pargist eemale, sest varahommikused koerajalutajad ja tööleruttajad võisid mind seal näha. Olin parajalt sakris juustega ja mu ürp oli määrdunud, isegi verine. Viimane pidi tähendama, et olin vigastatud. Kuid ma polnud ju, vähemalt enda arvates mitte. Tõmbasin oma kehakatte üles ja vaatasin end. Mul pidi hing kinni jääma! Keset mu kõhtu oli verine lõhe, pragu, lausa sügavik. Ja sellest august voolas küll aeglaselt, kuid järjepanu sooja verd. Haarasin peast ja varisesin ühe maja seina vastu. See ei saanud olla! Kuidas ma ellu olin jäänud? Miks mu trombotsüüdid mind kokku ei lappinud? Miks ma valu ei tundnud? Mitte miski ei tundunud loogiline. Ma vihkan seda, kui asjad pole loogilised. Üks juhuslik mööduja jäi minu kõrval seisma ning vahtis mind kartliku, kuid mureliku ilmega. Ta tuli lähemale ja pani oma käe mu õlale. ,,On teiega kõik korras? Te näite eksinud."

Ma tahtsin tõesti midagi vastata või seletada, vahest isegi abi paluda, kuid värske avastus oli mind hoobilt rabanud, nii et suutsin vaid valjult midagi arusaamatut haugatada. Võõras ehmus ja kiirustas minema. Olin üksi. Istusin külmal asfaldil ja korrutasin ebaselge häälega: ,,See pole võimalik! Lihtsalt ei saa olla!" Mu silmad olid pisarais, kuid ma ei nutnud. Ma olen elus vaid mõned korrad nutnud. Olin ebaharilik laps. Pisarad ilmusid silmanurkadesse vaid ülierutuse märgiks. Kõik tundus uskumatu. Ebareaalne olukord. Mida teha? Ma polnud end veel kunagi nii abituna tundnud. Ma pean surnud olema! Kuid ma ju pole surnud, kui ma teistele nähtav olen? Midagi müstilist oli toimumas ja ma ei osanud sellega toime tulla. Tundsin end elava zombina ja nägin sedamoodi ka välja. Siis meenus mulle, kuidas ma sellisesse jaburasse olukorda ülepeakaela sattunud olin. Ma käisin ju nuga otsimas! Ja milleks mul seda vaja oli olnud? Sest keegi teine tahtis seda saada. Ma pidin välja selgitama, mis põhjusega mu väike aare kellelegi nii tähtis võis olla ja kuidas sellest üldse teati. Asi ei saa olla pelgalt nuga kaunistavates kalliskivides, kalliskive võib hankida kust tahes. Milleks oleks kellelgi tarvis ette võtta selline jabur sekeldus minu jälitamisega? Eseme väärtus pidi seisnema asjas eneses. Pealegi see kiri! Tähendab, nuga on seotud minuga, keegi teab sellest ja selle kättesaamine on tähtis. Ma pean tagasi saama, mis mult rööviti, ja välja selgitama, miks seda tehti. Mu pea hakkas mõtlemisest hirmsasti valutama. Tundsin, et vajan ühte head kannutäit kohvi ja miskit süüa. Kuid oma hirmuäratavas välimuses polnud mul lootustki head teenindust eest leida. Kas minna haiglasse, kus saaks vähemalt kõhu täis ja ehk pisut magada? Kuid hirm hoidis mind tagasi, ehkki õigust ravi saada oli mul enam kui küll. Ent haava olemus oli täiesti seletamatu. Terve mu särk oli juba üleni verine ja verd voolas muudkui juurde. Sulgesin silmad ja ohkasin. Ma olin väsinud. Olin ma elus või surnud? Selles oli küsimus.

3.

On väga ebameeldiv ühtepuhku minestada ja võõras kohas üles ärgata. Nii oli minuga juba kaks korda juhtunud. Terve mu keha oli nõrk ja katse end püsti ajada näis hale. Kellegi käsi toetas mu selga ja aitas mind istukile. Ruumis, kus viibisin, oli nõrk valgus. Vaid üksik valguskiir aknast valgustas hämarat - sepikoda? See pidi see olema, ütles mulle esialgne vaatlus. Ühes nurgas märkasin ilmatu suurt sepalõõtsa ja ahju, keset tuba erinevaid tööriistu ja alasi, aknalaual minu kõrval vedelesid mitmesugused rauast esemed: hobuserauad, naelad ja paar figuuri. Lebasin kastidest kokku pandud asemel, peal torkiv hobusetekk. Mu hämming oli piiritu. Tundsin hirmu, ehkki miski ei näinud mind ohustavat. Pöörasin pea abistaja poole ja kohkusin hirmsasti. Esimesena selle isiku juures nägin vaid tema tohutu suurt habet. Seejärel märkasin imelikke triibulisi riietusesemeid: põlle ja munakoorekujulist mütsi. Mees oli paks, karmide parkunud kätega. Tema pisikesed silmad aga pilkusid suure habeme kohal heasoovlikult. Ta kummardus mulle lähemale, misjuures mu enda silmad märksa suuremaks läksid. Kui ta kõnelema hakkas, hämmeldusin veelgi. Võõra hääl kumises, justkui väljuks see ilmatusügavast tõrrepõhjast.

,,Kuidas sa end tunned?" mörises tundmatu.

,,Hästi," vastasin jahmunult, kuigi see polnud päris tõsi.

,,Ära karda," ütles mees oma põriseval ja käriseval häälel, tõusis ning läks mingi pisikese laua juurde. Ta meenutas mulle suurt mägitrolli. Mees askeldas miskit laua juures ja naasis siis minu kõrvale, ühes käes leivaviil paksu võikihiga ja teises lähker. Ta ulatas need mühatades mulle pihku ja läks ahju juurde. Sõin vaikides, ise samal ajal tundmatut silmanurgast jälgides. Toit maitses uskumatult hästi, pistsin kõik viimase puruni nahka. Muist puru oli ka sülle pudenenud ja seda maha raputades märkasin oma punaseks värvunud riidenartsu. Ehmusin sellest vaatepildist ega teadnud, kuidas toimida. Vaatasin ümberringi ja nägin mäetrolli punast rauda tagumas. Jälgisin meest pikalt. Viimaks pistis ta valmis hobuseraua susisedes vette, seejärel hakkas laualt erinevaid esemeid suurde seljakotti pakkima. Minu abitust märkamata hakkas vanamees rääkima; tema kõnet ilmestasid kolksud, mida tekitas asjade kotti pildumine.

,,Sellest on möödas juba paarkümmend aastat, mil mu naine suri. See oli üks ütlemata kole päev. Mina olin metsas jahil ja naine lastega kodus. Mööda teed aga tulid röövlid. Murdsid meie kodukotta sisse, viisid lapsed ja liha keldrist minema ning pussitasid mu naise surnuks, kui see lapsi päästa üritas. Tulin koju, näen - naine surnud, kõik rüüstatud. Hüppasin oma hobuse selga, võtsin koera ühes ja ajasin röövlite jälgi, aga nad olid kavalad. Hargnesid mitmes suunas ja said siis jälle üheks jäljeks kokku, justkui oleks üksainus hobune vahepeal kolmeks muutunud ja siis jälle tagasi üheks ainsaks. Koer läks seepeale puhta lolliks ja jooksis metsa. Läksin siis lööduna koju ja istusin õnnetuna naise keha kõrval. Nutsin kurvalt ja nägin järsku tapariista. See oli ilmatu tore pussnuga: säras nagu kroonlühter. Käepideme külge oli taotud kõiksuguseid kalliskive, mida võib ette kujutada: safiire, teemante, oonükseid. Kuidas nii hinnaline terariist võis röövlitest maha jääda, küsisin endalt. Pidasin vähe nõu ja leidsin, et kindlasti tulevad röövlinäod sellele hiljem järele. Ma tahtsin mõrtsukatele kätte maksta. Matsin esiteks naise ja valasin tema haua kohal hulga pisaraid. Seejärel kutsusin välja vanakuradi ja ütlesin talle, et mida iganes ta ihaleb, seda peab ta saama, kui aitab mul noa peale needuse panna. Tahtsin, et igaüks, keda siitpeale noaga pussitatakse, mitte üksnes ei sureks, vaid peaks igavest põrgut taluma. Noa tekitatud haav ei parane kunagi, vaid rebeneb ikka ja jälle lahti, tuletades nii mõrtsukaile meelde ülekohut, mida nood mu naise ja lastega korda saatnud. Vanakurat hõõrus kapju ja vastas, et see olla igavene tore plaan, ning pani noale needuse peale. Vastutasuks aga tahtis ta saada mu naise keha, et sellega siis põrgus tantsida. Esiteks polnud ma sedasorti vahetuskaubaga nõus, ent vanatühi veenis mind, et kui ma surema peaks, saan ise naisega põrgus tantsida. Tahtsin väga oma naist kunagi veel näha ja seega saime kaubale. Kaevasin naise välja ja andsin vanakuradile. Vanakurat hüüdis: ,,Veel üks hing vähem taevasse!", irvitas ja plaksutas kapju ning kadus. Ootasin ööhakku, heitsin siis voodile ja jäin röövleid ootama. Nad tulidki. Ronisid hüti aknast sisse ja hakkasid eeskojas nuga otsides ringi koperdama. Hüppasin asemelt püsti ja pussitasin mõlemaid. Kui nad seepeale ära ei surnud, sattusid mõlemad raevu ning üks neist hüüdis mulle: ,,Mida sa neetud hingemüüja nüüd teinud oled?! Ära arva, et me ei tea, kelle käsi siin mängus on!" Seda öelnud, haaras ta mult rüseluse käigus noa ja lõi mind sellega. Kisa ja kära peale ärkasid kanad õrrel üles ja hakkasid kooris kaagutama. Röövlid ehmatasid, sest nad arvasid, et vanakurat on välja tulnud ja jooksid hirmust segasena metsa. Mõned aastad hiljem varastati minult seesamune nuga ära ja terve see aeg on vanakurat minu naisega põrgus tantsinud. Mina aga ei saa oma naist enam kunagi näha."

Kuulasin hämmeldunult, ja et ma võõra igat sõna uskusin, sest ka mina teadsin seda nuga olemas olevat, siis tahtsin rääkida ka oma loo, kuid mees vaigistas mind käeviipega ja ütles, et teab juba kõik, kuna lasi ühel kratil mõned oma kanad ära teha ja pani need siis mind jälitama. Seedisin seda teadet mõnda aega ja avaldasin seejärel kahtlust ühe hullumaja töötaja suhtes - sellesama, kelle arvasin olevat mulle kirja lauale jätnud. Ütlesin, et tema ja mees, kes mind jälitas, on mõlemad looga seotud. Mäetroll kinnitas mu kahtlusi ja sõnas, et nemad jahtisid nuga kalliskivide pärast juba ammu. Nad ei teadnud aga needusest enne, kui mina selle noaga enda jälitajat ründasin. Siis taipasid nad, et nüüd ei saa nad ettevõetut kuidagi pooleli jätta.

,,Me peame nad üles leidma ja noa tagasi saama. Vaid siis saame vanakuradiga tehingut sobitada," vastas mäetroll, ,,ettevalmistused on mul juba tehtud."

Mees tõi tallist lagedale toreda hobuse ja istutas meid mõlemaid talle selga. Seejärel hüüdis ta oma kanu, kes siblides kohale tulid. ,,Ma panin kanad ka neid kahte jälitama," seletas mees. Küsisime kanadelt teed. Need jooksid ees ja meie hobusega järel. Jõudsime sedaviisi linna tagasi. Suundusime mööda tuttavaid teid, kuni jõudsime minu kunagise kodu juurde. Kanad jooksid kaagutades trepist üles, meie hüppasime hobuse seljast ja läksime juba karjas ukse taga seisvatele kanadele järele. Mägitroll pühkis kanad eest ja lõi jalaga ukse lahti. Sisenesime tuppa, kust leidsime eest naise ja mehe. Nad istusid köögilaua taga ja jõid minu teetassidest kohvi.

,,Me ootasime sind," ütles mees irvitades, kui ta mind silmanud oli.

Läksin marru, kõndisin laua juurde ning lõin seda rusikaga, karjudes: ,,Teetassidest ei jooda kohvi!"

Mõlemad pillasid oma tassid käest.

,,Sa oled ikka tõesti hull!" piiksatas õde. Seejärel, nähes minu selja taga miskit, mis teda väga kohutas, läksid ta silmad ümmarguseks.

Keerasin end ringi ja nägin, et mägitroll oli kadunud. Tema asemel seisis irvitav vanakurat keset kanakarja. Mees ja naine röögatasid korraga, nende silmad olid kabuhirmust jõllis. Mees sööstis ukse poole ja tegi katset põgeneda. Sealsamas aga sööstis talle kallale umbes tosin kana, kes mehe mõne sekundi jooksul lihast paljaks nokkisid. Mehe luukere lõi lahvatades põlema. Naine aga läks seda vaatepilti nähes hulluks ning hüppas sealsamas aknast alla. Mina toetasin värisedes vastu lauda. Vanakurat kõndis riidekapi juurde ja tõmbas selle ukse lahti, seal seisis urn, mida mina ei teadnud seal olevat. Ta tõmbas urnist nähtavale sirava noa. Selle pistis ta endale vöö vahele ja hakkas minu poole tulema. Hüppasin raamaturiiuli poole, tõmbasin sealt välja Piibli ja näitasin seda vanakuradile. Minu üllatuseks hakkas vanakurat irvitama.

,,Mis see kah minule teeb! Taara on minu ema," ütles ta ja lõi Piibli põlastades kabjaga põrandale, muutus sedamaid nahkhiireks ning lendas lae alla. Päike kadus taevast ja kõik oli pime, välja arvatud uksealune, kus seisid karjas helendavad kanad. Siis muutus vanakurat öökulliks ja huilgas kolmteist korda. Pärast seda võttis ta uuesti oma endise kuju, korjas maast kanad sülle, lõi kabjaga vastu maad ja kadus põrandasse.

Jutt: Said endale viimase augu (Miikael Jekimov)

Õhtune taevas oli värvunud punaseks. Päike oli märkamatult horisondi taha kadunud, kuid verine valgus varjutas ikka veel künkanõlva. Räbaldunud pilved keerdusid üle kaarja silmapiiri ja heitsid kõrgelt halli. Metsas oli kõik vaikne.

Nõlval puhkas hiiglaslik veok, porikihiga kaetud, laaditud poolenisti täis munakujulisi õisikuid. Tuhmvalged balloonid, sees gaas, ainus järelejäänud energiavaru. Viimastel nädalatel oldi õisikuid otsitud ahastamapaneva vaevaga. Taimed olid otsakorral. Nad ei kasvanud enam aastaid kimpudena kuuskede all, vaid peitusid hajali üle metsade, varjatuna, kõige üksildasemates eraldatud kohtades. Enamik, mis leiti, oli vaid tühjad kolded, kust õisikud olid juba ära nopitud. Terveid gaasitaimi polnud enam ammu leida.

Jaan kõndis üle sahiseva maapinna veoki juurde, avas ukse, istus ja vaatas läbi autoakna jändrikke kuuski, ainsat puuliiki, mis veel kasvas. Kuivanud kuused kõrgusid kogu nõlval, nende all laiumas vaid roostekarva sammal.

Jaan hingeldas ja pühkis varrukaga laupa. Palju aega ei olnud jäänud. Veok rappus tagasi Asulasse üle rängalt räsitud tee. Mahajäetud piirkonnas, mida sõjad aegade eest laastasid, oli see ainus vähegi kasutuskõlblik asfalttee. Jaan ohkas ja tõmbas käega läbi juuste. Veel üks tööpäev möödas. Viimane, kui ilm andis. Ta vaatas veoki juhile otsa.

,,Kaua veel?"

Juht, halli tooni korbatanud nahaga vanamees, heitis Jaanile kiire pilgu. ,,Kakskümmend minutit, paar siia, paar sinna." Ta surus pedaali põhja, mootor käratas hetkeks jõulisemalt, rattad said järjekordsetest teeaukudest võitu. ,,Enne pimedat oleme tagasi Asulas."

Jaan otsis sahtlist kaardi ja märkis koha ristiga. ,,Kogu lõunapoolne mets on seega hõljurõisikutest puhtaks tehtud. Selleks sügiseks."

Taat vaikis mitu minutit, lõug krampis ja kulmud kipras, tõmbas ninaga läbi õhu ja neelatas. ,,Vähe," lõi ta lõpuks käed mütsuga vastu rooli. ,,Neetult vähe saime. Kogu ümberkaudne maa on gaasitaimedest puhtaks tehtud. Jäänud on vaid sandikopikad. Iga aasta aina vähem ja vähem. Verevõlg, mis iial tasutud ei saa. Kuidas me niimoodi talve peame üle elama?"

,,Küll elame," vastas Jaan.

Vanamees vaid mühatas. ,,Kui mitte talvega, siis järgmise aastaga on küll ots."

Jaan surus hambad kokku. Ta oli väsinud nii õisikute otsimisest kui ka tulutust katsest vanamehe tuju tõsta. See sügis ei erinenud millegi poolest eelmistest. Asula elas, inimesed seal elasid ning isegi kui mõni aasta oli kehvem kui eelmine, ei andnud nad alla. Külarahvas oli talveks valmistunud nii hästi, kui võimalik. Jaan uskus seda ja pigistas sõrmed rusikasse. Kui veel ka teistega vahetust teha, olid varud enamgi kui olemas.

,,Paremini ei ole ettevalmistusi võimalik teha," ütles ta lõpuks. ,,Midagi ei ole hukas. Asula ei vea alt, pole iial vedanud. Küll elame."

Ent vanamees ei vastanud. Veokis võttis maad sünge hääletus, mida täitis mootori lakkamatu surin. Kruus rataste all krudises ja heitis seljataha otsatu tolmupilve.

Veok jõudis sihtpunktini pea poole tunni pärast, kui taevast rohkelt laiu lumehelbeid langes. Tee lõpus ootas Asula, väike ja madal küla, kõrgeimaks hooneks kolmekorruseline gaasitaimede ladu. Ümber küla oli kaevatud sügav kraav, mida müüris paekivist vall. Seni kuni vanamees veokit parkis ja mootori välja lülitas, vaatas Jaan kaugele eemale, kus üle horisondi kerkis linna siluett. Linn oli üksainus hiiglaslike tornide kogum, mis kõrgus üle vaatevälja ja puudutas tipuga taevast. Metallist katused helkisid päeva viimases valguses. Linn, mille nime neile keegi kunagi öelnud ei olnud, jälgis valvsa pilguga Asulat ja kõiki teisi külasid, mis kaugemal või lähemal selle ümber laiali puistatud olid.

Jaan ja vanamees astusid veokist välja ning jäid mudasele külaväljakule seisma. Väljaku servadesse oli kogunenud hulk rahvast, Asula elanikke, kes vaatasid kannatamatult ootavaid sõdureid ohutust kaugusest. Sõdurid ei viitnud aega, avasid kärmelt veoki tagumise ukse ning asusid gaasitaimi väljale maandunud lahinguhõljukisse laadima. Samal ajal kui kümmekond meest tööd tegi, kõndis Jaan kapteni juurde.

,,Ongi selle hooaja viimane. Õisikuid pole üldse vähe, tänavune sügis oli üle ootuste viljakas." Ta ohkas, väsimus rõhus hellalt keha, kuid veel ei olnud aega puhata. ,,Tõite, mis vaja?" küsis ta.

Kapten, hiiglasekasvu mees, lükkas ta jõuliselt eemale. ,,Laadige kõik peale ja minek!" hõikas ta oma meestele.

,,Oot-oot," pressis Jaan vahele. ,,Kus vahetuskaup on?"

Kapteni näole venis lai naeratus. ,,Rahaga on meil veidi kitsas," ütles ta. ,,Aga mul on täna paremat pakkuda." Ta tõmbas vöö vahelt püstoli ja suunas selle Jaanile rindu. ,,Mul on sulle siin üks kuul."

Selle peale rühkis lähemale vanamees. ,,No kurat!" hüüdis ta ahastades ja lõi käsi vastu külgi. ,,Igal aastal sama jama. Murtud lubadused ja lubatud valed ja tasu, mis iial kohale ei jõua." Vanamees ajas selja sirgu. ,,Ilma vahetuskaubata ei suuda me talve üle elada! Te ei saa meilt niisama midagi! Kui vahetust ei ole, jäävad õisikud siia."

Ta polnud ainuke. Väljaku äärest hakkas lähenema vihane rahvamass, kelle pominast kostus vandesõnu ja ähvardusi.

Laiu lumehelbeid keerles inimeste ümber üha tihedamalt. Maapind kattus õhkõrna udukihiga.

Kapten heitis vanamehele tigeda pilgu. ,,Mokk maha! Võid küll olla külavanem, ent see ei päästa sind, kui julged korda rikkuda." Ta sihtis relvaga järgemööda ka kõiki teisi. ,,Kui teil närukaeltel veel mingit sorti eluiha on, kaduge heaga koju tagasi. Igasuguse mässu surume toorelt maha. Vahetus tuuakse linnast homme lõunal."

,,Kuraditki!" nähvas Jaan. ,,Linn on talveks suletud ja pärast tänaõhtuseid viimaseid gaasitaimi pole mingit põhjust lähema nelja kuu jooksul enam siia tulla. Valetad, raisk!"

Kapten virutas Jaanile rusikaga. Mees tundis, kuidas lõug raksus ja tuld andis, ning langes mütsuga porri. Järele mürises kõrvulukustav pauk. Jaan ei teadnud, kas see oli tema suunas või mitte. Vaid ta pea kõmises. Silme ees virvendas tuhat tähte. Uued lasud, karjed, jooksusammud ja mütsud. ,,Neetud sõdurid!" oli ainus mõte, mis Jaani peast läbi tuiskas. Viimaks vähkres mees neljakäpukile ning vedas ennast veoki taha. Hing oli veel sees. Ta oli kaetud paksu räpakorbaga, kuid ükski lask polnud teda tabanud. Veoki uks oli avatud, mees haaras tooli alt pumppüssi ning laadis selle kiiruga. Nälgiv, külmetav ja alt veetud külarahvas oli väljakule jooksnud, meeletu, sõge ning järeleandmatu oma tahtes. Nende meeled oli vallanud vaid üks mõte. Jaan suunas relva lähima sõduri poole ja vajutas päästikule. Püss raksatas. Lask oli vägev. Maapinnale kukkus verine kogu. Sõdur ei liikunud.

Jaan istus, surus selja vastu veoki ratast ning vahtis väljakul ringi. Külarahvas ja sõdurid tulistasid üksteise suunas, ent sõdureid oli vähem ning nad ei suutnud piisavalt kiiresti katet leida. Mõni meeter endast eemal nägi Jaan aga pilti, mis ta hingetuks võttis. Ta kangestus, pilk suunatud maapinnal lebavale kogule. See oli külavanem, kuklas kaks kuulihaava, avatud silmadega nägu porri litsutud. Jaan möirgas ja laadis püssi.

Lahing oli lühike. Paljud külaelanikud surid, kuid ka kõik sõdurid alistati ning löödi sihikindlalt maha. Numbrid võidavad alati, mõtles Jaan, valu rinnus pitsitamas.

Ta jäi haavatud kapteni, ainsa ellujäänu, ette seisma ja purustas pumppüssiga ta nina. ,,Las ma rebin sulle uue augu," ütles Jaan kähiseval häälel, käed tõmblemas meeletus vihahoos. Jaan tundis kõrvetavat raevu, neimaiha sõbra mõrvaja vastu oli pea käega katsutav. Teda ei huvitanud, kes oli vanameest tulistanud. Kapten vastutas kõigi oma alluvate eest.

,,Oota! Oota!" karjus kapten meeleheitlikult. ,,Las ma võtan linnaga ühendust! Saate kohe vahetuskauba ja kõik saab korda. Ma luban! Ma luban!"

Nüüd tõmbus omakorda Jaani näole lai irve. ,,Tunni aja pärast langeb temperatuur miinus kolmekümneni, kes sul seda vahetust veel tooma tuleb, kui hõljuki mootorgi korralikult käima ei lähe?"

Külmast hoolimata läikis kapteni nägu higist. ,,Oota! On palju, mida ma teile kõigile anda saan! Ma olen ikkagi vägede kapten. Minu sõna maksab. Las ma käin kõige vajaliku järel. Ükskõik, mis soovite. Ausõna, saan teile anda paljutki!"

Jaan vaatas mehe vesiseid silmi ja naeris võikalt, lumehelbed pea ümber keerlemas. ,,Ma annan parem sulle," alustas ta. ,,Ma annan sulle viimase augu." Kaheraudse pära suitses külma õhtusse kui kapteni lõhkine kukal vastu nüüdseks valget maapinda langes ning lume punaseks värvis.

,,Mis nüüd?" küsis külavanema poeg Jaani kõrval seistes. Ta oli just meheikka jõudnud, tuhmjas habe raamimas lõuga, silmad veel noores uljusehoos vilamas.

,,Me oleme omadega läbi, Toom." Jaan vaatas kapteni purustatud pead, mille ümber vereloik pori ja valget lund õgis. ,,Kui keegi sõdureist tagasi linna ei lähe, tuuakse kahtlemata uued väed päeva või paari pärast. Ja siis tõmmatakse meid kõiki oksa."

,,Mõned võimalused peavad meil ikka olema," vastas Toom. Ta heitis pilgu külarahvale, kes ootas teadmatuses edasisi juhtnööre. Vanem oli surnud ja koos temaga lootus talve üleelamiseks. Jaan püsis vakka. ,,Jaan?" Toom tõstis häält. ,,Jaan! Me peame midagi ette võtma."

Jaan pöördus külaelanike poole. ,,Palju valikuid ei ole enam jäänud. Mis aga kõige tähtsam, peame tegutsema koos ja mitte meelt heitma."

,,Aga mida me üldse teha saame?" hüüti rahva hulgast. Ühinesid mitmed innukad hääled.

,,Kuradile need linlased!"

,,Ei ole neid üldse vaja!"

,,Jätame õisikud endale, elame talve üle!"

,,Kes nad üldse on, et kogu aeg sõdureid saadavad!"

Ja siis tõi üks elanikest, vanem naisterahvas, rätt ümber hundihalli pea keeratud, elanikud kõige olulisema juurde tagasi. ,,Külavanem on surnud," ahastas ta vanamehe kõrval põlvitades.

Tooma näol sillerdasid pisarad. Ta pühkis need mantlivarrukaga ja ajas selja sirgu. ,,Vanem on surnud. Minu isa. Meie vennad, meie õed lamavad siin väljakul pori sees. Ilma mingi rahuta, ilma õigluseta, ilma põhjuseta! Ja need linnaraisad tapsid nad! Kuradi argpüksid, lõikavad aina uusi arme, laskmata vanadel paranedagi." Ta tõstis häält. ,,Ei! Ei enam. Me ei saa seda niimoodi jätta. Gaasitaimed, hõljurõisikud, raha ja töö vili, see on üks asi, kuid meie veri, see on hoopis midagi muud!"

Elanike seast kostsid kiiduhüüded, vandesõnad linlaste suunas, teotused ja needmised. Toom jätkas. ,,Meid on vähem, tõsi. Kuid need närukaelad ei tea, et oleme tugevad, jändrikud kui kuused ümber küla ega anna alla." Ta heitis tõsise pilgu noogutavale Jaanile. ,,Me võtame selle lahinguhõljuki, võtame sõdurite relvad, nende mundrid, ja läheme vaatame, mis manala seal linnas on, mis on meie töö ja vere taga, kes neetutest seal juhivad. Ja me maksame oma vere eest nende verega kätte."

Inimesed väljal hõiskasid ja julgustasid, kutsusid Tooma uueks vanemaks, kes oma isa varjust välja astub ning elanikud paremuse poole viib.

,,Linn on meile olnud tuletorniks," jätkas Toom, ,,märgiks, mille poole püüelda. Loota, et jõuame sama kaugele. Täna läheme ja uurime järele."

,,Saadame nad kõik põrgupõhja!" röögiti rahvamassist.

,,Tõsi, seda soovin ka mina," võttis Jaan Toomalt juhtimise hetkeks üle. ,,Kuid midagi ennatlikku ei tohi teha. Me ei tea kes seal on või mida leiame. Peame mõtlema ilma liigse vihata, olema targad. Armid jäävad... neetud, kuidas su isa ütleski?" küsis ta sõbralt.

Toom naeratas. ,,Armid südamel jäävad kauemaks kui need, mida kehal näha. Me ei unusta oma langenuid, kuid me ei jookse ka ummisjalu tundmatusse."

Sõdurimundrite all olid mehed riietatud paksu villa, sallid ümber kaela, kiivrite asemel soojad mütsid. Üha süvenev talveilm ei olnud kergete killast. Lahingulaev lendas üle pakaselise tundra, all vaid jäätunud soo, üksikud puud vaheldumas tiheda metsaga. Ei hingelistki. Vaikus, kui mitte arvestada tuult, mis kusagil all ulgus. Punane taevas oli tõmmanud enese üle halli mantli, lund aina langes ja langes ja langes. Laeva mehitasid lisaks Jaanile ja uuele külavanemale Toomale veel kuus vabatahtlikku. Mundrid olid võetud sõdureilt, kes surid kõige vähem veriselt. Paar eksinud plekki küll oli, ent need segunesid porikattega.

,,Aega pole palju," ütles Jaan juhtimispuldi tagant. Kunagised lennukiõppustunnid tulid nüüd enamgi kui kasuks. ,,Varsti langeb temperatuur ülemäära palju."

,,Linna jõuame ära," vastas Toom.

Linn oli juba kaugelt Asulast paistnud suurena, kuid nüüd, kui alus väledalt üle maastiku libises, muutus see aina hiiglaslikumaks, ulatudes silmapiiri ühest servast teiseni. Mõne minuti pärast jõudsid nad esimeste majadeni, laskusid madalamale ja vähendasid kiirust.

,,See ongi linn?" Jaani kõrval istuv külaelanik vaatas kulme kergitades läbi juhiakna.

Jaan oli samavõrd üllatunud, käsivartele tõusis kananahk ja mehe suu tõmbus kuivaks. ,,Misasja?" küsis ta raugeval häälel.

Taevasse küünitavad hooned kõrgusid väärikalt, alus libises üle tänavate järjepidevalt, kui pilved üle veepinna. Ent mitte suursugused ehitised ei haaranud meeskonna tähelepanu. Kõik oli murdunud.

Majad olid lagunenud, asfalt all tänavatel lõhenenud ja tolmune, rohi ja sammal murdekohtadest välja kasvamas. Valgust ei olnud, vaid vaikus ja kõle tühjus. Akendel polnud klaase, tuul uhas neist kiirust kogudes läbi ja raputas hõljukit. Inimesed olid kadunud. Masinaid ei olnud, isegi roostes romusid. Ka linnud olid mõistatuslikul kombel läinud.

Jaan raputas pead. ,,Kõik on siin vaid varemeis."

,,Kes need kuradi sõdurid siis olid?" lajatas üks meestest rusikaga vastu juhiruumi seina. ,,Kuradi neetud sõdurid, tulid aastaid ja valetasid!"

,,Lendame edasi ja vaatame täpsemalt," pakkus Jaan, lootes, et midagi on siiski võimalik leida. ,,See on vaid linnapiir." Nad suundusid sügavamale ja tegid mitme kvartali ümber suure tiiru. Minutid venisid, kõik oli hääletu ja liikumatu. Lõpuks veendusid kõik, et kedagi ei olnud. Linn oli ainult ummiktee. Surnud ots. Varemed ja tühjus ja külm. Nad maandusid linna piirile, kust Asulasse tagasi lennata oli vaid sirge ots.

,,Mis pagan siin juhtus?" Toom ei suutnud nähtut uskuda. ,,Olen alati arvanud, lootnud, kurat, et siin on vastused. Asula heitleb ja rabeleb surmasuus, siin pidid olema rikkus ja inimesed ja vastused. Ja abi, neetud!"

Meeskond oli hõljukist väljunud ja vaatas purunenud maju. Justkui sõda oleks üle käinud. Võib-olla oligi, mõtles Jaan. Aegade eest. Aga lootus oli püsinud. Kuni tänaseni.

,,Miks me kunagi varem vaatama ei tulnud?" nõudis mees, kes enne sõdureid maapõhja manas. ,,Oleks saanud varem teada. Oleks saanud valmistuda. Leida teine lootus. Miks?"

Jaan sulges hetkeks silmad ja püüdis säilitada rahu. ,,Kuidas täpselt me üle tundra oleksime tulnud? Hõljukiga läks kiiresti, kuid vahemaa on niisama kõndimiseks liiga pikk, isegi kui oleksime raisanud mitmeid suvesid, et teed otsida. Kujutad sa ette, kuidas jala läbi soode ja tühermaa rühkida? Eelistaksid veokit esimesest mudaaugust välja tirida? Või soovid öisel külmal end ära võtta lasta?"

Toom nõustus. ,,Ja sõdurid pidasid varem sõna, tõid õisikute eest vahetuskaupa. Gaas oli meil olemas, vahetus tuli mujalt. Vaid täna muutusid sõdurid jultunuks. Vahest olid nad mõne muu küla elanikud, kes sattusid ekslikult mahajäetud laadungi otsa ja võtsid kõik endale."

,,Nüüd vähemalt teame linna kohta, ja et meile valetati pikka aega." Jaani suunurgad olid allapoole kõveras, ta sülitas läraka maha ning lõi jalaga vastu hõljukit. See vaid kõmises vastuseks teadmatuna. ,,Mis nüüd, vanem?" küsis ta lõpuks.

Temperatuur langes, meeste näod tõmbusid krampi ja nahk kipitas. ,,Lähme sisse ja lendame tagasi Asulasse," ütles Toom.

Rootorid alustasid pöörlemist, lahingulaev tõusis ning seadis suuna tagasi. Jaan lõi juhtpaneeli Asula koordinaadid ning vajus pettunult vastu tooli tuge. Hõljuk seadis kursi koduküla suunas, linn jäi seljataha.

Toom tahtis midagi öelda, kuid kaugusest kostis tugev undamine. Alus oli veel vaid linna ääremail ning kõrgelt õhust nägi küla poole. Tundus, nagu kilomeetreid eemal õhk koolduks ja sillerdaks kergelt viimase õhtukuma taustal. Siis tõusis üle puulatvade oran kera, suurenedes punaseks kuni oli kaugelt nähes sama suur kui gaasitaimede õisik, ning siis, ilma mingi hoiatuseta, purunes lugematute suitsuniitide ja tulekerade seguks. Kõlas kõrvulukustav kärgatus, isegi nii kaugele kui linn, ning meeste suud vajusid õudusest pärani.

,,See oli," alustas Jaan, huuled vabisemas hirmust ja uskumatusest, mis üle mehe hinge valgusid. Aluse juhtpaneel ei eksinud, masin tuvastas hetkega plahvatuse asukoha. ,,See oli Asula."

Tooma karje läbistas ruumi ning jäi külma õhtusse kajama. Asula kohal oli taevas taas punaseks värvunud.

Ran Throquati jutuvõistlus (Artur Räpp)

Novembris kuulutati Reaktori vahendusel välja orkide ja orkisõprade jaoks Ran Throquati jutuvõistlus. Aasta kõige pimedamaks päevaks, mis oli juttude esitamise tähtajaks, laekus viis tööd, mille vahelt tegi ürii (Ove Hillep, Metsa Vana, Vincent Arckharum aka Taruk ja Artur Räpp) peale tõsist mõtisklemist otsuse:

Parimaks ja peaauhinna vääriliseks tunnistati Aive Kaldra jutt "Emand Burzili lugu Kuuõgijast".

Ove Hillep valis oma eripreemia vääriliseks Joonas Ariva jutu "Ran Throquat".

Kõik laekunud jutud olid kirjutatud lennuka fantaasiaga ja andsid orkide maailmale, mida haldjad on oma terava keelega nii palju laimanud, palju ausama pildi. Kaks parimat juttu said aga tõe selgitamise tõsise tööga kõige paremini hakkama.

Pärast ürii otsust täiendati jutte pisut mõne koma ja sõnaga ning tulemust saategi käesolevast Reaktori-numbrist lugeda.

Jutt: Emand Burzili lugu Kuuõgijast (Aive Kaldra)

Liivakivisse uuristatud Näljakoopa keskel põles visinal lõkketuli, püüdes tulutult jagu saada virnast märgadest puurontidest ja levitades ümberringi rohkem vingu kui soojust. Päris koopa sügavuses, tagaseina ääres istus rohmakal asemel emand Burzil, liiga vana, et ihaldada teistega koos väljas jahti pidada ja liiga võimukas, et keegi julgeks teda selleks sundida. Aeg-ajalt kostis üle koopa terav naksatus nagu piitsaplaks, pannes nihelema Burzili pea kohale kogunenud magavad nahkhiired - nahkrüüd paikava vanamoori kõverad kollased kihvad olid jälle kord läbi hammustanud vahatatud niidi, mida ta rüü parandamiseks kasutas.

Lõkke ääres mängisid kutsikad ,,Kuuõgija" mängu. Kümmekond neist liikus ringis kätest kinni hoides päripäeva, püüdes joosta nii kiiresti, et ringist väljapoole jääval Kuuõgijat mängival tegelasel poleks võimalik kedagi neist puudutada. Ringi keskel seisis Kuud kehastav kutsikas, kes ei paistnud oma rolliga eriti rahul olevat. Ta seisis, kõht punnis ees ja alahuul töllakil, ise hoolega nina nokkides ning pööras end kannal ringi, et kogu aeg näoga Kuuõgija poole jääda.

Lõpuks õnnestus väljaspool ringi lippaval kutsikal ühte ringis olijaist õlale patsutada. Ring seisatas. Patsutaja klähvis välja küsimuse: "Millest see ahel on tehtud?"

"Rauast!" vastas kavalalt muiates tema poolt puudutatud mängija ja jooks läks uue hooga lahti.

Nii juhtus veel mitu korda, kuni lõpuks sai väike lõõtsutav Kuuõgija oodatud vastuse: "Kanepiköiest!"

Sellisest ahelast tohtis juba proovida läbi murda! Kuuõgija suutis hambaid välgutades ning urisedes kahe kaaslase käed lahti rebida ja oligi ringi keskel. Kuu ei kaotanud ka aega ja püüdis omakorda ahelast väljapoole jõuda, et vastasmängija üksinda ringi sisse vangi jääks. Kuuõgija pani kogu oma jõu mängu ning suutis ahelast läbi lipsata enne, kui see Kuu järel sulgus. Kuu tormas vingudes mööda koobast ringi, lootes kinni püüdmisest pääseda, kuid Kuuõgija oli temast tunduvalt vilkam. Kui Kuuõgija jänesehaake tegevale viripillile järele jõudis, hüppas ta hooga tollele turja.

Mõlemad kutsikad kukkusid ümber ja veeresid rabeleva puntrana mööda põrandat, lüües kõik ettejäänud omakorda jalust maha kiunuvasse külakuhja. Lõpuks paisus lärm nii suureks, et emand Burzil otsustas sekkuda. Ta astus lohiseval sammul kutsikakuhila juurde, tonksas seda paar korda jalaga, siis aga kummardus ootamatu energiaga ja torkas käe peade ning jäsemete segadikku, tõmmates sealt välja pisikese räsitud kutsika, kelle kihvade vahele oli ikka veel surutud vastase kõrv. Emand Burzil surus oma kõverad sõrmed kutsika hammaste vahele ja sundis teda kõrva vabastama.

Pisikest ikka veel turjapidi üleval hoides vaatas ta aegamisi rahuneva lastekarja üle ja küsis: "Te mängisite ,,Kuuõgijat" ja sellest tekkis niisugune tüli?"

Vastuseks oli kuulda ainult hingeldamist ja nohinat.

,,See, mida te mängisite, kutsikad, oli muistsetel aegadel orkide kõige olulisem riitus. Aga mida mina siin näen? Kutsikad kisuvad ,,Kuuõgijat" mängides üksteisel kõrvad peast. Kas teie emad on teile ikka rääkinud, et Kuuõgija, Ran Throquat, on tuhandeid aastaid olnud üheks vähestest, kelle peale saame me loota ning kelle ette oma hädad tuua? Kuuõgija on meie kõige suurem kangelane! Ma arvan, et teil on paras aeg tema kohta natuke rohkem teada saada. Tulge!"

Emand Burzil pöördus nühakil minekule, kutsikas ikka turjapidi pihku rippuma unustatud. Teised järgnesid talle, kes ettevaatlikult venides, kes ootusrikka õhinaga - tundus, et sellisele sissejuhatusele järgneb lugu, mida neile pole veel jutustatud.

Emand istus oma asemele, sättis alistunud kutsika põlvedele ja pistis talle pihku kusagilt räbalakuhjast välja tõmmatud metskitse säärekondi. Ülejäänud kutsikate ring koondus põrandale emanda jalge ette. Seejärel oli tükk aega koopas kuulda vaid tule praksumist ja tooreste puude sisinat.

"Selleks, et te kõigest aru saaksite, tuleb mul alustada peaaegu aegade algusest," alustas emand, kui oli mõtteid kogunud. "Pean alustama ajast, kui valarid olid alles maailma loomas.

Valarite seas oli ka tema, kelle nimeks sai hiljem Morgoth - tema, kes esimesena maailmas tundis kadedust ja võimuiha. Teised valarid tõrjusid ta tema tõelist loomust tundma saades endi hulgast välja, tema aga püüdis igati nende loodut kahjustada. Siis, kui maailma saabusid esimesed elanikud, haldjad, saatis Morgoth neid luurama ja varitsema varje ning kurje vaime. Kui haldjad vahetevahel kaugematele radadele eksisid, juhtus, et nad läksid kaduma ega tulnud enam kunagi tagasi. Ei lugenud, kas nad olid üksi või hulgakesi, nad kadusid jäljetult.

Morgothi lõksu langenud haldjad heideti vangikongi, kus kurjal isandal oli piiramatult aega ja võimalusi laostada ja orjastada nad julmade kunstidega. Nii aretas Morgoth aastasadade vältel välja meie, orkide, rassi. Ja kui te, kutsikad, ja teie emadki ei tea õigupoolest, kes on Kuuõgija, teate te veel vähem seda, kellest me põlvneme." Emand andis ühele suurematest kutsikatest tubli võmmu, et too lõpetaks kisklemise tema süles istuva kutsikaga, noogutas mõtlikult ja jätkas: "Neh, jah. Selles oleme me tugevad, kiskumises ja kõigi olendite vihkamises, kes meile viletsust põhjustavad. Me vihkame oma tumedaid isandaid, keda me hirmu tõttu teenime, kõiki, esimesest isandast viimase isandani, ja me vihkame haldjatest hõimlasi, kes olid nii arad, viletsad ja ükskõiksed, et ei vaevunud huvi tundma, mis kadunud hõimlastega juhtunud on ega liigutanud õrna oksakestki, et neid hirmsast saatusest päästa.

Kuid vihkamisest on vähe ja omavahel kiskumine on veel tulutum. Pidage seda meeles, kutsikad. Ja ega orkid polegi alati leppinud oma isandale alistumisega. Ikka ja jälle on nende seast esile kerkinud tugevaid ja võimsaid juhte, kes on tahtnud oma rahva saatuse enda kätte võtta, et seda muuta. Oma liitlaste ja käsilaste abiga sai aga Morgoth kõigile orkide ettevõtmistele juba varakult jälile ja tal õnnestus purustada kõik plaanid, mis oleksid orkirahva tema mõjuvõimu alt vabastanud. Iga ebaõnnestunud vandenõu või mässukatse järel orjastati orkid ikka halastamatumalt. Kõigile katsumustele vaatamata kasvas ja paljunes orkide sugu sügaval maa sisemuses, nii et Morgothil tuli hakata mõtlema päevale, mil ta orke enam orjastada ei suuda."

Emand Burzil vajus mõtetesse. Vettinud lõke praksus valjult ja levitas koopasse kibedat suitsu, kuid ükski kutsikas ei pööranud emanda näolt silmi. Paar valvuritki, odad pihku surutud, olid koopasuust lähemale nihkunud seistes nüüd päris kutsikate ringi taga.

"Hirm teeb suuri asju." Emand kohendas end nahahunnikul. "Pärast seda, kui Morgoth oli valgust neelava hiidämbliku Ungolianti abiga hävitanud valarite valgust andvad puud, jäi maailm pimedusse, kuni valarid saatsid üle taevakaare käima Kuu ja Päikese. Kuud juhtis kütt Tilion, kes oli harjunud isepäiselt metsi mööda ringi hulkuma ega suutnud kuidagi leppida valarite ettekirjutustega oma teekonna kohta. Morgoth oleks hea meelega valgusallikatest sootuks vabanenud ja lasknud maal edasi elada pilkases pimeduses. Ta läkitas Tilionile kallale oma varikujud ja taevas toimus suur lahing, milles Tilion peale jäi. Kuidas see kõik seal oli, on üks hoopis teine lugu. Aga kuna Morgoth saatis enesest kogu aeg välja kurjust ja erinevaid jubedaid olendeid, ei jätkunud enam ta jõust Kuu hävitamiseks. Ometi oli Morgoth endiselt ettenägelik ja kaval, suutes kaotuse veidi ka enda kasuks pöörata. Varikujude lahingu möllu varjus saatis ta Kuule oma piiluri, ühe Ungolianti kurjadest lastest, kes kattis valgusallika pinna mustast siidist hapra võrgustikuga ning jäi selle keskele varitsema, jälgides kõike maal toimuvat. Kuna Tilion oli hooletu ja veetis tihti ka suure osa päevast järgnedes Päikesevankrit juhtivale Arienile, kes talle südamelähedane oli, sai Morgothi nuhk maapealseid olevusi jälgida pea vahetpidamata.

Orkide allumatuse pärast muret tundes andis Morgoth nüüd Kuul pesitsevale ämblikule käsu vahetpidamata orkide käitumist silmas pidada ja igast kõrvalekaldest otsekohe talle teada anda. Orkide elu pole kunagi olnud kerge ega meeldiv, nüüdsest muutus see aga lausa talumatuks ja nende hirm isanda ees kasvas mõõtmatuks. Iga nende samm oli Morgothile teada, iga nende liigutus võis kaasa tuua karistuse - ja karistused olid tihtipeale karmimad, kui süütegu nõudnuks.

Sellel katsumuste ajal sündis maailma orkikutsikas, kelle võimuses oli oma hõimlaste olukorda muuta. Tema nimi oli Borug ja ta oli vanematelt annina kaasa saanud võimeid, mis on omased rohkem haldjatele, kui orkidele. Kes teab, kuidas need tema eelkäijate hinges ja veres säilinud olid, kuid kasvades tunnetas noor ork ikka teravamalt oma kaaslaste hirmu ning toimuva ebaõiglust. Ta oli esimene ork, kelle julgus ja otsustavus panid teda teada saama, kes tema hõimu vahetpidamata jälgib ja isandale keelt kannab. Ühel pilvisel õhtul, kui Borug Morgothi lossi väravaid valvas, et võimalikku sõnumitoojat tabada, nägi ta isandat ennast salamisi kindlusest lahkuvat. Talle järgnedes sai Borugile osaks kummaline vaatepilt - isand Morgoth ronis kõrgele künkanõlvale, mille kohal säras hõbedane Kuu. Veidi aega oodanud, võis varitseja näha, kuidas Kuult laskub alla tume ämblikuniit, millega väike ämblik ennast Morgothi õlale kukutab. Tükk aega vastu isanda kõrva liibunud, liikus ämblik mööda niiti tagasi kõrgustesse, Morgoth naasis oma lossi ja Borugil oli seega selge, kes orkide järel nii osavalt nuhib, et temast maa peale märkigi maha ei jää.

Nüüd tuli välja mõelda, kuidas pealekaebajast vabaneda. Orkidel polnud sel ajal peaaegu midagi, millest oleks Kuu peal pesitseva salaliku varitseja vastu abi olnud. Avalik võitlus oleks olnud mõeldamatu ning isegi nende relvad kuulusid Morgothile. Pidanud nõu vana lausujaga, kelle käest olid terved põlvkonnad orke hädade vastu abi saanud, otsustas Borug pöörata olukorra nii, et kasutada vaenlase tegevust enda kasuks. Mida oli orkide hinges kõige rohkem? Hirmu! Just hirmule tahtis Borug edasises tegevuses tugineda. Vana lausuja poolt välja otsitud iidse loitsu abil hakkas ta orkirahva seast hirmu kokku koguma. Uskuge mind, hirmu oli orkide sees palju... Kogu orkide hirmu kokku korjanud, tuli tal sellest materjalist valmistada olend, kes eesmärgile vastaks.

Mõõtmatu hulk ääretut hirmu hakkas Borugi lausutud loitsude mõjul tasapisi tihenema, kuni lahvatas viimaks põlema. Kui leegid olid vaibunud, selgus, et Borugi oli leekides hukkunud, kuid kokkukogutud orkide hirmudest oli kokku sepistatud imepärane olend Ran Throquat. Kuuõgija nägi välja veidike metskuldi moodi, olles aga mõõtmatult suurem ja võimsam. Tema pisikesed punase läikega silmad põrnitsesid puhmas kulmude alt maailma ja lai musklis rind tõusis ning vajus pahiseva hingamise taktis üles-alla, traatjad karvad katsid koonu, kus avatud lõugade vahel paljastusid teravad kihvad ning sitked jalad kandsid teda kindlalt mööda ebakindlaidki radu. Kõige tähtsam oli aga see, et Kuuõgijal oli siin maailmas üks kindel eesmärk - hävitada orkidele kahju tegev olevus, kes elab Kuul.

Nii asus ta oma eesmärki teoks tegema, jälitades Kuud päeval ja öösel, õppides tundma kõiki Tilioni käidavaid radu ja teid. Tema lihased muutusid üha sitkemaks ning samm kiiremaks. Ühel ilusal pilvitul ööl jõudis ta oma teekonnal Kuud vedavale vankrile järele, avas oma lõuad - ja maailm mattus jälle kord õnnistatud pimedusse. Orkide rõõmul polnud otsa ega äärt. Kuuvankri juht Tilion ei saanud enne arugi, mis juhtus, kui oli juba kõige täiega Ran Thorquati lõugade vahel. Küll aga sai olukorrast aru väike ämblik. Tema, kes toitus valgusest, oli nüüd sellest ilma jäetud, sest Kuuõgija kõhus taevane latern valgust anda ei suutnud. Väike ämblik surus oma mürgised küünised Kuuõgija mao seintesse ja piinas teda nii kaua, kuni vaevatud koletis Kuu koos vankriga jälle välja köhis. Tilion alustas jälle oma retki, Kuuõgija toibus mürgitusest ning asus jälle Kuud jälitama, orkid olid aga saanud igatsetud kergenduse neid pidevalt jälgivast silmast. Ja nii kordub see ring ajast aega, kaksteist korda aastas, kui Kuuõgija jõuab oma saagile jälile, varjab seda osaliselt maa elanike eest oma lõugadega haarates, neelab lõpuks alla, vaevleb mürgituses, sülitab Kuu jälle välja, viimane taastab tasapisi oma valguse ning käib paar-kolm päeva segamatult mööda taevaradu, kuni Kuuõgija jõud on tagasi ja ta uuesti oma ülesannet täitma asub.

Orkidele oli Kuuõgija tulek suureks kergenduseks. Morgoth ei saanud nende tegemisi enam pidevalt jälgida, Kuuõgija oli aga liiga võimas variolend selleks, et teda saaks niisama lihtsalt hävitada. Pealegi toitis teda pidevalt endiselt orkides pesitsev hirm. Isand Morgothit vaevasid kahtlused, kas enda vastu tuntava hirmu hävitamisega ei kaota ta seda ka päriselt - ja siis oleks terve orkivägi tema juurest lahkunud. Selleks polnud ta aga valmis. Nii loobus Morgoth oma salasilmast, mis ei töötanud enam laitmatult, ja jättis orkid omapead, rahuldudes oma maapealsete käsilaste teadetega orkide tegevusest.

Nii et Kuuõgija on toonud meie rahvale väärtusliku anni, päästes meid ebaõiglasest kohtlemisest ja kandes minema kõik meie hirmud."

Emand Burzil vaatas ringi. Kutsikate ring tema jalgade ümber oli loo rääkimise ajal üha rohkem koondunud, alla vaadates võis ta näha hulka pisikesi elevusest säravaid silmi ja kikkis kõrvu, viltuste huulte vahelt välkuvaid kihvu ja laienenud sõõrmeid. Tema süles oli tilluke kutsikas säärekonti lutsides nohinal magama jäänud.

,,Noh, aitab nüüd küll!" kähvas emand. Ehk tundis ta end ebamugavalt, sest oli tavapäratult kauaks olnud aegadesse süüvinud. ,,Edasi lõbustage ennast ise! Ehk kasvab kunagi kellestki teie seast uus kangelane, kes kogub kokku kõik hirmud ega karda neist midagi uut luua! Aga senikaua - marss minema siit!"

Kutsikad tormasid kiljudes laiali. Emand võttis õmblustöö uuesti kätte, pomisedes ikka veel: "Hirmudest... jah, hirmudest. Midagi uut..."

Seepeale heitis kerkinud tuul koopasuust sisse sületäie vahepeal sadama hakanud lumepihu, tõstis lõkkest üles hunniku keerlevaid sädemeid ja keerutas kutsikate särgisabad lehvima, kõlades öös nagu piinatud haldja ohe.

Lõuna Näljakoobastes Burzil Rūkhum

20.12.2014

Jutt: Ran Throquat (Joonas Ariva)

Lugu Kuuõgijast, ühest kõige imelikumast orkide jumalusest, sai alguse paar tuhat aastat tagasi. Piirkonnas, kus praegu Kuuõgijat kummardatakse, ei olnud siis orke - selliseid, nagu me neid praegu tunneme, - olemas. Siis rändasid maal ringi orkide esivanemad ehk Kadunud Rass. Nii nagu nimi ütleb, ei ole enam Kadunud Rassi olemas. Tänapäeva orkid sarnanevad väga Kadunud Rassiga, ainult selle vahega, et Kadunud Rass oli suurem ja tugevam, aga väheke aeglasem. Arvatavasti aeglus saigi neile hukatuslikuks. Ürikute järgi ei töötanud nad ka koos nii nagu orkid täna. Aga kes seda enam nii täpselt mäletab?

Vanades ürikutes on aga kirjas, et ühel niiskel suvepäeval oli Laulev Rüütel koos mitme ülikuga, nende sõjameeste ning kannupoistega, metsas jahikäigul. Ühel hetkel hakkasid hobused perutama ja koerad haukuma. Ei läinud kaua, kui nõlva tagant leiti kustunud lõkke ja karu korjuse juurest viimane Kadunud Rassi esindaja leiba luusse laskmas. Üllatus oli mõlemapoolne. Viimase ürgse Orki kasuks rääkis 11 jala pikkune keha ja inimeste ürgne hirm Kadunud Rassi vastu, aga teda oli üks ja rüütleid ja kannupoisse kolmekümne kanti. Inimestel õnnestus Viimane Ork igast küljest ümber piirata. Ork võitles raevukalt ja lahing oli verine, aga lõpuks suutis Laulev Rüütel Viimase Orki jalakõõlused läbi lõigata. Ork vajus ulgudes põlvili ja teised veel jalul olevad mehed torkasid ta odadega läbi. Kadunud Rassi ei olnud enam.

Mehed põletasid oma surnud, aga jätsid Orki kiskjate söögiks. Nad teadsid iidsetest orkidest liiga vähe, nad ei teadnud, et loomad ei puutu Kadunud Rassi. Ja loodus on orkide poolel.

Samal õhtul kuuldi ühes lahingupaigast mitte väga kauges kõrtsis laulu, mille oli Laulev Rüütel lahingu kohta loonud. Aga mets, see kasvatas aja jooksul Viimase ürgse Orki langenud kehale võimsa tamme.

Mitusada aastat möödub. Orkid on tulnud ja jäänud, just sellised orkid, mida meiegi praegu tunneme. Pole mingit kahtlustki, et nemad ei vaju niipea unustuse hõlma nagu Kadunud Rass.

Ühe orkide klanni liider Bravk-Hvokh juhib enda sõjamehed järjekordsel võidukal sõjakäigul mingisse suuremasse linna ning rüüstab selle. Sõjasaagi hulgas märkab klanni amaani terav silm vana kirjarulli ning avastab sellelt Laulva Rüütli laulu lahingust Viimase ürgse Orkiga. Orkid mäletavad oma juuri, nad austavad oma esiisa. Bravk-Hvokh juhib klanni suurde metsa, nad leiavad sealt iidse tamme, nad raiuvad ja põletavad selle maha. Viimase Orki luud leitakse ajast puutumata tugevas puujuurte haardes. Nad võtavad need tagasi kui luude õiguslikud omanikud. Klanni amaan graveerib võimsad ruunid viimase orki luudesse ja viib luud orkide pühapaika, mida kutsutakse Auguks. Auk on hunnitu koobas, mille tagumises otsas on suur süvik, kuhu orkid viivad oma suurimad langenud kangelased.

amaanil ei ole kerge alla laskuda. Ta kasutab teravaid konkse ja kogu oma osavust, et koopa põhjani jõuda. Siiski võtab see oma hea osa päevast. Põhja jõudnud, asetab ta luud koopasaali keskele, lausub iidse palve ja asub tagasi üles ronima. Poolel teel üles tabab amaan end mõttelt, et võib minna mitusada aastat, enne kui keegi jälle oma jala Augu põhja tõstab. On kuulda vee tilksumist.

amaanil oli õigus. Auk saab pikalt ja rahulikult magada. Kõik paistab korras olevat, ainult....

Ainult Auk tunneb nagu miski sügeleks tema sees. Nagu kõnniks väike ämblik ringi ja kasvataks oma võrku. Aga ämblikega on Auk harjunud, see peab midagi muud olema. Kuid Auk on nii suur, et see väike liikumine ei kõiguta teda ja varsti unustab ta selle tunde ja vajub uuesti unne.

Pärast pikka aega vajatakse Auku uuesti. Vajajaks on sõja-amaan Arkh, kes on peale eelmise pealiku hukku kroonitud oma klanni liidriks. Et liidripositsioon täielikult välja teenida, peab ta viima vana juhi Auku, sest vana juht tunnistati seda väärivaks. Nagu amaangi kaua aega tagasi laskub ka tema konksudega, suur komps seljas, Augu põhja. Ta teab, et temast saab vähemalt sama väärikas liider, kui sellest, kelle keha ta praegu kannab. Ta teab, et kui kord tuleb tema aeg, kantakse ka tema Auku. Juba praegu tunneb ta naudingut pealiku sarve tulevasest raskusest puusal. Ta tunneb end võitmatuna.

Kõik muutub, kui Arkh jõuab süviku põhja. Järsku ei ole ta enam endas nii kindel. Tal on tunne, et teda jälgitakse. Nagu surnud kangelased vaataksid teda ja mõistaksid tema üle kohut. Ma pean tugev olema, ma ei tohi hirmu välja näidata, mõtleb Arkh. Ma olen vääriline. Olen! Ta asetab surnud juhi koopasaali ja asub lugema iidset palvet. Külm laine lööb üle Arkhi, ta hoiab end värisemast. Ta kinnitab endale, et kui ta August välja jõuab, ei ole tema elus enam midagi nii kohutavat kui iidsete surnute pilgud. Pimeduses liigutab miski ja Arkhi tabab teadmine, et see pole üldsegi surnute pilk, mis teda pimedusest jälgib. Arkh haarab kindlalt oma mõõga nagu ta on ennegi sadu kordi teinud. Ta näeb oma tõrviku läiget kellegi vaenulikes silmades. Arkh teab, et ta ei saa kaotada. Ta kas tapab selle, kes pimedusest luurab või sureb tõelise kangelase surma ja liitub oma surnud esivanematega. Ta teab, et ta peaks kartma, aga ta ei karda, mitte keegi ei suuda seda irvet tema näolt pühkida.

Arkh tajub kiiret liikumist, ta pöörab end ja sööstab kiiskavate silmade poole.

Oli öö. Kuu oli taevast kadunud nagu tavaliselt sellel ajal. Kogu orkiklann istus ümber laagrilõkete. Kuldid vardas oli küpsed. Kõik oli suureks peoks valmis. Nad ootasid veel Arkhi naasmist August, et pidu saaks tõeliselt alata. Tünnid märjukesega olid juba tunnike tagasi lahti tehtud ja kapad käisid käest kätte - viimane röövsaak oli olnud vägev. Neil oli lõbus tuju ja keegi ei pannud eriti tähele kauget sarvehüüdu, sarvehüüdu, mis oli kuulunud vanale heale pealikule, puhaku ta Augu põhjas.

Hiljem oli kõigil neil vähestel ellujäänutel erinev jutt, milline see suur peletis tegelikult välja nägi. Ainult üht rääkisid nad kõik sama moodi, seda ainukest asja, mis ei olnud eluka juures hirmuäratav ega võõramaine. Koletisel oli vastse pealiku Arkhi ilus vöö. Miskipärast torkas see silma. Õigemini torkasid silma ronimiskonksud ning päris mitmele orkile.

See ei jäänud viimaseks rünnakuks. Neid ei toimunud tihti, kuid alati kui peletis ründas, oli kuu peidus. Seepärast hakkasid orkid teda kuuõgijaks kutsuma. Kuuvalgetel öödel tundsid nad end kindlalt, aga kuuta öödel tuli neile meelde jutt Ran Throquatist ja orkid tundsid hirmu. Jah, hirmu. Kuuõgija pälvis imetlust, sest too oli ainuke, keda orkid kartsid ja keda neil oli lubatud karta. Kuid iga ork teab, et kui tema peaks Kuuõgija tapma, langeb tema peale igavene austus ja kuulsus. Kas pole kummaline, üheltpoolt kummardad teda, kui tõelist hirmu allikat ja samas tahad teda tappa? Tappa Hirmu ennast, mõelge.

Koomiks: Arlayna (Sander Tulk)

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 12/14 (Ove Hillep)

Jack McDevitt - 20 romaaniga läbi linnutee (Indrek Rüütel)

Intervjuu: Jack McDevitt (Indrek Rüütel)

Õlleministeeriumist kirjanikke majja ja tagasi ehk Kaks ühes (Krafinna)

Essee realistlikust kosmosesõjast (Memphet'ran)

Raamatuarvustus: Deemoni märk (Oskar Nassar)

Tasuta ulmelistest lauamängudest (Ove Hillep)

Mänguarvustus: World of Warcraft Warlords of Draenor (Jaagup Mahkra)

Estcon 2001 ja 2003 pildis

Ulmkonnakroonika 12/14

Kirjastuste uudised 12/14

Jutt: Kasutusvalmis (Heinrich Weinberg)

Jutt: Nõnda kõrvalda kurjus enese keskelt (Reidar Andreson)

Jutt: Kalliskividega nuga (Annika Lindok)

Jutt: Said endale viimase augu (Miikael Jekimov)

Ran Throquati jutuvõistlus (Artur Räpp)

Jutt: Emand Burzili lugu Kuuõgijast (Aive Kaldra)

Jutt: Ran Throquat (Joonas Ariva)

Koomiks: Arlayna (Sander Tulk)