Peatoimetaja veerg 12/15 (J. J. Metsavana)

Eesti malekuulsus Paul Keres oleks 7. jaanuaril saanud 100-aastaseks. Ümmargust tähtpäeva silmas pidades on 2016. aasta kuulutatud Paul Kerese aastaks. Eesti suurmehele teeb omapoolse kummarduse ka käesolev Reaktor, sest Keres peaks olema maailma ulmes enimmainitud eestlane - on ta ju äratuntavalt tegelane Fritz Leiberi jutus ,,64-ruuduline hullumaja" ning vähemalt tema nime leiab veel nii mitmestki loost.

Sellest tulenevalt on meil käesolevas numbris tervelt neli maleteemalist juttu. Kolm neist on tõlkejutud ja üks taasavaldatud Belialsi tekst. Lisaks on Rauno Pärnits kirjutanud meile juba peaaegu uurimistöö mahus ülevaate malest ja ulmest ning nende seostest.

Muus osas ei saa me kuidagi mööda Star Warsi uuest episoodist ja seda ümbritsevast tormist ehk siis kokku avaldame see kuu tervenisti kolm arvustust ja alustame ka uudse kurioosumirubriigiga just tähesõdade teemal.

Kõige selle male ja ,,tähevarte" kõrval muidugi ka tavapärased rubriigid, ülevaated raamatutest ja sündmustest. Põnevat lugemist ja head vana aasta lõppu!

Kaanepildi autor Markus Härma.

Ulmemalest ja malest ulmes (Rauno Pärnits)

Male on kahtlemata kõige ulmelembesem spordiala, mitte ainult sellepärast, et üks populaarsemaid avanguid on kena ulmelise nimega - draakoni variant sitsiilia kaitses.

Kuigi oponendid võivad väita, et praktiliselt igas fantasyteoses tegeldakse ohjeldamatult kõiksugu militaarkallakuga aladega nagu vehklemine, (vibu-, ammu- jms)laskmine, ratsutamine ja mitmed käsitsivõitluse alad, vahel nendega tõepoolest ka ainult puhtsportlikust huvist - näiteks parimate sõdurite väljaselgitamisel - on malel kõigi konkurentide ees siiski üks oluline eelis: ulmemale on ka reaalselt olemas.

Kõige lihtsamal kujul oleks see tavapäraste ilmetute standardnuppude asendamine spetsiaalselt nikerdatutega. Variante on lõpmatu hulk, igaühele vastavalt tema lemmikutele või kõlvatuse astmele.

Malenuppude disaini eest on mitmel puhul pälvitud ka näiteks Locus Awardi ulmeauhinda.

Ka arvutigraafika abil saab virtuaalset malelauda üsna hõlpsalt ulmeliseks muuta. Lisaks eelpool mainitud figuuride asendamisele lisandub harilikult ka käiguanimatsioon, mis võib nuppude löömisel üsna vägivaldseks kujuneda. Siinkirjutaja kohtas esimest sellist "verise materdamisega" maleprogrammi nimega BattleChess juba nii ammu kui veerand sajandi eest. Äravahetamiseni sarnane sellisele visuaalile on võlurimale Harry Potteri filmides, eriti taplus filmis "Harry Potter ja tarkade kivi".

Peale selle kannab üks maleharudest juba napilt üle sajandi kena ulmelist nimetust - muinasmale. Selle mõiste alla on koondatud sisuliselt kõik, mis malet vähegi meenutab, kuid võib tavamalest erineda nii lauasuuruse kui -kuju, malendite arvu, päris uute nuppude kui lausa uute reeglite poolest. Siia ei kaasata seejuures veel mitmeid rahvuslikke maleteisendeid, millest populaarsemad on kümnetesse miljonitesse ulatuva harrastajate arvuga hiina male xiangqi ja jaapani male shogi, mis mõlemad lihtinimesele esimesel pilgul loomulikult samuti täiesti ulmelised ja arusaamatud tunduvad.

Viimastel aastatel on rääkima hakatud ka male eksmaailmameister Garri Kasparovi sõnastatud terminist advanced chess ehk küborgmale ehk kentaurmale. Viimane tähendab lihtsalt tehnoloogilise abivahendi kasutamist partii jooksul. Asja sisu võib lihtsalt kokku Sergei Lukjanenko sõnadega: "Tehnika areneb nii kiiresti, et ei jõua arugi saada. Mina adusin tuleviku päralejõudmist hetkel, mil minu mobiiltelefon mind males võitis."

Muinasmale

Muinasmale (fairy chess, das Märchenschach, échecs féeriques, сказочные шахматы) kui termin loodi saja aasta eest, käsitlemaks kompositsioonmales tavamale reeglitega mittelubatavaid olukordi ja probleemipüstitusi. Algselt vaid ülesannete koostajate pärusmaaks olnud mõiste on aja jooksul oluliselt laienenud ja hõlmab nüüd praktiliselt kõike, mis natukenegi malet meenutab.

Muinasmale alaliigid võib jagada nelja suuremasse kategooriasse:

* teised ülesandepüstitused

* uued malendid

* teised reeglid

* ebatraditsionaalsed lauad

1. Teised ülesandepüstitused.

Tavamales on eesmärgiks anda vastase kuningale matt. Muinasmales on aga täiesti võimalik, et eesmärgiks on hoopis sundida vastast endale matti andma või ise vabatahtlikult mativõrku ronida. Mängida on selliseid malesid küll pea võimatu, aga näiteks maleülesannete koostamise konkurssidel tuleb ebatraditsionaalseid lähenemisi pidevalt ette.

Täiesti ulmekaugete maleteisendite seas on ulmelise varjundiga vaid retroanalüüs, mida see-eest on aga mitmeid kordi võrreldud suisa alternatiivajaloo koostamisega.

Tüüpiline retroanalüüsi ülesandepüstitus kõlab nii: leia, kes on käigul või taasta viimati sooritatud käigud. Üks väga lihtne näide:

Rahvusvahelise maleföderatsiooni FIDE aastaraamatutes on muinasmaleülesannetele alati koht reserveeritud.

Eestis pole muinasmaleülesannete koostamisega tõsisemalt tegeletud.

2. Uued malendid.

Muinasmale häda ja samas ka suur pluss on pidev uute malendite leiutamine. Kõige lihtsamad "leiutised" on kombineeritud tavamale käikudest - näiteks malend nimega nõunik ehk printsess on oda-ratsu hübriid. Natuke keerulisematel juhtudel võib nupp näiteks käia nagu ratsu, aga lüüa nagu oda. Ja vahel lastakse fantaasial ka päris vabalt lennata ja tulemuseks on päris enneolematute käiguvõimalustega malenupp. Nii on tekkinud neutraalsed nupud; nupud, mis vahetavad iga käigu järel värvi või moonduvad teiseks nupuks; paralüseerivad nupud jne. Näiteks WinChloe nimeline maleülesannete lahendamise programm eristab ca 1200 erinevat muinasmalendit. Nende nimetaminegi pole ühene (mis siin veel muinasmalest rääkida - see, mida tavamales eestlane nimetab odaks, on ju inglasel 'piiskop', prantslasel 'narr', venelasel 'elevant', sakslasel 'jooksja', mongolil 'kaamel', poolakal 'käskjalg', tehhil 'laskur' ja bulgaarlasel 'ohvitser' - mõelge, missugune tohuvabohu veel tekib vastavanimelise muinasmalendi tõlkimisega keelde, kus juba on sellenimeline normaalne nupp), sümboolikast rääkimata. Tavaks on saanud kasutada pööratud standardkujutisi, ent ka nendest jääb ju väheks ja siis leiutatakse mida iganes.

Mõned minu lemmiknupud muinasmalendite seast:

amatsoon ehk superkuningas - käib nagu ratsu ja kuninga hübriid

putuksilmne koletis - võib käia suvalisse kohta, kuhu ükski tema värvi nupp hetkel käia ei saa

Tavaliselt on muinasmalendeid laual vaid mõned. Seejuures ei pea valgete ja mustade komplekt isegi ühesugune olema. On võistlusi, kus enne igat mängu paneb osaleja endale kokku isikliku valiku (tõsi küll - nõutakse, et vastaste malendite summaarne löögijõud peab olema võrdne). Aga kes väga tahab, see võib endale tõsise peavalu tekitada ka näiteks sellisest patenteeritud algseisust alustamisega:

3. Teised reeglid

Malet saab mängida ka täiesti teiste reeglitega. Erinevalt eelmistest muinasmale alljaotustest, mis on ikkagi pigem ülesannetekoostajate pärusmaa ja mängimiseks ei pruugi sobida, on teiste reeglitega malede variante väga palju, üks fantaasiarikkam kui teine; kui iga päev üht uut kaeda, siis võtab lausa mõned aastad aega, et kõigiga tutvust teha. Iga soovija võib oma silmaringi laiendada saidil www.chessvariants.org. Paarikümmet eestikeelse õpetusega maleteisendit saab reaalselt mängida ka www.brainking.com/ee/.

Toon siinkohal ära vaid mõne otseselt ulmega seotud male:

* Lord Dunsany male

Üks fantasykirjanduse pioneere lord Dunsany oli omal ajal ka tugev maletaja, mitmete harrastajate turniiride võitja ja kauaaegne Iirimaa maleliidu president. Valgetel ei ole kuningat, küll on aga hulgaliselt ettureid. Vähemalt Eestis on mängitud ka algseisus valge kuningaga.

Mängitakse nagu ikka mati peale.

* Antimateeriamale (atomic chess)

Iga löömine lõpeb ruudu naabruses asuvate ruutude tühjakspõletamise ehk 3x3 platsi "annihilatsiooniga". Levinuimas teisendis jäävad etturid alles (sest muidu saab niigi ruttu lõppev mäng lausa välkkiirelt otsa).

* Tuumaraketimale

Viimasele reale jõudnud ettur moondub tuumaraketiks, mida siis järgmisel käigul võib kuhugi edasi liigutada ja seal lõhata. Raketi käigureeglite ja plahvatuse raadiuse koha pealt on soovitav enne mängu kokku leppida.

* Veresaunamale

See võiks meeldida kõigile vere- ja soolikapritsimise lugude austajatele. Kummalgi mängijal on võrdselt 8 lippu, vankrit, oda ja ratsut, mis asetatakse suvaliselt tavalisele malelauale. Reeglid on lihtsad: käies pead lööma ja kui enam lüüa ei saa, oledki kaotanud.

* Greifimale

Pärast iga sooritatud käiku moondub käidav nupp teiseks nupuks vastavalt tabelile (ettur→ratsu→oda→vanker→lipp→kuningas). Mängu lõpuks võib laual olla 32 kuningat, ent võitmiseks piisab ühele matipanekust.

* Portaalimale

Mõned ruudud on telepordid mõnele teisele ruudule, kasvõi laua teises servas. Eksisteerib ka variant, kus portaaliks on mõni nupp.

* Maailmade sõja male

Austusavaldust ulmeklassik Wellsi loomingule on väga lihtne järele proovida: valgetel on tavaline malekomplekt ja mustadel mõne muu ulmemale, tavaliselt Marsi male jetani (vt allpool) nupud.

Lewis Carrolli tegelased on inspireerinud lausa mitmeid mänguloojaid.

Alice'i male

Mängitakse korraga kahel laual, millest üks on algseisus nagu tavamales, teine on aga täiesti tühi. Malendid käivad kõik nagu tavaliselt, aga pärast iga käiku kantakse vastav nupp ühelt laualt teisele - läheb nö läbi peegli. Käia võib mõlemal laual.

* Irvikkassi male

Algseis on nagu tavamales. Pärast iga käigu tegemist kaob käidud ruut malelaualt (näiteks avakäik e2-e4 kaotab ruudu e2) ja sellele enam käia ei saa.

* Märtsijänese male

Iga käik koosneb kahest osast - kõigepealt teed käigu oma nupuga ja seejärel käigu vastase nupuga nii, et kokku oleks liigutatud üht vigurit ja üht etturit.

4. Teistsugused malelauad

Miks peaks malelaud olema alati nelinurkne ja 64-ruuduline? Vaja läheb vaid natuke fantaasiat ja miks ei võiks tulemus välja näha hoopis selline:

Neid malesid mängitakse tavamale reeglite kohaselt ning vähemalt kahes: kuusnurkses ja pontikukujulises (viimast mängiti muide juba Bütsantsis) selgitatakse ka maailmameistreid.

Siia kategooriasse on tõhusa panuse andnud ka ulmefännid. Tasub vaid mõnes ulmeromaanis või -filmis midagi malet meenutavat mainida-leiutada, kui alati leidub keegi, kes nähtule-loetule üritab ka reeglid juurde nikerdada.

3D-male

Ruumilist malet on leiutatud lausa mitmeid kordi. Esimesena pakkus 1851. aastal nö "kuubikumale" (ehk 8x8x8ruudulise) välja Tartust pärit Lionel Kieseritzky, üks XIX sajandi keskpaiga malemaailma suuri nimesid. Mängitakse igasuguses suuruses, nii 5x5x5, 6x6x6 kui 8x8x8ruudulist malet. Ka näiteks Albert Einstein on ruumilisest malest oma variandi teinud.

Ruumiline male ei pruugi alati isegi kuubikujuline olla. Suvalisele pinnale saab ka ruudud peale joonistada ja seal malet mängida.

Vahest kõige tuntum 3D-male on pärit seriaalist "Star Trek", mille terviklik mängulaud koosneb erinevatel tasanditel asuvaist väiksematest malelauajuppidest. Kusjuures seriaalis endas on seda lauda kokku pandud lausa mitmel erineval viisil. Tegelikult eksisteerib mängule nüüdseks mitu erinevat reeglikomplekti.

Ühtlasi on see ka kõige populaarsem popkultuurist laenatud male. Igatahes Star Treki fändomiüritustel on soovijatele ka õpitubasid korraldatud - ju seda siis ka mängitakse. Sellega äravahetamiseni sarnast malelauda saab näha ka arvutimängus Unreal 2 tegelase Aida (keda seal nimetatakse lausa rahvusvaheliseks suurmeistriks 3Dmales) kodus.

* Klin Zha

Star Trekist, täpsemalt jutust "The Final Reflection" on pärit ka klingoni male klin zha.

* Varjumale (stealth chess)

Terry Pratchetti loodud Kettamaailma linnas Ankh-Morkporkis mängitakse varjumalet. Tavamalega võrreldes on lisatud 2 veergu ja 2 palgamõrtsukat-assassiini. Viimane käib küll vaid ühe ruudu korraga (+löömisel 1 lisaks), ent lisaks suudab ta endale koguda lisahoogu ¬- st iga assasiiniga tehtud käik lisaveerul (mis sisuliselt tähendab tavalaual käigu vahelejätmist) lisab tema käiguulatusele muul laual ühe ruudu. Assassiinid ametivendluse tõttu üksteist ei löö. Ühesõnaga, hoidu palgamõrtsuka eest...

* Jetan

Jetanit mängitakse Marsil Edgar Rice Burroughsi romaanis Marsi maletajad / The Chessmen of Mars. Mängulaud sümboliseerib kollase ja musta rassi lahinguid Barsoomil, mistõttu ka nupud kannavad teistest John Carteri lugudest tuttavaid nimesid: thoat, lendur jt. Burroughs lõi ise mängule ka täieliku reeglikomplekti, mille võib leida raamatu viimastelt lehekülgedelt.

* Hamestir

Aleksandr Zoriti romaanitriloogias Maadering / Круг земель mängitakse hamestiri - kolmekesi mängitavat lauamängu, mida vaid väga tinglikult saab veel pidada male analoogiks, kui siis ehk pigem mõne Aasia malevariandi mõjutusega. Autorid nägid palju vaeva, töötasid välja täielikud reeglid ja testisid neid ka ise. Tulemusega võib igaüks põhjalikumalt tutvuda nende koduleheküljel http://zorich.ru/worlds/sarmontazara/khamestir.htm

Teisi ulmekirjanduses leiutatud malesid, mille reegleid kas pole olemas või ei õnnestunud leida, tutvustan hiljem vastavas temaatilises alajaotuses.

Järgmisi malevariante enam muinasmale hulka ei arvata, aga ilma nendeta jääks ülevaade kummalistest malevariantidest siiski mittetäielikuks.

* Malepoks

Malepoks leidis esimest korda mainimist 1992. aastal Enki Bilali graafilises romaanis Külm ekvaator. Kümme aastat hiljem leidis üks belglane, et tegu on hea mõttega ja muutis idee reaalseks spordiks. Juba kaks aastat hiljem peeti ka esimene MM. Malepoks on - nagu nimestki aru saada - segu malest ja poksist. Kohtumine kestab üksteist 3-minutilist raundi, vaheldumisi malepartii ja poksilahing. Kuuele maleraundile on mõtlemisaega kokku aega 9 minutit. Kaotab see, kes esimesena males mati saab või aja ületab või poksis nokauti saadetakse. Üks Eesti tippmaletajatest on saanud aastase võistluskeelu, kuna ta üritas "malepoksi harrastada" valel ajal ja valel kohas.

* Kaos malelaual

Prantslaste leiutatud kaosemalet mängitakse malelaual, aga loogilise käigu asemel tuleb teha käik, mille kirjeldust loed kaardipakist tõmmatud mängukaardil. Tulemus on normaalsest malest ikka väga kaugel.

Malest ulmes

Male ei ole ulmes just kõige sagedamini käsitlemist leidev teema. Kuid seejuures ei ole ulmealamanri, kuhu poleks võimalik malemängu integreerida - malet mängivad nii jumalad, vampiirid, tulnukad, deemonid, robotid kui arvutid (vaid zombisid pole nuputõstmiselt tabanud, muumiaid aga küll); male abil saab sooritada ajarände ja ruumihüppeid, leida ühist keelt tulnukatega, otsustada kogu inimkonna või planeedi tuleviku või isegi kogu Universumi saatuse üle. Isegi kui jätta arvestamata kõik need ulmeteosed, kus nuputõstmist tõesti ainult möödaminnes ja mokaotsast mainitakse, on temaatilisi tekste absoluutarvudes päris omajagu - üle maailma kokku väga laias laastus hinnates umbes poole tuhande kandis. Eesti ulmeautorite malega seonduvat loomingut võib siiski vaid ühe käe sõrmedel kokku lugeda.

Minu suureks üllatuseks ei ole mitte kusagil varem põhjalikku ülevaadet maleteemalisest ulmest tehtudki. Malehuvilised kirjandusfanaatikud on küll juba XIX sajandil (ja korduvalt hiljemgi) kokku pannud mahukaid tuhandete kirjetega registreid raamatutest, kus malet mängitakse ja nuputõstmist kasvõi vilksamisi mainitakse, kuid nende sees anrikaupa liigitust ei toimu ja lühemaid tekste nad tavaliselt ei kajasta. Ulmeajakirjades on ilmunud lühemaid artikleid, mis jällegi käsitlevad väga piiratud arvu tekste. Küll on mitmetes pärismalefoorumites ulmeteemat tõsiselt lahatud ja ka lugemissoovitusi kirja pandud, aga need paraku annavad aimu vaid foorumi kasutajate lugemusest (ja selle keelebarjääridest tingitud piiratusest). Ja viimase aja webzine'des ilmunud juttudel ei jõua enam keegi silma peal hoida.

Male ja ulme(kirjanduse) flirt algas õigupoolest juba ammu enne kummagi kultuurinähtuse tänapäevasel kujul tekkimist. Male loomisestki on hulgaliselt müüte ja muinasjutte, millest ühest - nisuterade ruutudele lisamisega - on ilmselt kõik kuulnud. Versioonid, mille kohaselt male on loodud 5000 aastat tagasi Sri Lankal, 3000 aasta eest Hiinas, vaaraode Egiptuses, Babülonis, Trooja sõja päevil või Aristotelese poolt noore Makedoonia Aleksandri õpetamiseks, ei ole leidnud kinnitust. Valdav seisukoht paigutab male sünnikodu Indiasse. Male, mille ürgversioon taturanga (ja millel on tänapäevase malega ühist vaid ratsukäik - ei laud, ruudustik, nupud, isegi mitte käigumoodus (taturangat mängiti täringutega) ega ka mitte mängijate arv!!!) oli Indias olemas vähemalt aastal 570, sai tänapäevase kuju umbes XVI sajandi keskpaigaks. Kaasaegse kirjanduse esimeseks pääsukeseks loetakse üldjuhul Dante Alighieri 1320te alguses kirjutatud "Jumalikku komöödiat". Mõlemad kultuuriilmingud said aga kokku juba sadu aastaid varem. Nii näiteks on juba 1131. aasta dateeringuga Flandria kroonikates mainitud legendi, kus saatana mahitusel mõrva sooritanud naine pääseb põrgulise küüsist alles mitu aastasadat hiljem, kui juhuslikult samas lossiruumis ööd veetnud munk pärast võidetud malepartiid vanajuudaga avastab oma ruumist nuga käes hoidva naise skeleti. Natuke hiljem, XIII sajandil pandi kirja poeem-müsteerium malepartiist Issanda ja Saatana vahel, panuseks inimese hing, kusjuures kaotuse äärel oleva Kõigekõrgema päästab mängu jälginud Neitsi Maarja, kes õigel hetkel moondub valgeks lipuks (ilmne sohimäng - aga idee poolest eriti ulmeline, sest toona oli lipp veel malelaual üldse kõige nõrgem nupp).

Suhtumine malesse on aegade jooksul kõikunud seinast seina - juba 1128. aastast on pärit remark, et templirüütlid suhtusid malemängu kui kaheksandasse surmapattu, samas kui üks mõnevõrra hilisem vähetuntud kristlik sekt pidas malet Issanda ülimaks loominguks ja nuputõstmist vahetuks läbikäimiseks jumalaga. XIII-XIV sajandi Itaalias peeti malet aga Issanda kingituseks armunutele(!) - nimelt sai kurameeriv paarike rahulikult kudrutada, sellal kui saatjadaamidel tavaliselt juba esimese partii avangustaadiumis tukastus peale tuli. Mainekas saksa teoloog Melanchton arvas XVI sajandi keskel, et jumal mängib malet pidevalt, kasutades seejuures Martin Lutheri hinge valge ja paavst Leo X (Lutheri vihaseim vastane) hinge musta kuningana (ja valged seejuures alati võidavad). Euroopa ajaloo revolutsioonilisematest aastatest on teada üleskirjutusi, kui kohtus toodi süüdistust raskendava faktina välja et "süüdistatav tunneb haiglast huvi male vastu, aga males teatavasti lihtsad etturid ähvardavad kuningat". Saksa spordiametnikud suutsid 1980tel ministeeriumile maksusoodustuste määramisel tõendada male kui spordi kasulikkust alles Preisi kuninga Friedrichi Suure sõnu "Male on mäng, mis soodustab individuaalset mõtlemist..." appi võttes (kavalpead jätsid välja lause lõpu "... ja seepärast ei tohi seda mitte mingil juhul soosida"). Friedrichi sõnastatud tõdemusega samal meelel on ajaloos olnud ka paljud teised monarhid ja usujuhid, kes on male korduvalt ära keelanud, viimati oli nii 1980ndatel Iraagis ja Talibani võimu all Afganistanis.

Male on ka ainus loominguline tegevus, millele on pärast antiikaega loodud oma muusa. Kusjuures lausa kaks korda - kui 1527. aastal ilmunud Itaalia piiskopi Hieronymus Vida eeposes Scacchia ludusloodud Scacchise kuju ei hakanud elama (jumalate ürgisa Oceanos korraldas peo ja tutvustas neile omaloodud mängu. Pikk ja kaasahaarav Apollo ja Mercuriuse vaheline lahing (ilmekalt kirjeldatud malepartii on õnnestunud isegi osaliselt taastada) lõppes viimase võiduga, Jupiter kinkis nümf Sacchisele malendid ja saatis ta inimeste hulka õilsat mängu levitama), siis 1763. aastal ilmunud William Jonesi lühipoeemis Caissa loodud Caissa kuju inspireerib kõiki nuputõstjaid tänaseni (sõjajumal Mars üritab võrgutada kaunist drüaadi Caissat. Kaunitari südame võitmiseks tuli jumalal leiutada malemäng.).

Kes ulmikutest võiks olla tugevaim maletaja? Omal ajal maailma reitingus TOP 10sse kuulunud inglise suurmeister John Nunn on suur ulmefänn, kes on ulmest ka artikleid kirjutanud. USA suurmeister Andy Soltis on kirjutanud paljude maleraamatute sekka ka ühe ulmeromaani. Nõukogude ulmepatriarh Aleksandr Kazantsev omas lisaks tavamale järgule ka FIDE meistri järku maleülesannete koostamises (seda tiitlit on muide palju keerulisem saada kui tavamales, toona veel eriti). USA maleföderatsiooni eluaegse liikmepileti omanik George RR Martin vedas kooli maleringi ning hiljem oma kirjanikukarjääri algusaegadel lausa töötas mitu aastat nädalalõputurniiride korraldajana. Lord Dunsany malealasest tegevusest sai juba räägitud; olgu veel mainitud, et mitmed tema koostatud ülesanded kuuluvad maleliste kurioosumite kuldvaramusse. Walter Tevis oli järguga maletaja. Suur malesõber (kahjuks ei õnnestunud tema mängutugevusest mitte mingit aimu saada) Vassili tepetnjov on ametis malesaidi crestbook.com moderaatorina. Harry Harrison on ühes intervjuus öelnud, et kunagi kaalus ta tõsiselt kirjutamisest loobumist malekarjääri kasuks. (Sealsamas mainib ta aga ka, et võidab Robert Sheckley vastu, kes pole ka just klubi parim mängija, vaid ühe partii viiest.) Kõrgeima kategooria ulmekirjanikud, kelle suhtumist malesse olen vähemalt korra näinud iseloomustatavat sõnaga "kirglik", on näiteks Edgar Rice Burroughs, Isaac Asimov (kes vaatamata kirele oli nii erakordselt nõrk mängija, et oli hobist lõpuks sunnitud loobuma - kui sa ikka üldse kedagi ei võida, siis tüütab ju lõpuks ära), Robert Heinlein, Fritz Leiber (kes olevat mänginud lausa suurmeistri tugevusega - tõenäoliselt on see natuke ülehinnatud, kuid California tugevamate nuputõstjate sekka Leiber kuulus ja turniirivõitegi on tal ette näidata), Fred Saberhagen, Roger Zelazny, Robert Jordan; tõenäoliselt on teisedki ulmet ja malet sünteesinud kirjanikud nuputõstmisega mingil määral sina peal. Asjaga kursis olemisest annab tunnistust ka see, et päris hulgas tekstides on süee kandvaks alustalaks reaalselt suurmeistrite vahel mängitud partii. Aga malehaigete ulmikute edetabeli suveräänne liider on kindlasti filmimees Stanley Kubrick, kes üksvahe elataski end ainult pargis raha peale malet mängides ning hiljemgi tõstis nuppe lausa igal vaba momendil. Oma kires läks ta lausa nii kaugele, et sai kollediaegadel raamatukoguhoidjalt märkuse - noormees, te peaks pühenduma rohkem teadusele kui malealasele literatuurile! - mille peale noor tudeng tõi abivalmis juhendajalt tõendi, et töötab teema "Isoleeritud tsentrietturite tugevus ja nõrkus Einsteini relatiivsusteooria ja Hegeli vastandite ühtsuse dialektika valguses" kallal. Muide, Kubrick oli ka see, kes surus filmi " 2001: Kosmoseodüsseia" sisse malemängu - Clarke tahtis HAL-i panna mängima hoopis pentominot (seda võib pidada kaugeks tetrise analoogiks).

Ka Eesti ulmikute seas on kaks suurt malesõpra: Kristjan Sander ja Arvi Nikkarev. Mainima peab veel Eesti meistrivõistlustelt mitmeid medaleid võitnud Ülar Lauku, kes on maakeelde tõlkinud Dmitri Gluhhovski romaani "Metroo 2033".

Olgu malehullude kainestamiseks ära toodud ka paar vastaspoole seisukohta - Robert Silverberg on ühe oma tegelase, antropoloog Schwartzi pannud ütlema: "Mu valitud elukutse on sama tühine, mõttetu ja kasutu nagu malemäng." Ka Herbert George Wells on oma kirjutistes malesse ekstrajahedalt suhtunud, aga - nagu ta oma autobiograafias on tunnistanud - peamiselt kättemaksuks ning seetõttu, et ta ise oma esimesele naisele alati kaotas.

Maleteemalisi jutukogusid on kokku pandud mitmeid. Tavaliselt on neisse ka paar-kolm ulmejuttu ära eksinud. Kuid puhtalt maleteemalisi ulmeantoloogiad on kokku pandud ainult kaks: vene autorite varem (male)ajakirjanduses ilmunud tekstidest koosnev "Maleautomaadi kättemaks / Месть шахматного автомата" ning Fred ja Joan Saberhagenite koostatud "Ettur lõpmatusse / Pawn to infinity." Viimase paremikku sisaldab ka Richard Peytoni koostatud "Sinister gambits: chess stories of murder and mystery", kus ulmet on pooleks krimijuttudega.

Leidsin ka ühe autorikogu, mille sisu tervikuna vaid male ümber keerleb:

Alljärgnevatest loeteludest on meelega välja jäetud need ulmeteosed, milles malet mainitakse väga põgusalt ja süee suhtes ebaoluliselt. Erand on tehtud vaid ebatraditsioonilistele maleliikidele.

Malesarnased mängud

* Henry Kuttneri (Lewis Padgeti nime all avaldatud) romaanis Muinasmaletajad / The Fairy Chessmen (ka Planeet-malelaud / Chessboard Planet ja Kauge reaalsus / The Far Reality) lahendatakse probleemi, mis kõik asjaga tegelejad hulluks ajab, vaid muinasmale harrastajal on piisavalt paindlik mõistus, et pidevalt muutuvate reeglitega toime tulla. Romaanis antakse päris hea ülevaade muinasmalest 1950te seisuga.

* Sheri S. Tepperi Tõelise mängu / True Game sarja tegevus toimub üsna veidras ühiskonnas, mis ülesehituselt vägagi meenutab muinasmalet. Sarja avaromaanis Kuninga Veri Neli / Kings Blood Four selgitatakse asja lähemalt nii: on tosin maagilist omadust (näiteks levitatsioon, selgeltnägemine, nekromantia jt), mille kasvõi mingi protsendi omamisest sõltub igaühe ühiskondlik positsioon. Kokku on erinevaid tiitleid (kombinatsioone neist 12 omadusest max kolmekaupa ning sõltuvalt ande tugevusest) üle tuhande. Kõik lapsed õpivad neid koolis lauamängus nuppudena (!) eristama ja kasutama, kuni neil teismelistena ka endil peaks anne avalduma. Andega isikuid nimetatakse Mänguriteks, andetuid Etturiteks (ja neid tõesti ei loeta), suuremad anded on aga Mängijad, kes muid "nuppe" liigutavad nagu ise tahavad.

* Frank Herberti romaanisarjas Düün / Dune ja Brian Herberti romaanis Corrino koda / House of Corrino mängitakse püramiidikujulist 3Dmalet nimega Cheops. Võitmiseks on vaja viia oma kuningas püramiidi tippu ja anda vastase omale tuld.

* Julia Latõnina romaanis 100 ruutu / Сто полей mängitaksegi mängu nimega "100 ruutu". Tavamales on 6 erinevat nuppu, 100-ruudus vaid neli, aga neist igal on 2 erinevat kehastust, kusjuures nuppudel kehtib range hierarhia ning nõrgem nupp tugevamat üldse lüüa ei saa, ainsa erandina võib kõige nõrgem ("mässaja") lüüa ainult kõige tugevamat ("imperaator").

* Edward M. Lerneri jutus B'tokimat / Championship B'Tok mängib peategelane interneeritud tulnukaga algul malet, hiljem tulnukate mängu B'Tokki, mille keerukus ületab malet samapalju, kui male oma trips-traps-trulli.

* Vendade Strugatskite romaanis Keskpäev. XXII sajand / Полдень. XXII век mängivad tudengid vabal ajal neljadimensionaalset malet. Huvitava nüansina on 1962. aastal ilmunud tekstis mainitud ajukoopia tegemiseks kasutatavat Kasparo-Karpovi meetodit (tulevane maailmameister Kasparov polnud veel sündinudki).

* Aleksandr Tarassenko jutus 10000 partiid 4Dmalet. Valged kaotavad, kuid ei alistu / 10000 партии в четырёхмерные шахматы. Белые проигрывают, но не здаются on traditsiooniline sõpruskohtumine kodanikuõigused saanud tehisintellektide ja inimese geneetiliselt parendamise ja projekteerimise instituudi vahelise mati toimumispäev suur rahvalik püha parimate NL tavade vaimus.

* Olga Tigirinskaja (toona Briljova) tolkiinitäienduslikus mammutdiloogias Sealpool koitu / По ту сторону рассвета mängitakse haldjamalet nimega Tornid / Bani. Neljale mängijale mõeldud ristikujulisele lauamängule olevat fännid ka reeglid valmis nikerdanud ja autorilt neile heakskiidu saanud.

* Star Warsi epopöas mängitakse dejarikki. Sellele on fännid ka reeglid välja mõeldud, ehkki filmis piirduti vaid lihtsa soovitusega: "Las wookieed võidavad..." Dejarik leiab mängimist ka animasarjas Futurama.

* Vera Kama sarjas Artsia kroonikad / Хроники Арции on mängu nimeks ermet, kuusnurkse Fischeri male analoog, kus algseisus nuppude asend on suvaline. Vihjeid reeglitele on tekstis palju, ent mängu reaalselt luua ei ole õnnestunud.

* Dmitri Skirjuki romaanis Draakoniunenäod / Драконовы сны (ka uga. Sõdur / Жуга. Воин) satub tegelastele juhuslikult pihku pooleliolevas seisus AenArda - (oletatavasti Jumanji tüüpi) kuusnurkne haldjamale, mille partii võib muuta nii mängijate kui ka kogu maailma käekäiku.

* Isaac Asimov jutus Öö tulek / Nightfall mängitakse kuue mängijaga multimalet. Jutu romaaniks laiendamisel muudeti see aga stohhastiliseks maleks

* Ilja Vainteini jutus Tähtsaim vigur / Главная фигура mängitakse väga malesarnast mängu krio. Malest erineb krio sellega, et on kaheksanurkne, seal on üks lisanupp, mis saab oma käiguomadused alles partii käigus ja iga laualt kadunud nupu eest karistatakse mängijat (NB! mitte vastast!) elektrilöögiga. Võib ka surma saada.

* Sergei Pavlovi romaanis Kuuvikerkaar / Лунная радуга mainitakse möödaminnes saunas mängitavat kolmeinimesemalet.

* Tadek on mänguks telerseriaalis Farscape. Kabet ja slaavi malet tavrelit meenutavas mängus on eripäraks nuppude tulpadesse kuhjamine ja nende üheskoos liigutamine.

* Michael Flynni kosmoseooperis Jaanuaritantsija / The January Dancer teatab jutustaja, et üle Galaktika levinud inimkond on leiutanud palju malevariante, sh 3Dmale ja hüpermale, kuid tegelased mängivad rõhutatult ainult Vanalt Maalt pärit klassikalist malet. Tõsi küll, miskipärast 81-ruudulisel laual.

* Charles De Veti jutustuses Teine mäng/ Second Game (hiljem avaldatud koos Katherine Macleaniga pealkirja all Kosmiline matt / Cosmic Checkmate) saadetakse maalane uurima planeedil Velda 13x13ruudulisel laual mängitavat malesarnast mängu. Igaühe positsioon ühiskonnas sõltub tema mänguoskusest. Veerandsada aastat hiljem ilmunud sisuliselt samateemalises Iain Banksi Mänguris / The Player of Games mängitavat azad'i male derivaadiks ei loeta, kuigi male tihtilugu raamatukaane disaini ilmestab.

* S. M. Stirlingi romaanis Karmiinkuninga kodades / In the Courts of Crimson King on Marsil mänguks Atanj, mida nimetatakse ka Elu Mänguks ja mida tõesti sõna otses mõttes mängitakse kõikjal nii söögi alla kui söögi peale. 62 oktogoonist koosneval laual saab korraga kaasa lüüa 2-8 mängijat ning erinevalt militaarsete reeglitega malest kehtivad seal ka pehmemad "kultuurilised" reeglid (boikott, toetus jt).

* Isaac Asimovi lühijutus Ideaalne sobivus / The Perfect Fit ja ka romaanis Taevamunakad / Pebbles in the Sky mängitakse ruumilist 8x8x8ruudulist malet

* Harry Turtledove Videssose sarjas mängitakse maleteisendit, kus etturite asemel on mündid, millega võib vangistatud nuppe välja osta. Löödud nupud võivad muidu asuda vastase armee poolele.

* Timothy Zahni Etturigambiit / Pawn's Gambit röövib galaktikaimpeerium teiste rasside esindajaid, et siis uurida nende reaktsioone lauamängude abil. Meetod on väga lihtne - kahe rassi esindajad pannakse ühe laua taha, neist üks valib omal maal mängitava mängu ja teine võib sinna olude võrdsustamiseks muudatusi sisse viia. Male puhul täiendati reegleid etturite tagasikäigu ja -löömisega.

* Joanna Russi jutus Vletipartii / A Game of Vlet on mängu nimeks vlet ning asja iva peitub kuningale toodud erilises komplektis, mida pole vorminud inimese käsi ega näinud inimese silm ning millel mängitava esimese partiiga võib muuta maailma.

* Ruth Bermani jutus Teistpidi laud / A Board in the Other Direction topitakse vanadekodus viimaseid päevi veetev endine malekuulsus medikamente täis ja taritakse tulnukaga 4Dmalet mängima. Eesmärgiks on jätta tulnukatele ekslikku muljet, et maalased ikka jagavad midagi 4Dmatemaatikast ning vanur on noorpõlves nüüdseks ammu-unustatud 4Dmale leiutaja.

* Amy Ruby lembefantasy's Salamõrtsuka gambiit / Assassin's gambit on piltilus assassiinitar lisaks veretööle veel meister malesarnases caturangas ning ta kasutabki printsile külje alla ujumiseks caturangaturniiri.

* John Normani Gor-sarjas mainitakse korduvalt Kaissa nimelist mängu, ehkki seda kusagil korralikult ei kirjeldata.

Male kui sõjamäng

Male on militaarmäng, selles pole kahtlustki. Selles on ka enamik uurijaid veendunud, et malenuppude asetus on paika pandud India sõjaväe lahingrivi järgi. Pealegi on araabiakeelne 'ahhmatt' ju otsetõlkes 'valitseja on surnud (tapetud)'. Ka eestikeelne "male" on saadud muistset sõjaväge tähendava "maleva" lühendamisest ning ka maakeelsed lipp, oda ja vanker on juurtega pärit sealtsamast muinasväest. Sellega seoses on aga ka suur probleem maleteemalise ulme maakeelde tõlkimisel - nimelt on enamikes euroopa keeltes malenuppude nimetustel personifitseeritav tähendus, mistõttu suur hulk konteksti lihtsalt ei ole ümber pandav. Näiteks inglisekeelset lauset "Knight defends Queen from Bishop attacks" saab tõlkida maakeelde nii "rüütel kaitseb kuningannat piiskopi rünnete eest" kui "ratsu lööb lippu ähvardanud oda". Tulemus ei ole kirjanduslikust vaatevinklist ju võrreldav.

Eksisteerib hüpotees, et male leiutatigi õppevahendiks vägede liigutamise õppimise jaoks. Male kasulikkuse sõjanduses tabasid ära juba araablased, kes kompromissina - kuna koraan keelab hasartmängud - lubasid maletada ainult sõja ajal, aga Kalifaat vallutas ju kogu aeg midagi. Kaliif al-Mamun on öelnud: "Imelik, ma valitsen maad Indusest idas kuni Andaluusiani läänes, kuid ma ei suuda taltsutada 32 mängunuppu 2x2 küünra suurusel väljal." Ka ütlus: "Kui väejuht oleks osanud malet mängida, poleks ta eales nii lolli viga tegelikult teinud" on juba tuhatkond aastat vana. Asjal on ka teine külg, sest nii mitugi väepealikku on lahingu ajal olnud malelaual toimuvast nii kaasa haaratud, et on reaalse tapluse sootuks unustanud. Sellistest juhtumistest olulisim võiks olla USA Iseseisvussõja alguse mahamagamine - kui briti vägede kindralile kanti ette Washingtoni vägede Delaware jõe ületamisest, pistnud ta ettekande lihtsalt tasku ja jätkanud malemängu. Kohese tegutsemise korral võinuks Ameerika Ühendriikide ajalugu hoopis teistsuguseks kujuneda.

Mitmetes sõjakoolides oli male eraldi õppeainena kavas juba üleeelmisel sajandil. Üks muinasmale variantidestki kannab ka väga sõjakat nime: Kriegspiel (sks k - sõjamäng). Perioodil 1850-1950 on iga suurema sõja ajal on teada juhtumeid, kus malepartiide üleskirjutusi on peetud spioonide märkmeteks ja vastavad isikud igaks juhuks kinni võetud.

Ulmetekstide pealkirjades tuleb sõna "male" mõista enamasti ülekantud tähenduses kui keerulist ja mitmete võimalustega strateegilist vastasseisu.

* Arvutimängu Warhammer 40000: Regicide võib mängida nagu malet Warhammeri tegelastega (st rohkem relvi ning nende ohtra kasutamisega kaasnevat rauasodi, verd ja soolikaid)

* Robert Scheckley jutus Karjapoiss / Fool's Mate toimuvad lahingud kosmoses tõenäosusarvutite kaasabil. Paraku oli algelisemate programmidega nii, kui arvutile ette sööta talle tundmatu seis, siis masin ei oska sellele reageerida. Sheckley kirjutas jutu ammu enne malearvutite ilmumist, kuid just nii neid esimesi tehismängureid hõlpsasti võidetigi.

* George RR Martini saagas Jää ja tule laul / A Song of Ice and Fire on mänguks cyvasse, mis, nagu malegi, imiteerib ruudulisel laual reaalset lahingut erinevat tüüpi vägede vahel. Tyrion Lannister valdab mängu oivaliselt.

* Poul Andersoni romaanis Põrguareen / Circus of Hells satub peategelane planeedile, kus igavlev kompuuter on konstrueerinud koletuid malendite kujulisi masinaid ja veedab aega hiiglasliku, kogu planeeti katva malepartiiga.

* Pavel Puljajevi romaanis Saatus malelaual / Судба на шахматной доске sattuvad 4 kaasaegset sõdurit minevikku, kus neil tuleb lõpuks otsustada kogu inimeste galaktikaimpeeriumi saatus ühe malemänguga, kus iga nupp vastab konkreetsele väekoondisele. Paraku on nii, et viigiseis males ei ole reaalses elus seda mitte.

Elavmale

Maailm on malelaud ja inimesed on sellel nagu malenupud. See ütlus on pärit juba XIII sajandist.

Malemänguviis, kus nuppude osa etendavad kostümeeritud inimesed, on päris vana ja oli algselt militaarmale alaliik. Malenditeks kostümeeritud sõduritega olevat marsitud juba Frangi riigis. Kui tavaline elavmale on üsna süütu ettevõtmine, siis näiteks 1700. aastal etendati Louis XIV õukonnas "Maleballetti", kus iga löödud nupp esitles end pealtvaatajatele ühena kuninga vastalistest ning liikus demonstratiivselt edasi timuka kätte. Inimfantaasia jõudis aga juba paar sajandit varem veel õudsemate vaatemängude leiutamiseni, kui juba XVI sajandist on teada löödud nuppude kohese hukkamisega variant. Iseäranis olevat sellega hiilanud Maroko sultan Mohammed I. Ka Hispaania inkvisitsioonile on seda süüks pandud. Verine vaatemäng on ulmeski palju rohkem tähelepanu pälvinud kui veretu.

1898. aasta toimus Viinis kristlike riikide ühisvägede Türgi vägede üle saavutatud lahingu 200. aastapäeva puhul elavmaleetendus, mis tõi kaasa rahvusvahelise skandaali. Nimelt esitas Türgi saadik ametliku protesti põhjendusel, et türklasi kehastanud mustade nuppude juhtimine antud partiis (partii lõppes paarikümne käigu järel matiga) häbistab Türgi rahvast ja teotab ühe suurima Türgi väejuhi mälestust

* Francesco Colonna 1467. aastaga dateeritud esoteerilises poeemis või romaan-traktaadis Polyphilose unenägu või ka Hüpnerotomahhia / Hypnerotomachia Poliphili toimub eriti üksikasjalikult kirjeldatud elavmalepartii Hypnose ja Erose ehk siis une ja armastuse vahel.

* 1564. aastal kirjutatud François Rabelais' Gargantua ja Pantagrueli loos on lausa kaks peatükki pühendatud elavmalepartiile.

* 1937. aastal esietendunud Arthur Blissi balletis ahh ja matt / Checkmate toimub tõsine malelahing Armastuse (punased) ja Surma (mustad) vahel

* Edgar Rice Burroughsi Marsi maletajad / The Chessmen from Mars mängitakse ühes kolkas jetanit vangide ja orjadega, kusjuures kõik löömised on lahendatud kahevõitlusena kahe nupukehastaja vahel. Ehk siis - lähed lipuga etturit noolima ja võid lipust ilma jääda. Burroughsi elavjetan on olnud nitiks ka mitmetele teistele ulmekirjanikele.

* Andrei Nazarovi jutus Maletaja / Шахматист valmistavad tulnukad ette invasiooni, uurides inimreaktsioone verise elavmalepartiiga.

* Thorsten Rothi Malepartiis saatanaga / Schach dem Teufel on malelaud kui värav deemonite maale. Loomulikult järgneb elavmalepartii deemonlike nuppudega.

* Täpselt sama ülesehitusega on ka Jason Darki Malepartii deemoniga / Schach mit dem Dämonen - tondikütile organiseeritakse sünnipäevakingiks portaaliks olev neetud malelaud ja järgneb partii elustunud nuppudega.

* Clark Darlton ühendab romaanis Surmamale / Todesschach male ja gladiaatorivõitluse - juhul, kui üks nupp hakkab teist lööma, siis toimub nende kahe vahel korralik militaarne kahevõitlus (NB! erinevalt mitmetest teistest taplusmalevariantidest on siin kasutusel ka kaasaegsed relvad nagu kuulipildujad ja infrapunavaatlusseadmed) ning vajadusel võtab tapluse võitja käigul olnud nupu funktsioonid üle.

* Lionel Fanthrope (John E. Mulleri pseudonüümi all avaldatud) jutus Keelatud planeet / Forbidden Planet mängivad üliolendid kosmilist malet, kasutades inimesi etturitena

* Kurt Vonneguti Kogu kuninga ratsavägi / All The King's Horses ei ole siinkirjutaja arvates ulme. Vangi langenud ameeriklane sunnitakse mängima elavmalet, kusjuures tema juhitavateks nuppudeks on nii tema kaaslased kui perekonnaliikmed ja kõik löödud nupud lastakse kohapeal maha.

* Albert Sokolovski Reedeöine külaline / Пятничный гость kirjeldab korduvat episoodi hauakaevaja elust, kes igal reede keskööl mängib saladusliku külalisega ühe partii malet. Kui külaline võidab, surevad maakonnas kõik. Kui võidab peremees, sõltub surijate hulk mahalöödud malendite kontingendist.

* Aleksandr Belogorovi noortekas Surmav malemäng/ Смертельные шахматы pakutakse koolipoistele võimalust kergelt raha teha, osaledes elavmales. Poistel on okk suur, kui nupud ka päriselt surema hakkavad.

* Lin Carteri romaanis Callisto renegaat / Renegade of Callisto mängitakse Darza nimelist elavmalet. 7x9 laual on üks ettur, ratsu, oda, 2 vankrit ja lipp. Viimane on ühtlasi ka kuningas. Sisuliselt erinevad nupud vaid relvastuse poolest. Näiteks etturil pole ühtegi relva, sellal kui lipp on hambuni relvis. Võitlus käib viimse meheni ning loo peategelane peab heitluse käigu hoolitsema, et ta sõbrad-kaasnupud ikka ellu jääksid.

* Kenneth Bulmeri Alan Burt Akersi psudonüümi all avaldatud romaanis Kreegide mõõk / A Sword for Kregen on mängu nimeks jikaida, aga selle elavvariandis käib ikka nii nagu tavaliselt - löödavad nupud taplevad omavahel surmani.

* Arvutimängu World of Warcraft esimeses täienduses The Burning Crusade on episood Karanzhanis, mis nõuab kehastumist malenuppudeks ja elavmalelahingut Medivhi lossi endise peremehega.

* Milorad Pavič kasutab oma jutus Malepartii elavate nuppudega / Партија шаха са живим фигурама ära tõsiasja, et paljudes keeltes on ettur meessoost sõna ja malelipu nimetus naissoost (näiteks saksa keeles Bauer=ettur/talupoeg ja Dame=lipp/daam). Jutt keerleb ümber elavmalemängu, mille tagajärjel mängus lipustunud etturit kehastanud meest ei nähtud enam kunagi, küll aga tekkis linnakesse juurde üks õrnema soo esindaja.

* John Brunneri romaan Linn nagu malelaud / The Squares of the City annab uue tähenduse väljendile: liigutab inimesi nagu malenuppe. Nimelt ei suuda ühe Ladina-Ameerika riigikese president ja peaminister oma põhimõttelisi vastuolusid teisiti lahendada kui malepartiiga, kusjuures igale nupule vastab konkreetne prominent ja vastava nupu mängulaualt kadumine toob kaasa ka persooni reaalse füüsilise kõrvaldamise.

* Lewis Carrolli teoses Läbi peegli / Through the Looking-glass satub Alice peeglitagusele maale ja kaasatakse etturina malepartiisse, mille ta lõpetab lipuna (kuningannana).

* Susan Wade'i jutus Valge vanker, must ettur / White Rook, Black Pawn näeb tuletõrjuja depoo ümber pidevalt kaht kassikampa kisklemas. Tähelepanelikumalt jälgides avastab ta, et üks gäng koosneb ainult valgetest ja teine mustadest kassidest ning need nagu mängiks omavahel elavmalepartiid. Hiljem avastab ta, et nende mängu tulemusest sõltub ka tulekahjude arv linnas.

* E. Michael Brehmi romaanis Etturid suuremas mängus / Pawns in a Larger Game veavad Õnn ja Surm kihla, kumb neist on parem jumal ning valivad selle välja selgitamiseks male, kasutades nuppudena inimesi.

Male kui mäng panuse peale

Malemäng nõuab teatud oskusi ja eelkõige intellekti ning mis sobiks vedamise elimineerimiseks ja kõrgeimate panuste peale mängimiseks rohkem kui male. Juba aastal 1200 hoiatatakse liiga suure mängukire ja liiga kõrgete, isegi eluohtlike panuste eest. Hoiatus ei ole tühja koha peale tekkinud, sest legendi järgi mängis näiteks juba Karl Suur kord malet kogu Frangi riigi peale... ja kaotas!!! - õnneks leppis võitja vaid ühe pärusvaldusega. Rekonkista ajast on teada legend, mille kohaselt Kastiilia ja Leoni kuningas Alfonso VI kaotas partii maurile ja sõnapidajana jättis seetõttu Sevilla alad vallutamata. Suurte summade, maavalduste, naiste ja isegi sõrmede maharaiumise peale mängimine olnud Euroopas 700-1200 aastat tagasi mingil ajal üsna tavaline. Isegi Prantsuse revolutsiooni ajast on teada seik, kui üks maskeeritud noorik meelitas tõeliselt malehaige Robespierre'i mängima oma armastatud ja vangistatud mehe elu peale. Panusemäng käib edasi ka tänapäeval - mängitakse ju Venemaal ja USAs suurlinnade parkides praegugi pisipanustele ning tegelikult võib turniiri- ja matihonorare niisamuti panusena võtta.

Vanasti oli malemäng panusetagi piisavalt ohtlik, sest rüütlikroonikad on täis kirjeldusi sellest, kui raevunud kaotaja haaranud kas malelaua või mõne nupu (tavaliselt vankri) ja löönud sellega võidumehel kolu sisse. Seda juhtunud ka kõige kõrgemal tasemel - nii näiteks on kroonikais kirjas, kuidas Frangi kuninga Pippin Lühikese poeg tapnud niimoodi Baieri troonipärija. Aadlivappe, millel ilutseb malevanker, on sadades ning see pole seal niisama, vaid sümboliseerib vapiomaniku lahingus ülesnäidatud vaprust.

Keskaja kunstis on malemäng saatana või surmaga üsna levinud motiiv. Panuseks on sel puhul muidugi kõige hinnalisem, mis inimesel olla saab - hing. XV sajandil Rootsis Täby kloostri seinal olev maal inspireeris näiteks Ingmar Bergmani sedavõrd, et too tegi sellest terve filmi - filmis Seitsmes pitser mängib templirüütel malet Surmaga, panuseks oma elu.

Väärib märkimist, et kui keskajal kippusid saatan ja deemonid vastasmängijaid malepartiis pigem võitma, siis tänapäeva ulmes on põrguliste mängutase üldiselt nigelapoolne ja isegi suhteliselt keskpärase mänguosavusega hõlpsasti ületatav.

Liiga hea malemänguoskus olevat olnud põhjuseks, miks hukati viimane inkade valitseja Atahualpa - konkistadooride omavahelisi mõõduvõtmisi jälginud vangistatud valitseja olla paari nädalaga mängu selgeks saanud ja hakanud vallutajaid nii ilmse ülekaaluga võitma, et hääletusel - kas hukata kohe või toimetada vang pealinna - saanudki otsustavaks just maletajate vihavaen.

XVI sajandi Itaaliast on teada kahe kosilase omavahelist malelist mõõduvõtmist pruudi käe pärast ja XVII sajandi Rootsis kasutati malemängu proovikivina tütre kosilase iseloomu hindamisel, eriti kui ta peremehele kaotas.

Ulmeentsüklopeedia ütleb, et üheainsast partiitulemusest sõltuv tsivilisatsiooni tulevik on kliee. Ei ole sellega nõus - ei ole neid tekste nii palju. Pigem on kliee deemonlike omadustega malekomplekt või see, et juhul kui YA teoses kogu maailmakorraldus kokku kukub, siis ellujäänud teismeliste rühmas on väga suure tõenäosusega üks nohik kooli maleringist.

* George RR Martini jutus Kulissidetagused variandid / Unsound Variations tegeleb üks kunagi malevõistlusel teiste arvates võiduseisus eksinud maletaja võistkonnakaaslaste elude ruineerimisega, kasutades selleks ka paralleelmaailmu.

* Barry Malzbergi Vallutustaktika / Tactics Of Conquest sisu võib kokku võtta nii: Kas me tõesti hakkame mängima malet universumi saatuse peale? - Just!

* Mary A. Turzillo jutus Keegi õgib Ameerika malemeistereid / Someone is Eating America's Chess Masters on Plejaadidelt pärit saurosapienil kombeks oma inimesest malepartner pärast võitu ära süüa ja tema mänguoskus endasse sulandada.

* Greg Beari romaanis Tähealasi / Anvil of Stars mõjub ühele tulnukrassile malemäng nagu narkootikum - nad mängivad seda ööd ja päevad läbi ning kasvõi söömata-magamata. Üks tulnukas isegi sureb malelaua taha.

* Kristjan Rätsepa jutus Gnoomi süda tuleb peategelasel mängida partii malet, kusjuures kaotajal võetakse kohe pea maha.

* Fritz Leiberi jutus Alfred Morelandi unenägu / Dream of Alfred Moreland hakkab professionaalne pargimaletaja nägema luupainajalikku unenägu hiiglaslikust malepartiist, milles ta osaleb malendina ja millest sõltub midagi väga tähtsat. Lõpuks kaobki maletaja sellesse unelmasse.

* Matthew Reilly alternatiivajaloolises romaanis Turniir / The Tournament kutsub Türgi sultan Suleiman Tore kõigi riikide parimad maletajad Istanbuli, selgitamaks välja maailma parim nuputõstja. Inglaste esindajat saadab noor printsess, tulevane Elizabeth I. Turniiri avaõhtul sultan mõrvatakse ja edasi tuleb lihtsalt ellu jääda.

Masin vs inimene

Küsimus, kas tehismõistus suudab inimest ületada, on inimkonda juba pikalt painanud. Malemäng, võiks öelda, on selle test. Veel 1970te alguseski uskusid vaid vähesed, et arvuti võiks kunagi inimest males lüüa, ent juba enne XX sajandi lõppu see juhtuski, kui Deep Blue nimeline arvuti lõi matis valitsevat maailmameistrit Garri Kasparovit. (Võidukas masin, muide, võeti koheselt juppideks ja pole enam kunagi kokku pandudki.) Edaspidi pole arvuti tipptasemel matides enam kordagi inimesele kaotanud, ent selleteemaline poleemika on palju vanem. Näiteks on teada vähemalt pool tuhat aastat vana legend kuningas Arthuri teede ristumisest isemängiva malelauaga, mida sisuliselt polnudki võimalik võita.

1769. aastal valmistas Austria-Ungari õuenõunik, insener ja leidur parun Kempelen Türklase nime all tuntuks saanud maleautomaadi, millega aastakümneid Euroopa kõrgkihi seas ja hiljem ka USAs furoori tekitas. Malelaua taga istuv sultaniriideis robot alistas oma vastaseid raudse järjekindlusega, kaotades haruharva. Mida kõike fenomeni seletamiseks välja ei pakutud - lihtlabasest pettusest kuni musta maagiani! Masina valmistamise saladus paljastati alles aastakümneid pärast leiutaja surma - nuppe liigutaski osavalt masinasse ära peidetud inimene, kelleks sageli oli oma aja silmapaistev maletaja. Rikkaliku tasu eest palgatud, muidugi.

Türklasest on 250 aasta jooksul kirjutatud ohtralt, sekka ka mõned ulme alla liigituvad teosed. Türklase nime kannab ka Terminaatori lugude sarja kuuluvas seriaalis Sarah Connori kroonikad Skyneti prototüübiks saama pidanud maleprogramm.

Peale Türklase on ajalukku läinud veel kaks maleautomaati: 1868. aastal loodud araablasekujuline Ajeeb ja 1876. aastal valmis saanud elegantse põrguisanda kujuline Mephisto. Kui Ajeeb põhimõtteliselt kordas Türklase ülesehitust, siis Mephisto ei vajanud enam maletaja enda sisse peitmist, vaid seda juhiti kõrvalruumist. Väidetavalt põhjustanud Mephisto demonstreerimine 1889. aasta Pariisi maailmanäitusel Euroopa kirjanduses suure laine juttudest, kus kirjeldatakse saatana, deemonite ja kummitustega malemängimist, paraku ei õnnestunud siinkirjutajal sellele väitele kinnitust leida. Mephistol oli vahepeal ka lausa isiklik maleklubi ning tema on läinud ajalukku ka ühe maleturniiri võitjana (kuna temaga opereeris põhiliselt üks tolleaegseid kõige kõvemaid nuputõstjaid üldse, siis pole ka ime...).

Esimese täielikult inimese abita malet mängiva masina El Ajedrecista (maletaja) konstrueeris Leonardo Torres y Quevedo 1912. aastal. Kuigi täismehhaaniline kast suutis mängida vaid lõppmängu kuningas ja vanker kuninga vastu ja sedagi mitte kõige optimaalsemalt, lõpetas ta mängu alati vastasele matti pannes. Seda loetakse vahel tinglikult ka nii maailma kõige esimeseks arvutimänguks kui ka mänguarvutiks, ehkki pärisarvutiajastuni jäi veel mitukümmend aastat. Masin on tänapäevani töökorras ja Madridis eksponeeritud.

* 1814. aastal ilmunud ETA Hoffmanni jutus Automaat / Die Automate on nimitegelase välimus üksühele Türklase pealt maha viksitud. Kahjuks ei mängi automaat jutus küll enam mitte malet, vaid tegeleb ennustamisega.

* Edgar Allen Poe avaldas 1836. aastal Türklasest paljastava essee Maelzeli malemängija / Maelzel's Chess Player. Tänapäevased uurijad ei ole üksmeelel, kas tegemist oli viimase kirstunaelaga Türklase pikas kuulsusesäras või siiski mitte.

* Gene Wolfe'i jutt Hämmastav messingist maleautomaat / The Marvelous Brass Chessplaying Automaton kirjeldab Türklase-afääriga analoogset juhtumit maailmas, milles arvutitest on jäänud vaid mälestus.

* Robert Löhri õudussugemetega romaanis Malemasin / Der Schachautomat sooritab seeria mõrvu Türklases nuppe liigutav kääbus.

* Andrei Ivanoffi jutus Hertsog Lüdengorfi surm / Смерть герцога Люденгорфа< /b> omandab nimitegelane Türklasele kuulunud malelaua ning saab peagi omal nahal tunda sellel neetud laual mängimise tagajärgi.

* Ambrose Bierce jutus Moxoni isand / Moxon's Master leiab nimitegelane otsa omaloodud raevunud maleautomaadi käe läbi, kellele ta just mati jõudis panna.

* Sama ideed käsitleb ka Lord Dunsany jutt Uus meister / The New Master.

* Malesuurmeister Aleksandr Kotovi mitteulmelises romaanis Valged ja mustad / Белые и Черные on kirjas üllatav nüanss, et maleeksmaailmameister Lasker ehitas 1930tel aastatel masina, mis suutis anda simultaani 20 laual korraga (tõenäoliselt ulmeline väljamõeldis).

* David Bischoffi romaanis Sõjamängud / War Games mängiks arvuti parema meelega oma konstrueerijaga malet kui militaristide heaks seda igavat ja alati viigi lõppevat tuumasõjasimulaatorit. Muide, FBI ajaloos on üsna anekdootlikult kõlav juhtum, kus salajase sõjaväebaasi töötajate suhtes algatati juurdlus, kuna nad väidetavalt kuritarvitasid baasi arvutipargi võimsust programmiga male mängimisel.

* Eelmisega samateemalises Mihhail Orlovi lühijutus Sinisilmsete haldjate org / Долина голубоглазых фей juhivad vastaspoolte vägesid mitte tehisintellektid, vaid kaks maailma parimat maletajat.

* Fritz Leiber avaldas 1962. aastal jutu 64-ruuduline hullumaja / The 64-Square Madhouse, kus arvuti suure eduga mängib 9 maailma parima maletajaga turniiril (mis tänapäeval poleks enam mingi üllatus; tegelikult selline turniir maailma parimate maletajate ja arvuti osavõtul 1994. aastal ka toimus - ja ka seal jäi kompuuter napilt esikohast ilma). Leiber kasutas tegelaskujude loomisel reaalseid malekuulsusi, muutes minimaalselt nende nimesid. Seetõttu ei ole ühes tegelases raske ära tunda Paul Kerest.

* Vladimir Mihhanovski jutus Kihlvedu / Пари (ka ahh ja matt / Шахимат) üritab patsermängija malerobotit endale õigeid käike ette ütlema sundida.

* Bernard Werberi romaanis Viimane saladus / L'Ultime Secret võidab inimene male MM-matis taas üle pika aja arvutit. Järgmise päeva hommikul leitakse võidumees surnult. Uurimist takistatakse ning vägisi tundub, et tegu on mõrvaga, kusjuures motiiv näikse olema ainult kaotajal.

* Boris terni jutt Hull kuningas / Безумный король on väga konkreetselt kirjutatud Fischer-Spasski tiitlimati ärajäänud teise partii muljete põhjal. terni jutus ameeriklane üldse mängida ei oskagi, seda teeb tema eest kaelas rippuv musta kuninga kujuline TI, kes esimeses partiis juhtumisi armus vastase valgesse lippu ja keeldus edaspidi armastatule meelehärmi tekitamast.

* Ain Särg viib jutus Ratsukäik eelmise jutu teema lausa absurdini, lastes korraliku programmvara toel male maailmameistriks tulla suisa debiilikul. Väärib märkimist, et Särg annab ka - aastal 1980! - paari sõnaga väga korraliku ülevaate sellest, kuidas tuleks programmi vastu mängida (ja miks sellest teadmisest harilikult üldse kasu pole).

* Leonid Agejevi jutus Anjuta / Анюта on malemaailm jagunenud maletajateks ja malendajateks. Viimased on pühendunud malekompuutrite täiustamisele ja arusaadavatel põhjustel inimesed ei taha kompuutritega mängida (lootusetu). Kompuutri inimkujuliseks disainimine toob aga leiutajale üllatava tagajärje.

* Genrihh Altovi lühijutus Päästik / Triggernaja tsepotka kärsatab malearvuti oma ühendused läbi, kui püüab inimlikult mõtelda. (=eksida)

* Pierre Boulle jutus Ideaalne robot / Le parfait robot loodi täiusliku algoritmiga parimat käiku leidev maleautomaat. Kui ka konkureerivad tootjad sama suutsid, leiti aga, et kõik partiid taandusid ainult ühele ainsale ideaalsele mängule, mis muidugi suretas igasuguse huvi male vastu. Probleemile leiti ka lahendus - algoritmi muudeti nii, et too aeg-ajalt ka vigu teeks.

* Eelmisega samale järeldusele tuli ka Stanislaw Lem romaanis Astronaudid / Astronauci - arvuti peab vigu tegema, muidu pole temaga võimalik mängida.

* John Carise romaanis Reaalsuse inspektor / Reality Inspector on male maailmameistrimat taustaks SF-krimkale ehk tarkvararöövile.

* Brad Leithauseri romaan Sestsaadik / Hence keskendub inimese ja arvuti vahelisele maailmameistritiitlimatile.

* Vassili epetnjovi jutul Aleksandr Gorohhovi malemasin / Шахматная машинка Александра Горохова on vägagi konkreetne taust - 1929. aastal kutsus keegi mister X ajalehe kaudu välja Leningradi 10 parimat maletajat ja lõi neid hävitava skooriga +7=3-0. Mister X isik jäigi mitmeks aastaks tundmatuks. epetnjovi jutus on mister X-ks ühest kulakumajast leitud avamatu kast, mis vajab töötamiseks kaht kanamuna nädalas.

* Aleksandr Abramovi jutus Male hukk / Гибел шахмат jahmatab kõiki Moskva 1925. aasta suurturniiri osalisi üks malet mängiv kast, mida keegi võita ei suuda. Male kui spordi päästab lõplikkust hävingust vaid kastiomaniku ootamatu surm pärast kasti demonteerimist.

Inventar

Malelaud ja malenupud on vägagi sobivad sinna sinna millegi peitmiseks või omistamaks neile mingit maagilist otstarvet, tavaliselt midagi deemonlikku. Näiteks 100 aastat pärast Napoleoni surma avastati, et Saint Helena saarel tema kasutuses olnud nuppude sisse oli peidetud detailideni viimistletud põgenemisplaan, mis jäi käiku laskmata, kuna plaani kohale toimetaja suri teel ning kukutatud keiser ei saanudki seda teada. Niisamuti on löödud malenuppe samastatud surnud inimestega. Näiteks Salme laevamatuses on uhkeima surnu suhu pistetud viikingite lauamängu hnefataflis kasutatav kuninganupp.

* Leonid Leonovi jutus Puust kuninganna / Деревянная королева kangastub peategelasele, et ta on malelaual oda (ohvitser) ning tal on lipuga (so kuningannaga) afäär. Paraku eelistab viimane teist oda.

* Sarah Rayne'i romaani Patuõgija / The Sin Eater tegevus keerleb ümber deemonliku malekomplekti, mille iiri preester kunagi Saatanalt mänguga võitis. Nuppudel on väga tume aura, mis ka sajand hiljem põhjalikult hinge närima hakkab.

* John Bellairsi romaanis Hävingu malekomplekt / The Chessmen of Doom võib sajandeid vana morsakihvadest nikerdatud malekomplekti abil lausa maailma lõpu esile kutsuda.

* Ian Watsoni romaanis Lipumaagia, kuningamaagia / Queenmagic, Kingmagic on kaks kuningriiki - Bellograd ja Czorny - mis on aegade algusest peale omavahel sõdinud. Kummaski riigis on hulk spetsmaagiat omavaid inimesi, keda nimetatakse malenuppude järgi. Kaks vastasvärvi etturit armuvad ja teevad mängulaualt sääred.

* Julia Zonise jutus Malekuninganna / Шахматная королева on malelipu sisse peidetud drüaadi hing, mistõttu mees võidab hingestatud mänguga alati ja pälvib seetõttu inkvisitsiooni tähelepanu.

* Katherine Neville romaanide Kaheksa / The Eight ja selle järg Leek / The Fire sisu keerleb ümber mauride poolt Karl Suurele kingitud malekomplekti, mille sisse on peidetud-kodeeritud absoluutse võimu valem. 1000 aastat peidus olnud ja Prantsuse revolutsiooni päevil laiali hajutatud komplekti ihkavad sestpeale kaks võistlevad konglomeraati, kelle liikmed samastavad end konkreetsete malenditega.

* Arturo Perez-Reverte Flandria tahvel / La Tabla de Flandes ei ole küll otseselt ulme, pigem ajalooline kriminull, aga see-eest on väga ilmekas näide retroanalüüsi kohta. Süee keerleb ümber 500 aastat vanalt maalilt avastatud mõrvamüsteeriumi, mille lahendamises on oluline osa maalil kujutatud maleseisu lahtiharutamisel.

* Gerard Kleini romaanis Tähegambiit / Le gambit des etoiles võimaldab malelaud avada ruumiauku ja liikuda tähtede vahel. Selgub ka, et kusagil mängivad üliolendid malet, kasutatades meie Galaktika asukaid lihtlabaste nuppudena.

* Poul Andersoni jutus Surematu mäng / The Immortal Game peavad eneseteadlikud robotnupud end pärisinimesteks, kuigi pidev malelahing põhjustab neilgi aeg-ajalt déjà vu tunnet.

* Enam-vähem samateemalises Frederic Browni lühijutus Langemine / Recessional räägitakse eneseteadlike malendite emotsioonist, kui malelaud mängu lõppedes kokku lükatakse.

* Marie Treanori lemberomaanis Lipugambiit / Queen's gambit on äraneetud tibi veetnud viimased 700 aastat päeval musta lipuna malelaual ja öösel inimesena ning tema needusest vabastamiseks tuleb võita üks malemat.

* H. L. Oldie jutus Siin ja praegu / Zdes i seitas saab võlurile kuulunud kolmeinimesemale nuppudega ajas tagasi rännata ja minevikku muuta.

* Vassili Mahhanenko arvutimängu sees toimuva Barliona-sarja läbivaks tegevusliiniks on legendaarse keisri malekomplekti taasvalmistamine, mis saavutab apogee romaanis Karmadonti male / Шахматы Кармадонта< /b>. Sama sarja romaanis Kartose gambiit / Гамбит Картоса valmistab peategelane Äraneetud Male, kus komplekti iga malend on seotud konkreetse inimesega kahest omavahel võistlevast rühmast ja sõltuvalt nende nuppudega mängitud partii tulemustest saab iga rühmaliige märkimisväärseid boonuseid või vastupidi.

* Natalja Solntseva Hispaania malekomplekt / Испанские шахматы on suurepärane näide pseudoulmest, mis vägagi ulmelise disaini taha peidab täiesti argise ja ulmevaba loo. Lastekodust pärit neiule pärandatakse uhke keskaegne malekomplekt, millest küll mõned nupud puudu on. Komplektiga käib kaasas pärimus, et kui sellega mängida, siis läheb soov täide, aga keegi peab seejuures tingimata surema. Puuduolevad nupud ilmuvad üksteise järel välja, aga majas muudkui surrakse.

* Louis Couperuse romaan Lendav malelaud / Het zwevende schaakbord on töötlus vähemalt XV sajandist pärit kuningas Arthuri legendist, kus Camelotti hõljub isemängiv malelaud. Ei oska öelda, mis alusel see laud funktsioneerib, aga tema võitja pälvivat määratul hulgal nänni ja muid hüvesid, mida Ümarlaua rüütlid muidugi püüdma tõttavad.

* William Shepherd laskub jutus Malendid / The Chessmen otsapidi müstikasse, kui Stalini ajal nikerdab lihtne talumees rahvakunstinäitusele spetskujundusega malendid - töökangelastest talupojad-töölised vs roiskuv kapitalism. Juhuslikult tuleb välja, et paraku kapitalistidega mängija alati võidab...

* Fritz Leiber annab jutus Kesköö Morphy kellal / Midnight by the Morphy Watch huvitava tõlgenduse tõsiasjale, miks tippmaletajate hulgas on läbi aegade olnud üsna ehmatavalt suur protsent viisakalt öeldes ekstsentrikuid või halvemal juhul lausa püstisõgedaid. Üsna nõrk maletaja avastab antiigipoest malelegend Morphyle kuulunud kella ning hakkab edaspidi mängima nagu noor jumal, kuid samas hakkab ta psüühika ka silmnähtavalt kõvasti logisema. (Teadmiseks: Legendaarne maleäss Paul Morphy tuli 1858. aastal USAst Euroopasse ja võitis järgneva paari aasta jooksul paraja ülekaaluga kõiki. Siis läks ta USAsse tagasi ja ei mänginud enam kunagi ega tahtnud lõpuks malest rääkidagi.)

Malest rohkem või vähem

Male on igati sobiv ajaviide, mida võib harrastada kõikjal ja ka üksi, kui ülesannete lahendamist silmas pidada. Enne 1970ndaid kirjutatud kosmoseulmes on tavaliselt mainitud, et kosmonautide-kosmoselendurite üheks puhkemooduseks on malemäng. Praegusel ajal mängib planeedil Maa malet umbes pool miljardit inimest, mille kohta kurjad keeled on sarkastiliselt sosistanud, et male ei ole kindlasti mitte inimeste endi loodud mäng (erinevalt lihtsast ja arusaadavast kabest), vaid spetsiaalselt tulnukrasside regressorite poolt juurutatud, et inimkonna parimaid ajusid loova tegevuse juurest kasutu ajaraiskamise juurde tõmmata ja sedasi tsivilisatsiooni arengut pärssida.

Ulmeajakirja Infinity kaanepilt Harlan Ellisoni jutule The Silver Corridor

* Ruben David Gonzales Gallego Ma istun kaldal / Я сижу на берегу on suuresti autobiograafiline romaan parandamatult haige lapse elust nõukogude hooldekodus, kes on samas malegeenius. Ulmeline on vaid raamatu viimane veerand, mis toimub manalas - võiks isegi öelda selle spetsiaalselt maletajatele mõeldud nurgakeses.

* Clifford Simak Kord Merkuuril / Once on Mercury on Merkuuri põlisasukad hädas maalaste mõtteintensiivsusega, mis sunnib tavaseisundis pallikujulisi transformeerseid merkuurlased kujustama Maa baasi asukate mõttekujundeid. Malepartii on eriti fantasmagooriliste tagajärgedega.

* Charles L Harnessi jutus Maletaja / The Chessplayer annab maleklubis edukalt simultaani rott. Jutus leiab mainimist ka nõukogude suurmeister Kereslov, mis ilmselgelt on Keres+Smõslov.

* Kristjan Sanderi jutus Õpilane Valdek jääb veidi ebaadekvaatses seisundis nimitegelane lahkama nähtud partiid, mida omavahel mängisid.... ütleme mitte päris tavalised inimesed.

* Darren Shani romaanis Lord Loss räägitakse perekonnast, mille kõik liikmed on kõvad nuputõstjad. Hiljem tuleb välja, et see suguvõsa on põlvkondade kaupa igapäevaselt malet harjutanud, kuna on neil pidevalt eksistentsiaalseid kokkupuuteid ühe Lord Lossi nimelise malehaige (sic!) deemoniga.

* Andrei Beljanini humoreskis Kuidas kurat kasakaga malet mängis / Как чёрт с казаком в шахматы играл saavutab uljas kasakas põrgulise üle võidu iseenesestmõista mitte päris legaalsete meetoditega.

* Börja Crona jutus Matt ühe käiguga / Matt i ett drag paljastatakse Maale saabunud marslase maskeering, kui ta üritab pärishobuse kuju võtnuna liikuda nagu maleratsu.

* Victor Contoski jutus Von Goomi gambiit / Von Goom's Gambit avastab nimitegelasest väga vilets mängija avangu, milles nuppude visuaalne asetus mõjub inimpsüühikale hävitavalt ja seda kõigile peale tema enda. Jutus mainitakse ka Paul Kerese avanguteooria käsiraamatut.

* H. Russell Wakefieldi jutus Professor Pownalli eksitus / Professor Pownalli Oversight tapab kaotada mittearmastav mees enne katkestusseisu jätkamist oma vastase ning lunastab sellega pääsu suurele turniirile. Seal aga juhib mõrvatud maletaja kummituslik vaim nähtamatult iga ta vastase käike.

* Lord Dunsany jutus Kolme meremehe gambiit / The Three Sailor's Gambit kasutavad malet mitteoskavad nimitegelased arusaamatul viisil toimivat kristallkuuli, et kõik mängud võita. Tüübid lähevad lõpuks nii ülbeks, et annavad parimatele kõik vigurid ette ja ikka võidavad!

* Elias Canetti Autodafee / Die Blendung peategelane on iseloomult hämmastavalt sarnane maleekstsentrik Robert Fischerile, ainult et jutu ilmumise ajal jäi viimase sünnini veel kümmekond aastat.

* Fritz Leiberi jutu Ratsukäik / Knight to move tegevus toimub Luige tähtkujus mängitava ülegalaktilise maleturniiri (24 vooru, veitsi süsteemis) ajal. Tuleb välja, et male eksisteerib kõikjal galaktikas põhimõtteliselt samade reeglitega.

* Chang Shi-Kuo romaanis Malekuningas / Qi Wang mängib imelaps malet nii hästi seepärast, et tal on võime vastase sooritatavat käiku ette näha.

* Holger Kunadti jutus Sitsiilia kaitse / Sizilianische Verteidigung tuleb just MM-tiitlit kaitsnud suurmeistri juurde üks tüüp, viskab paberipaki sülle ja teatab: ma just tõestasin, et õige mängu juures võidab valge alati vähemalt 219 käiguga.

* Dmitri De-Spiller Maleline kasvulava / Шахматный парничок kasvatab ekstsentriline maailmarändur kasvuhoones seeni, mis - üllatav küll! - kipuvad sirguma malenuppude kujulistena ning ärakorjamisel kasvama partii järgmise käigu konfiguratsioonis.

* Dmitri Netajev tõstatab jutus Maletaja / Шахматист küsimuse, kas malemänguoskus on piisav tunnus indiviidi arukusest. Kosmosejaamas vajatakse haavatutele lisapinda ja selleks tuleb likvideerida mutantide ja autistide hooldekodu, mille personal on vastu ühe ülihästi maletava, kuid kontaktivõimetu patsiendi äraviimisele.

* Aleksandr Potupa kirjeldab jutus Lõks ajapuuduses / Ловушка в цейтноте nö va banque meetodit, mida saab kasutada ainult väga hästi teada vastase puhul - mõelda end meelega ajapuudusesse ja ärgitada vastast mängima sellele seigale, mitte aga seisule, lootuses, et ta ei märka salakavalalt üles seatud lõksu. Jutus kirjeldatav mängu käiku kiibitsev malekomplekt on tegelikult ka reaalselt juba olemas.

* Aleksei Kuprini jutus Marabu / Марабу satub peategelane XX sajandi alguse malekohvikusse ning talle kangastub, et suitsupilves koogutavad kujud ei olegi mitte inimesed, vaid flegmaatiline marabuparv. Lindudele ostap-benderlikult eluvaimu sisse puhumine ei õnnestu.

* Andy Soltise teoses Los Voraces 2019 pole ulmet rohkem kui et võistlus toimub tulevikus. Maailma parimad maletajad mängivad turniiril megaauhindade peale, kusjuures ligipääs välismaailmale reglemendi kohaselt puudub. Ja osavõtjad hakkavad üksteise järel surema...

* Gene Wolfe'i jutt Verine sport / Bloodsport kasutab taas nuppude personifitseerimist. Loo peategelaseks on valge rüütli (=ratsu) elukäik koolituse algusest esimestes (male)lahingutes osalemiseni ning eksirännakud pärast barbarite hävitavat rüüsteretke koos musta etturiga uue kodu otsimisel.

* Jack Ritchie jutt Gemini 74 kirjeldab esimest malepartiid kosmoses.

* Mihhailo Brinihhi triloogia Malemäng debiilikutele / Шахмати для дибілів on segu maleõpikust, paroodiast ja müstilisest trillerist.

Vassili tepetnjovi jutt Hüdra saladus / Загадка Гидры lahkab pseudoartikli vormis briti suurmeistri Michael Adamsi hävitavat allajäämist Hydra nimelisele malearvutile 2005. aastal ja jõuab vägagi üllatavale järeldusele.

Vassili tepetnjovil on terve sari teostest, mille peategelaseks on Moskva kriminalist ja malesuurmeister Aleksander Arehhin, kelle kuju on konkreetselt omaaegse malemaailmameistri Alehhini pealt maha kirjutatud. Enamik jutte on koondatud ühiste kaante vahele kogumikromaanis Salajane mäng / Тайная игра (ka Mängu tume külg / Темнaя сторона игры.

* Vassili tepetnjovi Surmagambiit / Гамбит смерти lähtub eeldusest: elu on nagu malemäng, vahel valgetel, vahel mustadel ruutudel.

* Lisa Bunkeri ulmeromaanis Felix Yz on üks tegelane eesti malesuurmeister Jaagmar Ots.

* Aleksandr Kazantsevi kogumikus Caissa kink / Dar Kaissõ on autori etüüdiparemik orgaaniliselt kokku sulatatud ulmejuttudega.

* Peter Beagle romaanis Vaikne kena kohakene / A Fine and Private Place ei ole peategelasel pärast kummituseks muutumist esialgu teha suurt rohkemat, kui nädalate kaupa mängida malet surnuaia kabelis redutava erakuga.

* Karol Libelti romaan Malemäng / Gra w szachy on kirjutamisaja (1845) kontekstis kindlasti ulme. Orvuks jäänud noorukile satub pihku paberileht, millele on kirjutatud: "Kui teed nii, võidad males alati". Ja eks ta siis teebki sellega karjääri.

Lasteulme

Ka lastekirjanduses on malega seotud teoseid, mis enamasti jäävad siiski muinasjutu tasemele. Põhiline teema on elustuvad vigurid, mida on kasutatud ka mitmeis spetsiaalselt lastele mõeldud maleõpikuis. Mõned näited:

* Jefim Tepovetski Malesõdur Etturiste seiklused / Приключения шахматного солдата Пешкина mängitakse malenuppudega nagu tinasõduritega ning üks ettur on lihtsalt kangelane nii toas kui väljas aias.

* Vladislav Krapivini raamatus Maleratsude kabjamüdin / Топот шахматных лошадок avastab tüdruk, et linna keskmes asuvas korrastamata kvartalis kehtivate omapäraste aja ja ruumi seaduste kestmajäämiseks on vaja kohapealset headuse generaatorit täiendada igiliikuriga, milleks sobib imehästi maleratsude taltsutamatu hüppesoov.

* Nikolai Nossovi teoses Totu Päikeselinnas / Незнайка в Солнечном городе on terve linnakvartal kujundatud maletemaatikas, lisaks on seal hulganisti marakannikujulisi eri tugevusega mängivaid maleautomaate. Malehaige Totu... ühesõnaga - raske juhtum.

* Beatrice Gormley Võlutud õelusemasin / The Magic Mean Machine peategelaseks on tüdruk, kes päris algajate maleturniiri iga hinna eest võita tahab. Kuna ta käib kõigile närvidele, ehitab klassi oivik talle abivahendi, millel, nagu ikka, on üks ebameeldiv kõrvalnäht.

* Sergei Mihhalkovi näidend Naer ja pisarad / Смех и слезы ning selle põhjal tehtud film Lõbus unenägu /

Веселое сновидение, или Смех и слезы. Король Унылио räägib poisist pioneerilaagris, kes jääb päev enne simultaani maailmameister Karpoviga haigeks ning näeb öösel unes imedemaad, kus valitsevat

malekuningat tahavad troonilt tõugata neli kaardipakikuningat...

* Hollandi lastefilmis Elagu kuninganna / Lang Leve de Koningin on peategelaseks koolitüdruk, kes tusatujus kujutleb malenuppe elustumas ning valgest lipust (=kuninganna) saab tema nõuandja nii males kui päriselus. Holland esitas teose ka parima võõrkeelse filmi Oscarile.

Malevaba, ent maleterminoloogiat kasutav.

Male on sedavõrd kultuuriruumi lahutamatuks osaks saanud, et mitmed maleterminid on jõudnud ka igapäevakeelde. Avang, gambiit, patiseis, tuli, matt, ratsukäik-kahvel, ettur ning ka male ise on ka ülekantud tähenduses nii argised, et neid kasutatakse täiesti malest sõltumatult, mistõttu võib ainult raamatukaante põhjal valikuid tehes võib rängalt petta saada. Näiteks Perry Rhodanil on terve alamtsükkel nimega Kosmiline malemäng / Das Kosmische Schachspiel, kus 'male' tähendab vaid keerulist strateegilist vastasseisu, mitte lauamängu. Alljärgnevalt mõned raamatukaaned, millede vahel pole malest mitte õhkagi.

Ulmest males ehk lõppsõna asemel.

Kas males endas leidub midagi, mida võiks ulme alla kvalifitseerida? Kahtlemata - on ju ulmetekste, mille esmailmumiskohaks just maleajakirjad, mitte üks-kaks ega ka mitte kümme, vaid märksa rohkem. Iseasi on nende juttude kvaliteet, aga näiteks ka mitmed Lord Dunsany temaatilised jutud ilmusid just nii (mistõttu nende otsimine ja leidmine on ikka paras peavalu).

Fantastilist leidub males kindlasti ja ohtralt - efektseid ja ootamatuid käike ning hämmastavaid kombinatsioone ja etüüdilisi lõppmänge on alati selle sõnaga iseloomustatud. Jättes kõrvale kõiksugu esoteerika nagu Universumi saladuste otsimine (ja ka leidmine!) malelaualt (seda on tehtud ja tehakse ilmselt ka edaspidi), toon välja mõned ääri-veeri ulmelised seigad:

Males on võimalik aega peatada - näiteks viimane Nõukogude Liidu meistritiitel kirimales anti välja aastal ..... 2002! Ja iga viimane kui üks maletaja võib kinnitada, et mõtlemisaeg kulub vahel palju kiiremini kui võimalik.

Malelaual kehtivad täiesti teistsugused geomeetriareeglid - näiteks Pythagorase teoreemi asemel kehtib kolmnurgas võrdus a+b=c. Selle tõestuseks toon ära kuulsa Richard Reti etüüdi:

Viik!

Lahendus käib nii:

1. Kg7 h4 2. Kf6 Kb6 (kui 2. ... h3, siis 3. Ke7 ja etturid jõuavad üheaegselt lippu) 3. Ke5 K:c6 (kui 3. ... h3, siis 4. Kd6 ja taas jõuavad etturid koos lippu) 4. Kf4 h3 5. Kg3 ja must jooksik on kinni püütud.

Ja kes ikka ei usu male ja ulme kokkusobivusse, see võib veel proovida mängida üht üliharva kasutust leidvat varianti Viini avangust, millele 40 aasta eest poolnaljatamisi antud nimetus on pigina külge jäänud: Frankenstein-Dracula variant (nimepanija ütles, et variandi verejanulisus on selline nagu seda võiks kohata Dracula ja Frankensteini koletise vahelises partiis - kahjuks peab tunnistama, et 100-200 aastat varem kasutusse läinud palju teravamatel ja ägedamatel avangutel ei olnud nii suure fantaasialennuga vadereid), mis jõuab pärast käike 1. e4 e5 2. Rc3 Rf6 3. Oc4 Rxe4 4. Lh5 Rd6 5. Ob3 Rc6 6. Rb5 g6 7. Lf3 f5 8. Ld5 Le7 9. Rxc7 Kd8 10. Rxa8 b6 sellisesse seisu:

Fantastikavalda kuulub kindlasti ka järgmise lõppmänguanalüüsi tulemus, mille kohaselt antud seisus valge võidab mustade parima kaitse korral alles ...... 243 käiguga!!! Pikima reaalselt mängitud kogu tavamalepartii käikude arv ületab selle analüüsi numbri vaid üsna napilt. Olgu mittemaletajatele mainitud, et malereeglite kohaselt tunnistatakse partii viigliseks, kui 50 (mõnede erandlike lõppmängude puhul 75) käigu jooksul pole tehtud ühtegi etturikäiku ega löömist...

Muudest ulmelistest seikadest ei tohi kindlasti unustada kuulsat "surematut partiid". Kes malest vähegi taipab, teab kindlasti 1851. aastal mängitud partiid Anderssen-Kieseritzky (jah, seesama eespool mainitud ekstartlane) vahel, mille ohjeldamatu kahingute pillerkaar on ajalukku läinud "surematu partiina". Vaadake, millise metamorfoose (ja kadusid) võib kõigest tosina käiguga malelaual toimuda!

See partii mängitakse läbi Poul Andersoni samanimelises jutus ja filmis "Blade Runner" (Ridley Scott ise küll eitab, aga teda eriti ei usuta), arvutimängus Dragon Age: Inquisition lähevad kaks tegelast tülli ja lahendavad selle just sama malepartiiga (kuusnurksete ruutudega laual! sic!).

Ligikaudselt hinnates on selliseid inspireerivaid partiisid, mida on kasutatud ulmeteksti kirjutamisel, veel umbes paarkümmend.

Ja kui vaadata kasvõi seda 1965. aastal Austraalias mängitud partii lõppseisu, ei saa ju nõustumata jätta, et malelaual toimub vahel ikka väga fantastilisi asju!

Mida siis veel kokkuvõtteks öelda? Need päevad on küll ilmselt möödas, kus Hollywoodis jääb terve võttepäev ära, sest peareissöör ei suuda välgutamist lõpetada (Stanley Kubrick filmi ,,Shining" võtetel) või kui külalise tulekul pakub peremees talle kõigepealt tassi teed ja selle kõrvale tehakse paar partiid malet (mitmetes Kir Bulõtovi Veliki Gusljar-sarja juttudes), aga võib-olla ei lähe siiski ka nii nagu mainib Michael Swanwick oma jutus ,,Griffin's Egg", kus (Kuu peal) inimesed malet enam üldse ei mängi ja sellest on saanud vaid arvutite omavaheline lõbu.

Igatahes malet mängib praegu kokku umbes pool miljardit inimest ning teema lõpetuseks sobiks väga hästi Charles L. Harnessi jutu lõpusõnad: "Saalis ei olnud ühtki inimest, olid ainult maletajad."

Gens una sumus, ütleb maleföderatsiooni deviis ehk tõlkes "Me oleme üks pere" ja Fritz Leiber täiendab seda: "Male on kõige elegantsem, kõige saladuslikum ja kõige halastamatum mängude seas."

Päris lõpetuseks üks teemakohane ülesanne, millega peaks hakkama saama ka täielikud malevõhikud.

Matt ühe käiguga! Ja see tähendab, et matt kõigile kümnele musta kuningale korraga!

Tänud Ulmegurule ja Mustale Kassile abi eest tekstide otsimisel ja Metsavanale idee toetamise eest.

Intervjuu: Martin Kivirand (J. J. Metsavana)

Martin Kivirand on projektijuht ja toimetaja Ajakirjade Kirjastuses, mille alt ta on välja andnud Kingi romaani Härra Mercedes, Hargla ulmekogumiku uustrüki ja muudki. Hetkel on poodides saadaval tema koostatud antoloogia ,,Pikad varjud", mis koondab tervet hulka jutte tuntud eesti ulmekirjanikelt nagu näiteks Orlau, Hargla ja Maniakkide Tänav.

1. Räägi, kuidas jõudsid ulme ja ulmekirjastamiseni?

Olin 90ndatel suur ufo-huviline ja ostsin poodidest kõike paranormaalsete nähtustega seotut. Mingil hetkel sattus mulle kätte M. R. Jamesi kogumik ,,Kummitused nukumajas", mis toona jättis väga hea mulje. Seejärel Bradbury ,,Marsi kroonikad" ja Clarke`i ,,Kosmoseodüsseia". Ostsin mõned Mardused ja lugesin Algernoni. Sealt ka minu armastus Eesti ulme vastu. Mäletan, et esimesed Eesti autorite ulmekad, mis ostsin, olid Hargla ,,Nad tulevad täna öösel!" ja Matt Barkeri ,,Sarah` jalad" ja kui ilmus Raul Sulbi ,,Eesti ulme antoloogia", jooksin poodi seda ka ostma. (Mis oli sel ajal mu kõige kallim ostetud raamat.)

2. Mis ajendab sind ulmes midagi korda saatma?

Ma näen, et Eestis on mitmeid andekaid autoreid, kes avaldavad väga harva. Mõnel tulevad lausa aastatepikkused pausid sisse. See on väga kurb, sest kirjanik ei arene, kui ta ei kirjuta. Samuti on teda raskem turundada, kui ta pikka aega midagi ei avalda. Arvan, et selline olukord on tekkinud sellepärast, et tasuta võrguajakirjades avaldamine ei motiveeri piisavalt. Kirjutamine ei ole lihtne, see on aeganõudev töö ja kuna tasu selle eest ei maksta, siis inimesed võtavad seda rohkem hobina. Sellest ka vastav tase.

Selleks, et inimesed rohkem kirjutaks, tuleb neid rahaliselt motiveerida ja kuna ma töötan kirjastuses, saan ma autoritele seda võimalust pakkuda. Kirjuta ja saad raha.

3. Kui hästi oled kohaliku ulmemaailmaga kursis? Kes on sinu isiklikud lemmikud Eesti ulmes?

Olen uudistega enam-vähem kursis, jälgin ulmelehti ja ajakirju. Kohtunud olen paraku vähestega, pole ühelgi koosviibimisel veel osalenud. Kuid tänu kogumiku koostamisele sain hulga tutvusi juurde ja usun, et tuleval aastal tulen mõnele üritusele ka.

Eesti lemmikud on Hargla, Kivirähk ja Heinsaar. Mulle meeldivad aktiivsed autorid, kellel on teistest eristuv stiil, kes on leidnud nii-öelda oma ,,hääle". Loed ja saad kohe aru, kellega tegu. Kunagi meeldisid väga Matt Barkeri lood.

4. Millest tunned eesti ulmes kõige rohkem puudust?

Tunnen puudust kvaliteedist! Lugusid ilmub palju, kuid lugeda kõlbavad neist väga vähesed.

Tunnen puudust heast sarjast, heast kangelasest kellele kaasa elada. Varem olid Willardi lood, siis Grpowski lood, Cassili lood. Huvitavad tegelased, põnevad maailmad!

Ma pole Tsaari-tsükli raamatutega veel tutvunud. Võibolla on just need lood need, millest puudust tunnen? Võtan varsti raamatud ette ja siis selgub.

5. Aga välismaa ulmeautorid, kes on lemmikud? On ka seal millestki puudu või midagi hoopiski liiga palju??

Välismaised (ingliskeelsed) lemmikud on Bradbury, Clarke ja King. Hetkel loen Dan Simmonsi ,,Terrorit" ja väga meeldib! Huvi tunnen veel selliste autorite vastu nagu Joe Hill, Joe Lansdale ja Glen Hirshberg. Vene autoritest sümpatiseerivad Kolupajev, Bilenkin ja Mike Gelprin.

6. Kas midagi on ka hetkel töös-toimetamisel?

Hetkel ei ole midagi käsil.

7. Mis on tulevased kirjastamisplaanid, mida võime järgmistel aastatel, järgmise viie aasta jooksul näha?

Ma arvan, et tuleval aastal koostan vähemalt ühe Eesti autorite kogumiku veel. Tõlkekirjanduse koha pealt ei hakka praegu veel midagi lubama. Aga olen headele ideedele avatud!

8. On sul mingeid hobisid? Räägi neist meie lugejale.

Olen loonud ja täiendan aktiivselt Eesti ilukirjanduse andmebaasi (ilukirjandus.ee). Sellega on mul veel suured plaanid ees ja töö plaanide elluviimiseks juba käib. Kuid neist räägin siis, kui kõik valmis.

9. Oli esimese Eesti kogumiku koostamine sulle raske? Annab see kogemus lootust, et ilmub veel mõne teisegi kadunud kohaliku autori tribuut?

Raske ei olnud, aga asja tegi veidi keeruliseks see, et inimesed ei taha eriti tähtaegadest kinni pidada. Saatsin kevade algul kõigile kirjad laiali ja teavitasin, et tähtaeg on 5 kuu pärast. Piisavalt aega. Paarikümnest nõusoleku andnud autorist saatsid tähtajaks oma jutu ainult mõned üksikud. Kuna ma ikkagi väga tahtsin oma esimest kogumikku avaldada, siis ei jäänud muud üle, kui ilmumistähtaega edasi lükata ja oodata, kuna siis ülejäänud oma tööd ka ära saadavad. Seetõttu ilmus raamat plaanitust 2 kuud hiljem.

Tuleval aastal enam hilinejaid ei aktsepteeri! Kui tähtajaks ei saa piisaval hulgal sobivat materjali kokku, jääb raamat lihtsalt avaldamata.

10. Kuidas hindad ulmekirjanduse turupotentsiaali Eestis? Teada ju on, et tiraaid on üsnagi väikesed näiteks võrreldes reisikirjeldustega.

Pole vist saladus, et ulmekirjandus Eestis eriti ei müü ja sellest ka nii madalad tiraaid. Mis omakorda tähendab seda, et autorid saavad vähem raha.

Potentsiaali ma siiski näen. Kinos ju käiakse õudusfilme vaatamas, kosmosefilme samuti. Avatar, Sõrmuste isand ja Harry Potter olid populaarsed ka Eestis. Hetkel on kõige vaadatum film Tähesõjad. Teles jälgitakse nõia-saateid ja Troonide mängu. Inimestele meeldib närvikõdi ja müstika. Meeldivad väljamõeldud maailmad ja seiklused. Idee poolest peaks neile meeldima siis ka sellised raamatud, eksole? Turg oleks sellistele teostele justkui olemas, kuid millegipärast kõnnivad inimesed poes ulmeriiulist mööda. Kõnnivad läbi saali otse kinno, ulmefilmi vaatama.

Kuidas seda olukorda parandada? Ma arvan, et ulmet peaks Eestis rohkem mainstream-väljaannetes avaldama. Peab kuidagi sinna läbi suruma. Facebookis võiks kampaaniaid korraldada, mingit nänni välja loosida. Facebook pakub ka tasulist reklaamimise võimalust. Olen seda kasutanud ja see toob palju inimesi juurde. Soovitan Reaktoril seda võimalust kaaluda. Laiemale üldsusele tuleb näidata, et Eesti ulme elab ja on äge!

7. Kuidas end konkurentsis teiste ulmet välja andvate kirjastustega tunned? Mis on sinu arvates see ni, mida täita püüad?

Ma ei pea ennast kellegi konkurendiks. Mida rohkem ulmet Eestis ilmub, seda parem. Kuna ma töötan kirjastuses, siis näen, et saan ulme avaldamisele kaasa aidata ja seda ma ka teen.

Lugeja peal katsetatud ulme (Jüri Kallas)

On ütlematagi selge, et uued tehnoloogiad muudavad loomingut. Ma ei hakka siin taaskord rääkima eksitavat juttu, kuidas uue tehnoloogia tulekul peab kõik vana kaduma. Noh, et wõrgus vaatamine tapab televisiooni, või et e-raamat hävitab paberraamatu. Küll aga tekitavad tehnoloogilised muutused asju ja olukordi, mida eriti ette näha ei osatud. Ühest sellisest ma tahangi alljärgnevalt kirjutada.

Me ju kõik teame, et e-raamatu tootmine on odav. Jah, reeglina on mingid parasiidid vahel, kes ise suurt midagi tegemata riisuvad koore, aga üldiselt on tootmine odav. Seesamune odavus on andnud aga võimaluse kõigile, kes vähegi viitsivad. Pealegi, e-raamatu puhul ei ole ka maht oluline. Mitte et ma tahaks nüüd väita, et vaid tellisemõõduline romaan ainuõige raamat oleks, kuid iga vähegi praktiliselt mõtlev raamatutootja püüab teha siiski raamatu, millel on kirju mahutav selg.

Tulemuseks on olukord, kus iga vähegi viitsiv ja ükstapuha millisel tasemel autor avaldab e-raamatuid. Sotsiaalmeedias saab teose ka kenasti üle(sse)kiita ning uus staar ja müügihitt ongi selgunud. Demokraatlik ja puha ning peaks andma võimaluse neile, kes (suur)kirjastuste üha jäigematesse formaadiraamidesse ei mahu. Praktikas tähendab see aga eelkõige kõikvõimaliku fännikirjanduse vohamist ja seda kõige halvemas mõttes. Pean silmas, et vähese lugemusega algaja autor kirjutab oma lemmikteosest tuletise. Kuna suur osa lugejaid on täpselt niisama vähese lugemisega või on kinni kiilunud mingile ühele ja ainsale kultusteosele, siis taolise algaja autori suur lugejamenu on enam kui võimalik.

Võiks ju öelda, et kelle asi, mida inimene omaenda raha eest loeb. Tõsi! Samas, usun ma rahvavalgustuslikke põhimõtteid, kuigi ma ei taha seda sageli tunnistada. Pean silmas, et ideaalses maailmas on kirjastus siiski mingit sorti sõel, mis eraldab terad sõkaldest ning püüab lugejatele anda parimat, huvitavamat, teedrajavat jne. Kahjuks ei ole meie maailm ideaalne ning kirjastused valivad üha vähem ning üha enam kohanduvad nad kõige rumalama lugeja vajadustega. Et on miski eriti noobel ja intellektuualne kirjandus, mille peamine tunnus on loetamatus ning selle vastandina siis võimalikult madalalaubaline meelelahutus. Praktiliselt puudub n-ö kuldne kesktee. Jah, ma tean, et lugemishuvi ja raamatumüügi numbrid üha vähenevad, aga turg ei reguleeri siiski kõike ning kui kõige rumalam etaloniks võtta, siis on tulemuseks üha enam juhmistuv lugeja, kes nõuab üha lihtsamaid raamatuid.

Kuna kirjastustes töötavad siiski üsna arukad ja lugenud inimesed, vähemasti väljaspool ärigruppi ja müügiosakonda, siis on toimetajatel üsna keeruline leida üha juhmimat kirjandust. No ei suuda arukas inimene ka kõige parema tahtmise korral juhmust pikalt taluda. Õnneks on algajate isekirjastumine just see päästerõngas, mida (suur)kirjastused ka usinalt (ära)kasutavad.

Tahtmata olla üldsõnaline, tooksin mõned näited, mida ka eesti lugeja võib-olla teab:

Blake Crouch - Wayward Pines

Hugh Howey - Silmapete

Ann Leckie - Abistav õiglus

Andy Weir - Marslane

Kindlasti on mõni selline veel hiljuti maakeeles ilmunud, aga pilt peaks üldiselt selge olema. Kõik need ilmusid alguses n-ö isekirjastuslike e-raamatutena. Mõni autor oli püüdnud isegi oma teost n-ö ametlikult avaldada, aga see ei õnnestunud. Erinevad autorid, erinevad raamatud, erinev tase - kuigi kõigil on omajagu puudusi, on need kõik ülimenukad ja enamikest neist on tehtud või kohe tehakse filmid/telesarjad. Eks menukus ja filmiõigused ongi põhjused, miks need teosed maakeeles on ilmunud. Väljamaa kirjastused tuustivad isekirjastuslike e-raamatute lasus ning kohalikud kirjastused teevad siis omakorda valiku sealsest valikust.

No millestki peab ju valima, kurb on aga, et valikupõhimõtete hulka ei kuulu loomingulised väärtused. Kui isekirjastuslik e-raamat saab lugejate seas populaarseks, siis saabub kirjastuslik aakal oma portsu järele, kui teos veel populaarsemaks reklaamitakse ja filmiõigused lauale lüüakse, siis on Eesti kirjastajate kord. Eks kirjastajate elu teeb see lihtsamaks ja riske minimaliseerib samuti... kaotab aga lugeja, sest sellises toiduahelas gurmaanlust juba ei harrasta. Ma ei tahaks väita, et kõik ülaltoodud neli näidet oleks kohutvalt halb lugemine. Ei ole, aga päris tippteos pole neist ükski... ning kui vaatad/kuulad, et milline ekstaatiline hõiskamine neid saadab, siis hakkab päris imelik.

Neist neljast peaksin ma kõige paremaks marslase-romaani. Osaliselt just laheda tehnohoiaku ja mõnusa teaduspopi tõttu. Kuid on ka puudusi. Ja ma ei hakka seda võrdlema siinkohal Marsi-teemaliste pulp-robinsonaadidega ning plagiaadis süüdistama, sest selleks pole põhjust. Romaani peamine miinus on teatav kuivus, mis mõneti on taolisele kirjandusele igiomane, aga samas saad romaani lugedes aru, et autor on kirjanduslikus plaanis enam kui algaja ning kuigi romaan mulle meeldis, ei julgeks ma Andy Weirile tulevikuks suuri loomingulisi kordaminekuid ennustada.

Ann Leckie triloogia esimene köide on neist neljast kindlasti kõige ambitsioonikam, aga seda õnnetumad on esimese romaani vajakajäämised. Romaan on nõnda igav, et esimesele katsel sain ma vaid kümme lehekülge loetud, teisel veerandsada ning kandsin selle kui lootusetu maha. Seepärast ei tahakski ma romaanist siin rohkem kirjutada, sest lugenud ma seda ju pole. Mainiks veel, et paljud mu tuttavad, kes selle läbi on lugenud, on ette heitnud just sedasama igavust ja vähest köitvust. Nüüd kui romaan maakeeles olemas, siis ehk ma teen isegi kolmanda katse... võibolla...

Blake Crouchi kolmikromaan "Wayward Pines" on päris hea lugu ja on ka päris lobedalt loetav, aga samas on see üsna algajalik teos. Lugemismõnu kärbib ka (üli)püüdlik ja konarlik tõlge. Autori süüks tuleb panna eelkõige oskamatus/suutmatus eraldada oluline ja väheoluline - kuigi leidlik, on romaan täidetud hulga liigsete lehekülgede ja ülearuste tegevusliinidega. Samanimeline telesari polnud ka puudustest prii, aga oli omas kategoorias tunduvalt parem, kui romaan...

Hugh Howey punkrisaaga, mida originaalis nimetatakse kogumikuks ja maakeeles müüakse kaheköitelise romaanina pole just halvasti tehtud, aga pärast esimese osa ehk siis esimese jutu lugemist leidsin ma, et rohkem ma selle peale oma aega ei raiska. Korralik käsitöö, aga see kõik on juba kordi olnud ning on olnud kordades tugevamal kujul.

Võimalik, et see siin on lihtsalt ühe liiglugenud vana fänni virin lookas raamaturiiuli ees... noh, et vanasti olid ikka õiged ajad ja asjad. Jah, vanasti pidi autor kirjastuse kindlust ikka tormijooksuga võtma, kui tänapäeval tuleb kirjastus ise su ukse taha kraapima. Jah, vanasti oli autoreid, kes ei suutnudki kirjastuslikke tõkkeid murda ja jäidki praktiliselt tundmatuks. Alati on mõni suurvaim, keda ei mõisteta ning alati jääb tunne, et keegi on avaldamiseks valesti valinud. Tõestuseks kasvõi need ikka ja jälle korralikuks müügitööks vormistatud Tuhkatriinu-lood, kus õnnetu autor oma käsikirjaga enam kui paarkümmend kirjastust läbi käis ja kuidas siis lõpuks üks riskis. Noh, et nagu Potteri-saagaga oli... Kindlasti selliseid juhtumeid oli ja neid tuleb veel, kuid see ei tähenda, et kõike saasta peaks avaldama, isegi siis, kui see mingil põhjusel populaarne on.

Ja ülalmainitu pole vaid ingliskeelse maailma probleem. Siinsamas kõrval, Venemaal on olukord ehk isegi hullem. Venemaal pole läänelikus mõttes tõelist e-raamatute buumi, küll aga on http://samlib.ru/, kus iga algaja ja paljud profid omi lehekülgi omavad ning kus siis kirjastused otsekui kuldid kartulipõllul ringi tuhnivad ja avaldatavat kraami otsivad. Põhimõtteliselt töötab ikka seesama skeem: autor paneb teksti wõrku, rahvas kiidab ja kirjastaja ajab küüned taha. Mõni ülbem tegelane teeb isegi omaenda kodulehe ja foorumi ning kütab seal oma tekstid kuumaks ja kui õnnestub, siis on kirjastajad jaol. Viimatimainitud tegevuskava üks kuulsamaid juhtumeid Dmitri Gluhhovski ja tema romaan "Metro 2033" on ka eesti lugejatele tuntud. Minu arvates täiesti küündimatu teos, mida on raske isegi sopakana lugeda - autor on täiesti abitu kirjanik. Samas, lugevad massid on rahul ja postapolikust metroost on saanud edukas ja suisa rahvusvaheline projekt.

Et mis siis loo moraal oleks ja kas meil Eestis on siin ka millestki õppida? Moraal on lihtne: on halb ja üha halvemaks läheb, sest keegi liigselt ei liiguta ja kuluta. Eestiga on lood veel halvemad: meie kirjastused annavad seda saasta välja ning meie lugejatena peame seda ostma ja lugema. Keegi otse ei sunni, aga valikut ka eriti pole. Positiivne on vast see, et kuigi ka Eestis on püütud taolist avaldamisskeemi järgida, siinmail see õnneks ei tööta. Inimesi on lihtsalt vähe ja kirjastusäris ei liigu nii suuri rahasid. Vähemasti ulmes, mis on siiski tõeline niikirjandus.

Raamatuarvustus: Larklight (Ove Hillep)

Kujutage ette maailma, kus kosmilist tühjust täidab eeter, mis on täidetud eluga: Kuul elab kummaline seenerahvas, pottseppliblikad peavad möödujatele jahti, et neid seejärel oma vastsetele sööta; Marsi muistne tsivilisatsioon on hääbunud ning selle riismeid valitseb Briti koloniaalvalitsus, selle põlisasukad on tagasi surutud ning linnade kõrval töötavad suured robotivabrikud ning Veenusele kolooniate rajamine on läinud vett vedama. Läbi kosmilise eetri kihutavad alkeemiliste mootoritega kosmoselaevad (mis meenutavad väga meile tuttavaid veesõidukeid), viies läbi uurimis- ning kaubaretki kõikidele päikesesüsteemi taevakehadele. Sellises maailmas hõljub Maa orbiidil väike majapidamine, mida perekond Mumby oma koduks nimetab - Larklight.

Raamatu pea- ja minategelane on noor poiss Art Mumby, kes koos oma õe Myrtle'iga satub peadpööritavatesse seiklustesse, mis viivad neid Larklightist Saturni rõngasteni ja tagasi. Oma teel kohtavad nad piraate, pistavad rinda õõvastavate muistse tsivilisatsiooni riismete esindajatega ning, nagu lasteraamatutes kombeks, päästavad maailma.

Tegevus toimub Briti impeeriumi hiilgeaja tipul kuninganna Victoria valitsusaja alguspoolel, kus Briti impeerium on laienenud ka kosmosesse. Briti valitsus hoiab alkeemiliste mootorite saladust kiivalt, Kuningliku Alkeemiakolledi tegevust väga rangelt kontrollides, mistõttu ei ole neil ka kosmoses võistlejaid. Nii venelased kui Ameerika reeturid on püüdnud enda mootoreid välja töötada, kuid seni tulutult. Tegemist on omapärase alternatiivmaailmaga, kus Newton lisaks gravitatsiooniteooriale pani aluse ka alkeemilistele mootoritele ning James Cook jõuab Austraalia asemel Marsile ja kirjeldab esmakordselt asteroidivööd. Sir Arthur Welseley aga allutab selle asemel, et Napoleoniga (keda kusjuures üldse raamatus ei mainita) maid jagada, 1806. aastal hoopis kogu Jupiteri piirkonna.

Erakordset naudingut peaks antud raamat pakkuma bioloogia (või siis täpsemalt ksenobioloogia) huvilistele. Reeve on suutnud luua tohutu hulga maavälist floorat ja faunat, mida mr. David Wyatt oma joonistustega suurepäraselt tabanud on. Lisaks eelmainitud elukatele hõljuvad läbi kosmose maailmaruumi ihtüomuundurid ehk kosmosekalad, kasulike koduloomadena peetakse lendkärssasid, kes pärinevad Jupiteri gaasimaailmast ning liiguvad edasi peerujõul ning läbi Jupiteri tiheda atmosfääri hõljuvad toitu otsides tuulevaalade karjad.

Raamatu autor Philip Reeve on huvitav fenomen, mida olen täheldanud ka tema eelmiste teoste puhul. Mees kirjutaks justkui lasteraamatuid, kuid tulem on midagi eneselegi ootamatut. Lugeja saab loomulikult aru, et tegu on nooremale põlvkonnale mõeldud raamatuga, kuid autori fantaasialend ning olustikukirjeldused annavad ka vanematele võimaluse antud raamatust rõõmu tunda. Olles hakanud just uuesti lugema põrsapõlve lemmikraamatut ,,Saladuslik saar", ei suuda ma mööda vaadata nende kahe raamatu stiililisest sarnasusest, seda nii pealkirjade kui kirjutamislaadi osas.

Larklight on põnev lugemine, kus aurupungiga on tugevasti põimitud alkeemia ning Victoria-aegsed uskumused/teadmised kosmoloogiast. Lugu on põnev, illustratsioonid fantastilised ning fakt, et tegu on lasteraamatuga, ei vähendanud minu lugemisrõõmu. Raamatu tegelased on mitmekülgsed ning erinäolised, kohati ehk natuke naiivsed ning kirjeldused vahest pisut lapsikud. Kui me aga arvestame, et loo minategelane on noor poiss, kes mr. Reeve abiga selle seikluse kirja pani, ei saa midagi halba öelda. Kui ise ei viitsi, siis võib julgelt mõnele põngerjale ette lugeda - usun, et mõlemad saavad kogemuse võrra rikkamaks.

Raamatuarvustus: Stephen King ,,Härra Mercedes" (Leila Tael-Mikein)

Kuulsa õuduskirjaniku Stephen Kingi uusima eesti keelde tõlgitud teose ,,Härra Mercedese" puhul on erinevalt tema tavapärasest loomingust tegemist kriminaalromaaniga. Üleloomulike nähtusteni autor seekord ei jõuagi. On küll vihjed vaimudele, kes ühe tegelase hulluks ajavad, kuid nemadki saavad viimaks loogilise seletuse. Meister on säilitanud inimese alateadvuse sügavamaid peidukohti kompava stiili ja ulmepuudus kompenseeritakse värvikate ja veriste kirjeldustega, nii et Stephen Kingi loomingu austajad ei pea sugugi pettuma.

Lugu algab kohutava tragöödiaga - hullunud mõrvar sõidab halli Mercedesega varahommikul tööbüroo ukse taga ootavasse rahvahulka. Paljud inimesed saavad surma, veel rohkemad vigastada. Autojuht kihutab minema ja teda ei leitagi.

Järgneb pensionile jäänud politseiniku üksildase ja depressiivse elu kirjeldus. Mees on enesetapu äärel, kui leiab äkitselt elule uue mõtte, sest temaga võtab ühendust mersumõrvar. Tundub, et temagi vajab oma ellu põnevust, mängides endise uurijaga kassi-hiire mängu. Nõnda seiklused algavadki.

Loo arenedes selgub, et need inimesed, kes varahommikul enese teadmata surma ootasid, polnud Härra Mercedese ainsad ohvrid. Külmavereline maniakk on leidnud endale uue hobi inimmõistustega manipuleerimises. Olles massimõrva sooritamiseks varastatud auto omaniku enesetapuni viinud, püüab ta sama teha ekspolitseinikuga. Kui vana ja väsinud mees, kes kardinata akna taga ajaviiteks revolvrit käes keerutab, näib alguses kerge saagina, selgub peagi, et vanamehel jätkub veel palju elutahet ja piisavalt nutikust, et detektiivi mängima hakata.

Igaüks meist on vihahoos kellelegi halba soovinud, kuid Stephen King on tumedaimad mõtted arendanud edasi selle poole, mis võiks juhtuda siis, kui inimene oma ihadele järgi annaks. Ta kirjeldab värvikalt, kuidas käitub meeleheite viimase piirini aetud inimene. Majandusraskustesse sattunud alkohoolikust üksikema, kelle tunneli lõpust enam valguskiiri ei paista, pöördub pooleldi alateadlikult oma noorema, invaliidist poja vastu ning kiindub samal ajal vanemasse poega. Romaani antikangelane Härra Mercedes sooritab oma ema abiga elu esimese kuriteo.

Peast segaseid on teisigi. Näiteks kannatavad kaks naistegelast obsessiiv-kompulsiivse käitumishäire all ja kolmandal on vanadusdementsus. Üllataval kombel tuleb käitumishäire omamoodi kasuks ja üks neist naistest päästab suure hulga inimesi kindlast surmast.

Pikaajalistele Stephen Kingi loomingu austajatele pakub äratundmisrõõmu otsene vihje kurjale klounile filmist ,,It". Just tema moodi näeb välja Härra Mercedes kuritöö sooritamise hetkel. Raamatu kandvaks motoks on: ära iialgi usalda neid, kes laialt naeratavad ja lastele meeldivad.

Eriti kloune ja jäätisemüüjat.

Raamatuarvustus: Estronaudid teelahkmel? (Raul Sulbi)

Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana

«Kettmõõgaga mõõdetud maa» (Saladuslik tsaar 3) 249 lk

Tartu Fantaasia 2015

Ma ei ole kunagi olnud «Saladusliku tsaari» ühismaailma fänn. Sarja esimesest kogust olin lugenud 13 loost 5 ja teisest kogust 8 loost 3. No ei meeldinud lihtsalt nende juttude kirjutuslaad. Käesoleva romaani tõstsin õhinaga lugemislauale raamatuvirna tippu Kristjan Rätsepa arvustuse tõttu, mis lubas sisukirjelduse ja kujutatud maailma järgi aimata kodumaise ulme aasta novaatorlikumat ja pungilikumat teksti. Aga kuidagi suutis see retsensioon minus tekitada ka mulje, et siinarvustatav sarja kolmas raamat võiks olla oma kirjutuslaadilt kuidagi popim, moodsam, futuristlikum, võrreldes varasemaga kuidagi rohkem kiiskav ja klantsim oma stiililt. Ju oli selline assotsiatsioon minu soovmõtlemine ja lähtus kuidagi seostest, mis mu vaimusilmas tekkisid kirjeldatud sündmustiku ja maailmaga, et kuidas neid võiks kirjeldada ja kuidas sellist maailma näidata. Võibolla aitas kaasa ka üsna läikiv ja funk Kroetskini kaanepilt.

Kuid loomulikult tekst selline pole. Ja ilmselt ei peagi olema. Romaan sarnaneb oma laadilt kõige rohkem ikka eelmistele Tsaari-kogumikele, kuigi teatavad muutused ja teist tüüpi väljendusvahendite otsingud on märgatavad. Laias laastus on tekst aga Tänavale ja Metsavanale kaunis tüüpiliselt üsna matsakas, maalähedases ja ladnas kõnekeeles, mis annab kogu teosele paraku laadaliku külateatri isetegevuslike harrastusnäitlejate trupi feelingu. Ma ei usu, et see oleks kuidagi personaalselt minu viga, kui ma ei suuda tõsiselt võtta ulmeteksti, mille tegelasteks on Muhkard, Jürno, Pörker, Jomka, Friidu jne. Sama ebaõnnestunud nimedevalikut suudab eesti ulmes harrastada veel vaid üks autor - Siim Veskimees oma Zätereitide jt taoliste kolumbuskristostomuslike monstrumitega. «Kreisiraadios» on sellised nimed omal kohal ning kuigi ma suudan ju elavalt ette kujutada, kuidas Metsavana ja Tänav istuvad koos ja mõtlevad loomepalangus neid naljakaid nimesid välja, jään ma ikkagi arvamusele, et säärane nimevalik teeb teosele lõpuks suure karuteene.

«Saladusliku tsaari» maailma üks suuremaid dilemmasid paistabki nende ridade autori meelest olevat küsimus, mida ja kuidas tahetakse teha? Ilmselt üsna lõbusast ja mängulisest situatsioonist välja kasvanud idee ja maailm on tänaseks muutunud üpris süngeks, komplitseerituks ja tõsiseltvõetavaks, nii et see ei ühildu enam algupärase jämekoomilis-omameheliku jutustamislaadiga. Täpsemalt siis tapab selline laad ära väga vingelt välja mõeldud maailma ja faabula. Aga mulle tundub, et autoridki on kasvõi pool-alateadlikult sellest aru saanud, sest tegelikult on «Kettmõõgaga mõõdetud maa» palju vähem laadalikus ja matsakas-maalähedases stiilis kirjutatud, kui autorite paljud varasemad teosed. Hindaksin teksti ehk isegi maksimumhindega, kui Tänav ja Metsavana oleksid riskinud totaalse stiilimuutuse ja kannapöörde täiel määral ära realiseerida, praegu on meil aga paraku tegu omamoodi «Pisuhännaga», kus suur osa teksti on ju täiesti tõsiseltvõetav ja asjalik, siis aga hüppab - jõnksti - sisse see kummaline vanade Tsaari-lugude omamehelik-pajatav lause.

Ja ma ei pea selle all silmas seda bõliinalikku idaslaavi kangelaste vaimsust ja hõngu, mis ei ole Tsaari-maailmas (juba esimeses köites) ju üldse halvasti välja kukkunud. Pigem pean silmas selliseid kohti, kus lõik või stseen algab täiesti tõsises ja sünges võtmes ning langeb siis poole pealt stiilist täiesti välja:

«Ta surus maski endale pähe, hetkeks kostis lämbuv hääl ja siis maskid elustusid, nende silmad läksid pärani ning suud avanesid, tema maski serva alt valgus välja ligast ollust. Ta hakkas rääkima ning ta hääl moondus läbi maski maaemade krigisevateks-siristavateks häälitsusteks.

«Oleme teadlikud,» kostis läbi inimmaski maaema inimhääleks moondunud kõne. See kõlas ebaloomulikult, emotsioonitult ning kergelt kleepuvalt, nagu oleks putukas rääkinud mett täis suuga.»

See osa lõigust tõi siinkirjutajale silme ette midagi Gigeri-Scotti «Alieni» hingusest ja kiiskav-külmast laadist, siis aga jätkavad autorid:

«Niisugune ime pani Õnnepäeva lausa ahhetama. Siiani ei uskunud ta, et neil putukanärakatel üldse mingit mõistust võiks peas olla.»

Oehh. 19. sajandi rahvaromaani ahhetamine ja 21. sajandi Õhtulehe putukanärakad. Autorid kukuvad sõna otseses mõttes oma väga lahedast kirjanduslikust stiilist välja ja hävitavad sellega stseeni kogu õõvastava feelingu. Ja selliseid kohti on romaanis paraku palju.

Kui see stiil, mis paraku on minu jaoks selle teksti keskne probleem, hetkeks kõrvale jätta, siis süee ja maailmaloome poolest on tegu ikka tõeliselt silmapaistva saavutusega kodumaisel ulmemaastikul, mis pani mind isegi unustama esimestes köidetes paika seatud erakordselt jaburat ja usutamatut lähtealust, justkui oleks Eestil ja eestlastel sellistes tuleviku globaalsetes draamades üldse mingi roll mängida. Või siis need «estronaudid», mis etümoloogiliselt lihtsalt mitte midagi ei tähenda, kuna mängib mingite sõnatüvede väikeste osadega ning sedagi kõlalisel tasandil... elagu Estronia!

Kogu selle pooleks lõigatud Kallose kontseptsiooni eest olen ma aga nõus need jaburused, mille peale ma muidu jalgu trampima hakkaks, alla neelama ning jääma huviga uut osa ootama. Eriti, kui seal on jätkuvalt sees Meelis Kroetskini sisejoonistused.

PS. Kaalusin tõsiselt, kas kirjutada see arvustus, kasutades kõikjal ilma mingi mõistliku seletuseta v-tähe asemel w-tähte, aga loobusin, kuna minu eesmärgiks ei ole ju autorite iga hinna eest tümitamine ja nende parodeerimine, vaid pigem ratsionaalses vormis tagasiside, millest ehk kirjutajatele tulevaste tekstide loomisel mingit abi on.

Raamatuesitlus: Kettmõõgaga mõõdetud maa (Heli Illipe-Sootak)

Elasid kord J.J. Metsavana ja Maniakkide Tänav, kes kord kahekesti maha istusid ja ulmejuttu veeretama hakkasid. Üks rääkis jupikese, siis teine ja lõpuks oli selge, et kogu see krempel tuleb kirja panna. Mõeldud-tehtud! Ei kiskunud nad teineteist karvust ega siunanud vandesõnadega, vaid innustasid ja vaimustusid üksteise aina pöörasematest ideedest. Nõnda sünnib tõeline paarisrakend-ulme!

Et hääd kraami tuleb teistegagi jagada, kogunes Taaralinna Oskar Lutsu nimelisse linnaraamatukokku kenake rahvahulk. Ikka selleks, et trükivärsket ,,Kettmõõgaga mõõdetud maad" näppida. Enne veel, kui krõbisevad rahatähed omanikke vahetasid ja raamatusse autogramme nõutama hakati, tehti laval ehtsat ulmeteatrit. Sellest, kuidas Õnnepäev ennastsalgavalt mingi kummalise masina suremisele kaasa elas. Ei hakka mina siin kellegi lugemiselamusi spoilerdama ja seepärast ütlen vaid, et vaatamata sellele, et näitlejad kippusid publikule rohkem oma tagaosa demonstreerima ja kaugeimaid lavasoppe kõnetama kui näitlejameisterlikkust üles näitama, oli lõpp tõeline loominguline tipp - segakoor esitas Maniakkide Tänava sõnadele tehtud ja Maniakkide Tänava viisistatud ning Maniakkide Tänava poolt kitarril saadetud laulu. Vaat' seda laulu kuulaks veel ja veel. Kui vaid kettmõõgaga mõõdetu lugemise kõrvalt aega jääks!

Aga see ei olnud veel kõik! Lava äärde sättis end mõnusasti vestma ülemeremees Jüri Kallas. Kes tunneb, teab, et juttu jätkub kauemaks. Täpselt nii kauaks, et kõik oluline ja iseäranis oluline teemal "Kassandra lõhkepea: katastroofijärgne maailm endise idabloki ulmes" räägitud sai. Aitüma, Jüri, järgmine kord kuulame uuesti.

Lõpetuseks on vist tarbetu lisada, et tulihingelisem publik liikus raamatukogust sirgjoonelt ,,Õlleministeeriumisse", kus sai süüa hääd nitslit ja mitte nii head paninit ning joodud ohtralt majaõlut. Ulmeromaan esitletud, kõik hea.

Filmiarvustus: Visuaalne ilu taaskordse superrelva hävitamisel (Sander Vesik)

Tähesõdade seitsmendat osa on oodatud sellest ajast peale, kui Disney 2012. aasta oktoobri lõpus Lucasfilmi ostis, osa Star Wars fändomi poolt kahtlemata ka kartusega "kui palju Disney mõjusid seal on ja mis nad varasemast ära solgivad". Star Wars'i viimastena linastunud, nn. prequel osad olid lisaks tekitanud väga palju vastakaid emotsioone ja sealsetest tegelastest mõni oli lausa vihatud. Lucasfilmi uus juht Kathleen Kennedy teatas suhteliselt varakult, et nad kuulavad fänne, arvestavad nende muredega ja et tulevastes filmides saab olema palju vähem rõhku CGI-l ja rohkem füüsilisi mudeleid, nukke ja kostüümides tegelasi.

Esimest filmi kutsuti juhtima JJ Abrams, kes lisaks ise Star Wars fänn olemisele oli tuntud ka kui kindel 35mm filmilindile filmimise pooldaja. Filmis pidid osalema kõik algse triloogia põhitegelased ja 2015. aasta juulis toimunud "Star Wars Celebrations: Anaheim" seitsmendale osale pühendatud paneeli käigus olid fännide rõõmuks laval tõesti nii nemad kui uued. Kõige tipuna näidati uue filmi treilerit.

The Force Awakens'i viimane redaktsioon valmis 23. novembril, vaevalt kolm nädalat enne esilinastust. Filmi ja treilereid kõrvutades ja arvestades, et treilerites on olemas konstaabel Zuvio, keda filmis pole, action figure, siis ilmselgelt läks sellega lõpus liiga kiireks. Esmase versiooni kahest tunnist ja neljakümnest minutist kadus redigeerimise käigus peaaegu pool tundi materjali. Peale kaduma läinud tegelaste on üks tulemustest see, et kui varem on Star Wars filmide visual guide raamatutes olnud toimuva kohta lisainfot, siis seekord on sinna üle kolinud ka osa olulist infot, mis oleks võinud olla filmis endas. Näiteks, kes on filmi alguses nähtav Lor San Tekka ja miks ta täpselt Jõust ja selle tasakaalust jahub? Enamik tegelasi ja tegevusjooni kannavad end siiski õnneks välja ja isegi kui nende kohta on hunnik fänniteooriaid, ei ole nende kohta lahtiseks jäävad otsad ülearu häirivad.

Film ise keerleb kokkuvõttes kolme tegelase ja nende tegevusliini ümber - Harrison Fordi poolt mängitud vanadusest näritud Han Solo, John Boyega argpüksist endine rünnakrühmlane Finn "FN-2187", kes põgeneb kogu maailma, aga eriti oma endise tööandja eest, ja Daisy Ridley poolt mängitud amanistlikul teekonnal olev nõidsõdur Rey. Kõik teised rollid on suuremal või vähemal määral vaid neid toetavad. Sealjuures läheb kogu ülejäänud algse triloogia tegelastel eriti halvasti, neil on kas äärmiselt lühidad või siis vaid cameo-rollid, millel sisu ega tegevust pole ollagi.

Kui hetkel viimane selle filmi eelne asi tähesõdade kaanonis, mida Han ja Chewbacca tegid, oli piraatide ja salakaubavedajate koalitsiooni ehitama minemine, et vabastada wookieede planeet Kashyyk impeeriumi ja tema orjapidajate haardest, siis 30 aastat hiljem ei ole sellest ega tema varasemast vastupanuliikumise kindral olemisest enam midagi alles jäänud. Han Solo on taas salakaubavedaja ja sealjuures taas mitte ülearu edukas salakaubavedaja, kes pidevalt sekeldustesse satub. Aeg ei ole tema kasuks töötanud ja üha vähem on galaktilises allilmas neid, kes teda ja temasse usuvad või ei pea teda altvedajaks - nagu talle teatavad ka tema laeva tunginud Guavaini surmakamp ja Kanjiklubi gängsterid -, kes on ka vastavalt iirlased / hiinlased kosmoses, uskumatu, et nii jaburaid ideid 21. sajandil veel kellelgi tuleb. Olles oma raha tagasi tahtvate gängsterite käest edukalt pääsenud ja avastanud, et Rey on täitsa mõistlik kaaspiloot, tabab Hani aga tee tagasi minevikku - First Order ründab linnusekujulist kõrtsi, kus ta proovib Rey ja BB-8 jaoks sõltumatut transporti leida ja korraga ta ongi tagasi, tulistamas püstolist rünnakrühmlasi, andmas lootusetuid lubadusi ja proovimas üle elada uskumatult halba tõenäosust ellu jääda ja oma sihini jõuda. Väga mitmeti mängib Harrison Ford endavanust alteregot - ja teeb seda hästi. Samuti on tal filmis, mis pidi olema järgmise põlvkonna triloogia algus, üllatavalt suur osa.

John Boyega, rünnakrühmlane FN-2187, on krooniline argpüks, kes, nähes oma kaaslasi lahinguväljal suremas ja saades käsu tappa kohalikud elanikud, lööb verest välja, ei suuda seda käsku täita ja jääb kõige sellega ka veel kapten Phasmale vahele. Ümberkasvatamise ees kabuhirmu tundev ja sellest pääsemiseks juba palju rohkemaks valmis olev rünnakrühmlane (kui kaitsetute külaelanike tulistamine oli liig, siis oma eks-relvakaaslaste pihta tulistamine ei tekita enam mingeid kõhklusi), annab vabadusvõitlejate piloodi vabastamise ja TIE-fighterite rööviga alguse sündmuste ahelale, mis viib sellekordse kurjuse lüüasaamiseni. Lapsena röövitud, sõjaliselt kasvatatud ja alles põgenemise käigus endale päris nime saanud Finn on argpüksist vastu-oma-tahtmist kangelane. Kõigil neil kordadel, kui Finn proovib oma argusest üle olla, kukub ta paraku läbi ja saab lisaks haledalt peksa: Universumi arvates on tema instinkt põgeneda ja Rincewindi kombel põgenema jäädagi just see, mida ta peaks tegema. Finni kõige paremini kokku võttev stseen on Millenium Falconi peal, kus haavatud Chewbacca't vapralt sidemetega siduv Finn kaebab, et teda on juba kuus korda tappa proovitud ja sellele järgneva wookiee-poolse kõrist haaramise peale lisab kiirelt "Aga mulle ei ole selle vastu midagi!" Tegelaskuju on samas imeliselt hästi välja mängitud, ilma et temast oleks saanud ainult comic relief. Need hetked, kus ta kogemata oma endiste juhtide üle võimu saavutab ja oma suled vastavalt puhevile ajab on lihtsalt suurepärased.

Daisy Ridley mängitud Rey elab Jakkul, galaktika äärel asuval prügiplaneedil, mille ainus maavara ja väärtus on sinna impeeriumi lõplikku lüüasaamist tähendanud lahingu käigus alla sadanud tähelaevade vrakid. Vahetevahel piloodina, vahetevahel laevavrakkidest osade ja elektroonika kogumisega elatist teeniv Rey, kes elab koos lõputu päevade loendi, X-wingi piloodist nuku ja piloodi kiivriga ümber kukkunud AT-AT kestas, päästab ühel päeval kiivrist kostunud häälte peale BB-8 osadeks lammutamisest ja satub selle eest "tänutäheks" seikluste keerisesse. Seikluste, kus ta suu ammuli naiivse teismelisena kohtab neid, keda ta on siiani pidanud vaid legendideks, saab teada, et nii palju muudki legendideks peetust on tõeline ja peab osa sellest omal nahal läbi elama. Just Rey on selles Tähesõdade osas see, kes teeb läbi kangelase teekonna (Campbelli monomüüt). Ta saab kutse seiklusele BB-8 kaudu; oma kinnisidee (Jakkul olla) tõttu kahtleb selles; saab võitu ahvatlusest BB-8 maha müüa; läheb Finni ja enda päästmiseks siiski seiklema; kohtab ülestõusu tegelasi, keda ta on siiani vaid legendiks pidanud; leiab Maz Kanata näol maagilise juhendaja ja abimehe; ületab valgusmõõka leides ja jõunägemust ning selles minevikku, olevikku ning tulevikku nähes tava- ja mütoloogilise maailma piiri; satub Kylo Reni kätte vangi langedes allilma, kust ta rea oskuste ja tahtejõu proovide käigus välja pääseb olles selle käigus avastanud endas olevad võimed; ei suuda põgeneda Kylo Reni eest, kes on enda arust just leidnud jõu tumeda poole osas kindluse; kuid järgnevas lahingus võidab teda nii vaimselt kui füüsiliselt ja jõuab lõpuks eesmärgini, mida kõik filmi algusest peale otsinud on.

Rey osas lahti jäävad otsad, tema näiliselt deus ex machina tekkivad võimed ja saavutused ning tema otseselt saladusse jääv päritolu on ka põhiline selle filmi fänniteooriate allikas. Isegi, kui osad neist ei ole tegelikult deus ex machina, näiteks kuigi mainib ta Finniga koos põgenedes, et on varem tähelaevu juhtinud, jääb see kiiret actionit täis filmis hõlpsalt kahe silma vahele. Ja kui võiks arvata, et see film ongi Rey lugu - või vähemalt Rey eneseavastamise lugu - mattub see paraku suuresti kõige muu alla. Samuti on korraga olla uue triloogia Luke Skywalker ja Han Solo ühele inimesele vist veidi palju - aga see on juba käsikirja, mitte tegelase või näitleja viga.

Adam Driveri Kylo Ren, kes peaks olema selle filmi must rüütel, jääb sellest rollist nii pea jagu lühemaks. Veidral kombel muidu prequel'idega seotusest hoiduva filmi antagonist on suuresti naasnud Anakin oma teismeliselaadse tujukuse, agressiooni ja vähegi suurema pildi nägemise suutmatusega. Pigem on ta veelgi rohkem Anakin kui Anakin oligi ja lööb verest välja (mis avaldub kas vingumise või vägivallana) niipea, kui talle vähegi midagi nina alla hõõrutakse või miski ebaõnnestub.

Üllatusosa on filmis vastupanuliikumise esipiloodil Poe Dameronil, kes saab vaat et sama palju ekraaniaega kui Kylo Ren. Tal on tugev, iseseisev ja filmi edasi viiv roll ja ta saadab Jõudu kasutamata korda pea sama palju kui Luke neljandas osas, kuid on samas rõhutatult kõrvalosas.

The Force Awakens on täis viiteid nii iseendale kui varasematele Star Warsi filmidele ja neil põhinevat nalja. Kui filmi esilinastusel jäi "kogu saal purskab naerma" kohtade põhjal mulje, et tegemist võiks olla komöödiaga, siis mõned päevad hilisemal seansil oli kogu saali naerutavaid kohti juba palju vähem - tõend sellest, et suur osa neist naljadest on ära tabatavad vaid tõeliste fännide poolt. Kui Han Solo kurikuulsa 12 parsekiga tehtud Kessel run-i ümber olevale segadusele saab pihta enamik, siis sellele, et Finn'i number rünnakrühmlasena on FN-2187, sama kui vangikongi number, kus printsess Leiat surmatähel kinni hoiti, tabavad ära juba väga palju vähemad. Õnnetute arvudega on hulga lihtsam, kui need on väiksed - nagu näiteks 13. Sama asja varjuküljena, mõõk leitakse siiski tegelase, kelle nime anagram on "katana", keldrist.

Enamus visuaalsed muutuseid ja tehnoloogilisi arenguid on impeeriumi poolel. TIE-fighterid on muutunud kaheistmelisteks, need ei ripu enam Star Destroyeritel garaaides ja Vaderi Lambada klassi süstiku asemel on First Orderil Kylo jaoks uus, Üpsilon klassi süsimust süstik, mis oma välimuselt meenutab hiiglaslikku lendavat nahkhiirt. Sama moodi nagu Impeeriumi imago, on uus ka nende kaader. Kui algses Star Wars'i triloogias juhtis impeeriumi vägesid vanaldane Grand Moff Tarkin ja admiralid ja ohvitserid olid kõik keskeas, siis Domnhall Gleesoni mängitud kindral Hux on noor, entusiastlik ja kindel nii impeeriumi moraalses üleolekus reeturlikust vabariigist kui ka impeeriumi sõjalises jõus. Rünnakrühmlased ei ole enam mitte ainult formaalselt üles rivistatud tervitusrivideks või eskortideks, vaid neile peetakse kõnesid ja nad võtavad FN-2187 põgenemist kui isiklikku reetmist. See-eest on nende vastas enamuses ülestõusu aegadest tuntud Old Guard. Kui jätta välja see, et kõik on vananenud, võiks nende sõjaplaani tegemiseks kogunemine sama hästi olla stseen Return of the Jedi'st.

The Force Awakens põhiformaat kinodes on 3D, seejuures on olnud tugev promo IMAX ja IMAX 3D suunal -kusjuures 3D olemasolu ja kasutamine ei ole filmi juures tegelikult primaarne. On hulk stseene, kus 3D efektid teevad kõik oluliselt paremaks, on Star Destroyer, mis ripub üle saali kinoekraanist välja, kuid samuti on väga palju neid kohti, kus 3D'd pole ollagi või see ei paista eriti välja. Filmi kõige olulisem stseen, kus lahing käib nii taevas kui maa peal, kus "meil on veel lootust kuni päike paistab", on täiesti 3D vaba ja meeleolu ning draama antakse edasi peamiselt valguse ja varjude abil. Paraku on ka vastupidiseid näiteid, ikka veel ei ole ära õpitud seda, kuidas dialooge kujutavates stseenides mitte katta veerandit ekraani ühe osalise fookusest väljas oleva kuklaga.

The Force Awakens on küll hea film, aga jääb paratamatult mulje, et ta oleks võinud olla palju parem. Liigne konservatiivsus ja "see töötab" või "see ongi Star Wars" mudeli küljes kinni olemine teeb filmi hulga nõrgemaks, kui see oleks võinud olla. Taaskordne superrelva hävitamine ja sinna ette käiv trench run olid täiesti ülearused. Kui raske oleks olnud selle asemel midagi muud välja mõelda lisaks päästemissioonile...? Kui päästemissioonile oli üldse midagi juurde vaja? Visuaalne ilu ja näitlejate suurepärane töö ei suuda paraku siiski kõike heastada. Liigse desinifitseerimise asemel oleks tulnud karta hoopis stagnatsiooni. Jääb kahtlus, et kuskil kaugel-kaugel galaktikas näidatakse praegu sellest filmist teist versiooni kus JJ Abramsi teisik oli julgem ja innovaatilisem ja sellest filmist kirjutatakse kui filmikunsti taeva uuest tähest, mitte kui heast filmist, mis tõenäoliselt murrab kõik läbimüügi rekordid. Ja muidugi ka kui filmist, kus esmakohal oli lugu, mitte see kuidas seda filmitakse.

Filmiarvustus: Jõud ärkab, haigutab ja läheb tagasi magama (Jaagup Mahkra)

Aeg-ajalt - viimasel ajal üha tihedamini - tundub mulle, et mina olen imelik, kui ma julgen tahta, et filmidel oleks mingisugune kvaliteet. "Aga see on ju meelelahutus," ruigab pööbel kooris, kui neile vägagi veenvalt põhjendada, miks üks või teine film pole kvaliteetne või miks sarnased filmid vanasti paremad olid. Isegi meelelahutus võib olla kvaliteetne ja austada vaataja intellekti. Uus "Tähesõdade" film jookseb kahjuks lati alt läbi, nagu ka märgatav osa inimkonnast, kes sellega rahul on. Sest rahuloluks on väga vähe põhjust.

Ma täpsustaks igaks juhuks, et ma pole keskmisest suurem fanboy ning mul ei olnud ep7 suhtes mingisuguseid ootusi. Kuid seda, et nii hinnalise frantiisi uus osa lihtsalt ülejala valmis tehakse, ma päriselt ei oodanud. Ärilise külje pealt saan ma sellest vist aru - maksab pakend. Tähtis on "Star Warsi" logo, mida absurdse, maailma ajaloos enneolematu reklaamikampaania käigus filmidele ja apelsinidele ja kõikmõeldavatele nende kahe vahele jäävatele asjadele peale plätserdatakse. Hinded, mida kriitikud filmile annavad, on ebaolulised - kõik lähevad seda nagunii vaatama.

Aga filmi juurde tagasi tulles - mis mulle ikkagi meeldinud? See, et selles ei olnud mitte midagi. Mingid ilma näota tüübid tegid mingeid ebahuvitavaid asju ja vahepeal sähvisid laserid. Lugu oli, nagu mitmed on öelnud, sisuliselt ep4 ümberjutustus. Ma ei saa aru, mis sellise teguviisi mõte oli. Impeeriumi asemel on nüüd mingi "First Order", mis on õppinud oma eelkäija vigadest ja püüab uue Surmatähe-taolise relva abil, mis on veelgi haavatavam kui eelmine, galaktikat valitseda. Gerondid ja teismelised tüdrukud ühendavad väed ning teevad selle plaaniga muidugi üks-null. Ja "First Order" olevat olnud veel võimsam kui Impeerium omal ajal. Nojah.

Räägime tegelastest. Neis lihtsalt ei olnud sädet. Nad ei sobinud sinna. Harrison Ford on vana, väsinud ja võimetu uusi trikke õppima, nagu me juba tema viimastest filmidest teame; ilmselt tuli ta filmi lihtsalt pensionilisa teenima (ja sai kuuldavasti kena kopika). Naistegelane (päris ma neid nimesid mäletangi) oli klassikaline Mary Sue ja sellega tema iseloom piirdus. Lisaks "tugevale" naistegelasele pandi SJWde rõõmustamiseks sisse ka neeger, ja enne, kui te rassismikaardi heidate, minge persse - ta pandi filmi täpselt sellepärast. Mul ei ole midagi neegrite vastu "Tähesõdade" filmides, aga vähemalt kvaliteetsema neegri oleks võinud võtta, sest praegune pole kuskiltki otsast näitleja. Siis too piloot, kes meenutas Bruce Campbelli ning kes algul oli ja siis ununes, et hiljem uuesti välja ilmuda - kui ma pean viitama kellelegi kui "mäletad küll, tollele tüübile", siis on vist kõik vajalik öeldud. Mis puutub kurjamitesse, siis oleks võinud keegi JJ Abramsile öelda, et "Spaceballs" ei ole üks ametlikest "Star Warsi" osadest ja sealt ei maksa nitti võtta. Maskiga pimeduserüütel oli iseäranis hale kuju. Said kolki ilma jõutunnetuseta negru ning teismelise tüdruku käest? Hea töö! Muidugi võtame su sithide sekka vastu. Siin on põrandahari, luuser. Järele mõeldes oli mask (kahtlaselt sarnane EU tegelase Revani omale) õige valik, sest kui ta selle peast võttis, oli tema noore Jeff Goldblumi nägu kõige ebasithilikum asi, mida ma näinud olen ning tema vinguv nasaalne hääl tekitas tahtmise see pikk nina valgusmõõgaga otsast raiuda.

Kui nüüd tulla selle va kiidetud "meelelahutuslikkuse" juurde, siis seda tõesti veidi oli. Paar kohta olid päris naljakad ja paar vastuvõetavat lahingustseeni oli ka. Samas ma haigutasin päris tihti, nii et midagi vaimustavat ei olnud; ühtegi "ohohh!"-momenti ei paistnud kusagilt. Parim asi filmis - allakukkunud tähehävitaja vrakk - oli äge element; kahjuks sai see liiga vähe kasutust. Minu poolest oleks seal võinud toimuda hoopis suurem osa tegevusest.

"Jõud (t)ärkab, haigutab ja läheb tagasi magama" on nõrgim "Tähesõdade"-film peale "Holiday Specialit", mis ei ole eriline tunnustus. Selles ei ole taolist ajusöövitavat sõgedust nagu ep1-s, aga selles ei ole ka mingit sära - ja ma vaatan palju parema meelega halba, aga hingega asja, kui otsatut keskpärasust. Vähemalt ei ole enam võimalik madalamale langeda. Vist.

4/10

Filmiarvustus: Uus algus, uued tegevusliinid (Marek Blint)

Uue Star Warsi filmi esimeste minutite vaatamine oli üsnagi kummaline. Tuttavaks ja omaseks saanud ajajoon ütleb, et galaktika on sel perioodil jätkuvalt taastumas teisest galaktikast pärit vallutajatega peetud laastavast sõjast, jedid on äsja nõustunud hakkama Galaktilise Liidu diplomaatiliseks korpuseks ning Luke Skywalker tegeleb sisekaemusega; ammu on möödas esimene kodusõda, peagi algab teine. Nüüd aga käib sõda vaprade vabadusvõitlejate ning seni Argentinas maapaos olnud, ent nüüd taasühinenud natsireiimi jäänukitega, jedidest pole midagi kuulda juba aastaid. Luke Skywalker, tõsi, tegeleb jätkuvalt sisekaemusega.

Põhjus, miks Disney otsustas kõrvale jätta pea kogu senise raamatutes, koomiksites ja muus meedias loodud kontiinumi, on ilmselge. Enamik säärastest teostest keskendub Luke'i elule ja tööle, jedidele, tasakaalule valguse ja pimeduse vahel filmide peakangelaste peredes; nende aastate sündmused on paika pandud kuu, kui mitte nädala või päeva täpsusega. Uue narratiivi ja uute seikluste loomisteks on vähe ruumi ning Star Warsi põhifänkond teaks kaua enne kinosaali istumist, kes on loo kangelased, mis on raskused nende teel, kuidas need siiski lahenevad. Nad teaksid, kes surevad ja kes jäävad ellu, kes on head ja kes on halvad, kes võidab ja kes kaotab. Disney tahtis reissöör JJ Abramsile anda loomevabaduse.

Kas Abrams on selle vabadusega hästi ümber käinud ning seda piisavalt ära kasutanud? Uue filmi ning 70ndate klassika esimene märgatav vahe on 40 aastat ning uus paradigma. Lucase maailma ilmestas konflikt jõuga võimu võtnud Impeeriumi ning senist valitsevat dünastiat esindanud mässuliste vahel, hea võitlus kurjaga ning kohmakad, ent ilmselged inimsuhted.

Kui Lucase peategelased on kaks noort valget meest, siis Abramsi fookuses on noor neiu ning mustanahaline noormees. Kui Lucase peategelased olid arhetüüpsed kareda pealispinna, ent sooja südamega riukalik paharet ning hämara pärilusega ajalehepoisist-miljonäriks imesõdur, siis Abramsi kangelasteks on keerulise, ent teadmata minevikuga neiu ning traagilise, ent kasuks tuleva minevikuga mustanahaline noormees. Funktsionaalselt peategelased siiski väga ei erine ning suur osa vahest on pealispindne.

Saaga neljanda peatükiga võrreldes ,,Jõud tärkab" esmapilgul kuigi palju uut ei paku. Põhikonflikt on sarnane, taustalugu toimib funktsionaalselt sarnaselt, mõned stseenid on pea kaader-kaadrilt üle võetud. Impeeriumiga võrreldes on uue filmi pahakamp Esimene Ordu aga märgatavalt õõvastavam ning usutavam, tegelaste naljad on humoorikamad ning motivatsioon selgem. Mõistagi on uut filmi ka meeldivam vaadata; kõike on palju, nii värvi, heli, efekte kui ka 3D-d.

Uue filmi vaatamine ei nõua ilmselt eelteadmisi ega isegi varasema filmiseeria vaatamist, teos on iseseisev ning kummardused varasematele osadele pigem boonus fännidele kui piduriks uuele tulijale. Palju on nalja, palju on actionit, palju on kosmoseooperit. Vähe on filosoofilist mõttearendust või põhjapanevat dialoogi-mõtteloomet. Ent pilgu naelutab ,,Jõud tärkab" ekraani külge kindlasti ning veidi enam kui kaks tundi möödub kui kaks minutit.

Tähesõdade kurioosumid (Rauno Pärnits)

Käesolevast numbrist alustame uue Rauno Pärnitsa poolt veetud rubriigiga, kus üritame lugejate ette tuua kõikvõimalikke põnevaid, lõbusaid ja hämmastavaid ulme- ja pärismaailmast pärit fakte. Ja kuna hetkel on kuumaks teemaks Tähesõjad, siis mis oleks veel parem teema kust alustada.

Reaktori toimetus

George Lucase esimene valik Darth Vaderi häälele oleks olnud tuntud lavastaja Orson Welles, ent lõpuks loobus ta sellest ideest põhjusel, et Wellesi bariton olnuks liiga äratuntav.

Kõige esimestes stsenaariumi variantides oli Yodal ka eesnimi: Buffy. Hiljem muudeti see Minchiks ja lõpuks loobuti üldse.

Obi-Wan Kenobi kehastaja Alec Guinness nimetas Star Warsi esimest filmi muinasjutuliseks jampsiks ega tahtnud sarjaga enam mingit tegemist teha. Oma taasilmumiseks sarja kolmanda filmi lõpustseenis nõudis ta järgmist: võtted temaga sooritatakse ühe päevaga, võttepäev algab pool üheksa ja lõppeb enne kella ühte päeval ning see kõik läheb Lucasele maksma 0,25% filmi tulust.

Põhjus, miks Han Solo "Impeerium annab vastulöögi" lõpus külmutatakse, oli väga proosaline - Harrison Fordil polnud lepingut sarja järgmises osas kaasalöömiseks ning tegelikult ta soovis Han Solo lõplikku sarjast eemaldamist.

Imperaator Palpatine kurikuulus "Käsk 66" jedide hävitamiseks on vihje 20. veebruaril 1942 USA president Roosevelti poolt allkirjastatud Erikorraldusele 1066, mille kohaselt interneeriti USA territooriumil kõik jaapanlased ja jaapani päritolu isikud kuni sõja lõpuni.

Sõna "jedi" moodustas Lucas jaapanikeelsest terminist "Jidai Geki", mida võib tõlkida kui ajastudraama ja mis on pesuehtne samuraiajastul toimuv TV-seep.

Chewbacca nimi on moonutatud venekeelne "sobaka" - koer - ja tema välimus baseerub Lucase koeral nimega Indiana. Sama elukas on muide süüdi ka Indiana Jonesi nimes.

Yoda tähendab sanskriti keeles "sõdalast".

R2D2 sai nime filmitegijate argooväljendi "reel 2, dialog 2" järgi.

Steven Spielberg saab 2,5% esimese StarWarsi filmi tulust, kuigi tal pole filmiga mitte mingit seost. Lihtsalt George Lucas sattus korra filmivõtete käigus teisele võtteplatsile, kus Spielberg parasjagu "Kolmanda astme lähikontakte" filmis ning nähtu avaldas talle muljet ning ta ennustas filmile suurt kassaedu. Spielberg sellega ei nõustunud. Vaidluse käigus jõuti kokkuleppeni, mille kohaselt kumbki saab 2,5% teise parajasti üles võetava filmi tulust.

2007. aastal külastas Saudi Araabia kuningas Abdullah, keda loeti üheks karmikäelisemaks kaasaegseks diktaatoriks, riigivisiidil Suurbritanniat. Monarhide ametlikul kohtumisel mängis orkester tavalise tervitusmarsi asemel StarWarsi "Impeeriumi marssi" ehk Darth Vaderi tunnusmeloodiat.

Endori kuul toimuvaid lahinguid filmiti California metsades. Võtete käigus saatsid Chewbaccat igaks juhuks alati mitu eredais vestides assistenti, kuna Lucas pelgas, et kohalikud jahimehed võivad kostümeeritud näitleja lumeinimese pähe maha lasta.

"May the Force be with you!" on sagedasim repliik StarWars filmides. Aga on veel üks repliik, mis esineb sarja igas filmis (ja väidetavalt ka igas arvutimängus): "I have a bad feeling about this!"

Yoda nuku valmistas disainer Stuart Freeborn omaenda pea järgi, lisades elutarkuse suurendamiseks Albert Einsteini silmad ja kortsud.

Ukrainas kehtib seadus, mis kohustab kõik Lenini ausambad maha võtma.

Odessas "Pressmai" tehase territooriumil asuv Lenini monument jäi maha võtmata sellepärast, et skulptor Aleksandr Milov täiendas seda titaanisulamist kiivri ja mantliga, muutes nii Lenini esimeseks ausambaks Darth Vaderile.

Yoda nukku liigutanud ning talle ka kõnepruugi ja hääle andnud Frank Ozi tegevus "Impeerium annab vastulöögi" võtetel jättis George Lucasele nii erakordse mulje, et ta püüdis nukunäitlejat esitada parima kõrvalosa Oscarile, kuid sai Filmiakadeemialt lakoonilise keeldumise: nuku liigutamine pole näitlemine.

Proovivõtetel Han Solo rolli jaoks käis hulk nimekaid Hollywoodi staare nagu Nick Nolte, Richard Dreyfuss, John Travolta, Robert De Niro, Sylvester Stallone, Burt Reynolds, Christopher Walken ja Al Pacino.

2014. aasta Ukraina presidendivalimistel püüdis oma kandidatuuri üles seada ka Darth Vaderi kostüümis esinev mees. Kuigi ta täitis kõik vajalikud paberid, ei antud talle siiski luba kandideerimiseks. Mitteametlikult soovitati tal "kandideerida Venemaal, kuna seal on rohelised mehikesed juba olemas". (rohelisteks mehikesteks kutsuti Krimmi annekteerimisel nn "mitte osalenud mitte-vene" sõdureid).

Estconi mälumäng 19. juulil 2015 (Taivo Rist)

Reaktor jätkab Estconi viktoriinide küsimuste ja vastuste avaldamist, seekord 2015.aasta viktoriini materjal. Kõik kolm, küsimused, õiged vastused ja vastuste analüüs, on käesolevas artiklis

üksteise järel.

1. Gilgamei eeposes avastati metslane Enkidu ja teda taheti tsiviliseerida. Selleks anti talle kaks tsivilisatsiooni tunnust, millega Enkidu tutvus põhjalikult nädal aega. Pärast seda oligi ta saanud tsiviliseeritud inimeseks. Mis olid need kaks tsivilisatsiooni tunnust? Neist üht võib kohata Estconilgi, teist minu meelest mitte.

Talle anti palju õlut (4) ja kogu riigi parim lits (0). Õigeks loeti ka alkohol (2) ja õlletegemine. Veel pakuti tuli (4), keel (2), kirjakeel (2), põlluharimine (2), riided (2), armastus, laulmine, lugemisoskus, luule, mõtlemine, oder, pesemine ja relvad.

2. Poseidon andis Kreeta kuningale härja, et see temale ohverdataks. Kuningal oli kahju ilusat härga ohverdada ja ta ei teinud seda. Karistuseks pani Poseidon kuninganna Pasiphae härga armuma. Kes sündis Pasiphae ja härja ühendusest?

Minotauros (kirjavigadega 12). Kreeta härg andis 1 punkti. Veel pakuti paavian.

3. Kelle või mille jagavad juudid kümnesse rühma: kadoim, ofamim, oralim, sasmalim, erafim, malafim, elohim, ben-elohim, heruvim ja iim?

Inglid (9). Leo Taxili "Lustakas piibel", lk. 54. Veel pakuti deemonid, hinged, jumalad, naised ja nädalapäevad.

4. Põduste jõe kaldal elas kuusikus kuri kurg, kes sõi loomi ja isegi väikseid lapsi. Suur Tõll läks teda otsima. Kui kurg tema eest lendu tõusis, kiskus Tõll maast kuuse ja viskas kurge. Kurg sai surma ja kukkus alla, lagunedes veel enne mahajõudmist mitmeks tükiks. Mis tekkis legendi järgi nõnda?

Abruka koos juuresolevate saartega (0) www.looming.ee/index2.php?archive_mode=article&articleid=300. Nulliring. Pakuti järved (3), Kaali järv (3), Muhu (3), Hiiumaa, Kurejärv, mäed, rahnud ja Sõrve säär. 1 ei vastanud.

5. Missugune loom oli Läti rahvuskangelase Lačplēsise ema? Lačplēsisel olid selle eluka kõrvad.

karu (9). W. Veel pakuti jänes (3), ilves ja hunt.

6. Küsitava riigi vanim säilinud film on ulmefilm "Vaadates punaseid vahtralehti". See valmis 1899 ja esilinastus 1903. Film on 3 minutit ja 50 sekundit pikk ning jutustab, kuidas umbes 1260-85 elanud ajalooline väejuht Taira no Koremori alistab deemoni, kes on endale võtnud printsessi kuju. Mis riik?

Jaapan. (12) W. Momijigari (film) . Veel pakuti Prantsusmaa ja Ungari.

7. Ursula Le Guini romaanis "Pimeduse pahem käsi" koosneb kuu 26 päevast, mida ei nummerdata, vaid igal kuupäeval on nimi: algusest peale Getheny, Sordny, Eps, Arhad, Netherhad, Streth, Berny, Orny, Harhahad, Guyrny, Yrny, Posthe, Tormenbod, Odgetheny, Odsordny ja nimetage kaks järgmist päeva, 1 õige 1 punkt, järjekord pole oluline.

Odeps ja Odarhad (3). Veel pakuti Gonty ja Selidor, Jalalabad, laupäev ja pühapäev, traps ja trups. 7 ei vastanud.

8. Küsitav armastab üle kõige sooja. Talviti hulgub ta sooja otsides ringi. Kui ta leiab näiteks lõkke, on tal kombeks sinna sisse istuda, aga kuna küsitav on külmus ise, siis kustub lõke kohe ära. Sellepärast ei saagi ta kunagi sooja. Kuid tuletõrjujana teda kasutada ei saa, sest tema kiirus on väga väike.

Urr (7). 1 punkti andis Muumitrollide koll. Veel pakuti Külmavana (2), elukas Muumitrollidest, külmking, Liustik ja Niiskus.

9. 1974 avaldas Heljo Mänd lühiromaani "Soovid tagurpidi", mille peategelane Jaana kohtub kooli minnes isikuga, kes ei saa tänapäeva liikluses hästi hakkama. Jaana aitab ta üle elava liiklusega ristmiku ja tasuks saab imepärase võime: kolme päeva jooksul täituvad kõik tema soovid. Kes andis Jaanale selle võime? Tema järgi oli Tallinnas nimetatud tänav nii raamatu ilmumise ajal kui tänapäevalgi.

Hall vanake (2, Hallivanamehe tänav). Veel pakuti Järvevana (3), Vana Toomas (3), Ülemiste vanake (2), rüütel, tont ja vaim. 1 ei vastanud. Heljo Mänd andis mitu vihjet selle kohta, et Ülemiste vanake ja Järvevana on valed vastused.

10. Kes saatis ulmelisti sf2001 läbi aegade esimese kirja? Kahjuks võeti listi arhiiv võrgust maha, mistõttu ma ei saanud kuupäeva kontrollida (see oli millalgi 1996. aasta mai keskel). Kiri koosnes ühest lausest: «Mis võiks olla avalöögiks?» Sellele ei kirjutanud ta alla kodanikunimega, nii et vastata võib ükskõik kas kodanikunime või selle nime, mille ta kirja alla kirjutas.

Mati Tee (1) ehk Wõrokas (1). Veel pakuti Taavi Tuvikene (5), Jüri Kallas (4), Veiko Belials, Pronto ja Kristjan Sander.

11. Plinius Vanem kirjutas aastail 77-79 37-köitelise "Loodusloo", mida võib nimetada antiikaegseks entsüklopeediaks. Ta ei suhtunud ainesesse kriitiliselt ja sellepärast on teos kohati üsna ulmeline. Näiteks kirjeldas ta Indias elavat rahvast nimega astoomid. Astoomid elavad üksnes meeldivatest lõhnadest ja vastiku lõhna kätte võivad nad surra. Astoomidel puudub miski, mis teistel inimestel olemas on. Mis puudub astoomidel?

suu (5) W. 1 punkti andsid hambad. Veel pakuti tagumik (2), hing, lõhn, naba, nina, väljaheited ja väljalaskeorganid.

12. Esimese eesti balleti kirjutas Eduard Tubin. See esietendus "Vanemuises" 31. märtsil 1943. See põhineb eesti rahvaloomingul ja on täiesti ulmeline, nagu pealkirjastki näha. Horrori ajalukku on see läinud sedapidigi, et seda etendati "Estonias" märtsipommitamise õhtul 9. märtsil 1944. Etendus jäi pooleli, teatrimaja hävis ning partituuri ainueksemplar ja orkestrimaterjal põlesid ära. Mis on selle balleti pealkiri?

"Kratt" (7). Veel pakuti "Libahunt" (4), "Kalevipoeg", "Vetevana" ja "Vikerlased".

13. Missugune on BAASi kõige kõrgema hindega romaan nendest, millele on kirjutatud vähemalt 10 arvustust? Küsitaval romaanil on 57 arvustust keskmise hindega 4,93. Pealkirjast piisab, autorit pole vaja.

"Härjapõlvlaste kaitseala". Nulliring. Pakuti "Asum" (3), "Enderi mäng" (3), "Düün" (2), Strugatskite "Kuu ordu", "Kääbik", "Marsi kroonikad", "Trifiidide päev" ja "Väljasõit rohelisse". 1 ei vastanud.

14. Lugesin kord ühest krimiromaanist (isa Brown?), et Jenkins on inimeste arvates väga levinud perenimi, aga tegelikkuses haruldane. Krimiromaani detektiiv kohtas Jenkinsi-nimelist ja järeldas, et too ei esine õige nime all, sest neid on vähe, kelle õige nimi on Jenkins. BAASiski Jenkinsid sisuliselt puuduvad, kuid esineb vastupidine: üks Jenkins on BAASis varjunime all! Ta elas 1896-1975, pälvis 1956 Hugo ja 1996 retro-Hugo jutu "Esimene kontakt" eest. See on Jürka hinnangul esimene jutt, milles kasutatakse universaalset tõlkeseadet (selle abil suheldi tulnukatega). 1934 kujutas ta jutus "Külgepidi ajas" esimesena paralleelmaailmu, 1946 jutus "Joe-nimeline loogika" arvutit. Jenkins kaebas kohtusse "Star Treki" tootja Paramount Picturesi, sest episoodi "Esimene kontakt" pealkiri rikkus Jenkinsi arvates tema autoriõigust. Kohus otsustas, et "esimene kontakt" on üldnimetus ega ole autoriõigusega kaitstav. BAASis on tal 211 juttu 33 arvustusega, millest pooled on ainsale eesti keeles ilmunud jutule. Nimetage Jenkinsi varjunimi!

Murray Leinster (3). W. Veel pakuti Edward Burroughs, Henry Kuttner, George RR Martin ja Robert Sheckley. 7 ei vastanud.

15. Jázcar on Lõuna-Hispaanias asuv küla, kus 2010. aastal elas 221 inimest. 2011 filmiti seal "Smurfid" ja selle jaoks tehti külas üks muudatus. Pärast filmi valmimist olukorda ei taastatud. Kui 2010. aastal käis külas kolmsada turisti, siis 2011. aastal 80 tuhat. Mida siis külaelanikud selle filmi tarbeks tegid?

Kogu küla värviti helesiniseks, sealhulgas kirik ja hauakivid kalmistul. W (Kõik majad värviti siniseks) (3). Lugesin õigeks ka: midagi värviti siniseks. 1 punkti andis: värvisid muru siniseks. W. Veel pakuti: ehitasid lennuraja, ehitasid majad ümber, kannavad smurfimütse, külaväljak, küpsetavad kooke, smurfiküla ja ümmargused aknad. 2 ei vastanud.

16. 9. veebruaril teatas BAAS oma avalehel:

sünnipäev: George Allan England (138)

sünnipäev: Vladislav Gontarov (45)

surmapäev: George Langelaan (43)

sünnipäev: Anne Robillard (60)

sünnipäev: Viktor Saparin (110)

sünnipäev: Vjateslav alõgin (47)

sünnipäev: Jaroslav Zyka (93)

Nendest on ühele kirjutatud rohkem arvustusi (11) kui kõigile ülejäänutele kokku (9). Lisaks on ta ainus, kelle eesti keeles ilmunud jutte on arvustatud. Kes see kirjanik on?

England. Kristjani ja Silveri soolovastus. Pakuti Langelaan (4), Saparin (4), Robillard (3), Gontarov ja alõgin.

17. Üks koomiksiajakiri püstitas 24. augustil 2014 kõigi aegade rekordi: selle esimene, 1938 ilmunud number müüdi eBay oksjonil rohkem kui 3,2 miljoni dollari eest. Ajakiri ilmub tänapäevani. Alguses oli see kuukiri, tänapäeval nädalakiri. Avanumbris tutvus maailm Clark Kenti ehk Supermehe ja tema armastuse Lois Lane'iga. Teiste hulgas esinesid seal veel meistermaag Zatara, viietärnireporter Scoop Scanlon ja Tex Thompson (pärastine Mister America). Koomiksi Supermeest käsitleva osa töötasid välja ja joonistasid Jerry Siegel ja Joe Schuster. Nimetage see koomiksiajakiri!

"Action Comics" (2). W. Veel pakuti "Marvel" (2), "Amazing", "Astonishing Comics", "Cryptonite", "Justice League", "Marvel Superheroes", "Smash!", "Superheroes" ja "Superman". 2 ei vastanud.

18. Üks kõige tuntumaid filmide tõlkijaid vene keelde on Dmitri Putkov hüüdnimega Goblin. Peale tõsimeelsete tõlgete on mitmele filmile tehtud naljatõlkeid: visuaalne osa on loomulikult muutumatu, aga tegelaste jutt on paroodia. Selliseid Goblini tõlkeid on tehtud ka Venemaa filmidele. Missugust "Tähtede sõja" tegelast nimetatakse Goblini tõlkes Teburan Vissarionovitiks?

Yoda (4). B, Teburaka. Veel pakuti Darth Vader (3), Chewbacca (2), Jabba the Hutt (2), R.J., Anakin Skywalker ja Luke Skywalker.

19. Küsitav romaan ilmus 1865 ja 1931 keelustati see Hiinas. Tsensori kindral Ho Chieni väitel solvab antropomorfsete loomade kujutamine inimsust. Romaani lugejad võivad tsensori meelest hakata loomi kohtlema samasuguse austusega nagu inimesi, millel olevat kohutavad tagajärjed. Mis teos see oli?

"Alice Imedemaal". (2) W, List of books banned by governments. Veel pakuti "Doktor Doolittle" (5), "Mowgli" (2) = "Dungliraamat", "Gulliveri reisid" ja "Tarzan". 2 ei vastanud.

20. Mullu sai suurt tähelepanu eesti ajaloolaste kirjutatud ulme. Kuid juba 2005 ilmus raamat "Põrgu värk", mille tegevus toimub Tori kandis ning milles Eesti elu juhivad ja suunavad juba vähemalt tuhat aastat kuradid ja teised põrgulised. Lugusid jutustab Vanapagana enese tütar. Kes oli raamatu autor, Torist pärit ajaloolane? BAASist puudub, vist ei loeta piisavalt ulmeliseks.

Aadu Must. Antsu soolovastus. Veel pakuti Lauri Vahtre (4), Mart Helme, Tamur Kusnets ja Valge. 6 ei vastanud.

21. Kes on pildil? Ta ei ole paha, ta on lihtsalt joonistatud niisugusena. Nagu ikka, perekonnanimest piisab, ehkki eesnime kirjutamine pole keelatud. Neiupõlvenimi on Krupnick, aga seda ma ei mõtle.

Jessica Rabbit (6). Veel pakuti Ariel, Monroe, Rogers ja Sweet. 4 ei vastanud.

22. 12. mail teatas BAAS oma avalehel:

sünnipäev Horst von Allworden (51)

sünnipäev Günter Braun (87)

sünnipäev Leslie Charteris (108)

surmapäev Richard Gehman (43)

sünnipäev Edward Lear (203)

sünnipäev Barry B. Longyear (73)

surmapäev Arthur Borges (9)

sünnipäev Svetlana Prokoptik (44)

surmapäev Arthur T. Quiller-Couch (71)

sünnipäev L. Neil Smith (69)

Ühele nendest on kirjutatud rohkem arvustusi (14) kui kõigile ülejäänutele kokku (5). Kellele? Suur osa tema loomingust kuulub maailma, mille kõik liikmed on tsirkuseartistid.

Barry Longyear (3). Eesti keeles ilmus "Lilled Algernonile" kogumikus "Uurimismeeskond". Veel pakuti Edward Lear (4), Arthur Borges (3), Svetlana Prokoptik (2), Arthur Quiller-Coach ja Neil Smith.

23. Üksainus kirjanik on teeninud "Hugo" ja "Nebula" eri teostega, mis kandsid sama pealkirja. 1959 avaldas ta lühijutu, mis pälvis "Hugo". Ta kirjutas selle jutu romaaniks, avaldas 1966 ja pälvis "Nebula". Nimetage see ühine pealkiri ükskõik kas inglise või eesti keeles, kirjanikku ei küsita! Teoste põhjal valminud film pälvis meespeaosatäitja "Oscari".

"Lilled Algernonile" (5). W. Veel pakuti "2001: Kosmoseodüsseia" (2), "Shining" (2), "Apolloza", Dick, Heinlein ja Lem. 1 ei vastanud.

24. Ingliskeelses vikipeedias asub küsitavast isikust kirjutatud artikkel 21 kategoorias, mille hulgas on järgmised: Shigeru Miyamoto tegelased, 1986. aasta videomängudes esmaavaldatud tegelased, videomängudes olevad lapsed, videomängudes olevad printsessid, videomängudes olevad kuningannad, videomängudes olevad ninjad, videomängudes olevad naissõdalased, väljamõeldud vibulaskurid, väljamõeldud naismaagid, väljamõeldud piraadid, tuleviku nägemise võimega tegelased, teleporteeruda suutvad tegelased, Nintendo protagonistid, Super Smash Bros võitlejad. Kes on see isik?

Zelda (2). W. Veel pakuti Miazaki = Myosaki, Mononoke (2), Buffy, Shigeru Iwata, Link, Mario ja Shigeru Miyamoto. 3 ei vastanud.

25. Seda, et ulme võib saada tegelikkuseks, näitas üks eesti kirjanik sellega, et avaldas 2003 "Algernonis" jutu riigist, mida valitseb kuningas Ilves. Kuid selle riigi tegelikud valitsejad on mõõgad: uueks kuningaks saab turniiri võitja, ent selle, kes võidab, otsustavad mõõgad ja mitte turniiril osalevad sõdalased. Kes selle jutu kirjutas?

Karen Orlau = Katariina Täht. Veel pakuti Veiko Belials (2), Kaimar Palts (2), Indrek Hargla, Kalevipoeg, Taivo Rist ja Kristjan Sander. 4 ei vastanud.

26. Kuidas nimetatakse riietust, mis katab kogu keha, sealhulgas nägu? Kui esimene täht asendada h-ga, saame jaapanikeelse sõna erootilise koomiksi kohta. Õige sõna annab 2 punkti, aga mainitud h-ga algav sõna 1 punkti.

zentai. Prometheuse soolovastus. W. 1 punkti andsid hentai (9), gentai, kentai ja nentai. Veel pakuti skafander.

27. "Narnia kroonikate" esimese romaani pealkiri koosneb neljast sõnast, millest kolmas on "ja". Nimetage ülejäänud sõnad! Kaks õiget annab 1 punkti, järjekord pole oluline.

"Lõvi, nõid ja riidekapp".

lõvi (13), nõid (13) ja riidekapp (14). Veel pakuti kompass ja mõõk.

28. Missuguse nime all sai tuntuks Henry Maxwell Dempsey? 2015 on tema 90. sünniaastapäev.

Harry Harrison (3). W. Veel pakuti Daniel Keyes ja Henry Kuttner. 9 ei vastanud.

29. Missugune silmatorkav väline erinevus on Andrus Kiviräha Lotte-maailmas kuujänestel võrreldes tavaliste jänestega?

kolm kõrva (7). 1 punkti andis neli kõrva. Veel pakuti kikilipsu värv, klaas pea ümber, sinised, tiivad ja värvus.

30. Viigilahutusküsimus. Andri meelest saab teosest objektiivse ülevaate siis, kui sellele on kirjutatud üle 10 arvustuse, vähemalt on see BAASis päringute vaiketingimus. Kui palju on BAASis üle 10 arvustusega teoseid (28. juuni 2015 seisuga)?

707. 2 punkti piir on 566-848, 1 punkti piir 425-989 ja midagigi saab vahemikus 297-1117. Pakuti 15-5000. Vähemalt 2 punkti sai 2 võistkonda ja 8 jäi punktita.

Lühendid: V - Vikipeedia, W - Wikipedia, B - venekeelne vikipeedia.

Uudiskirjandus 12/15

Kirjastus Ersen

Viimsete sõnumite tooja

Jan Burke

Tõlkija: Kati Karu

Los Angelese eelmäestikus tunneb jõukas Amanda Clarke suurt uudishimu oma uue nägusa poissmehest naabri suhtes. Ent ta huvi muutub vihaks, kui Tyler Hawthorne kohtub Amanda surmahaige sõbra Roniga ja veenab meest, et too jääb elama. Amanda on kindel, et Tyler on petis - kuni Ron paranema hakkab.

Kes on Tyler Hawthorne? Saladus ulatub ajas tagasi kaks sajandit, mil haavatud Briti ohvitser vahetuseks oma elu eest nõustus hakkama Sõnumitoojaks - olevuseks, kes edastab surijate viimased mõtted nende lähedastele. Ent kui üksildane rändlev Tyler hakkab kujutlema surelikku elu koos Amandaga, pöördub tagasi kurjuse ammu maha maetud jõud ja annab Tylerile teada, et Sõnumitooja rollist loobumisel on kohutav hind.

Perdido tänava jaam III osa

China Miéville

Tõlkija: Krista Liidaru

New Crobuzoni metropol laiub maailma keskel. Selle kõleduses olevate korstende all pesitsevad inimesed, mutandid ja müstilised rassid, ebaloomuliku heitveega rikastatud jõgi voolab loiult ning tehased ja valukojad kajavad öös. Juba enam kui tuhat aastat on siinsete tööliste, kunstnike, spioonide, sõdurite, maagide, narkomaanide ja hoorade üle valitsenud parlament ja selle jõhkrad miilitsad.

Nüüd aga on siia saabunud üks võõras, kelle tasku on kulda täis, ning tal on võimatu soov. Juhuslikult ja kogemata vallandab see midagi sõnulseletamatut. Samal ajal kui linn on vangistatud võõra päritoluga terrori küüsi, sõltub miljonite elanike saatus seadusesilmade ja kuritegeliku bossi eest jooksus olevatest mässajatest ja väljatõugatutest. Öine linnamaastik muutub jahimaaks. Ebahariliku arhitektuuri varjudes leiavad aset lahingud. Ning

arveteklaarimine toimub linna südames, Perdido tänava jaama hiiglaslike ja kaootiliste võlvide all.

Ulmkonnakroonika 12/15

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar Kristjan-Jaak Rätsep peaks olema igale Estconil või Tartu ulmeüritustel käinule tuttav inimene. Estconil käis ta seejuures esimest korda 2000 aastal ja pole peale seda ühtegi neist vahele jätnud. Reaktori lugejale on ta tuntud peamiselt aga oma tõlgete ning ühe Artur Räpiga kahasse kirjutatud jutu põhjal.

1. Mida praegu loed?

Praegu loen Poul Andersoni romaani "Hrolf Kraki's Saga". See on viikingiteemaline kangelasfantaasia, mis põhinevad erinevatel (vara)keskaegsetel skandinaavia ja anglosaksi tekstidel ning millel on tugevaid sarnasusi sama autori eesti lugejatelegi tuntud romaanidega "Murtud mõõk" ja "Jumalate sõda".

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Eelkõige tegevusmaailm, intriig ja ulmeline taust. Või siis see, kui kirjutatakse mingil huvipakkuval ja südamelähedasel teemal.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Oeh... neid autoreid tuleks juba nii palju, et mis siis veel raamatutest rääkida, võiksin siin õhtu otsa jutustama jääda. Teeks siis sellise nalja, et sf, fantasy ja altajalugu. Aurupunk meeldib ka väga aga küberpunk ja õudus meeldivad alaanritest kõige vähem. Alternatiivajalugu aga sellepärast, et ajalugu on mulle lapsepõlvest peale suurt huvi pakkunud ja praegu õpin seda ka Tartu Ülikoolis. Seega on ajalooteemaline ulme mulle lihtsalt südamelähedasem ja mõistetavam, kui näiteks astrofüüsika- või infotehnoloogia-teemaline.

Tartumaa raamatukogutöötajate aastalõpu seminar

Maniakkide Tänav, Eva Luts ja J.J. Metsavana käisid Melliste raamatukogus rääkimas ulmest, kirjastamisest, kirjutamistubadest, noorte auroite avaldamisvõimalustest, Reaktorist ja veel paljust muust. Pildi tegi Viive Vink.

Instructables SF voistlus

Whether you're making something for a movie premiere, or working on a homemade gift for a friend, if it's inspired by science fiction, we want to see how you made it.

Käsitöö- ning loomeportaal Instructables korraldas jaanuari keskpaigani 2016 toimuva Sci-Fi võistluse. Tegu on loominguvõistlusega, kuhu on oodatud kõiksugu tööd, mida saab seostada teadusliku ulmega (ehk siis õudus ja muinasulme sinna alla ei lähe). Osa võivad võtta kõik, kes on vähemalt 13 aastat vanad (täpsemaid tingimusi vaata võistluse reeglitest).

Auhindadena jagatakse välja väike 3D printer, Star Wars'i-teemaline mobiiliga seadistatav droon ning palju muud nodi.

Kuna paljud portaali kasutajad on Ameerikamaalt (ja seal on Tähevarred jube popid), siis võib eeldada, et hetkel on valikus tohutu hulk Star-Wars'i-teemalist nodi alustades kõiksugu versioonidega valgusmõõkadest ning lõpetades printsess Leia soengu seadmisega, kuid on ka muudel teemadel õpetusi: Leeloo soeng, fiiber-optiline make-up (mis näeb päris lahe välja), erinevat Fallout'i kraami... Hetkel on end võistlustulle heitnud 48 meisterdajat. Loodame, et näeme ka mõnda eestlasest võistlejat.

Tõlkejutt: Moxoni isand (Ambrose Bierce)

Tõlkinud Rauno Pärnits

"Kas te mõtlete seda tõsiselt? Kas te tõepoolest usute, et masin mõtleb?"

Ma ei saanud kohe vastust: Moxon, tundus, oli täielikult keskendunud sütele kaminas. Ta käsitses osavalt roopi, kuni söed tema tähelepanust meelitatuna eredamalt lõõmama hakkasid. Juba mitmendat nädalat järjest panin ma tähele, kuidas temas süveneb komme viivitada vastusega ka kõige tühisemale küsimusele. Ent ta olek oli hajameelne, nagu ei mõtlekski ta mitte vastusele, vaid millelegi muule.

Eelnevalt oli ta öelnud: "Mis on "masin"? Seda võib määratleda mitmeti. Näiteks üks populaarne sõnaraamat ütleb selle kohta nii: "Iga instrument või seade, mille tegevus on suunatud ja efektiivseks muudetud." Kuid kas sel juhul pole ka inimene masin? Nõustuge, et inimene mõtleb - või mõtleb, et ta mõtleb."

"No kui te ei soovi vastata mu küsimusele," väitsin ma mõnevõrra ärritunult, "siis nii öelgegi. Teie sõnad on vaid ettekääne vastusest hoidumiseks. Te saate väga hästi aru, et kui ma ütlen "masin", siis ei pea ma silmas mitte inimest, vaid midagi inimese poolt loodut ja juhitut."

"Kui vaid see ei juhi inimest," sõnas ta ootamatult tõustes ja astus akna juurde, mille taga uppus kõik äikese-eelse tuuleiili pimedusse. Hetke pärast ta pöördus ja kostis naeratades:

"Palun vabandust, ma ei mõelnudki keerutada. Ma lihtsalt pidasin seda määratlust kohaseks ja sõnastiku koostajat meie vaidluse tahtmatuks kaasarääkijaks. Ma võin teie küsimusele hõlpsasti otse vastata: jah, ma usun, et masin mõtleb enda sooritatava töö peale."

See oli kindlasti piisavalt otsekohene vastus. Kuid ei saa öelda, et Moxoni sõnad mind rõõmustanuks, nad pigem kinnitasid mu nukrat tõdemust, et tema hobi, millega ta oma mehaanikatöökojas tegeles, ei ole talle kasuks tulnud. Ma teadsin näiteks, et ta kannatab unetuse all ning seda pole kerge taluda. Kas tõesti on Moxon mõistust kaotamas? Tema vastus tundus seda tõestavat.

Võib-olla nüüd hindaksin seda teisiti, kuid toona olin ma noor ja nooruse õnnistuste sekka kuulub teatavasti ka eiramine. Sellest võimsast vastuolulisest stiimulist ajendatuna ütlesin: "Aga millega ta siis mõtleks? Aju tal ju puudub."

Vastus, mis tuli vähema viivitusega kui tavaliselt, saabus talle nii armsaks saanud kontraküsimusena:

"Aga millega mõtleb taim? Temal ju puudub samuti aju."

"Ah nii, taimed kuuluvad nüüd ka juba filosofeerijate klassi! Kas ma peaks olema meelitatud ja teadma mõnda nende seisukohtadest? Võite viited andmata jätta."

"Võib-olla," kostis ta mu irooniat ignoreerides. "Nende ajendite üle võite otsustada nende käitumise järgi. Ma säästan teid tavapärastest näidetest tundliku mimoosi, mõningate putuktoiduliste taimede ja lillede kohta, kelle tolmukad painduvad alla ja raputavad õietolmu üle õide siseneva mesilase, et too viljastaks nende emasõisi. Kuid jälgige seda: ma istutasin oma aeda viinapuu. Vaevalt oli ta juurdunud, kui ma torkasin kaks jalga temast kaugemal maasse toika. Väädid suundusid otsekohe selle suunas, kuid enne kui ta mõne päeva pärast suutnuks selleni küündida, nihutasin ma tolle mõni jalg eemale. Viinapuuväädid muutsid kohe teravalt suunda ja sirutusid taas tugipunkti järele. Ma kordasin seda meetodit veel mitu korda, kuni viinapuu loobus toe jälitamisest, nagu oleks ta kannatuse kaotanult, ja võttis suuna kaugemal asuva puukese poole. Aga eukalüptijuured? Te ei usuks, kui kaugele suudavad need niiskuse otsinguil sirutuda. Üks tuntud aiapidaja kirjeldas, kuidas ükskord tungis juur mahajäetud kuivendustorusse ja kasvas seal niikaua, kuni jõudis kohani, kus toru oli eemaldatud sellega risti kulgeva kivimüüri rajamiseks. Juur lahkus torust, sirutus piki müüri, kuni leidis augu, kust oli kivi välja kukkunud, pressis end läbi avause ning otsis teiselt poolt müüri üles läbiuurimata torujätku ja jätkas oma teed."

"Ja selle mõte oleks?"

"Kas te ei taipa selle tähtsust? See osutabki taimede teadlikkusele. See tõestab, et nad mõtlevad."

"Ja kui mõtlevadki - mis siis? Me rääkisime masinatest, mitte taimedest. Need võivad olla valmistatud osaliselt puidust - surnud puidust - või ka tervenisti metallist. Või kaasame ka mineraalide kuningriigi?"

"Kuidas teisiti seletada näiteks kristalliseerumist?"

"Mina ei seletagi."

"Sest te ei suuda seda, tunnistamata, et teile meeldib eitada kristallide teadlikku koostööd. Kui sõdurid võtavad rivvi või karreesse, nimetate te seda teadlikuks tegevuseks. Aga kui metshaned võtavad sisse V-kujulise lennurivi, räägite instinktist. Kui vabalt lahuses liikuvad homogeensed aatomid korraldavad end ümber matemaatiliselt täiuslikeks kujundeiks või kui külmuva niiskuse piisad vormuvad sümmeetriliseks ja kauniks lumehelbeks, pole teil mitte midagi kosta. Te ei tea isegi sõna, mis kirjeldaks teie sõjakat võhiklikkust."

Moxon kõneles talle ebaloomuliku õhinaga. Sel hetkel, kui ta vaikis, kostus kõrvalruumist - mida ma teadsin kui "mehaanikatöökoda" ja kuhu kõigil peale tema enda oli sisenemine keelatud - üksikut tümpsu, just nagu oleks keegi peoga vastu lauda lajatanud. Moxon kuulis seda samuti ning ruttas erutatuna kõrvalruumi. Ma ei uskunud, et seal võib keegi viibida. Huvi sõbra vastu ning kahtlemata ka uudushimu pani mind pingsalt kõrvu kikitama, ehkki võin uhkusega kinnitada, et ei teinud seda lukuaugu kõrval. Kostus arusaamatuid hääli, mis võisid viidata rüselusele või kaklusele. Põrand vappus. Ma kuulsin hingeldamist ja vihast sosinat: "Neetud!". Siis jäi kõik vaikseks ning kohe ilmus kahetsevalt naeratav Moxon:

"Vabandust äkilise lahkumise pärast. Mul on seal üks masin, kes kaotas kannatuse ja hakkas mässama."

Hoides pilku ainiti ta pahemal põsel, mida oli värskelt nelja paralleelse vorbiga kaunistatud, laususin ma:

"Kuidas oleks tema küünte kärpimisega?"

Ma oleks võinud end sellest kommentaarist säästa, sest ta ei pööranud selle mitte mingit tähelepanu, istus hoopis tagasi tooli, kust oli tõusnud, ja jätkas katkenud monoloogi, nagu poleks midagi juhtunud.

"Kahtlemata ei nõustu te nendega, kes õpetavad, et mateeria on arukas, et iga aatom on elus, tunnetav, eneseteadlik olend. Mina aga nõustun. Pole olemas sellist asja nagu surnud, inertne aine. Kõik on elus, kõiges on jõudu, nii potentsionaalset kui olemasolevat, kõik on vastuvõtlik ühesugustele keskkonnamõjudele ja kõik allub omakorda alati kõrgemat järku organismide keerulisematele ja peenematele jõududele, nagu näiteks inimesele. See ühendab endas tema intellekti ja tahte - ja seda enam, mida täiuslikum on masin ja keerukam tema tehtav töö. Kas mäletate Herbert Spenceri "elu" definitsiooni. Ma lugesin sellest 30 aastat tagasi. Ta võib olla seda määratlust hiljem muutnud, kuid ma olen alati teadnud, et selles ei saa muuta, lisada või eemaldada ühtki sõna. Spenceri definitsioon tundub mulle mitte ainult parima, vaid ka ainuvõimalikuna.

,,Elu," ütles ta, "on juhuslik kombinatsioon heterogeensetest muutustest, mis rakenduvad nii korraga kui vaheldumisi kooskõlas välismõjudega.""

"See defineerb fenomeni," laususin ma, "kuid ei anna ühtki vihjet põhjustele."

"See," kostis Moxon, "on ainus, mida definitsioon saab teha. Nagu Mill osutab - me ei tea midagi põhjustest, välja arvatud see, et talle järgneb midagi; me ei tea midagi efektist, välja arvatud see, et talle eelnes miski. Teatud fenomenide puhul ei toimu midagi ilma teise sarnaseta, kuigi nende vahel pole midagi ühist: esimest me nimetame põhjuseks, teist efektiks. Keegi, kes on näinud jänest põgenemas koera eest ega pole neid mitte kunagi teistviisi kohanud, võib pidada jänest koera põhjuseks."

"Kuid ma kardan," lisas ta valjuhäälselt naerdes, "et minu jänes juhib mind kaugele eemale tegelikust eesmärgist: ma jäin jahtima jahi enese pärast. Mida ma tahan teile rõhutada, on see, et Herbert Spenceri definitsioonis sisaldub ka masina tegevus - seal pole midagi, mida ei saaks rakendada ka masina kohta. Selle teravapilgulise vaatleja ja sügava mõtleja arvates inimene elab, kuni tegutseb. Mina ütlen, et seda on ka opereeriv masin. Masinaleiutaja ja -konstruktorina ma tean, et see on tõsi."

Moxon vaikis kaua kaminatulle vaadates. Oli juba hilja ja ma kaalusin lahkumist, kuid miskipärast mulle ei meeldinud mõte jätta teda siia üksildasse majja ihuüksi - välja arvatud keegi, kelle loomus mu nägemuses võis olla vaid ebasõbralik või suisa vaenulik. Kummardudes Moxoni suunas ja pingsalt talle silma vaadates, viipasin ma töökoja ukse suunas:

"Moxon, kes teil seal on?"

Minu üllatuseks ta naeratas avalalt ja vastas kõhklemata:

"Mitte kedagi. Teie tähelepanu pälvinud intsidendi põhjustas mu abiline, kes jättis masina tööle, aga mina tegelesin niikaua teie valgustamisega. Kas te teate, et Teadvus on Rütmi looming?"

"Mingu nad mõlemad kus see ja teine!" vastasin ma, tõusin ja võtsin oma mantli. "Soovin teile head õhtut ja loodan, et masinal, mille te nii hoolimatult käima jätsite, on kindad käes, kui te teda järgmine kord peate välja lülitama."

Vastust ootamata ma lahkusin.

Sadas vihma ja pimedus oli pilkane. Taevas künka kohal, mille suunas ma ettevaatlikult läbi ahtakeste kõnniteede ja poriste tänavate komberdasin, kumas nõrgalt linnatulede säras, kuid minu taga polnud näha midagi peale üksildase valgustatud akna Moxoni majas. Selles, kuidas see säras, paistis mulle midagi saladuslikku ja halvaendelist. Ma teadsin, et see on mu sõbra töökoja katmata aken ning ma ei kahelnud hetkekski, et ta naases oma tegemiste juurde, mille oli minu ,,valgustamiseks" katkestanud. Ehkki tema veendumused tundusid pentsikud ja isegi naeruväärsed, ei saanud ma täielikult lahti tundest, et need on miskitpidi traagiliselt kokku sõlmitud nii tema elu ja iseloomu aga võib-olla ka saatusega. Igatahes ei võtnud ma neid enam kui haiget mõistust. Kuidas ma ka tema ideedesse ei suhtunud, pidin tunnistama, et ta mõttearendus oli klaar. Ikka ja jälle meenusid mulle ta viimased sõnad: "Teadvus on Rütmi looming". Olgugi see väide liiga sirgjooneline ja paljas, tundus see mulle lõpmatult kütkestav. Iga minutiga omandas see mu silmis üha rohkem tähendust ja sügavust. Mis seal's ikka, mõtlesin, sellele võib rajada terve filosoofilise süsteemi. Kui Teadvus on rütmi looming, siis sel juhul on kõik eksisteeriv arukas, sest kõik liigub, aga igasugune liikumine on rütmiline. Mind paelus, kas Moxon ise teadvustas oma idee tähtsust ja haaret, selle ülitähtsa üldistuse mastaapsust. Või tuli ta oma filosoofilisele järeldusele katsetamise käänulist ja okkalist rada pidi?

See filosoofia oli nii ootamatu, et Moxoni selgitused ei pööranud mind mitte kohe tema usku. Kuid nüüd säranuks mu ümber nagu ere valgus, just nagu too, mis langes üle Sauluse Tarsosest, ning sammudes inimtühjas pimeduses sel rajusel ööl, tajusin ma seda, mida Lewis nimetas "filosoofilise mõtte piiramatuks mitmetahulisuseks ja põnevuseks". Ma joobusin varemkogematu mõistuse ülistusest. Mu jalad vaevalt puudutasid maapinda, mind kandnuks justkui nähtamatud tiivad.

Kuuletudes tungile pöörduda taas tolle poole, keda ma nüüdsest pidasin oma mentoriks ja juhendajaks, pöörasin ümber ning enne kui jõudsin taibatagi, leidsin end taas Moxoni maja ees. Ma olin läbimärg, ent ei märganud seda. Elevusest ei suutnud ma kuidagi kella tabada ning vajutasin masinlikult ukselingile. See avanes ning ma astusin sisse ja sammusin teisele korrusele, kust nii äsja olin lahkunud. Oli pime ja vaikne, Moxon asus nähtavasti kõrvalruumis, oma töökojas. Käsikaudu seinast juhindudes jõudsin ma töökoja ukseni ning koputasin mitu korda, kuid vastust ei saanud, mille ma kirjutasin väljas möllava tuule ja vastu katust rabistavate vihmahoogude arvele. Siin avatud laega ruumis trummeldas vihm iseäranis tugevalt ja vahetpidamata.

Ma polnud kordagi tema töökojas viibinud. Enamgi veel - see oli nii mulle kui kõigile teistelegi suisa ära keelatud. Ainus erand oli vilunud treial, kellest oli teada vaid nimi Haley ning äärmine sõnakehvus. Kuid ma olin sellises vaimses erutusseisundis, et unustasin viisakuse ja delikaatsuse ning avasin ukse. See, mis mu silmadele avanes, lõi paugupealt minema kõik sügavamõttelised kaalutlused.

Moxon istus väikese laua taga näoga minu poole. Lauapinda valgustas üksainuke küünal, mis ähmaselt ka ülejäänud ruumi valgust heitis. Tema vastas, seljaga minu poole, istus keegi. Nende vahel laual asus malelaud. Seal oli vähe nuppe ning isegi minule, mitte-maletajale, oli selge, et mäng ligineb lõpule. Moxon oli äärmiselt süvenenud, kuid nagu mulle tundus, mitte niipalju mängu kui oma vastasesse, keda ta järgis nii pingsalt, et ei märganudki mind, kuigi jäin seisma otse tema vaatevälja. Ta nägu oli kaame, silmad helkisid nagu teemandid. Teist mängijat nägin ma vaid selja tagant, kuid sellestki piisas: mul polnud mingit tahtmist ta nägu näha.

To jäi nähtavasti kasvult alla viie jala ja kehaehituselt meenutas ta gorillat: laiad õlad, lühike jäme kael, hiigelsuur kandiline pea, kaetud vaarikakarva fessiga, mille alt tolknesid paksud tumedad tohlakad. Vaarikakarva türpi kammitses vöö, jalgu polnud näha - maletaja istus kastil. Vasak käsi lebas ilmselt põlvedel, nuppe liigutas ta paremaga, mis tundus ebaproportsionaalselt pikana.

Ma tegin sammu tagasi ja jäin seisma ukse varju. Kui Moxon rebinuks pilgu oma vastase näolt, poleks ta näinud muud, kui et uks on lahti. Miskipärast ma ei söandanud ei üle lävepaku astuda ega ka mitte lahkuda. Mul oli tunne, et olen sattunud pealt nägema vältimatut tragöödiat ning siiajäämisega teen sõbrale teene. Teadliku mässuga ebadelikaatse teo vastu jäin ma paigale.

Mäng edenes kiirelt. Moxon peaaegu ei vaadanudki enne käigu sooritamist lauale ning mulle, mängus kogenematule, tundus, et ta liigutab esimest ettejäävat nuppu - niivõrd järsud, närvilised ja mõttetud tundusid ta liigutused. Tema vastase käigud olid samas mõõdetud, aeglased, masinlikud, ma ütleks isegi, et teatraalsed, nii et mu kannatus pandi tõsiselt proovile. Selles oli midagi ebamaist ning ma tundsin, et judisen. Ent ma olin ju ka läbimärg ja külma saanud.

Kaks või kolm korda pärast nupu liigutamist kallutas võõras veidi pead ja iga kord nägin ma Moxonit liigutamas oma kuningat. Äkitselt tuli mulle pähe, et teine mees on tumm. Ja siis - et ta on masin - masin-maletaja! Mulle meenus, et Moxon oli mulle mitu korda maininud säärase masina leiutamist, ehkki ma ei olnud taibanud, et see tõepoolest oli loodud. Kas polnud kogu jutt teadvusest ja masinate intelligentsist lihtsalt eelmäng leiutise demontreerimisele, lihtne trikk minu kui tehnikavõhiku jahmatamiseks?

Tore lõpp minu intellektuaalsetele mõtisklustele - minu "filosoofilise mõtte lõputule mitmetahulisusele ja põnevusele"! Ma olin valmis pahaselt taanduma, kuid taas pälvis miski mu tähelepanu. Ma märkasin, et masina laiad õlad võpatasid nagu vihaselt ning see liigutus oli nii loomulik - nii inimlik - et see kohutas mind. Kuid see polnud veel kõik: hetk hiljem raksatas masin käega vastu lauda. Moxonit näis see hämmastavat rohkem kui mind ning ta nihutas tooli natuke tahapoole.

Natukese aja pärast tõstis käigul olev Moxon käe kõrgele laua kohale, haaras pistrikuna ühe oma nuppudest ning hüüdega "ahh ja matt!" pani selle lauale ning tõusis ise kärmelt ja astus tooli taha. Automaat istus liikumatult.

Tuul oli nüüdseks lakanud, ent ma kuulsin selgesti, kahanevate intervallidega progresseeruva kõmina taustal undamist või suminat, mis nagu kõugi iga hetkega järjest valjenes. See näis tulevat automaadi seest ja oli eksimatult keerlevate hammasrataste lõgin. Heli jättis mulje rikkis mehhanismist, mis oli pääsenud valla repressiivsete kontrollosade reguleerimistoimingute eest. Ent enne kui mul oli aega seda millegagi võrrelda, tõmbas mu tähelepanu taas endale masina veider liigutus. Ta kere värises kerges, ent kestvas tõmbluses. Kere ja pea vappusid nagu langetõvehoos ning kramplikud liigutused läksid järjest suuremaks, kuni kogu kuju viskles vägivaldses tantsus. Äkitselt hüppas ta jalule ja viskus tabamatu kiirusega üle laua, mõlemad käed täies pikkuses välja sirutatud nagu sukeldujal. Moxon püüdis end taha kallutades haardest pääseda, ent jäi hiljaks: ma nägin seda koletislikku asja tal kõrist haaramas ja Moxoni püüdu end lahti rebida. Laud paiskus ümber, küünal lendas põrandale ja kustus, ruum mattus pimedusse. Kuid rähkluse heli kostus endiselt ning kõige hirmutavamad olid kähinad, mida kägistatav õhku ahmides tegi. Hüppasin sõbrale appi, ent jõudmata teha paari sammugi, lahvatas kogu ruum välgusähvatuses valgeks, see kõrvetas mu ajju ja südamesse jubeda pildi heitlusest põrandal: Moxon all, ta kõri endiselt nonde raudsete käte haardeis, pea kuklasse surutud, suu pärani ammuli, keel ripakil ja - kohutava kontrastina! - tema kohal mõrtsuka näole maalitud rahulik ja sügavamõtteline ilme nagu maleülesande lahendamisel. Peale seda läks kõik taas pimedaks ja vaikseks.

Kolme päeva pärast tulin ma teadvusele haiglas. Kui tolle traagilise öö sündmused mu hägusas mälus taas kuju hakkasid võtma, tundsin ma külalises ära Moxoni salajase kaastöölise Haley. Vastates mu pilgule, ta naeratas.

"Rääkige, mis juhtus," suutsin ma raskustega kuuldavale tuua. "Kõigest..."

"Kindlasti," kostis ta. "Teid kanti teadvusetult välja põlevast majast, Moxoni omast. Keegi ei osanud öelda, kuidas te sinna saite. Teil tuleb endal seda seletada. Tulekahju põhjus pole ka päris selge. Minu isikliku arvamuse kohaselt oli see välgutabamus."

"Ja Moxon?"

"Maeti eile. Niipalju kui temast järele oli jäänud."

Nagu näha, suutis see sõnakehv mees end vajadusel avada. Haigele halba uudist teatavaks tehes näitas ta üles isegi leebust. Pärast pikki ja piinarikkaid kõhklusi otsustasin ma esitada veel ühe küsimuse:

"Kes mind päästis?"

"Kui see teile huvi pakub - mina."

"Tänan, mister Haley, ja õnnistagu jumal teid selle eest. Kas te päästsite ka selle oma imelise kätetöö, malemängija-automaadi, kes tappis oma leiutaja?"

Mees vaikis kaua, pilk ära pööratud. Viimaks ta pöördus ja päris nukralt:

"Te siis teate?"

"Jah," vastasin ma. "Ma nägin seda pealt."

See juhtus palju aastaid tagasi. Kui mu käest seda praegu küsitaks, ei vastaks ma nii veendunult.

Tõlkejutt: Malekuninganna (Julia Zonis)

Tõlkinud Rauno Pärnits

"Kõrgem Ofiitsium ei tegele pisivarguste, pettuste, süütute neitside võrgutamiste ja maanteeröövidega. Nendega tegelevad linnamagistraatide kohtud."

Frank Yoli hääles kõlas ärritus. Nähtavasti kavatses linna kaelakohus inkvisiitori saabumist siia rotiurgu ära kasutada, lükates kõik aastatega korjunud juhtumid tema kaela.

Nunktor, keda vist kutsuti isa Pauliks, kummardus aupaklikult ja sosistas: "Julgen juhtida Teie tähelepanu selle kuriteo mõningatele aspektidele. Meil on tegu hingetu esemega - objectum inanimatum. Kolleegiumil on alust arvata, et tegu on seestumisega."

Yol kõverdas isa Pauli akuraatset tonsuuri silmitsedes suunurki. Inkvisiitorile tuli järsku ette, et ta polegi frantsiskaani silmi kordagi näinud. Libekeelne nunktor ei olnud üldsegi mitte nii lihtne kui paistis. Ta võis näiteks osutuda Tema Hiilguse, selle vana räpase rebase piiskop Dalmaciuse agendiks. Dalmaciuse huvides olnuks näidata, et Kõrgema Ofiitsiumi saadik ei kõlba kuhugi. Kui ta seda suudaks, kutsutaks Yol Ostitsasse ja kuniks Kolleegium kiirustamata talle asemikku otsib, läheks võim vürstiriigis tervikuna Tema Hiilguse haardesse.

Yol sulges silmad ja meenutas lämmatavat kõrbelõhna. Pärast tema siiasaabumist polnud ükski laadapäev möödunud autodafeeta, isegi mitte ühe, vaid miinimum kahe-kolmeta. Varesed nokkisid linnamüüritagustel kaakidel kõlkuvaid vähemtähtsate ususalgajate laipu, aga turul kaubeldi avalikult poodute sõrmede ja põletatute kõrbenud luudega - mis pidi olema kindel abivahend ahtruse vastu. Käiku läksid nii keel kui maks - haruldane kaup - ja iseenesest mõista eriti hinnatud poodu fallos. Pärast paavst Innocentius VI bullat polnud need posijate seas nii hinnatud maagilised koostisained enam kuigi haruldased - kuid nii üllatav, kui see ka ei tundunud, nõudlus nende järele polnud kahanenud. Yolil oli alust arvata, et kui piiskop saanuks pista osa säärase kaubanduse tulust oma tasku, poleks ta käsi teps mitte värahtanudki.

Näis, et inkvisiitori huuled tõmbusid veel kriipsumaks, kui ta pilk vend Pauli kiilalt pealaelt lahkus ja tema ees laual lebavasse kaebekirja süvenes. Ta luges mõned read üle ja lausus kuivalt: "Ma ei näe kuritegu selles, et mees mängib hästi malet."

Vend Paul nõksatas ja ta tonsuur laskus veel madalamale.

"Teil on muidugi õigus, vend Francesco. Osav malemäng ei ole kuritegu. Kuid nõiduse abil võitmine on."

Nunktor ajas end sirgu ning Yolil avanes lõpuks võimalus heita pilk ta silmadesse. Nood olid väikesed, nõelavad ja üsna läbitungivad.

"Nimetatud Albert Dragovicit, päevavarast ja hulkurit, süüdistatakse maagilise eseme - objectum magium - omamises. Konkreetselt on nimetatud puust lõigatud malenuppu, mis ..."

Nunktori kollane sõrm maandus eksimatult õigele reale kaebuses.

"... saatanast vallatuna toob oma isandale, Albert Dragovicile, mänguõnne. Sest selle omanikuna ei lahku Dragovic sellest mitte kunagi ja ta kasutab igas mängus selle võlujõudu, ise kõneldes, et see on tema õnn ja ainult talle ta mängibki. Ja mainitud malenupp teeb nii, et Dragovic võidab kõik mängud, korjates pettusega raha ja ahvatledes ausate kristlaste hingi läbi saatanliku esemega lävimisega kohutavale riskile. Dragovici enda hing on kahtlemata juba ammu inimsoo vaenlase küünte vahel."

Yol märkis endamisi, et vend Pauli ei pannud eelnev tiraad isegi mitte hinge tõmbama.

"Vintske," mõtles inkvisiitor, "vintske ja kogenud ja õel. Ta jätab midagi välja ütlemata. Selle Dragoviciga ei ole kõik selge. Olgu, sattus lollikese kätesse maagiline artefakt ja tõi teisele pisut raha sisse - mis seal ikka, artefakt ära võtta, lollike poolsurnuks peksta ning käimlasse uputada või nurga taga ära kägistada, aga mitte vedada ülekuulamisele Rooma inkvisiitori juurde, kellel on nagunii tegemist kõrimulguni."

Ei meeldinud inkvisiitorile see asjalugu, ei meeldinud nunktori silmis helkiv ebaterve helk, kuid veel vähem meeldis Kõrgema Ofiitsiumi saadikule Frank Yolile mainitud malenupp.

"Kas malenupp on kinnivõetult ära võetud?" päris ta.

Nunktor langetas aupaklikult pea ja tõmbas kusagilt, vist oma rüü üüratutest varrukatest heledast puidust, kasest või valgest lepast nikerdatud kuningannakujulise malelipu. Kõlksuga asetas ta selle lauale, otse käsi ristis istuva inkvisiitori ette. Seekord jäid Yoli huuled liikumatuks. Tuules kõikuva kuivanud puu kriipival häälel käskis ta süüdistatava sisse tuua.

***

,,... lugeda süüdi Usu ja Püha Kiriku vastastes kuritegudes isikud, kes on paljastatud läbikäimises põrgusigidike, antikristuse looduga, kelle hulka lugeda: puulased, ehk efad ehk drüaadid; aalid ehk näkid ehk najaadid; metsavaimud...

... ja mainitute avastamisel tuleb põrgusigidikud vastavalt nende loomule ja omadustele hukata. Kurjategijad aga anda ilmliku kohtu kätte..."

Yol vihkas keldreid. Isegi nüüd, suletud silmi, nägi ta halli taevast luitunud kiviste küngaste kohal, kuivanud jõesänge, ääretuid ja põletavkuumi avarusi. Enne tõotuse andmist oli Yol jõudnud osaleda kahes ristisõjas ja igaveseks armuda lõunapoolse horisondi taga laiuvasse päikesest põlenud maasse. Ja ikkagi olid tema saatuseks saanud keldrid - niiskuse ja hallituse, aga veel sagedamini vere järele lehkavad keldrid nagu see siin. Yol pööras pilgu inkvisiitori laua ees köögutavale kurjategijale.

Kõige rohkem sarnanes Albert Dragovic hiigelsuurele puuklotsidest ja õlekubudest kokku keeratud nukule - ühele neist, millega külalapsed talve läbi mängivad ja mis kevadel tagahoovis paganliku tava kohaselt ära põletatakse. Ebaloomulikult pika kaela otsas kõikus Dragovici pea nagu hernehirmutis tuule käes, silmad anuvalt inkvisiitorit seiramas.

"Niisiis, tähendab," pressis Yol läbi hammaste, "sa kinnitad, et oled süütu ja sa pole teadlik sellesse esemesse kütketud maagiast."

Yol nookas lõuaga ikka veel laual seisva malenupu poole. Dragovic värises nagu haavaleht, ise palavikuliselt noogutades.

"Millega sa siis selgitad oma ebaharilikku osavust malemängus? Kas sa õppisid mängima Idamaades? Kes oli su õpetaja?"

Hulgus mõmises, kähises, kuni lõpuks kõvasti kokutades suutis kuuldavale tuua:

"I-i-isa õ-õ-õ-õpe-t-tas. T-t-ta lõikas s-s-s-selle nupu s-s-siis, k-k-kui m-m-ma v-v-eel p-p-päris v-v-väikene olin."

Yol heitis vilksamisi pilgu nurgas ootava vend Pauli poole. Too kehitas õlgu - nähtavasti polnud tal kurjategija isast aimugi. Inkvisiitor muigas mokaotsast. Iga külakanoonik oleks tema asemel juba klammerdunud õnnetu Dragovici turja, süüdistades teda perekondlikus võlukunstis. Ei tundu, et see kokutaja kirglikku ülekuulamist vastu peaks. Kuid Yol ei armastanud piinakambrit, kui ilma selleta läbi sai.

"Kas sa tead," kostis Yol lahkelt, "mis karistus on ette nähtud Pühale Inkvisitsioonile valetamise eest?"

Dragovic hakkas veel hullemini värisema. Kui mees sisse toodi, käskis Yol valvuritel ta jalgele tõsta, kuid jalad ei kandnud teda. Otsustades vermete ja paistes kõrva järgi, oli valve suutnud teda korralikult töödelda, kui seda muidugi ei olnud teinud tema ohvriks langenud malesõbrad.

"Tead, ma usun, et sa ei valeta. Oletan, et sa oled tõepoolest vilunud maletaja. Ma pakun sulle võimalust seda tõestada."

Yol pöördus vend Pauli poole ja lausus kuivalt:

"Kutsuge mu sekretär. Las ta toob laua ja nupud."

Kui vend Paul ka tahtis vastuväiteid esitada, siis eelistas ta need endale hoida.

***

Yoli sekretäri vend Augustinuse toodud malelaud oli vana ja päevinäinud. See oli kogenud nii Palestiina luitunud taevast kui Jeruusalemma liiva. Siin-seal olid lauas praod. Sama väsinud olid ka ajast koltunud nupud.

Dragovicile langesid valged. Värisevate kätega tõstis ta paika oma lipu ja asus ka teisi nuppe sättima. Harjumuspärase tegevuse juures tundus ta oma hirmu minetavat ja seadis end uljalt valvurite toodud istmele.

Yol jälgis malemeest. Kui viimane nupp oli oma koha leidnud, lausus inkvisiitor: "Ma tahan sulle selgitada üht-teist meie mängu reeglite kohta, meister Dragovic. Näed," ta tõmbas oma dominikaanlase rüü kaelusest välja suure puuristi, "see on Pühalt Maalt toodud talisman. See rist on tahutud tollesamast puust, mille peal löödi risti Lunastaja. Ma loodan, et sa ei kahtle, et nii püha ese suudab hävitada kõik saatana vigurid?"

Yol kõneles rõhuga. Ta tajus, kuidas nurgas niheles frantsiskaan.

Hulgus heitis reliikviale pilgu ja hakkas innukalt pead raputama.

Yol võttis aeglaselt risti kaelast ja asetas malelaua kõrvale.

"Kuula siis, Albert Dragovic. Kui sa võidad selle mängu, siis ma loen sulle esitatud süüdistused tühiseks. Kui sa aga kaotad, siis ma võtan sind tõsiselt ette. Seepärast, kuni me pole veel alustanud, mõtle järele - kas poleks parem hinge kergendada puhtsüdamliku ülestunnistusega?"

Dragovic tõmbus pingesse, kuid tema ainukesteks sõnadeks olid:

"M-m-m-ma o-o-le-o-o...."

"Olgu siis. Alustagem."

***

Dragovic alustas kastaalia avanguga. Tema rüütel peatus valgel väljal Yoli piiskopi vastas. Kuninganna kõrgus valgete etturite rivi taga. Dragovic sirutas käe neist ühe järele, kuid peatus siis kõheldes.

Nurgas igavles malest mitte midagi taipav sekretär. Vend Paul puuris lauda silmadega, justkui lootes sealt leida vanakuradi kabjajälgi. Yol heitis pilgu vastase keskendunud näkku ja lausus kerge pilkega:

"Meie mäng on pikale veninud. Ma näen, et austatud vennad tunnevad igavust. Arvan, et oleks kohane, kui ma jutustaks teile niikaua ühe loo, kuni meister Dragovic mõtleb oma järgmisi käike. See oli seitsme aasta eest, kohe pärast Tema Pühima paavst Innocentius VI bulla teatavakstegemist, kohas nimega Malo-Zembica. Elas seal veskimees nimega Tomas ..."

***

... nimega Tomas. Just toona, kevadel, suundus ta metsa. Võib-olla tahtis ta kaduma läinud lusika asemele uut vesta või sugulasele nukku lõigata või siis noale uut pidet valmistada. Kuidas see ka ei olnud, ta leidis sobiva oksa ja lõikas ta maha. Mölder imestas, kui kuulis nagu valukarjet. Ringi vaadanud, nägi ta puu kõrval seismas noort neidu. Tolle käsi tilkus, kuid - oo imet - mitte verd, vaid puumahla. Nii taipas mölder, et tema ees ei seisa mitte inimlaps, vaid puulane - efa, metsavaim. Tomas pidanuks põgenema, sest ta teadis, et karistuseks efaga läbikäimise eest on surm. Ent ta jäi paigale ja naases järgmisel päeval ja ka ülejärgmisel. Mölder armus efasse. Nad veetsid suve koos. Mölder anus neidu tulema koos temaga külasse ja asuma elama tema majja, et nad saaksid elada nagu mees ja naine., Erinevalt teistest loodusvaimudest ei erine efad inimestest palju, vaid silmad on neil rohekamad ja nahk valgem. Ent puulane keeldus Tomasega inimeste asundusse tulemast.

Nii jõudis kätte sügis, mil Tomas jäi ükskord oma käikudega oma vennale vahele. Ausa kristlasena - aga võib-olla ihast päranduseks saadava veski järele - mõtles too rääkida Tomase suhtest küla kanoonikule. Kuid kõigepealt otsustas ta kindlaks teha venna ja metsavaimu täpse kohtumispaiga.

Olgu öeldud, et talve lähenemisega muutus efa üha kahvatumaks ja nukramaks. Talvel jäävad puulased magama, aga see takistanuks tal kevadeni armastatuga kohtumast. Temaga koos külasse minna ta aga pelgas, sest juba paljusid tema õdesid olid tabanud karistus Püha Inkvisitsiooni käe läbi.

Ühel hommikul oktoobri lõpul ütles neid Tomasele:

,,Ma ei saa sulle oma tegelikul kujul järgneda. Kuid kui sa leiad mõne puhtast puust tehtud eseme, siis ma saan tema sisse kolida. Sul pruugib vaid puud oma kätesoojusega soojendada, kui ilmun su ette ja me saame taas koos olla."

Tomasel ei olnud kaasas midagi peale tollesama noa, millega ta efa puult oksa oli lõiganud. Efa sisenes käepidemesse ja sestpeale ei lahkunud Tomas enam sellest noast. Vahel kõndis ta metsa ja soojendas noapidet oma kätega ning tema Efa ilmus ta ette.

Ühel möldri sellistest käikudest vend talle peale sattuski. Ta jälitas Tomast, lootes efat näha ja sedaviisi kindlat tunnismärki omades pühale isale teadust anda. Ent kõik läks teisiti.

Metsas, välul, märkas Tomas teda jälitavat venda. Nad läksid tülli ja enne, kui Tomas jõudis arugi saada, oli ta noa vennale kõrri löönud. Soe veri, Tomase lihane veri tulvas noapidemele. Kuid möldrit ei kohutanud tema tegu - oht tema efale oli möödas. Sellesama noaga kaevas ta puujuurte alla haua ja mattis venna sinna. Laipa ei leitudki. Tomas jätkas metsaskäike justkui venna otsinguil - aga tegelikult käis ta efaga kohtumas.

***

Hulkur niheles toolil justkui male unustanuna. Yol võttis ära valgete vankri, avades tee oma rüütlitele.

Kastaalia kaitse, mõtles ta, kui ta käsi mehhaaniliselt malenuppe liigutas, samal ajal kui huuled mehhaaniliselt mölder Tomase lugu pajatasid.

Kastaalia kaitse - verekarva loojang ja veri luidetel ja kahe künka vahelisest kitsast lõhangust välja sööstev ratsasalk, saablite ja jataganide veiklemine, hobuste hirnumine, karjed ja tolm, tolm.

Ja kui silmad avad - ääretu taevas, tsitadelli müürid on kaugel, ümberringi on vaid liivade sahin ja su kohale kummarduv kitsas nägu. Kelle nägu?

...Dragovici abitu ja ahastav pilk jälgis ainiti oma valget lippu-kuningannat. Ta ei olnudki seda mängu sisse viinud.

Nii möödus talv. Kevadel, paganliku tava kohaselt - aga ebausu võim oli nois paigus veel suur - süüdati veski tagahoovis hiigellõke. Kes teab kuidas, aga tuld võtsid ka Tomase maja ja veski. Tomas ja tema pereliikmed jõudsid välja joosta, aga siis avastas mölder, et tema nuga oli majja jäänud. Ta püüdis leekidesse tagasi tormata, ent naabrid hoidsid teda kinni. Kui talad hakkasid sisse kukkuma ja tuld võttis ka juurdeehitis, kuhu mölder oma noa oli unustanud, süttisid äkki ka Tomase riided. Naabrid asusid möldrit veeämbritega kastma ja mullaga katma, ent leek lahvatanuks justkui möldri keha sisemusest. Õuduses tormasid Tomase pereliikmed laiali ning julgesid vaid eemalt kaeda, kuidas ta söeks muutub. Veel kaua veeres mölder mööda lund ja ulgus, kaua, ka siis, kui temasse oli vähe inimesest alles jäänud.

***

Yoli hääl kõlas tasaselt ja monotoonselt, nii et isegi võlvide alt alati sööstuvalmis kaja vaikis. Vaikisid ka sekretär ja kõikjal asjaline vend Paul. Vaikis ka Albert Dragovic. Vaikis, kui must rüütel sammus valgele ruudule ja Yol kuulutas kuningale tuld.

Vaikides vaatas süüdistatav, kuidas inkvisiitor võtab laualt valge kuninganna ja pigistab pihku. Ta ei nutnud ega halanud, kui Yoli sõrmenukid pingutusest valgeks läksid ja kuiv praksatus kostus - nii praksuvad puutüved pakaselises metsas, nii murdub oksake ettevaatamatu kanna all.

Hetkeks - noor vend Augustin võinuks seda vanduda, aga elutark vend Paul eelistas kahelda - hetkeks kangastus pimeduses sihvaka, ebaharilikult kahkja naha ja suurte kevadiste lehtede karva silmadega neiu kuju. Hetkeks katkestas vaikuse karjatus - ja nägemus tuhmus ja hajus. Ja Albert Dragovic, õnnetu maletaja, langes istmelt nagu kott.

Ta oli absoluutselt ja kahtlemata surnud.

***

Yol seisis seina ääres, pigistades käte vahel vana päevinäinud puuristi.

Temake aga taandus akna juurde, nii et õhtupuna tervenisti üle tema langeks. Erinevalt nägemusepiigast, oli sellel siin eebenikarva nahk, juuksed voogasid musta lainena ja silmad helkisid tõrvakarva merena. Kui ta rääkinuks, kõlanuks ta hääles küngastel tormleva liiva sahin ja lõhanguis laulev tuul. Ja ta ütleski:

,,Sa tapsid ta - kuninganna. Meie tapsime ta. Sina ja mina."

Tarbetu rist kolksatas vastu põrandat, kui Yol tõttas tolle poole, kelle juustesse uppus loojuv päike.

Tõlkejutt: Maletaja (Andrei Nazarov)

Tõlkinud Rauno Pärnits

Sergei ärkas tohutusuurel nelinurksel rohtukasvanud väljal, millel umbes pooleteistkümne sentimeetri kõrgune roheline rohi vaheldus niidulilledega. Välu piiras igast küljest põlislaas, võiks öelda et lausa tihnik. Ta seisis mingil arusaamatul, veidi kirbuhüppemängu nuppu meenutaval asjal, ainult et palju suuremal ning see nägi ka palju soliidsem ja toekam välja. Asjandus kujutas endast korvpallist kolm korda suuremat kera, mille peal asus platvorm jalgade jaoks. Tollel platvormil Sergei seisiski. Seejuures ta ei kukkunud ega vajunud ka kaldu, ehkki ta tasakaalu hoidmiseks ei teinud midagi.

Ta jalad olid tihkelt kängitsetud miskisse poolsaapalaadsesse platvormiga ühtse terviku moodustavasse ollusesse. Viimasest ulatus välja metalne pruss, mille ülaosa lõppes rõhtsa, samuti metalse põiklatiga. Sergei vasak käsi oli analoogselt jalgadega pakitud selle lati külge kleebitud kindasse, kuid seda ta liigutada suutis - kinnas ei olnud umbselt kinni kleebitud. Sergei proovis jalga saapast välja tõmmata, ent jalavarjud istusid nagu valatult ning ei andnud vähimatki võimalust endast vabaneda. Vaba ja liikuv oli vaid parem käsi.

Lati külge oli kinnitatud ruudukujulise vedelkristallekraani ja ühe punase nupuga täisnurkne paneel. Nähtavasti selleks oligi käsi vabaks jäetud, et ta saaks seda ekraani kasutada ja nupule vajutada.

,,Hei, rahvas! Mis jama toimub?" küsis Sergei poolihääli. Lärmata ta miskipärast ei tahtnud. Loomulikult, mitte keegi ei vastanud.

Ta mäletas hästi, et ta oli hilja õhtul magama heitnud oma voodisse oma isiklikus korteris. Sergei, tulevane keemik, õppis instituudi neljandal kursusel, see tähendab, oli selle just lõpetanud - sõna otseses mõttes eile lõpetas ta kevadise sessi ja oli nüüd vaba kui tuul. See semester oli teda kuidagi ära kurnanud ja pärast viimast eksamit polnud jaksugi lõbutseda. Seepärast oligi ta pärast lühikest sõprade seltsis kursuselõpu tähistamist, kus ta muide jõudis korralikult ,,sisse võtta", sõitnud koju välja magama ja toibuma. Paari nädala pärast plaanis tudengite sõbralik seltskond suunduda loodusesse ja õpingute lõppu täisprogrammiga tähistada ja tal oli aega selleks mittetriviaalseks sündmuseks ette valmistuda.

Seepärast ei saanud ta mitte kuidagi ärgata sellel arusaamatul asjandusel keset metsa. Või on see ta semude vingerpuss? Vaevalt küll, liiga keeruline ja arusaamatu. Ehk ta magab või jõi end kuradikeste nägemiseni täis? Une kohta on vaatepilt liiga realistlik. Pohmell, kassiahastus? No ei olnud ta nii täis, kui ise koduni suutis tulla. Ja jõi ta ka üpris harva, seepärast vaevalt on asi luuludes.

Sellele vaatamata asus Sergei teadmata kus ning tajus selgelt paljast torsot silitavat tuulekest. Ka see oli veider, sest ta mäletas selgesti, et õhtul voodisse langedes õieti riidest lahti võtta ei suutnudki. Ikkagi, oli tuuleke, ja päikesepaiste, ja lõhnad. Jah, ta nina haistis selgesti metsa, rohu ja lillede hõngu. Niimoodi peakski lõhnama, kui sa metsas viibid. Kui nüüd veel mõikaks, kuidas ta siia oli sattunud.

Sergei pööras pead ja nägi, et ta pole siin üldsegi üksi. Kui välu kujutada ruuduna, siis Sergei asus seal peaaegu paremas alumises nurgas. Temast vasakul, nii 30 meetriste vahemaade tagant paistsid veel samasugused ,,kirbud". Ja igaühe seljas oli keegi. Otse Sergei taga (ta ikkagi suutis selja taha pilku heita, ehkki pidi selleks peaaegu kaela murdma), samuti paarkümmend meetrit eemal, asus hiigelratastel ,,Tsaar-Suurtükk". Mitte muidugi see õige, Moskva Kremli oma, kuid ikkagi selline võimas suurtükk, nii nagu vanasti. Selline, mis tulistab kivikuulidega. Selle torusse võinuks viieaastane rüblik sisse ronida. Kahuri otsas, otse toru kohal, istus väikesel istmel mees. Oli näha, et ka tema ei saa vabaneda, kuna ta perioodiliselt tõmbles, ent iste isegi ei värahtanud.

Suurtükist vasakul samal kaugusel seisis metalselt hiilgav tiivuline hobune, ehtne valatud Pegasus. Ja ka mees oli ratsu seljas, seekord sadulas.

Kõik need inimesed olid vööni paljad, kuid lühikestes valgetes selga katvates keepides. Veel oli igaühel peas kõrge valge kapuuts, mis meenutas veidi Ku-Klux-Klani oma. Sergei kobas vaba käega pead - jah, sellised keep ja kapuuts on ka temal.

,,Kas ma peaks selle maskeraadi endalt maha rebima?" mõtles Sergei. ,,Kas ma olen narr, et kapuutsis ringi käia?" Ent ta otsustas seda mitte teha; paljugi mis. Parem on hetkel end tagasi hoida. Kõigepealt tuleb sotti saada, mis ja kus.

Kogu see lugu ei meeldinud talle mitte üks põrm. Ühtäkki hakkas ümbritsev vaatepilt talle piinavalt midagi meenutama. Ettepoole piilunud, märkas Sergei paarisaja meetri kaugusel veel kaht samasugust rida, ainult et mustades rüüdes inimesi samasugustel konstruktsioonidel turnimas. Ja veel. Osutus, et välu polnud ka mitte ühesugune, vaid jagatud ühesugusteks ca 30x30 meetristeks ruutudeks. Sergei seisis tumerohelise rohu ja tumedates toonides õitega ruudul, tema ees, taga ja kõrval oli rohul ja lilledel hele toon. Ja nii kogu välul. Ruudud asusid malelises korrapäras.

,,Kuulge! See on ju malelaud?!" klõpsatas äkki Sergei peas.

Jah, vägagi tundus, et ta asus gigantsel malelaual. Vigurite ja etturite rolli etendasid erinevate konstruktsioonide seljas istuvad inimesed. Otsustades asetuse järgi, oli Sergei kuningatiiva vankriettur.

Äkitselt kõlas kusagilt vali hääl, mis kattis sametise baritoniga kogu välu.

,,Tervitan teid, daamid ja härrad! Õnnitlen teid uue Mängu alguse puhul! Nagu tavaliselt, kordan uutele osalistele reegleid."

,,Niisiis," jätkas hääl, ,,te sisenete malepartiisse. Mäng, nagu te juba olete taibanud, pole päris tavaline. Igaüks teist kehastab üht malendit, mille peal te hetkel asute. Teie ees on paneel ekraaniga. Niipea kui mäng algab, lülitub ekraan sisse. Seal näete te malelauda nagu arvutimängus. Teie, teie nupp, on seal märgitud punasega. Malelaual näidatakse kõik käigud, mida te saate antud seisus sooritada. Need helendavad kollaselt. Nii et mängida võib igaüks, ka see, kes ei oska. Iga käik tuleb sooritada ühe minuti jooksul. Niipea kui teie nupp hakkab vilkuma, aeg läks. Kui te tahate kuhugi käia, lihtsalt puudutage sõrmega vastavat ruutu. Kui ei taha, ärge puudutage, lihtsalt nautige mängu.

Kuid pidage meeles, partii tähtsaim roll on Mängijal. Kõik teie käiguettepanekud edastatakse temale ja tema teeb lõpliku valiku. Seepärast on üpris tõenäoline, et Mängija valib mõne teise käigu, mitte teie pakutu. Ainus erand on ,,surmakäik". Teie ekraani kõrval on punane nupp. Seda vajutades võtate vastutuse otsustada partii ühe käiguga, see tähendab - sooritatakse matikäik. Vajutate nuppu ja osutate seda käiku. Seejuures võib käigu teha suvaline malend, mitte ainult teie enda oma. ,,Surmakäik" sooritatakse automaatselt Mängija soovidele vaatamata. Kuid kui see käik on vale ja matti ei ole, siis käigu pakkuja sureb pärast partiid. Just nii, uustulnukad, te ei kuulnud valesti! Meie Mäng ongi mäng surmani! Partii kaotanud Mängija sureb. Kas see tundub teile ebaõiglane? Tundub ka meile. On ebaõiglane, et Mängija peab üksi hukkuma, seda enam, et ta võis ju ka teie süül kaotada. Teie ju pakute talle käike. Seepärast pole Mängija oma surmas üksi. Sureb ka kuninga eest mänginud inimene - tal raiutakse kohe pärast mängu lõppu pea maha. Surevad ka need, kelle nupp partii käigus maha lüüakse. Nii et meie Mäng on tõeline intellektuaalne sõda! Igas malenupus on relvad ja kui te teete käigu eesmärgiga vastase nuppu lüüa, siis lastakse need ka käiku.

Need, kel õnnestub ellu jääda ühes partiis, löövad kaasa järgmises, kuid juba mõne teise sama värvi malendi eest. Kaotuse ja teie Mängija surma korral valitakse uus Mängija loosiga nende seast, kes on kolmes partiis ellu jäänud.

Edu! Näidake ennast!"

Hääl vaikis ja ümbruses muutus erakordselt vaikseks. Sergeil jooksis uudistest ja sellest õudsest olukorrast, kuhu ta oli sattunud, algul juhe kokku ning ta ei suutnud ikka loobuda mõttest, et see on kellegi loll nali. Või veel parem - ta näeb und, näeb und, näeb und. Kohe ärkab üles ja annab naljameestele pasunasse. Ärkab üles, ärkab üles...

Kuid ärkas hoopiski paneel ja sellele ilmus malepartii algseis. Õudusest tardudes ta adus, et see ei olegi ei nali ega uni. Oli aeg surra.

Veel kord pilgu välule-malelauale heitnud, märkas ta, et midagi puudub... Lõpuks ta adus seda. Ei olnud kuulda linnulaulu ega ritsikate sirinat, mitte ühtegi elusa looduse heli. Ehk polegi ümberringi metsa, on vaid mingid ekraanid. Ja rohigi pole rohi, vaid illusioon? Kus ta küll viibib?

Laual hakkas midagi vilkuma. Jah, punaselt välkus valge ettur h2-l, see oli tema. Tähendab, valge käik. Partii oli alanud.

Sergei oli väiksena maletrennis käinud. Ja alguses küllaltki edukalt. Üheksa-aastaselt sai isegi teise järgu ja võitis peaaegu kõiki oma trennikaaslasi. Ent siis hakkas tal igav ja ta ei võtnud asja enam nii innukalt. Selle tagajärjel hakkasid kolmandal aastal teda võitma need konkurendid, keda ta varem ,,lükkas nagu ise tahtis". Erinevalt Sergeist istusid tema trennikaaslased suurmeistrite partiide taga, lugesid vastavat kirjandust, uurisid teooriat, analüüsisid mänge, üldiselt - tegelesid asjaga. Sergeile aga meeldis rohkem improviseerida ning vahel tal partii ajal ,,sähvatas". Kombinatsioonid tulid tal alati hästi välja. Kahjuks males kombinatsioonidega alati ei võida. Selles mõttes, et alati neid ei leia. Väga tihti tuleb mängus metoodiliselt oma paremust kasvatada mingi näruse enametturi või isegi lihtsalt natuke soodsama positsiooni juures. Sergeil selline ,,udusudu", nagu ta ise seda kutsus, andis harva tulemusi ja ta üldse ei armastanud seda. Seepärast - nagu vastasel õnnestus partii kinnise seisuga pikale venitada või vastupidi, kõik vigurid kiirelt välja vahetada, ta sageli ka kaotas. Kuid kui partiis võis kahida - ja palju kahida - matirünnakut läbi viia ja otsustavalt materjali ära korjata, siis see oli Sergei leivanumber. Kuid kombinatsioone tuli üha harvem ette ja ta kaotas üha sagedamini... Arusaadav, tõsised maletajad ei lange ju mitte kunagi teise järgu mehe kombinatsioonide ohvriks.

Vähehaaval Sergei huvi male vastu jahtus; pealegi, tema arvates olid selle mänguga viimasel ajal kentsakad lood, mitte nii nagu peaks. Eriti ärritas teda, et paljud, isegi algajad, olles läbi uurinud hunniku partiisid - internetist võib kõike leida - praktiliselt ei osanudki enam oma peaga mõelda. ,,Selles seisus tegi meister N sellise käigu ja lõpuks võitis..." ja noor maletaja teeb ka selle käigu. Tema vastasele meenub aga, et juba selles seisus vastas suurmeister NN nii ja partii lõppes viigiga. Ja ta teebki selle käigu. Nii mängitaksegi. Millised kombinatsioonid ja improvisatsioon? Vahel on ju kõik käigud juba ammu teada.

Võib-olla Sergeil polnud oma arutlustes õigus, kuid igal juhul pidanuks ta males saavutama uue mängutaseme, aga see teda enam ei huvitanud. Või polnud tal selleks eeldusi. Nii või teisiti, Sergei jättis male maha ühegi tõsisema tulemuseni jõudmata. Teine järk on ju naljanumber.

Ja-jaa, imeline lapsepõlv... Hiljem mängis ta malet väga harva ja ka siis reeglina arvuti vastu.

Ja vot nüüd ta mängib taas. Õigemini osaleb mängus etturina. Ja see pole enam isegi mitte mäng, vaid sõda. Vaevalt see mesimagus hääl surmade kohta nalja tegi. Ja ikkagi, kuhu ta on sattunud?

Sel ajal tegid valged esimese käigu: ettur c2-c4. Mõne aja pärast vastasid mustad etturiga c7-c5. Valged: e2-e4, mustad e7-e5.

,,Jamps," mõtles Sergei. ,,Kumbki Mängija ei oska mängida."

,,Just, kuhu ta nüüd lipuga ronis?" üllatas Sergeid valgete järgmine käik, kui Mängija viis lipu h5-le. Mustad vastasid ratsuga f6-le. Valged lipp g5. Must ettur d7-d6.

,,Omapärane partii, kui nii võib öelda; mängida kumbki raudselt ei oska. Hea, kui käikegi tunnevad."

Valged ettur a2-a4. Mustad odaga c8-g4.

Senini polnud Sergei ühtki käiku pakkunud ja lihtsalt seisnud oma ,,kirbul", ent nüüd, lollusest või tarkusest - mis viivad mõlemad tihtilugu sama tulemuseni, otsustas rünnata musta oda. Kui saabus taas valge käigu aeg, pakkus ta liikuda oma etturiga h3-le. Ja kohkus kohe. Aga mis siis kui mustadega Mängija võtab kätte ja lööb ta odaga maha? Normaalne maletaja sellist käiku muidugi ei tee, oda ju lüüakse samuti kohe maha. Sellistes seisudes oda etturi vastu ei vahetata. Ent seda normaalses mängus, mitte selles siin.

Valge Mängija võttis ta käigu vastu. Sergei ,,kirp" lõi kõikuma ja hüppas üsna reipalt ettepoole. Sergei klammerdus põiklatti külge, kuid tema agregaat oli äärmiselt püsiv ja üldsegi mitte ümberminekualdis. Peagi avastas Sergei end järgmiselt ruudult, palju heledamates toonides rohu ja lillede keskelt.

Tema õnneks vastane etturit lööma ei hakanud, mustad võtsid ära teise etturi: ratsu lõi e4.

Sergeist oli see ruut piisavalt kaugel ja ta ei saanud päris hästi aru, mis täpselt toimus. Oli ainult selgelt näha, kuidas must ratsu sõna otseses mõttes tõusis lendu, tiivad laiali, ja laksas tiibadega ning valge etturi seljas trooniva mehe peale sadasid mustad läikivad mõõgaterad. Neid oli palju. Osutus, et ratsu tiivad koosnesidki ainult mõõkadest, umbes nii nagu Stymphalose lindudel vanakreeka müütides. No need lasigi teine käiku.

See oli partii käigus esimene surm. Selliselt kauguselt oli võimatu eksida ning meest tabas ilmselt nii mitugi haljast tera.

Veidikeseks mingil moel õhku rippuma jäänud ratsu laskus juba vabale ruudule. Sergei ei märganud, kuhu kadus ,,kirp" surnukehaga.

,,Ikkagi, see... must... üldse ei oska mängida," taipas raskustega toimunust toibunud Sergei. ,,Nüüd võib rahulikult lipuga oda võtta ja kõik... valgel on lihtsalt vigur rohkem."

Kuid ei, tsirkus jätkus.

Tema ,,kirp" elustus taas ja Sergei taipas, et taas tahetakse temaga käia. Ja mitte niisama käia, vaid tema ettur h3 lõi musta oda g4-lt. Seekord hüples ,,kirp" peaaegu välja ruuduni, kus seisis must oda, kelle seljas istus hirmust surnukahvatu kolmekümnendates mees. Miski plõksatas - ja otse keset mehe laupa tekkis väike suletutt, mille alt purskus koheselt verenire. Nähtavasti oli Sergei ,,kirp" varustatud millegi ammutaolisega, mis nüüd saatiski surmatoova noolekese märki. Musta oda asus tosinajagu meetrit eemal ja Sergei, kes polnud kunagi nägemise üle kaevanud, nägi selgesti, kuidas veri tulvab üle endiselt nupu külge klammerduva, kuid juba surnud mehe näo, voolab üle ta palja rinna... Sergei sulges õuduses silmad.

,,Kirp" vappus taas ja hüples edasi. Sergei avas ühe silma.

Ta oli juba g4-l. Kusjuures mitte mingeid jälgi eelmisest malendist polnud jäänud.

,,Kuhu see kõik kadus, mitte verepiiskagi pole näha?" mõtles Sergei, ehkki tal oli sellest juba ükstapuha. Kunagi varem polnud ta vägivaldset surma nii ligidalt näinud, ja nüüd - lausa kaks tükki otse ta silme all. Vaatepildist hakkas tal päris halb. Ajas iiveldama, kõrvus kohises... Kuid Sergei enesetunne oli kõigile kama kaks ja mäng jätkus.

,,Millal see luupainaja ometi lõpeb? Lõpeks rutem... Ehkki surra üldsegi ei tahaks..."

Aga must Mängija tegi sellal järgmise lolluse. Selle asemel, et rahulikult lüüa valge lipp, keda kujutas vägev kolmemeetrine lumivalgete tiibade ja hiiglasliku kahekäemõõgaga ingel, oma lipu või ratsuga, käis ta miskipärast odaga e7-le. Valged võtsid vastuseks lipuga g7. Isegi Sergei kohalt oli näha, kuidas Ingel sujuvalt õhus laueldes ujus vastase ,,kirbuni", äsas mõõgaga ja lõi musta etturi ühes temal asunud inimesega pooleks. Sergei jäi hiljaks ja sulges silmad alles siis, kui etturi rapitud jäänused ja inimesed pooled maha pudenesid.

Järgmisena käis must oda g5 - absurditeater jätkus. Ja taas, selle asemel, et lüüa lipuga must vanker, lõid valged vankriga etturi h7-lt. Sergei kõrva ääres vilistas miski ja kohal, kus seisis must ettur, kostus plahvatus. Sellest piisas - ei nuppu ega inimest. Ratastel ,,Tsaar-suurtükk" veeres majesteetliku rahuga Sergeist mööda.

Must oda käis f6 - järjekordne ,,geniaalne" käik.

Sergei ei teadvustanudki hetke, mil ta parem käsi punast nuppu vajutas - valge lipp f7 - matt!

,,Õnnitleme Valget Mängijat võidu puhul!" sametises hääles kõlav vaimustus tekitas tahtmise end üles puua. ,,Meil on mees, kes julges enda peale võtta ,,surmakäigu"! Ja ta ei eksinud, õnnitleme ka teda! Õnnitleme kõiki austatud pealtvaatajaid, kelle panused täna võitsid! Kaotajaid ootame tagasi järgmiseks Mänguks! Me oleme kindlad, et siis te saate kõik tagasi! Aga nüüd - hukkamine! Musta kuninga hukkamine!"

Sergei ei kavatsenud mitte kellegi hukkamist vaadata. Ta oli selletagi näinud piisavalt ja ta ei tahtnud näha veel üht, pealegi veel seda, keda tegelikult ise oma käiguga surma oli mõistnud. Tal ei olnud muidugi eriti valikut. Rääkimata sellest, et selliste mängijatega võid isegi rumalast peast surra, keegi kuningatest ja mängijatest peab ju surema. Sedakorda - mustadega mängija. Ent ikkagi...

Sergei sulges silmad ja ootas. Ootus venis, nähtavasti korraldati hukkamist kuidagi ,,eriliselt".

Viimaks torkas miski teda jalga ja Sergei kaotas teadvuse.

Ta ärkas tundmatus akendeta toas, kuid kuna laes põles päevavalguslamp, siis oli valge. Ruumis oli voodi, sellel ta lebaski, duikabiin, väike lauake kandikuga, millel seisid taldrikud mingi söögiga, tool, parask sirmi taga nurgas ja uks. Sergei tõusis ja proovis ust avada. See seda loomulikult ei teinud.

Heitnud pilgu söögile, tundis Sergei, et on näljane.

,,Tuleb süüa," mõtles ta. ,,Jõudu võib vaja minna, ehkki teab milleks. Kuid miks keelduda? Enne hukkamist ju ka nagu toidetakse..."

Söök oli kah sihuke, miski juurviljapüreesupp, kotlet makaronidega ja klaas mineraalvett. Pole priisata, aga mida oodatagi? Olnuks ju rumal hästi ja maitsvalt toita neid, kes peatselt surevad.

Sergei vaatas end üle - aluspüksid ja T-särk, voodi all sussid. Ja mitte tema omad, vaid ,,heade" peremeeste kingitus.

Söönud ja dui all käinud, heitis Sergei voodisse ja asus olukorda analüüsima.

Olukord oli sitt, kui mitte hullem. Tundus, nagu oleks ta mingil moel sattunud... reegliteta surmaheitlusse. Reeglid siin põhimõtteliselt ju olid, malereeglid. Kuid vaevalt need, kes seda hullu malet mängisid, nii mängijad kui mängulaual olijad, võisid millelegi loota. Reegliteta kahevõitlustest võis vähemalt ellujääja teenida rohkem raha. Ehkki, kui filme uskuda, sunniti vahel inimesi taplema surmani ilma igasuguste boonusteta, mõnes vanglas näiteks. Kõige järgi otsustades ta oligi millessegi seesugusesse sattunud. Siin mängivad inimesed malet surmani, igasugu ebanormaalsed paksud tengelpungad vahivad pealt, teevad panuseid... ühesõnaga - lõbutsevad.

,,Raisad! Kuidas ma teid vihkan, et kurat teid kõiki võtaks!" karjus Sergei.

Karjuda on muidugi kasutu. Ja mis kurat siia puutub? Igasugu jama ronib pähe.

,,Midagi on siin valesti," vajus Sergei mõttesse. ,,Klaar muidugi, mis. Kui palju see kõik maksta võib ja kustkohast selline tehnoloogia? Hüva, ,,kirp" veel kuidagi, aga lendav Pegasus? Ja Ingel. Ehkki iial ei või teada, mida miljardäride raha eest valmis ei tehta? Vahest katsetatakse meie peal mõnda relva ka veel..."

Vedelenud voodil veel pool tunnikest, tundis Sergei, et jääb uniseks. Valgus toas kustus.

Järgmisel korral virgus ta malelaual, turnides oda seljas väljal f1.

,,See pole hea," mõtles Sergei. ,,Odad on ründavad nupud, neid ka vahetatakse tihti. Valgeväljaline oda valgetel... Üldiselt, siin on veel mängijad... Ei teagi, kes oleks parem..."

Nüüd metsa enam polnud. Malelaud paiknes väikesel saarekesel keset ääretut merd. See tähendab, malelaud oligi saareke. Sai lõplikult selgeks, et kõik need metsad ja mered pole muudkui projektsioonid. Vahest kujutised ülisuurtel ekraanidel, vahest midagi muud...

Mõne aja pärast esines juba tuttav sametine hääl sama sissejuhatava kõnega mis eelmisel korral ja partii algas.

e2-e4. e7-e5.

Ratsu g1-f3. Ratsu b8-c6.

Oda f1-b5.

Oda, kelle selle seljas Sergei istus, liikus mõõdetult sammul ratsut ründama.

,,Raisk, hispaania avang," taipas Sergei. ,,Pole kindel... Meil on sama Mängija, kes eelmisel korral. Ei usu, et ta aru saab, mida teeb. Kuid raisk käis ju minuga, ehkki ma midagi ei soovitanud."

Must oda f8-c5.

Valge ratsu b1-c3. Must ratsu vastuseks g8-f6.

,,Ei, seekord on käigud enam-vähem normaalsed," jäi Sergei mõttesse. ,,Või on see ikkagi juhus?"

Jah, edasine näitas, et käigud olidki juhuslikud. Taas algas ,,naljanumber" - valge ratsu lõi e5. Ratsu löödi vastuseks muidugi kohe maha, ehkki oodata võis mida iganes. Must ratsu c6 lööb e5.

Selles partiis ta ei oodanud järjekordset surma, vaid sulges silmad juba enne, kui kedagi lööma asuti. Silmi avades nägi Sergei juba pilti ilma laipade ja vereta.

,,Aeg on sääred teha," mõistis Sergei, ,,enne kui meie kotkas otsustab minuga ettureid noolima asuda."

Niipea kui valge käik saabus, pani Sergei ette taganeda oma odaga f1-le. Tema õnneks Mängija nõustus.

Edasi algas täielik jamps. Sergei istus nagu hiireke ja ei pakkunud kordagi ühtki käiku. Ja kogu mäng teda ei morjendanud. Kuid - mis peamine - valgetel õnnestus taas võita. Mingil moel õnnestus valgetel musta vigurid ära võtta - too pani nad lihtsalt ette ning kümmekonna käigu pärast ka matt panna. Kes malest midagigi jagas, neile oli see kõik haige sonimine. Ta nägi, et valged asusid musti nuppe üksteise järel hävitama ja isegi ei üritanud mängu käiku sekkuda. Mäng või asi... Võinuks isegi muiata, kui mitte see järjepidev mõrvaorgia.

Sel korral ei saanud Sergei ühegi surma põhjustajaks ja ei kaenud ühtki surma pealt, mistõttu hakkas natuke kergem.

Mäng kuulutati lõppenuks. Taas toimus mustade kuninga hukkamine, selle järel vältimatu musta Mängija surm.

Taas torkas miski Sergeid.

Ja taas sama tuba, sama toit - ainult makaronide asemel oli kartulipüree. Taas uni ja uus mäng.

Sergei oli valge kuningas. Malelaud asus keset kõrbe.

,,Oivaline, lihtsalt oivaline, kuningas..." Sergei süda jättis lööke vahele. ,,Nüüd ei tohi kaotada... Kurat...mida teha?"

Sergei adus, et tema elu ripub juuksekarva otsas. Kes teab, äkki uus mustadega Mängija oskab mängida ja siis on tema omaga... Tuleb valvel olla.

Sergei oli kuningas ja istus sõna otseses mõttes troonil. Peas oli tal mingist valgest metallist kroon. Parem käsitugi oli vasakust märgatavalt pikem ja seal asusid juba tuttav ekraan ja punane nupp. Ekraan lõi helendama ja mäng algas. Kuna ümberringi laiusid nagu liivad, siis nagu vastavalt olustikule oli täna erakordselt lämbe.

E2-e4, otse Sergei ees seisev ettur hüples juba tuttavlikult kaks ruutu ettepoole. Mustad vastasid ettur g7-g5. Valged lasid käiku teise etturi: d2-d4. Must ettur f7-f6.

Sergei raksatas rusikaga punase nupu pihta - lipp d1-h5 matt!

Ei, järjekordne must Mängija ei osanud kas üldse mängida või sooritas pesuehtsa enesetapu. Kuid teha nii, kui kaalul on sinu oma elu... Kolme käiguga kaotada, seda peab oskama.

,,Daamid ja härrad! Ja see juhtus taas! Taas kord ,,surmakäik"! Ja sensatsioon! ,,Surmakäigu" tegi taas sama inimene! Tundub, et meil on külas päris maletaja! Õnnitleme teda! Aga nüüd hukkamine!"

Sergei sulges nagu harilikult silmad.

Seejärel kõlas veel üks uudis.

,,Austatud daamid ja härrad!" Sametine hääl nõretas traagikast. ,,Meil on suur õnnetus, valgel Mängijal ei pidanud süda vastu ja ta suri. Kui kahju, ta oli veel nii noor... Kuid me peame nüüd valime uue Mängija! Nagu varemgi, otsustab selle loos! Järgmise mänguni!"

Järgmiseks Mängijaks sai iseenesest mõista Sergei. Olnuks üllatav, kui läinuks teisiti. Sergei ei uskunud pimedat juhust. Loos - ennäe imet. Ilmselt otsustas keegi tema pealt suurt raha hakata tegema ja nii koristatigi eelmine eest ära. Väärt materjal läheb muidu kasutult raisku, toogu siis kasumit.

Seekord ei ärganud Sergei enam mitte vanas toas, vaid hoopis teises kohas. Ja mitte üksinda.

Seekord istus Sergei mugavas nahkses tugitoolis, sinna peaaegu uppudes - tahad ruttu tõusta, ei õnnestu. Tema ees seisis ümmargune diivanilaud, mitte ajakirjadega, vaid puuviljavaagnaga - banaanid, viinamarjad, õunad. Teisel pool lauda väikesel diivanil asus moodsas heledas ülikonnas õlakas ja näomaskiga mees. Seetõttu oli keeruline mehe vanust hinnata, ent otsustades maskipilude vahelt välkuvate silmade põhjal, ja ka käte järgi, millega mees silitas põlvedel lamasklevat armsat halli kassikest, polnud ta üldse vana. Mehe kõrval istus põrandal pirakas rotveiler. Koer ei pööranud oma ainitist pilku kassilt, justkui lootuses, et peremees annab teise talle puruks kiskuda. Või unistas, kuidas kassi pimedas nurgas kinni püüda ja vaikselt ära kägistada.

Nad viibisid ruumis, mille seinad koosnesid üleni peeglitest. Või polnud need ehk peeglid, vaid suured ekraanid, praegu välja lülitatud ja nende pinnalt võis end vaadata nagu peeglist. Sergei proovis end silmitseda. Seljas oli tal nüüd liigutusi mittetakistav spordidress ja jalas tossud. ,,Sportlane," osatas Sergei mõttes kibeda irooniaga. Aga nägu... Ta oli 22-aastane, ent tundus 10 aastat vanem. Tumedais juustes helkis selgesti halli.

,,Tervist, noormees, meeldiv teiega tutvuda," mehe hääl oli noor, aga kuidagi tehislik. ,,Võtke heaks!"

Sergei vaikis ja ei võtnud vaagnast midagi. ,,On parasiit, ja ülikonnast pole tal ka kahju, läheb ju karvu täis. Miljonär, kui mitte isegi miljardär. Ja mask ka ees ja häälemuundur ka vist. Kardab, et ta ära tuntakse? Ei imesta, kui teda perioodiliselt teleekraanilt näha saab. Pole midagi, põrgu päralt, küll kohakese katlas ikka pälvid, varja oma nägu kuidas tahad," mõtles ta.

,,Vaikite? Saan aru. Te pole ju oma olukorraga päris rahul."

Rotveiler pööras ainitise pilgu Sergei poole ja too adus, et sellel penil pole inimese mahamurdmine raskem kui kassi ärakoristamine. Sööb ära ega köhi ka mitte.

,,Rahu, Ängel, külaline on pahane. No mis teha, igaühele oma," mees sirutas käe ja patsutas koera suurt pead, millest too õndsalt kissitas mõne aja, aga kass vastupidi hakkas sisisema ja püüdis maha hüpata.

,,Ära tõmble, Kiisu, ja ära armukadetse, ma armastan teid kõiki," surus mees kassi tugevamalt enda vastu. ,,Ja vaata hoolikalt, kui ma peale ei passi, pistab Ängel su nahka."

,,Teil pole elus vedanud ja teid valiti osalema Mängu," jätkas mees, pöördudes seekord Sergei poole. ,,Kuid selline on teie saatus... Õige küll, ma pole end tutvustanud. Mina olen selle paiga peremees ja Mängu organisaator. Võite mind kutsuda härra Petratjoviks. See pole loomulikult mu pärisnimi. Me oleme siin kõik valenimedega. Kes meie, tahate teada? See on teie jaoks hetkel tähtsusetu. Te olete ilmselt juba taibanud, et osalete mängus, milles ringlevad suured rahad. Jah, meie Mäng eksisteerib kõigest kuus kuud, aga juba on paljudel õnnestunud terve varandus kokku ajada. Kuigi keegi on ka laostunud... Hasartmängud, mõistate..."

Sergei vaikis.

,,Hästi, näen, et teil pole jututuju, seepärast teen lühidalt. Loos valis teid välja, nüüd olete valge Mängija. Mäng toimub homme. Varsti viiakse teid... Mängijatel on mõningased privileegid. Aga nüüd tutvustan ma teile veel mõningaid reegleid. Need on lihtsad. Te ju oskate malet mängida? Me töötasime need välja pärast seda, kui meie juurde juhuslikult sattusid kaks tarkpead. Neil õnnestus paar korda viiki leppida ja üldse igatpidi mängu venitada, lõid vähe nuppe... Meile on vaja tõelist Mängu, mängu-sõda! Peab olema hoogu! Mängija peab püüdma võita! Ta peab kartma oma elu pärast! Eh, läksin hoogu... Niisiis. Kui mäng lõpeb viigiga - ükskõik mis põhjusel: patt, seisu kolmekordne kordumine, lauale jäävad vaid kuningad... Ükskõik. Siis surevad mõlemad Mängijad, nii valge kui must. Ja mõlemad kuningad samuti. Ei taha mängida? Võite alistuda - surete vaid teie ja teie kuningas. Seepärast pole vaja ülearu mõelda ja kavaldada - mängige. Ja ärge mõelge aega venitada. Mängija võib käiku mõelda kuni viis minutit. Ei jõudnud, saate elektrilöögi. Järgmine kord suurema. Ja nii edasi. Ei maksa ennast mõnitada. Elektrilöögid on väga ebameeldivad. Lihtsalt mängige. Ja pidage meeles, te võite kaua elada, see pole raske. Mängige ja võitke. Ja veel... Meie rikastel klientidelt on laekunud mõned ettepanekud. Nad tahaksid Mängu reegleid täpsustada ja parendada. Mitte malereegleid, muidugi. Kuid... sellest hiljem. Kui te võidate kolm partiid, tehakse sensatsiooniline avaldus. Olen kindel, et see meeldib teile. Kas kõik on arusaadav? "

Sergei vaikis endiselt, mõtles vaid, et muinasjutte oskab temagi vesta. Vaevalt tal lastakse lõpmatult võita. Mis panustest siin rääkida, kui võitja on ette teada?

,,Olgu siis. Viige ta oma tuppa!"

Kostusid sammud ja Sergei õlale langes raske käsi.

,,Tõuse!" jälle kõlas kuidagi tehislik hääl. Sergei tõusis raskustega. ,,Kardate, raisad, et võin kallale tulla?" vilksatas mõte. ,,Peljake, peljake. Kui vaja, tulen teises kohas. Spetsiaalselt palun põrgusse, et teid seal vikladega oodata..."

Sergei muuseas ei mõelnudki vastu hakata. Esiteks, ta polnud üldse jõujuurikas ja kakeldagi ei osanud. Teiseks, tema saatja, samuti maskis, oli nii-öelda ,,kappide" tõust, kes suutnuks tõenäoliselt ta ühe käega ära kägistada. Rääkimata veel koerast, kes ei pööranud Sergeilt silmi, niipea, kui too oli jalad alla võtnud.

Mänguri tuba oli tõepoolest privilegeeritud. Sergeid viidi sinna mitte väga kaua, kuid eksitavalt, mööda koridore ja hargnevaid käike, mööda treppe üles ja alla. Ta ei kahelnud, et tagasiteed peeglitega tuppa ta vaevalt et iseseisvalt leiab.

Tuba oli suurem kui eelmine. Peale voodi, lauakese toiduga (eelmisega menüüga võrreldes oli lisandunud paar salatit) ja teisi ,,mugavusi", olid siin veel külmik karastusjookide ja isegi mõnede maiustustega ning televiisor.

Lahkuda oma uuest elukohast Sergei iseseisvalt muidugi ei saanud. Lükanud Sergei tuppa, lukustas ,,kapp" hüvasti jätmata ukse ja Sergei jäi üksi. Ta leidis puldi ja lülitas teleri sisse. Kanaleid oli vähemalt poolsada, kõik erinevates keeltes. Inglise, vene, saksa, hispaania, veel mingisugused. Erinevad filmid, laulud ja nii edasi. Uudiseid ei olnud. Ainult meelelahutus. Aru saada, kus ta viibib, isegi mis maal, oli võimatu. See, et temaga räägiti vene keeles, ei tähendanud midagi. Ta võis ka mitte Venemaal olla. Vene keeles rääkiv hääl väljal? Ja siis? Vahest olidki kõik siinviibijad Venemaalt, kuid mäng ise toimus mõnel asustamata saarel Vaikses ookeanis. Kas miljardäril on siis raske endale sobiv maalapp osta?

Keha kinnitanud, vajus Sergei voodile oma olukorra üle järele mõtlema ja Petratjovi manama. Ta ei märganudki, kunas uinus.

Ongi mängupäev. Seekord ärkas Sergei voodis nagu nõelatult. Ehk nii oligi. Siin oli selles osas kõik klaar. Torge - magad, torge - ärkad, torge - oled surnud.

Laual juba seisis hommikueine - must kohv ja juustuvõileib.

,,Tõepoolest, privileegid, hommikusöök tuuakse lausa voodisse," muigas Sergei mõrult.

Kärmelt kõik alla kugistanud ja jõudnud isegi end värskendada ja riidesse panna - needsamad dressid ja tossud - kuulis Sergei, kuidas uks avaneb. Tema järele tuli seesama koljat, aga võib-olla ka mitte - egas maski alla ei näe.

Ta juhatati uude ruumi. Siin viibis veel üks valges kitlis ja taas maskis mees. ,,Mõrtsuktohter," turgatas Sergeile pähe fraas ühest vanast lapsepõlves nähtud filmist,. Sergei pandi istuma käsitugedega tooli väheldase laua taha ja tõmmati rihmadega kinni, et ta ei tõmbleks; nagu tavaliselt jäeti parem käsi vabaks ja tõmmati pähe metalne kõrvaklappidega võru. Siis ühendati juhtmed - kuhugi seljataha, mõlemale oimule, otse silmade alla ja midagi teravat kaelale otse lõua alla. (,,Traadid mispärast? mõtles Sergei. See pole enam naljamäng. Kaela nähtavasti tehakse kaotuse korral süst...") Varsti jäi Sergei üksi, kõik lahkusid. Kümnekonna sekundi pärast lõi laud sädelema ja osutus suureks ekraaniks, millele ilmus algseisus malelaua kujutis. Seejärel lõi otse Sergei ees asetsev sein samuti helendama. See oli veel üks, pooleks jaotatud ekraan. Vasakul Mängu malelaud ühes kõigi seal asuvate inimestega. Parem pool jäi tühjaks.

,,Õnnitleme, Mängija!" kõlas tuttav hääl kuularites. Sergei tundis ära Petratjovi. ,,Kohe algab Mäng, aga Teile ma selgitan veel üht-teist. Niisiis, esiteks, ärge püüdke endalt juhtmeid, klappe ja muud kulge kinnitatut ära rebida. Sõnakuulmatust karistatakse surmaga. Teiseks, ärge sulgege Mängu ajal silmi. Me jälgisime Teid. Kas Teile ei meeldi surm? Tuleb harjuda. Kui Te sulete silmad, siis pilt, mida Te ei soovi näha, edastatakse Teile vahetult nägemisnärvidesse. See on muide üpris valulik... No nii, edu. Loodetavasti kohtume veel."

Malelaua kujutis muutus kirkamaks, seinale paremal ilmusid käigusoovitused.

,,No ei," otsustas Sergei. ,,Proovin ise. Mida teha, et tapetaks võimalikult vähe?..."

Talle meenus oma kõige edukam mäng siin, see viimane, kui ta kehastas kuningat. Siis õnnestus ohvriteta hakkama saada kolme käiguga. Surid loomulikult must kuningas ja Mängija. Kuid sinna ei saanud midagi parata.

Sergei otsustas alustada lihtsalt.

Ekraanile kuvatud soovitustele, mida muide eriti palju polnudki, tähelepanu pööramata liigutas ta etturit kuninga eest e4-le. E7-e5, vastas must. Valge oda c4. Must ratsu c6. Lipp h5. Must ratsu hüppas vastuseks f6-le, rünnates lippu.

Nagu Sergei ka lootis, talle oli jälle patser sattunud. Valge lipp lõi etturi f7-lt. Karjapoiss!

Seekord tuli tal kõike pealt näha. Valge lipp tõusis kõrgele õhku ja lajatas kahekäemõõgaga musta etturi ühes inimesega pooleks. Lipp jäi hetkeks õhku rippuma, ning nüüd Sergei taipas, kuhu ,,löödud" nupud kaovad. Ruut, millel seisis must ettur, sõna otseses mõttes vajus maa alla ning tema asemele tekkis uus, võib-olla seesama, kuid juba ilma vere ja jäänusteta ning lipp laskus sinna. ,,Arusaadav, kuid mitte eriti." Sergei püüdis mitte mõelda äsjasest hukkamisest, vaid olukorda analüüsida. ,,Kuidas see toimib? Mis tehnoloogiaga? Kui palju neil tagavaranuppe on? Kõik see on ju ropult kallis. Või toob Mäng nii palju sisse?..."

Keskendumist takistasid mõtted sellest, et tema on nüüd inimeste surma otsene süüdlane. Siin, hiiglaslikul malelaual, sõltub peaaegu kõik Mängijast. Just Sergei otsustab, keda surmale määrata ja kellele anda võimalus elada. Seepärast ei tule teha isegi mitte mõnd ilmselget mängu loogikast lähtuvat käiku, vaid asendada see mõne rumalama, ent see-eest kellegi elu päästva käiguga. Sergei mõtisklused katkestas musta kuninga hukkamine.

Taas avanes ruudu keskel otse kuninga trooni kõrval avaus, meetrit 5 läbimõõdus ning sealt tõusis ümmargune platvorm tapalava ja suure kännuga, mil isegi sobiv lohk pea jaoks. Kännu taga seisid kolm meest - timukas punases rüüs ja kapuutsis, mis varjas tervenisti ta näo, vaid silmad välkusid, ja hiigelsuure kirvega. Teised kaks olid abilised. Abilised sammusid viivitamata musta kuninga juurde, kelleks oli viiekümnendates mees, kiskusid ta troonilt maha ja lohistasid tapalavale. Mees ei tõrkunud, kuid jalgu ei liigutanud. Ta oli täiesti kange ja vangutas vaid aeg-ajalt pead.

Jaa, hukkamised käisid nagu lepase reega. Abilised panid kärmelt õnnetu põlvili ja tema pea kroonigi ära võtmata pakule. Timukakirve hoop - ja maharaiutud pea veeres krooni kaotades üle muru, seda verega määrides.

Kõik.

,,Õnnitlen! Valgete hiilgav võit! Uute kohtumisteni!"

Sametine hääl kõneles veel midagi, kuid Sergei ei kuulanud teda. Toimepandud hukkamine jättis talle nii rõhuva elamuse, et ta isegi ei märganud, kuidas ta lahti seoti ja Mängija tuppa toimetati. Sergei ei võtnud palukestki, rüüpas ainult külmikust mingit mahla ja ronis magama.

Teine võit tuli malelises mõttes taas hõlpsalt. Kuid Sergei tajus peaaegu füüsiliselt, kuidas ta tasahilju hullub nendest kaitsetute inimeste surmadest ning üha tugevnevast süütundest. Kuigi ta püüdis võita nii, et surmasid oleks võimalikult vähe, polnud neid täielikult vältida võimalik. Sergei valis taas sama avangu, viis oda ja lipu välja ning mõne käiguga pärast suutis veidi täiustatud karjapoisimati ära panna, ehkki nüüd seitsme käiguga.

Sergei võitis endale elupäevi, kuid ta närvikava andis tasapisi järele. Ta magas halvasti ja miskipärast olid silmad pidevalt märjad. Peas polnud enam mingeid mõtteid peale kohalike peremeeste eriti julmade tapmisviiside kavandamise. Ühes nendega, kes seda etendust pealt vaatavad. Ta sajatas neid igal võimalikul moel, pöördus Jumala ja deemonite poole, soovis Petratjovile ja ta semudele igavesti põrgutules põleda, saada Peltsebuli kärbeste söödaks ja muid õudusi. Ta huuled pomisesid alati midagi, vahel ta isegi ei mõistnud, mida, ja vaid Mängus suutis ta keskenduda ja muule mitte mõelda.

Pärast võitu kolmandas partiis, kui talle juhtus vastu enam-vähem asjalik nuputõstja ja Sergeil tuli pingutada 20 käiku, tassiti ta taas härra Petratjoviga kohtuma. Too, justkui eelmisest korrast diivanilt tõusmata, istus endiselt, põlvedel kass, kellelt metsik rotveiler ei pööranud oma ainitist pilku, ihaledes teist tükkideks rappida.

,,Õnnitlen, Mängija! Te teete edusamme."

Sergei ei vastanud, ainult kuulas.

,,Ma lubasin eelmisel korral sensatsiooni? Siin see on. Mängu reegleid muudeti taas. Me täiustame neid kogu aeg vastavalt klientide soovile. Uus reegel - Mängija, kes võidab kuus korda, pälvib vabaduse ja õiguse valida. Esimene valik: 100 000 eurot ja ta võib meid maha jätta."

,,Jah, te ei eksinud," kinnitas Petratjov, kui Sergei veekalkvel silmi umbusklikult talle otsa põrnitsema jäi. ,,Te võtate raha ja Teid toimetatakse varjatult linna, kust te meile saabusite. Ja edasi tehke, mida tahate.

Teiseks: Mängija võib vahetada värvi ja edasi mängida. Sel juhul pärast järjekordset kuut võitu ta honorar suureneb 300 000 euroni ja ta lahkub meie juurest raha ja uute dokumentidega suvalisele nimele. Ja ta võib suunduda sinna, kuhu tahab.

Ja kolmandaks, Mängija võib jääda siia ja asuda tööle minu juurde. Mul on palju huvitavaid pakkumisi.

Nii et veel kolm võitu ja valik on Teie. Minge."

Sergei tõusis raskustega ebamugavast tugitoolist ja ta viidi tuppa tagasi.

Loomulikult ei uskunud ta ühtki sõna. Võis veel kolmanda variandi tõenäosust arvutada, kuid esimesed kaks... Kes see laseb tal minna pärast kõike seda, mis ta siin näinud on? Muidugi, ta ei saa ju öelda, kuskohas ta oli ja üldse võidakse teda ju ka mitte uskuda... Kuid anda raha ja minema lubada? Kus siin mõte on? Ja veel tuleb võita need kolm partiid ja pole kindel, et see tal õnnestub. Usun, et tekib probleeme.

Sergei võitis veel ühe mängu. Nagu ta kahtlustaski, ei läinud see libedalt. Ta alustas juba tavaks saanud avanguga, oda ja lipuga, kuid kohe adus, et seekord läks liiale. Kõige järgi otsustades oskas mustadega Mängija malet enam-vähem Sergei tasemel, seetõttu kaotas Sergei temposid, kui ta lippu mööda lauda taga hakati ajama. Mustad olid selleks ajaks juba vangerdada jõudnud ja Sergei tekkis väike paanika, ent ta võttis end kokku. Surra ta endiselt ei tahtnud. Ta vangerdas teisele poole ja siis tabas teda inspiratsioon. Tal õnnestus omal lauapoolel koondada musta kuninga vastu korralik löögirusikas - lipp, kaks vankrit, ratsu ja oda. Etturitega peale tungides ja oda kahides avas ta seisu ja paiskas musta kaitse vastu oma rasked vigurid. Tulemuseks - üpris efektne matt. Kuid... Kuigi Mäng puht malelisest vaatevinklist õnnestus, siis kui palju surmasid see endaga kaasa tõi... Ja ta nägi neid kõiki. Ja need kõik olid otseselt tema süü.

Järgmine partii oli veel hullem. Ta sattus talle nii vastumeelsesse kinnisesse seisu, mis pärast kõigi vigurite vahetust jõudis etturilõppmängu. Kusjuures võrdses seisus. Asi lõhnas viigi järele, kuid siis tegid mustad ühe ebatäpse käigu ja ... edasi, edasi kuningaga! Kuningas on etturilõppmängus hirmus jõud, kui muidugi mängida oskad. Sergei ajas oma kuninga liikvele, näris end läbi musta seisu ja jõudis kaitsetute etturiteni.

Lühidalt öeldes, Sergei võitis... Ta viis etturi lippu ja edasine oli puhas tehnika.

Öösiti Sergei enam ei maganud, vaid sonis, needes Petratjovi ja Mängu, silme ees aga virvendasid hukatute kehad - pooleks raiutud, põletatud, õhku lastud. Surmad olid erinevad ja ka inimesed olid erinevad. Kohtas ka päris noorukesi ja päris vanureid. Miks neid küll siia veeti? Söögist oli Sergei peaaegu loobunud, ta vaid jõi. Ta isegi ei pesnud end enam ning ei mäletanud, millal viimati tualetis käis. Kas oligi?

Viimane, kuues partii oli kõige raskem. Igas mõttes.

Must Mängija oli väga tugev ja kui ta oleks Sergeile ette juhtunud mõnes varasemas mängus, oleks Sergei elunatuke juba ammu otsa saanud. Kuid nüüdseks oli ta jõudnud nähtavasti oma võimete tippu ja üldsegi mitte ei tahtnud surra enne seda härra Petratjovi kõri kallale pääsemata.

Mäng perutas ja ometi suutis Sergei ta ohjesse saada. Lõpuks jõuti seisuni, mis tal teist korda elus ette tuli. Juba nii ammustel kooliaastatel tuli tal kord oda ja ratsuga matti panna, teisi nuppe peale kuningate enam lauale polnud jäänud. Ja nüüd tuli taas seesama. Mingi reegel oli veel, Sergei oli juba unustanud, kas matt tuli panna kolmekümne või viiekümne käiguga... Peamist ta mäletas - must kuningas tuleb ajada oda värvi nurka ja panna peale konkreetne seis. Toona, kooliajal, ta vaevles ja ajas võõrast kuningat taga üle kogu laua, ent täna läks asi ludinal. Nähtavasti must, olles mõistnud, et sureb igal juhul - mustadega Mängija võis ju loota veel vaid viigile - eriti ei pingutanud ja vastu ei punninud. Sergei ajas kuninga küllaltki kiiresti nurka ja pani mati.

Musta kuninga hukkamine. Võib-olla viimane hukkamine, mida ta peab nägema.

Parem, kui ta poleks seda näinud.

Mustaks kuningaks oli neiu, välimuselt mitte vanem kui 16. Praktiliselt alles laps, kuid juba kaunitar: pikad kuldsed juuksed, suured helesinised pisaraid täis silmad ehmunult elu viimaseid hetki vaatamas. Huuled sosistasid midagi, võib-olla palvet, võib-olla jättis hüvasti elu või vanematega, võib-olla palus timukatel end säästa... Kuid asjata. Appi ei tulnud kedagi. Jumal, kui ta olemas oli, ei andnud endast mingit elumärki, timukad ei pööranud ohvri pominale mingit tähelepanu ja raiusid pea innukalt maha.

Sergei ei tahtnud näha, kuidas teda hukatakse ja sulges silmad. Kuid need vääraka reaalsuse sünnitised ei lubanud talle seda ,,luksust". Ta nägi kõike. Kuidas nad selle stseeni talle otse nägemisnärvidesse või silma vikerkestale suutsid edastada, pole aimugi, aga sule silmad või mitte... Kui neiul pea maha raiuti, tema keha algul krampus, siis püüdis püsti tõusta. See ilmselt kangastus Sergeile, sest surnud ju ei tõuse, kuid vaatepilt talletus igaveseks ta mällu.

Kogu hukkamisjärgse öö piinas teda üks ja sama unenägu. Ta ehk ei maganudki, vaid sonis ärkvel olles. Kuid talle kangastus üks ja seesama - habras peata neiukeha püüab põlvitamast tõusta, et hetk hiljem kukkuda, rohelist muru kaelaköndist verega kastes, taas tõuseb, taas kukub... ja nii lõpmatuseni.

Hommikuks, ehkki kas see oli hommik, Sergei ei teadnud, oli tal ehk ajataju täielikult kadunud, ta äratati, sunniti pesema ja riideid vahetama ja tariti Märgu peremehe, härra Petratjovi juurde.

Too istus nagu harilikult oma lemmikpoosis, kass põlvedel ja rotveiler ikka himukalt oma tulevast jahisaaki kaemas. Sergeist lendas mööda kärbes ja istus häbematult otse kohaliku peremehe käisele.

,,Õnnitlen," lausus Petratjov, kärbest minema peletades. ,,Kas teate, et viimases partiis alistasite esimese järgu maletaja? Ma ei pettunud teis. Annan kolm päeva järelemõtlemisaega. Kui olete unustanud, siis kordan - te võite saada 100 000 eurot ja minna koju, võite hakata mustadega Mängijaks ja pärast kuut võitu saada 300 000 eurot ja minna suvalisse paika maakeral või võite hakata minu kaastööliseks. Ärge rutake. Aga niikaua puhake. Kuid kui olete juba valinud, öelge kohe, ma kuulan."

Petratjov rääkis, kuid Sergei kulis vaid arusaamatut pobinat ega hoomanud üldse jutu sisu. Ta ei suutnud kuidagi neiu hukkamispildist vabaneda. Sergei vaatas ruumi ainitise pilguga, kuid ei näinud midagi peale surnud neiu. Siis hakkas miski teda häirima, mingi sumin kõrva kohal ja Sergei toibus. Teda tõi stuuporist välja seesama kärbes, kes Petratjovi pealt teda piirama oli asunud ja püüdis nüüd talle kõrva ronida. Sergeile polnud jäänud jõudu isegi teda eemale peletada. Kuid ta adus, et vastik näomaskiga mehike ootab temalt mingit vastust. Raskustega pilku kontsentreerinud, nägi Sergei enda vastas kummitust. Kummitus istus sügavas tugitoolis ja seiras teda hullusest põlevate silmadega. Sergei liigutas end - ja kummitus liigutas end samuti. Tähelepanelikult vaadanud, Sergei taipas, et see pole kummitus, vaid täiesti hallide juustega, kahvatu jume ning silmade ümber haigutavate tumedate laikudega umbes viiekümnene mees. Mehe silmis hiilgas hullus. Mida enam Sergei hullu silmi puuris, seda tugevamini tõmbas teda kuhugi ära silmist kiirgav tume põhjatus. Sergei põrkus ehmunult tagasi ja naaldus seljatoele, hull tegi sedasama.

,,See olen ju mina..." jõudis talle viimaks kohale. See ei olnudki kummitus, vaid tema enda peegeldus kabineti peegelseinal.

,,Ja mis on teie valik?" päris härra Petratjov uuesti. ,,Ma näen, et te pole veel endas kindel, seepärast puhake. Kohtume kolme päeva pärast."

Ja nüüd viskas Sergeil üle. Ta karjus midagi, teadmata mida, püüdis tõusta, et Petratjovil kõrist haarata, kuid vajus kogu aeg tagasi toolisügavustesse. Ta sajatas enda ees istuvat ebanormaalset koletist kõigi vandesõnade ja needustega, mida teadis. Viimaks nõrkes ta täielikult ja ta vaid sosistas midagi vaevukuuldavalt hullunud silmi pööritades.

Toibus Sergei alles koridoris, kui kaks näoäestajat teda krattipidi lohistasid. Ta avastas, et ikka veel sosistab needusi ja kutsub kõiki talle teadaolevaid deemoneid nende äraneetud väärakate miljardäride kallale. Ta suu tilkus verest. Oli ta endale huulde hammustanud või oli talle lihtsalt vastu hambaid antud, et ei ajaks segast? Äkki vilksatas mööda hall vari ja kellegi võimas kere paiskus Sergeile selga. Ka ambaalid said pihta. Löök oli nii tugev, et Sergei kukkus ja veeres mitu meetrit eemale, tema saatjad aga lendasid laiali.

,,Püüa kinni, püüa ta kinni!!" kostus tagantpoolt hõikeid.

Kuuldus madalat urinat ja Sergei silmas rotveilerit. Koer ei pööranud Sergeile mingit tähelepanu ning kollaste deemonisilmadega jõllitas kuhugi ülespoole. Sergei seiras ta pilku - otse seinal, kõigi nelja käpaga klammerdunult rippus Petratjovi kass ja sisises õelalt koera peale. Nähtavasti oli koera unistus teoks saanud, mingil moel oli kass ilma peremeheta jäänud ning rotveiler oli täis lootust selle näruse elukaga keha kinnitada.

Kostus sammumüdinat, kass volksas osavalt seinalt maha ja tormas piki koridori edasi, rotveiler urisedes tal kannul. Nurga tagant hüppas välja veel kaks meest, kes paiskusid hooga põrandalt tõuvate kolgede otsa, kelle rotveiler ennist laiali oli puistanud. Loomulikult lõppes kokkupõrge suure mürtsuga. Hea, et Sergei oli neist piisavalt kaugel, muidu poleks ta vaid kergete vopsudega pääsenud. Põrandale moodustus neljast oimetust kehast ja koordineerimatult vehkivaist jäsemetest koosnev külakuhi. Kahel tüübil pudenesid isegi maskid eest. Sergei heitis pilgu neile nägudele ja ... vajus teadvusekadu teeseldes maha.

Need ei olnud inimesed. Nende ninad koosnesid kahest teineteise vastu surutud torust, tegelikult oli neil kaks torunina, kummalgi oma ninaauk. Ja laubal veikles kolmas silm.

,,Tulnukad!" pahvatas Sergeil. ,,Nüüd on kõik selge. Inimestel ei saa olla seda tehnoloogiat, mida kasutatakse mängus... Miks nad siin on? Uurivad? Tahavad vallutada?..."

Mõne aja pärast kostus veel sammumüdinat, Sergei tõsteti põrandalt üles, raputati veidike ja lohistati oma tuppa. Ta visati voodile ja koheselt kaotas ta süsti tagajärjel taas teadvuse.

,,Härra Petratjov, kas ta nägi kõike?"

,,Muidugi! Ta nägi piisavalt, et taibata. Õelad tulnukad tahavad vallutada Maa ja korraldada siin kurat teab mida."

,,Ha-ha-haa! Te olete geenius! Milline mäng!... Milline mäng!... Millised tulnukate maskid! Kinkige mulle üks! Või panete selle ka oksjonile?"

,,Mis teie arvate?"

,,Arvan, et te ei anna oma käest nagu ikka. Ent ma pole pahane. Ma olen selle maletaja pealt teeninud juba kolm miljonit! Kas te lubate tal nüüd põgeneda? Me tahame näha, mida ta edasi tegema hakkab! Kas läheb politseisse, poeb peitu, asub kätte maksma?! Kas te panuseid võtate vastu? Mis tingimustel? Kas te tapate ta lõpuks?" hääl kuvaril vaterdas ja vaterdas, ühelt mõttelt teisele lennates.

,,Ärge rutake, mu kallis mister Albert. Mäng jätkub. Ma ei räägi teile, kuidas, sest ma ei tea seda veel isegi. See on siiski päris mäng. Mängija peab ise tegema oma valiku. Põgeneda me tal muidugi lubame, kui aeg käes. Kuid edasi - kõik ise. Aga meie ei lase ühtki ta sammu peost. Selleks tuleb meil endilgi paremini valmistuda, peita kaameraid sinna, kus neid veel pole, palgata jälitajaid ja nii edasi. Kulud on suured, teda tuleb ju ööpäevaringselt jälgida. Nii et kui tahate edasi mängida, kandke raha üle."

,,Kui palju ja kuhu?"

,,Endiselt samamoodi. 100 000 dollarit samale arvele. Kas see rahuldab teid?"

,,Enamgi veel! Oodake ülekannet! Kuidas teie Kiisu, jäi terveks?"

,,Kõik on terved, kõik oli aegsasti ette valmistatud. Ja teda on väga raske kätte saada."

,,Te olete geenius!"

,,Kohtumiseni, mister Albert!"

Ekraan seinal kustus ja Petratjov jäi üksi kabinetti, võttes maski näolt. Maski taga osutus olema tavaline inimnägu - noor, habemetu ja isegi nagu heasüdamlik.

,,Hor, astu korraks läbi!" ütles ta laua all üht lülitit klõpsates.

Mõne hetke pärast astus kabinetti mees. Ka tema oli maskita ning vaid pisut Petratjovist vanem.

,,Kuidas läks?"

,,Nagu me arvestasimegi. Teie kliendid on rahul, nad nägid kõike. Hetkel võtame vastu uusi panuseid. Nad teavad, et meie maletaja peab meid tulnukateks ja teevad panuseid tema edasistele tegudele. Ja nagu ikka, nad ei kahtlusta midagi ja ei tea seda kõige tähtsamat - et maletajal on õigus!"

Petratjov ja Hor puhkesid lõbusalt naerma.

,,Need aborigeenid ei olegi aru saanud, kes me oleme," jätkas Petratjov. ,,Me oleme siin juba pool aastat, aga nende eriteenistused magavad. Ja mitte keegi neist kohalikest rahakottidest ei kahtle mitte milleski. Piisab kolmest võlusõnast: ,,salajased sõjalised arendused" ja kõik võetakse tõe pähe."

,,Jaa, Juht, see töötab peaaegu alati ja kõikjal," kinnitas Hor.

,,Aga see väljamõeldis mänguga osutus väga efektseks, tunnistan, oled tubli," kiitis härra Petratjov, tema oligi Juht. ,,Ja kuidas see sulle pähe tuli?"

,,Juhuslikult. Kui me sellele planeedile saabusime, uurisin ma põhjalikult tema ajalugu. Väga huvitavaks osutus, gladiaatorite mängud ja puha. Ja nende kaasaegne sport pole ka parem. Tuli vaid mõned ideed kokku viia..."

,,Jaa, selle Mänguga on väga hea inimestele hinnangut anda, uurida nende iseloomu ja võimalikke tegevusplaane kriisiolukordades. Ja meie liigsed robotid leidsid ka kasutust, vaid mõned modifikatsioonid - ja ongi malenupp valmis."

,,Püüan, Juht. Tõsi küll, meil tuleks veidi muuta eksperimendi osaliste kontingenti."

,,Mida sa silmas pead?"

,,Siiani me oleme kasutanud juhuslikke tsiviilisikuid. Kuid sissetungil seisavad meil vastas sõjaväelased. Ja üleüldse, ei saa teha üldistusi ainult eraisikute põhjal. Me tunneme nüüd küll põhimõtteliselt nende reaktsiooni, kuid..."

,,Kas sa teed ettepaneku kaasata eksperimenti sõjaväelased?"

,,Jah, ja mitte ainult nemad. Siin on palju ... kõntsa, näiteks kurjategijaid. Kuidas sellele kõigele reageerivad näiteks sõjaväelased ja tapjad? Kas neid saab hirmutada ja enda heaks tööle sundida?"

,,Jah, sul on õigus. Meil on veel aasta varuks. Aega on, kuid mitte ülearu. Kuid me pole veel lõpetanud ka käimasolevaid uuringuid. Nüüd, mil meie maletaja teab, et oleme tulnukad, tuleb tema järgnevad teod välja selgitada. Kas ta tuleb üle meie poole või püüab midagi ette võtta? Eksperiment jätkub uuel tasemel. Kuid ärgem unustagem ka malet. Las korraga käib kaks mängu. Male ja see teine, nimetagem seda ,,Võitlus tulnukatega". Ma ei kahtle, et ta üritab põgeneda. Kuigi..., äkki, teades, et me oleme tulnukad, tahab ta meie poole üle tulla. See on ääretult huvipakkuv.... Jah, jätkame raha tegemist. Siinne elu on kallis, palju on kulusid ja lisa ei tee meile kahju. Aga kohalikud rikkurid on nii ahned, et jagavad meile seda ise, mõnuledes omaenese kaasmaalaste surmade paistel... Kuidas nad haarasid uue Mängu järele - jälgida maletajat vabaduses!" Juht vaikis ja jäi mõttesse.

Hor tardus ootuses. Ta teadis, et kui Juht nii ootamatult poolelt sõnalt vakatab, sünnib ta peas vahel tõeliselt geniaalseid plaane.

,,Vaat mis ma mõtlesin..." jätkas Juht pärast pausi, ,,meil tuleb tugevdada tööd kohaliku eliidi enda poole tõmbamisel. Kui nad nii väga raha armastavad... tuleb leida vajalikud inimesed ja .. end neile avalikustada. Olen kindel, et nende seas leidub neid, kes raha ja tulevase võimu nimel meiega liituksid. Poleks paha mõni president..."

,,Jälle kärbsed!" Juht peletas nina juurest paar kärbest. ,,Kust nad siia saavad? Me oleme ju täielikult välismõjudest isoleeritud. Kontrolli, kes sinu turvameestest on perimeetrit rikkunud ja siia igasugu elusloodust sisse lasknud. Mida nad kogu aeg ronivad välja, kas igatsevad aborigeenide järele? Kas nad on omast arust teadlased või uurijad? Nende ülesanne on baasi turvata ja kõik. Kui rikuvad reegleid, lendavad häbiga koju ja põhisündmustes ei osale."

Hor noogutas.

Kärbsed lendasid eemale, kuid jäid tuppa tiirutama. Kusjuures nende hulk näis järjest kasvavat.

Juht jälgis ärritunult kohalike vastikute putukate lendu. Tõepoolest, kusagil on perimeetris auk.

Äkitselt lõi kabinetis õhk värelema ning Juhi ja Hori silme ees hakkasid kuju võtma kolm figuuri. Peatselt materialiseerusid nad täielikult.

Nad olid kõik erinevad.

Üks oli kaunis, pikkade lumivalgete kiharate ja küütlevat teemanti meenutavate silmadega nooruk. Tema lahket naeratust nähes surus Juht raskustega maha soovi tormata tema juurde ja teda emmata. Juba see oli arusaamatu, sest Tähtedevahelise Impeeriumi ülemrassi liikmed ei laskunud mitte kunagi suhetesse alama rassiga.

Teine oli soliidne ranges pikas frakis, kuid paljaste karvaste kitsejalgadega ja väikeste sarvedega härrasmees. Härrasmees naeratas ja lehvitas Juhile tervitavalt.

Ja viimaks kolmas, esmapilgul kõige ebameeldivam. Ta oli üleni kärbestega kaetud ning ka oma lõugade ja silmadega meenutas ta hiiglaslikku kärbest.

Inimkärbes viipas hooletult käega ja Juht adus, et ta maskeerimisväli lülitus välja. Seesama toimus ka Hori väljaga.

Kolme külalise ette ilmusid hallid lamedad näod, mis küll meenutasid veidi inimest, ent neil oli väljaulatuvad kihvad ja ninalondid.

,,Kes te olete?" suutis jahmunud Juht kuuldavale tuua.

,,Belial, tutvusta meid!" kääksatas inimkärbes.

,,Hästi, ülim."

,,Härrased, teie ees on Peltsebul, Põrguleegionite komandör ja Kärbeste ordu meister," teadustas kauni nooruki hämmastavalt õrn hääl.

Peltsebul noogutas.

,,Niisamuti tutvustan teile Mefistofelest, ära heituge tema välimusest, ta on väga tark. No ja mina, Belial, eelistan hasartmänge, valskust, sodoomiat ja muid ... saate isegi aru."

Juht tuli viimaks mõistusele.

,,Mitte midagi ei saa! Kes te olete ja kuidas te siia pääsesite? Siin on eravaldus! Hor, korista nad siit ära! Kus kõik on?! Valve!"

,,Tulnukad, rahulikult!" lausus Peltsebul. ,,Meie oleme Põrgudeemonid. Maa on meie maailm. Ja kõik siinsed surelikud on meie jagu..."

Ta ei jõudnud veel lõpetada, kui Juht ja Hor haarasid peidetud relvad ja asusid deemonite pihta erekollaste kiirtega kõmmutama. Kuid tulnukatel õnnestus teha vaid mõni lask. Ja keegi ei saanud pihta, ehkki sihtmärk oli laskuritel otse nina all. Deemonid põiklesid hõlpsalt kiirte eest ära. Siis langesid tulnukad vormitute kängardena kokku, kärbsed ümbritsesid neid pilvena ja pistsid lihtsalt hämmastava kiirusega elavalt nahka.

,,Mefistofeles, kas saad aru, mis ja kuidas siin lahti on? Kuidas nad siia said ja kus asuvad?"

,,Loomulikult, Peltsebul. Ma olen selles kindel. Ilmselgelt tehnogeenne tsivilisatsioon. Ammu pole sihukestega kokku puutunud."

,,Kas kuulsite? Nad kavatsevad saabuda meie juurde aasta pärast. Tahavad Maa ära vallutada!" naeris kaunis nooruk laginal.

,,Totakad. Kui palju neid tulnukaid on olnudki? Gnoomid, haldjad, orkid... Kuhu nad kõik on jäänud? Surelike legendidesse. Muuseas, need siin meenutavad pisut viimaseid." Peltsebul vangutas pead. ,,Maa on meie tulevane domeen. Õige peagi läheb ta täielikult meie võimu alla ja kõikjal hakkab valitsema ehtne Põrgu. Me ei luba mitte kellelgi meid segada ja meid peatoidust ilma jätta."

,,Muide, kas te panite tähele meeldivaid elamusi, kui need surid?" päris Mefistofeles, noogates peaga kahe räppetombu suunas - mis oli kõik, mis tulnukatest oli alles jäänud.

,,Jaa, erinevalt eelmistest orkidest ja muudest haldjatest on neist seekord ka mingit kasu. Väga erutav, ehkki mitte palju kui kärbeste surmadest ja inimeste piinadest, aga ikkagi. Ma tundsin peaaegu naudingut, kui mu kärbsed baasi puhastasid," kostis Peltsebul. ,,Ma arvan, et peaks külastama nende maailma, natuke lõbutsema ja korralikult keha kinnitama. Mu leegionid ongi kauaks seisma jäänud. Lucifer toetab meid. Sa ju leiad meile tee sinna?"

Mefistofeles noogutas nõusolevalt.

,,Õige!" rõõmustas Belial. ,,Ammu pole me teistes maailmades käinud. Viimaks ometi üks väärt ettevõtmine! Ma juba kujutan ette, kuidas me lõbutseme..."

Deemon õhkas unistavalt.

,,Kuid ei, ma jään pigem siia. See malemäng pakub mulle huvi. Ma võtan selle oma hoole alla. Ega te vastu pole?"

,,Muidugi mitte, Belial, tee mis tahad. Sa oled viimase sajandiga tuntavalt kasvanud."

,,Jah, surelikud sõna otseses mõttes ise täidavad mind väega - igal pool ainult sodoomia ja valskus! Kui meeldiv!"

,,Mis me oma maletajaga peale hakkame?" küsis Mefistofeles.

,,Surelikuga?" Peltsebul mõtles hetke. ,,Ta väärib autasu, tema ju kutsuski meid oma needustega välja. Ammu pole ma kohanud surelikke, kes suudavad kõrgemaid deemoneid ilma eriteadmisteta välja manada. Seda peab hingega ihkama. Tal on annet... Arvan, et esialgu tuleb temast korralik väike paharet. Eks hiljem näeme. Ma võtan ta õige tulnukate maailma kaasa. Ma ei kahtlegi, et tal on hea meel nendega kohtuda."

Jutt: Päkapiku mure (Henri Hundu)

Päkapikul oli mure. Suur mure. Päkapiku mütsil oli tutt kadunud. Mütsi otsas narmendas veel vaid paar niidijupikest, aga ilusat, lumepalli moodi kohevat valget tutti, seda enam ei olnud.

Väike asi kadunud, aga mure oli suur. Päkapikk kartis isegi mõelda sellest, kuhu tema mütsitutt kaduma võis minna. Mis olukorras, millal ja kuhu. Veel rohkem kartis ta mõelda sellest, mis juhtub siis, kui Ülempäkapikk sellest teada saab. Sellist hooletust ei andestata. Oh, ja kui Ülempäkapikk sellest veel Vana teavitab. Parem oleks juba porgandi kombel maa sisse vajuda ja sinna jäädagi. Vana silmis määritud saada, seda ei tahtnud Päkapikk mitte mingi hinnalipiku eest. Õnneks märkas ta tuti kadumist ise. Nüüd pidi ta mütsiotsa krae vahel hoidma ning püüdis mitte teha järske pealiigutusi. Aga kaua see nii kesta ei saanud. Kui teised märkavad, on ta kadunud hing. Kindlasti viskab siis Ülempäkapikk ta päkapikkude hulgast minema. Niigi oli ta jäetud vaid ausõna peale ja tänu Vana heatahtlikkusele.

Pärast viimast jama degradeeriti ta päkapikkude sellesse seltskonda, kellele teised põlglikult ja nina kirtsutades ülalt alla vaatasid. Mis päkapikkude kasvu arvestades on küll keeruline, kuid seda mõjusam. Ja päkapikkude ninad on suured... Tema ei ole enam ju see päkapikk, kes jõulude ajal kinke toob, vaid see, kelle tegevusi kõik liigset vägijooki tarbinud pärast ärkamist oma suus tunda võivad. Kunagi oli ka tema kinke vedanud, seni kuni juhtus SEE, mille peale ta samuti mõelda ei tahtnud. Kuid hoolimata teiste kõõrdpilkudest ja ninaga vedamisest meeldis tegelikult Päkapikule tema uus amet isegi rohkem kui varasem susside täitmine. Ei pidanud enam raskeid pakke tassima või väljas akna taga külmetama. Prii söök ja jook, ja ei saa rõhutamata jätta, et väga rikkalik prii söök ja jook, ning vaieldamatult pakkus praegune töö talle palju rohkem põnevust. Töö igal ajal, ka päevavalguses, ja väga erinevates olukordades pani vere adrenaliinist mõnusalt vemmeldama. Pidid ikka väga täpselt teleporteeruma, sest töötamise ajal võisid soovimatule publikule silma hakata. Samuti pidid töötamisel väga hoolikas olema, sest kunagi ei teadnud millal ,,töökoht" oma suu kinni võis panna. Ja sinna sisse lõksu jääda ei olnud Päkapikul küll mitte mingit tahtmist. Isegi tänapäeva teleportatsiooni õnnistavalt kiiresti kadumise võimalust arvestades. Loodetavasti ei olnud mütsitutt töö ajal ära kadunud. Seda jama veel vaja, et keegi tema mütsituti tõttu ära lämbuks. Kuigi paljud tema ,,töökohad" oleksid seda ilmselt väärt. Aga see ei olnud tema mure. Tema mure oli mütsitutt ja kuidas ikkagi varjata selle kadumist seni, kuni ta uue mütsi saab.

Päkapikk võttis mõdukruusist suure lonksu ning kujutles, kuidas ta möödub suurte hammasratastega masinast, nii et mütsiots jääb hammasrataste vahele. Tema kargab hirmsa karjatusega eemale, aga masin hekseldab mütsi läbi. Ja pärast saab ta endale uhiuue mütsi, millel on otsas veel uhkem tutt. Ainuke häda oli selles, et mitte ühtegi masinat, rääkimata hammasratastest, ei olnud keegi lähikonnas viimase kolmesaja aasta jooksul näinud.

Murelik-mõtlikult soolaubade kausis näpuga ringe tehes proovis Päkapikk uneleda veel sellest, kuidas ta satub Ülempäkapiku juurde sel ajal, kui see oma piibule tuld paneb ning siis tema mütsiots nagu juhuslikult põlema süttib. Kuid ronida range Ülempäkapiku nina alla sel ainukesel ajal, kui tema suu karjumise asemel piipu lutsis? Mnjah, sellisest ronimisredelit ei suutnud Päkapikk uneski ette kujutada. Pealegi võis see lõppeda veel suuremate probleemidega, kui kadunud mütsitutt.

,,Unustada" tutita müts töö ajal kusagile ei tulnud samuti kõne allagi. Kes see usub, et tegu ei olnud hooletusega. Ja hei hoo, päkapikk on hoolikas oli esimene kuldreegel, millest taganemine võis lõppeda teadagi millega.

Minna Vana juurde ja oma hooletus üles tunnistada? Selle variandi jättis Päkapikk kõige viimaseks. Kehvast olukorrast välja tulemiseks pidi olema veel mingi võimalus.

Teadetetahvlilt tulikirjas oma koodi nähes ning kiiruga veel poolikut mõdupokaali tühjendades seadistas Päkapikk oma teleportatsiooniseadme ja asutas minekule. Töö vajas tegemist.

Ilmselt mure tõttu juhtus vist imepisike vääratus koordinaatidega, sest õige koha asemel sattus Päkapikk suurele naisele liialt nina alla.

,,Aptsihh", kärgatas hiiglasuur naisterahvas ning Päkapikk lendas naise näo juurest meetrikese eemale põrandale. Ta ei jõudnud veel arugi saada, millist pilli kõrvad lõid ega enda ümber ringi vaadata, kui kerge potsatus andis märku päkapikkude suurima vaenlase - kassi lähemale hiilimisest.

Ja et kõik veel täiuslikumalt untsu läheks, kuulis ta lapsehäält küsimas ,,Oi, Miisu, kes see sul seal on?"

Kui miski hakkas kiiva kalduma, siis läks see ikka väga lepase reega.

Hädateleportateerumisnuppu vajutades jõudis Päkapikk veel näha, et poolpaljas suur naisterahvas oli suu kinni pannud. Nüüd rikkus ta veel selle ka ära. Oh häda. Kas asi sai veel hullemaks minna?

Muidugi sai. Ringi vaadates nägi Päkapikk, et ta ei olnud sattunud tagasi mitte teadetetahvli juurde, vaid hoopis Vana enda ukse taha. No ja muidugi astus Vana just nurga tagant välja otse segaduses Päkapiku poole. Ei olnud enam aega ei uuesti teleporteeruda ega proovida kusagile peitu pugeda. Praeguses olukorras Vanaga kokku saada oli hullem kõigist variantidest.

See hinnang kuulus kahjuks kiiresti ümberhindamisele, sest Vana ei lähenenud üksi. Tema vaadilikult kõhuka kuju tagant ilmus nähtavale graatsilise Haldjaemanda kiitsakalt kaunis keha. Haldjad. Need, kelle pärast oli juhtunud SEE. Need, kes tegid nii armsa ja heatahtliku Vana närviliseks, mida küll väljast näha ei olnud, aga küll Päkapikk seda juba teadis. Oi kui hästi teadis.

,,...Me ei saa lubada, et inimesed teleportatsiooni kasutama hakkaksid. Nad on oma kvantuuringutega liiga kaugele jõudnud. Me peame nad peatama," kuulis Päkapikk Haldjaemanda viimast resoluutset lauset.

Päkapikk tegi end nii pisikeseks kui sai ja nihutas ennast veel rohkem seina ligi, aga lootus, et teda ei märgata või heatahtlikult noogutades mööda minnakse, ei olnud mitte nullis, vaid sügavas miinuses. Kiiruga kontrollis ta, et ilma tutita mütsiots oleks ikka krae vahel ning valmistus kõige halvemaks.

,,Oi. Päkapikk, kas sul on mingi mure?" küsis Vana heatahtlikult lähemale tatsudes. Kõige järgi paistis, et tal oli Haldjaemandaga vestluse katkestamise pärast isegi hea meel. Viimase teravatipuliste kõrvadega külmalt imekaunis nägu tõmbus Päkapikku nähes muigele, just nagu ta teaks. Kusjuures, võibolla teadiski.

Päkapikk hakkas tasakesi värisema ning tundis alakehas järjest tugevamat pakitsust. Töö oli ju ka tegemata jäänud. Kuid Vana küsimusele ei saanud vastamata jätta. Kui tema juba oma puhmaskulmudega heatahtliku pilgu sinu peale kinnistas, siis rääkisid sa kõik ära. Ka need salmid, mida ei arvanud teadvatki, vurisesid kellukeste tilinaga suust välja. Vana lihtsalt oli selline üdini heatahtlik.

,,Ma, eee, noh," alustas Päkapikk, püüdes kõigest väest ennast tagasi hoida, et peatada nii verbaalset kui ka reaalset kõhulahtisust. Mitte, et ta oleks Vana kartnud. Vana ei olnud võimalik karta, ta oli lihtsalt nii hea. No kes teine tuleks selle peale, et inimeste alkoholismipahet proovida päkapikkude abil parandada? Karta ei tulnud Vana, vaid seda, kuidas ise Vana juures käitud. Päkapikk ei tahtnud Vanale piinlikust tekitada ega tema meelt kurvaks teha.

,,Ee, mul oli väike viperus ja ma kardan, et laps mind nägi, kui ma... ee ja ma olen varemgi mõelnud, et kas meil ei võiks olla natuke teist värvi vorm, et kui meid nähaksegi, et siis segi ei aetaks," kogeles Päkapikk ruttavalt kiirkõnes.

Haldjaemand hakkas heleda häälega naerma. See kostis nagu karge hommikuse oja vulin. Ohtlikult ligitõmbava oja sooloaaria lõppes järsku poole takti pealt, nii et kuigi Päkapikk oli seni püüdlikult uurinud kas oma puhastatud kinganinasid või Vana valget kohevat habet, ei suutnud ta nüüd vaatamata jätta Haldjaemanda valge- ja külma iluga täidetud näokarikasse, kus polnud enam vihjetki eelnenud lõbususe kohta.

,,Ah see on seda tüüpi päkapikk, kes," alustas Haldjaemand.

Paine alakõhus pani seni vaid värisenud Päkapiku end natuke kooku tõmbama ning ristijalu jalalt jalale tammuma. Üle kõige maailmas tahtis ta siit võimalikult kiiresti minema pääseda. Enne kui juhtub õnnetus.

,,Ma arvan, et see on sul hea mõte," katkestas Vana järsult Haldjaemandat pööramata vähimatki tähelepanu viimase krimpsu kiskuvale näole. ,,Ma räägin Ülempäkapikuga. Mis värvi sa eelistaksid? Näiteks sinist?" küsis Vana.

Päkapikk noogutas ägedalt, märkamata kuidas ta tutita mütsiots krae vahelt välja libises.

,,Noh, siis saate uue, sinise esmaspäeva karva vormi. Me ei hoia sind enam kinni, sul paistab kiire olevat," ütles Vana muheda häälega ning alles nüüd pöördus ta Haldjaemanda poole: ,,Ma ei usu, et inimesed niipeagi teleportatsioonini jõuavad." Vana paitas käega korra üle oma koheva valge habeme. ,,Aga lähme ja arutame seda lähemalt," jätkas Vana.

Päkapikku vallutas selline kergenduslaine, et peaaegu oleks see lõppenud mitte just kõige ilusamalt. Kiiresti hakkas ta teleportatsiooniseadet näppima. Õnnis naeratus ronis, nagu karupoeg meepotti, Päkapiku nina alla. Ta sai hakkama. Ta pidas vastu. Nüüd saab ta uue vormi ja küll ta selle mütsitutti juba hoolikamalt hoiab. Kõik saab taas korda.

Jutt: Kangelased sünnivad vaid korra (1695)

Kiirköitjas aruanne, mille Jari linnapea Egra sekretärilt vastu võttis, nägi välja nagu iga teinegi, aga sekretäri kaunis ähmis olemine selle üleandmisel vihjas, et tegemist on millegi tähelepanuväärsega. Ootamata selgitusi või kommentaare, avas naine aruande ning kiirluges selle kohe läbi. Ta tõstis pilgu.

,,Võõras kosmoselaev...? Ja meie territoriaalruumis..."

,,Tegelikult ootab kosmodroomi ülem praegu teiega isiklikku kohtumist," sõnas sekretär.

,,Saagu nõnda!"

Kosmodroomi ülem major Mardan oli konkreetse ja asjaliku jutuga mees, kuid Egra pani kohe tähele, et ta on mõneti elevil. Kui sekretär oli lahkunud, istusid mõlemad ning major Mardan alustas juttu.

,,Radar tuvastas täna varahommikul 3:03 meie territoriaalruumi piiril väikese tundmatu sõiduki. Raadiosidele ei vastanud, esmalt näis, et tegemist on üldse mingi prahijupiga. Saatsin siiski ekipaai välja ning nad teatasid, et see on üliväike kosmosesõiduk, ilmselt maist päritolu. Sõiduk pukseeriti alla ning avati angaaris. Silmnähtavalt maist päritolu, sellele viitas muuhulgas ka sõiduki kere alaosas säilinud tekst ,,Пионерский лагерь ,,Дзержинец"". Selgusetuks jääb, kuidas nii primitiivne masin üldse Maa atmosfäärist välja suutis lennata, rääkimata kõigi valgusaastate läbimisest, ilma et laiali oleks lagunenud."

,,Huvitav koht alles tuleb," jätkas major Mardan nüüd enda jaoks mõneti ebatüüpiliselt. ,,Sõidukis oli ka juht. Inimene. Tundub, et kokpitis aja jooksul täielikult mumifitseerunud. Elumärke me kehal ei tuvastanud, seega panime ta külmkappi lahkamist ootama."

,,Mida varem, seda parem," arvas Egra. ,,Alustage juba täna - olen väga huvitatud lõpptulemustega tutvumisest. Ja tehke igaks juhuks ka analüüs, kas meie territoriaalruum on ikka piisavalt turvatud..."

* * *

Juba sama päeva õhtupoolikul tuli kosmodroomi ülema Mardani jutule kosmosekülalise lahkamist teostanud rühma juht doktor Selta. Millegipärast oli tema nina võimsalt kinni plaasterdatud. Ta alustas:

,,Kannan ette, lahkamine jäi poolikuks. Selgus, et surnukeha... ikka nii surnud nagu polnudki."

,,Mis?!" Mardan ei suutnud oma kõrvu uskuda. ,,Rääkige lähemalt!"

Doktor Selta jätkas juttu: ,,Kui olime keha lahkamislauale asetanud, tegin skalpelliga lõike, mis avas kõhuõõne. Omal ajal Vene kroonus olin meediku abina kord osalenud pimesooleoperatsioonil, aga et vahepealsel ajal polnud juhust olnud, otsustasin kätt harjutada ning alustasin seepärast pimesoole eemaldamisega. Asi käis kähku, pimesoole panin purki, aga et asi hakkas mind väga huvitama, otsustasin, et mis seal ikka, prooviks veel midagi põnevat teha. Lasin abilistel kohale tarida elektrigeneraatori ning seadsin sealt juhtmed oimulihasesse, parema jala suure varbasse ja ninaotsa, kuhu eelnevalt olin teinud vastavad sisselõiked. Olen lugenud vastavat erialakirjandust - tegemist on ühe ameeriklaste meetodiga, mida on eduga kasutatud juba 19. sajandist saati. Kui nüüd generaatori tööle panime ning voolu kehasse juhtisime, tegi see laual suure jõnksatuse ning tõusis siis istukile.

Pärast paari pitsi kumõkat - meile kõigile - hakkas jää sulama ning meie keha, nüüd juba siis patsient, sai isegi mõne sõna suust. Algul ei mõistnud ma küll tema jutust midagi, aga tähelepanelikumalt kuulates hakkasin taipama. Kamandasin assistendid lahtilõigatud kõhtu kinni traageldama ning ise jätkasin juttu, et tema kohta midagi välja uurida.

Ja mis välja tuli! Kuna meie patsiendi kõnepruuk oli minu jaoks vägagi tuttavlik, siis küsisin tema päritolu kohta ning selgus, et oleme isegi ühest ja samast rajoonist. Meie külalise nimi, muide, on Gurja Mukõltin, Donda poeg..."

Major Mardan peatas ta jutuvoo. ,,Korda palun! Gurja Mukõltin? Donda poeg? Tõesti?"

Doktor Selta kinnitas öeldut.

,,Aga miks teil nina peal lapp on?" päris Mardan edasi, ,,Kas juhtus midagi?"

Doktor Selta otsis kobamisi sõnu. ,,Nooh...," kohmas ta, ,,Märkasin tema vasakul randmel tätoveeringut, milletaolisi meilgi kroonus poisid endale teha lasid. Muuhulgas on mul endalgi selline" - doktor Selta kääris varruka üles - ,,Uurisin siis tema käest üle ning tuligi välja, et olime üsna ühel ajal samas väeosaski. Mina tulin küll natuke varem. Ja noh... Näib, et Gurja ei pidanud neid iseenesest süütuid vimkasid, mida me demblitega neile, limonidele, viskasime, põrmugi naljakaks. Ega hoidnud oma arvamust just vaka all..."

Major Mardan mattis soovi irvitada sügavale enesesse. Ta tänas doktorit ning andis alluvatele korralduse haruldase külalise eest igatpidi hoolitseda ning täita kõik tema vajadused. Seejärel haaras ta telefoni ning helistas linnapeale.

* * *

Gurja magas hästi, ehkki unenägudeta, ning ärkas hommikul reipana. Ta tundis end küll veidi nõrgana, kuid võrreldes haiglaajaga ülihästi. Valud, pisted, kõrvetised, iiveldused ja muud vaevad olid kadunud, võib-olla jäänud üldse maha, käes oli uus päev ja uued elamused. Aga millised, sellest ei osanud Gurja ei unistada ega hirmu tunda.

Kapist leidis ta täpselt endale sobivad riided. Ruuduline punane särk (selliseid oli ta kodukandis näinud küll, enamasti mingite festivalide ja pidustuste ajal). Tumesinised puuvillased püksid, uhked mustad säärsaapad. Peeglisse vaadates näis Gurjale, nagu vaadanuks talle sealt vastu mõni neist vanaaegsetest kangelastest, kellest algklassijuhataja omal ajal jutustanud oli. Väikeselt laualt leidis ta ka hommikusöögi. Just siis, kui ta lõpetanud oli, koputati ning tuppa astusid pidulikus vormis noormees ja neiu, kes palusid Gurjal endale järgneda. Nad kõndisid mööda pikki käänulisi koridore, kuni jõudsid päevavalguse kätte. Gurja heitis pilgu ümbritsevale ning tardus jahmunult seisma.

Päike - või ei, Inmar ju, nagu doktor Selta talle öelnud oli! - paistis heledalt avarale rahvast täis platsile. Tuule käes lehvisid värvilised lipud ja õhus sööstsid aeg-ajalt olevused, kes meenutasid pigem mõnd eelajaloolist sisalikulist kui lindu. Sarnaselt lippudele olid ka inimesed väga värvikirevad. Neid võis seal olla palju tuhandeid ning kõik nad seisid näoga koridorist tulijate poole. Gurjat märgates kostus tuhandetest suudest vägev tervitushüüe. Suurtükkidest lasti saluuti (mõni lendolevus potsatas juhuslikust tabamusest maha), kandleorkester alustas pidulikku viisi ning Jari linnapea Egra astus Gurja ette, hoides käes suurt laia ahjupirukat.

,,No mida mäda!" oskas Gurja vaid kohmata.

,,Gaasa ötis'kom!" lausus Egra pühalikult, ,,Tere tulemast Uus-Idnakarile, Mukõltin Gurja, vägimees! Võta vastu meie tagasihoidlik tervituskingitus, küpsetasin selle täna varahommikul ise oma kätega." Ta ulatas piruka Gurjale, kes seisis, nagu oleks langeva puuga pähe saanud.

,,Ma nüüd ei saa aru... Mis vägimees! Te ajate mind kellegagi segamini," kogeles Gurja, tundes pead ringi käivat.

,,Saan aru, teie jaoks on selles loos veel palju ebaselget. Kuid nüüd, kus pidulik vastuvõtt on tehtud, panen ette minna mu maakoju ning seal pikemalt rääkida," sõnas Egra rahustava tooniga. Nende juures peatus kangesti sõiduauto I-2126 välimusega sõiduk. Nad istusid sisse ning sohver võttis paigalt. See konkreetne I-2126 igatahes suutis lennata. Terve tee jõllitas Gurja aknast välja, neelates endasse muljeid selle võõrast maast, tema lagendikest, metsatukkadest, suurtest lillaka veega jõgedest ja kolmest taevas rippuvast kuusirbist. Kohati oli see nii sarnane Gurja noorpõlvemaastikega, teisalt aga jälle väga erinev kõigest, mida ta varem näinud oli. Madalalt maa kohal hõljudes jõudis sõiduk veerand tunni pärast ühte suurde ilusasse külla.

Linnapea Egra maakodu oli lihtne talu koos kõige kaasaskäivaga. Nad läksid tarre ning istusid laua taha. Paarisajaliitrine samovar huugas nagu aurukatel ning laual leidus kõikvõimaliku täidisega perepete. Aknast avanes hubane vaade külatänavale - vahel möödus mõni koer, paljajalgne laps või jalgrattur. Kõik tundus niivõrd kodune, et Gurjal tuli kahtlus, kas ta ikka tõesti on mingil kaugel võõral planeedil või leiab end unenäost ärgates vanaisa heinalakast. Või halvemal juhul haiglavoodist.

,,Nõnda, alustame algusest," asus Egra kohe asja juurde. ,,See siin, nagu juba tead - võime ehk üksteist sinatada - on Uus-Idnakar, Inmari süsteemi kaheksas planeet. Selle avastuslugu on kaunis kummaline, võiks öelda. Nimelt olla millalgi 1930. aastate lõpupoole üks vana teadja, tuno, näinud unes, et tema tare keldriluuk viinud otse teise maailma, mille sarnast keegi seni näinud polnud. Hommikul enne kukke ja koitu ärganult leidnud ta, et uni rääkis tõepoolest tõtt. Keldrisse minnes jõudnud ta hoopistükkis maale, mida praegu tunnemegi Uus-Idnakarina. Loodus oli siin ilus ja väga sarnane Udmurdimaaga, õhk värske, jõed puhtaveelised ja maa viljakandev. Kodumaal olid toona rasked ajad, nõnda otsustas tuno esmalt, et ei räägi oma leiust kellelegi. Isegi oma perele ei rääkinud, pani ainult luugile tabaluku ette ja kaevas poegadega uue keldri, väites pereliikmetele ja uudishimulikele, et vana hallitab ja on muidu halb. Aga kui külas algasid esimesed arreteerimised, nägi tuno, et peab tegutsema. Salaja aitas ta vahistatutel põgeneda ning peitis nad avastatud maale. Aja jooksul kogunes siia kenake hulk inimesi ning tekkisid esimesed külad. Suuremat läbikäimist kodumaaga ei olnud, sest vana tuno ise oli väga ettevaatlik ega soovinud, et saladus kuidagimoodi välja tuleks. Sellepärast ei teadnud isegi peidetute omaksed nende saatusest midagi, vaid leinasid neid kurvalt.

Tuno ei jäänud sugugi käed rüpes istuma. Kuna selgus, et arreteerimised, mahalaskmised ja laagritesse saatmised olid muutunud järjest massilisemateks, siis otsustas ta, et päris üksipäini tal kõiki päästa ei õnnestu. Nõnda siis tegi tuno lepingu kobrastega, et nood aitaksid tal ilmsüüta inimesi hukust päästa. Vastutasuks lubas ta neile Moskva jõele niipalju tammisid ehitada, kui soovivad (tõsi, jõgi ei kuulunud küll talle, aga kobrastele plaan igatahes sobis). Koprad lõid meeletu vastupanuliikumise võrgustiku, mis viimaks ulatus üle terve Nõukogude Liidu. Neile hakkas asi meeldima, pealegi olid nad kohutavalt nutikad. Rajasid maa- ja veealuseid käike, langetasid puid laagrite okastraataedade peale jne. Nii õnnestus nende abiga näiteks kolmel laagritäiel haritlastel ära põgeneda. Vana tuno hoolitses nende siiajõudmise eest. Kuidas kaugemal teistes piirkondades kobrastel läks, seda ma täpselt ei teagi, aga igatahes pea terve udmurdi intelligents jõudis viimaks siia. Kõigest mõne väärtusliku inimese päästmisega jäädi kahjuks hiljaks. Tean aga, et vahepeal oli tunol isegi mõte, kas mitte kõik udmurdid siia ära evakueerida, aga ta mõtles ümber, sest mõistis, et siis ei jääks enam kedagi, kes vana kodumaa eest seisaks. Ta ei hinganud kellelegi sõnakestki selle imepärase maailmadevahelise värava kohta, nii et kui ta viimaks teise ilma läks, olid ainsad, kes teadsid selle asukohast, Uus-Idnakari elanikud. Ja võib-olla ka mõned tunole lähemad usaldusväärsed koprad. Tuno surma järel jäi majapidamine tühjaks ning sovhoos lükkas selle varsti maatasa, maailmavärava kohale aga kuhjati maaparanduse käigus suur kivihunnik. Nüüd pääseb sinna mööda võrdlemisi kitsukest käiku pidi. Nii et juhu tõttu on värav muutunud veelgi paremini varjatuks.

Põgenikud taipasid hästi, et nad ei tohi värava asukohta reeta, kuid aeg-ajalt võeti siiski ette riskantseid retki kodumaale. Lisaks teadmistele omastest ja üldisest elu-olust, toodi Uuele Maale uut tehnikat ning kui retkede käigus saadi teada, et veel mõni meie rahvast on Kodumaal sattunud tagakiusamise alla, prooviti ta saladuse kattevarjus siia toimetada. Mis sa ise arvad, miks udmurtide arv rahvaloenduste järgi pidevalt langenud on? Nõnda on meie ühiskond siin tublisti kasvanud ja ei saa kurta, et väga halvasti läheks.

Koprad, muide, tegutsesid ka pärast vana tuno surma agaralt edasi. Nad õppisid ära koguni enda inimesteks maskeerimise. Räägitakse, et nende vägiteod jõudsid isegi nii kaugele, et 1945. aasta Potsdami Konverentsil oli Stalini asemel temana esinenud keegi küllaltki nahaalne inimnahas kobras, samas kui Jossif Vissarionovit ise ,,saladusliku" kõhulahtisusega hotellitoas piinles. Olen samalaadseid lugusid veelgi kuulnud, nii et neil võib isegi tõepõhi all olla.

Nüüd aga sinu juurde, Mukõltin Gurja!" jätkas Egra väsimatult. ,,See, et siia sattusid, pole samuti täiesti juhus (kuigi natuke ka on). Nimelt - mulle näib, et me teame sinust mõneti rohkem kui sa ise. Küsin kohe - mis on su sünniaasta?"

Gurja pingutas mälu. ,,Tuhat üheksasada kaheksakümmend... viis vist," vastas ta ebakindlalt.

Egra noogutas. ,,Hüva. Aga kas sa mäletad oma lapsepõlve enne kooliaega?"

Gurja keris vaimusilma ees oma eluloolinti tagasi. Kooliaega mäletas ta üsna hästi, vaat et iga klassi, sedagi, kuidas ta esmakordselt 1. septembril aktusele läks ja enne seda... Enne seda oleks justkui olnud tükk tühja maad. Nagu uni... Gurja pingutas, süvenes mälestuste siseilma. Hägu, hägu, hägu... Ja seejärel raugapõlv poja juures, töö sovhoosi automehaanikuna, karmid sõja-aastad, laste sünd, abiellumine, sõjavägi, kooli lõpetamine....

Oot-oot! Midagi oli nagu väga viltu. Gurja lasi viimased pildid uuesti mõtteist läbi. Need muutusid nüüd natuke selgemaks, joonistudes paremini välja. Aga kuidas ta sai selliseid asju mäletada?! Raugapõlve, tööd automehaanikuna sovhoosis, kus ta enda meelest kunagi töötanud polnud, laste kasvatamist... ja sõda, millest ta oli kuulnud palju-palju-palju, aga mitte kunagi varem polnud tundnud endas leiduvat isiklikke mälestusi...

Gurja püüdis Egrale oma äsja leitud vaimupilte seletada, kuid takerdus ühtelugu. Ta ei leidnud õigeid sõnu, ta oli segaduses. Kuid Egra naeratas mõistvalt.

,,Tee nüüd proovi ja mine mälestustes veel kaugemale," soovitas ta vaid.

Gurja sulges silmad ning eluloolint jätkas kerimist, sügavasse pimedasse vaimuilma, kuhu isegi söakamad mõtted enamasti sukelduda ei täi ning kust vaid mõnikord haruharva pääsevad unedesse sünged ehmatama panevad instinktid, aimdused ja hirmud. Ja nii üllatav, kui see ka polnud, uued pildid ujusid üksteise järel pinnale. Napid kooliaastad, põgus karjasepõli... Hägu-hägu-hägu, justkui unenägu unenäo sees, mis on omakorda unenäos... Külaelu, istumine koos teiste ättidega ludis ohvripalvuse ajal, külv ja künd, puuvedu, naise matused, laste kasvatamine, laste matused, laste sünd, pulmad, sulaseaastad... Hägu-hägu-hägu... Pildid hakkasid järjest ähmasemaks muutuma... Erinevad motiivid, mis sarnanesid pidevalt üksteisega, kuid polnud siiski kunagi päris samad. Lõputult pilte, teekond iseenese keskpunkti... Kuni viimaks ilmus pilt: Gurja kõikus kätkis keset peaaegu pilkast pimedust, kuigi uksepraost immitseva valguse järgi oli päikseline päev. Kõikumise hoog oli suur, see meeldis talle. Ta tegi hoogu juurde. Köied olid tugevad ega lasknud teda lahti põrandale.

Gurja ärkas kui transist. Ta istus ühes Uus-Idnakari planeedi külas tares laua taga, tema vastas Jari linnapea Egra. Gurja ei saanud pikka aega ainsatki sõna suust. Alles tubli kogus teed ja pakutud pits kumõkat aitasid tal end niivõrd koguda, et ta suutis kogetut ümber jutustada. Ning ka siis oli see kõik üsna segane ja hüplik.

Egra noogutas ning kostis: ,,Jah, nii ma arvasingi. Nii me kõik arvasimegi." Ta tegi endale uue tee ja, heitnud pilgu aknast välja, jätkas: ,,Meil elab siin üks teinegi selline mees. Omeg nimeks. Tuli siia ühe esimeste seas, 1930ndatel. Ajapikku selgus, et kuigi tema isikutunnistusel oli sünniaastaks pandud 1895, siis tegelikult on ta sajandeid vanem. Iga kord kui näib, et tema aeg siin ilmas hakkab ümber saama, läheb ta mitmeks aastaks magama - nagu väga pikka talveunne - ning ärkab seejärel ühel päeval taas noore poisikesena. Ja seda sellepärast, et ta oli vanadel aegadel võimsaid asju korda saatnud. Asju, millest räägivad legendid ja muistendid. Kuidas ta ennast põhimõtteliselt surematuks suutis muuta, ei oska öelda ei ta ise ega tea seda ka teised. Nii et pean tunnistama, et siin on veel mõistatust küllalt. Aga igatahes pole ta kaugeltki ainus omasugune. Kodumaal peaks selliseid inimesi veelgi alles olema. Ja üks neist oled sina, vägimees Gurja, veel vägevama Donda poeg. Kui ei usu, mine raamatukokku. Aga ilmselt leiad midagi väärtuslikku ka oma mälu varasalvedest."

Gurja oli taas vajunud mõtteisse, ent sel korral olid need siiski võrdlemisi pinnapealsed.

,,Mäletan, et mind saadeti siia justkui selleks, et pääseksin Surma käest," meenutas ta, pilk klaasistunult kauguses. ,,Ma olin väga haige. Aga enam mitte. Oli üks mees, ei, kaks meest... Kollased kullerkupud taskus... Keremetjev Italmas..."

Nüüd pahvatas Egra naerma, kuid suutis end koguda. ,,Keremetjev Italmas! Siis need koprad tegutsesid ikka usinalt edasi!" hüüatas ta kergelt (Gurjale jäi siin üht-teist selgusetuks). ,,Jaa, küllap nad tõesti nägid, et sa oled millegipärast suures ohus. Aga neetult kahju, et nad maailmadevahelisest väravast midagi ei teadnud. Oleks kasutanud märksa lihtsamat võimalust, kui et ehitada vanast pioneerilaagri atraktsioonist ja paarist autojupist kosmoserakett. Au neile muidugi, tehnilist taipu näib neil närilistel jaguvat, kuigi seda, et sa just Uus-Idnakarini triivisid, mitte kuhugi mujale, pean ma küll puhtaks imeks. Kuidas muidu seda seletada...?!

Nii et võid muidugi ka koju minna, tee tagasi on tõesti lihtne. Ent maailm, mille sa seljataha jätsid, on su vahepealsete rännakuaastate jooksul küllap tublisti muutunud. Sestap oled lahkesti teretulnud ka siia meile jääma. Ruumi igatahes on!"

Gurja vaatas talle otsa ning tema näole ilmus lai naeratus, selline, millist tema näolihastel polnud valgusaastate jooksul olnud põhjust tekitada.

* * *

Elu veeres omasoodu, oma heade, halbade ja koledatega. Ainult üks paha mure tekkis tublil Uus-Idnakari rahval. Nimelt levis inimeste seas üks hirmus haigus, mis pani kõhu jälgil moel valutama, nii et viimaks enam käia ega olla ei saanud. Arstid leidsid küllaltki üksmeelselt, et tegemist on pimesoolekatkuga, äärmiselt haruldase, ent kuratlikult salakavala tõvega, mis olevat vanasti kiitsaka rohelise poisikese näol külast külla käinud ning inimesi surmale suigutanud. Tervel planeedil ei leidunud aga abinõu, kuidas nuhtlusest vabaneda. Gurja ise oli sellest oma pika reisi ajal küll vabanenud, kuid aimas süngelt, et just tema võis tõvetekitaja Uus-Idnakarile tahtmatult külakostiks kaasa tuua. Aga mida sai ta enam teha...

Ka Gurja lahangut juhtinud doktor Selta tundis end tekkinud olukorras mõneti kaudselt vastutavana. Oli ju ta Gurjalt eemaldatud pimesooleräbala hiljem koju kassile viinud, kes selle teadmata suunas minema toimetas. Ja ega nakkuse levikuks palju rohkem vaja ei läinudki, kui sattumist kuhugi joogivee või toidu sisse. Et mitte tekitada asjatuid plekke oma kirurgi-, perearsti-, homöopaadi- ja eksortsistikarjäärile, hoidis doktor Selta oma kahtlused targu enesele. Ning õelat tõbe ravida ei mõistnud temagi.

Ühel muidu pilvitul, kuid ometi murepilvedesse mattunud päeval kukkus taevast Jari linna keskväljakule vana roostetanud rauarisu. Ei liuelnud kergelt nagu sügisene kaseleheke ega läbimõeldult nagu harakas. Kukkus otse alla nagu kakskümmend tonni vanametalli, vormides linna keskväljakule piraka kraatri. Ehmunud inimesed kogunesid taevast sadanud ilmaimet uudistama. Päris lähedale ei söandanud keegi minna - mine tea, mis veel juhtuda võib, äkki plahvatab või kiiritab. Nii valitseski paar minutit kummaline vaikus. Seejärel kostus rauakolaka seest selgelt inimese kamandav hääl:

,,Tee uks lahti, Andrei!"

Rauarisu küljest lendas lahti üks väiksem jupp ning nüüd nägid kõik, et selle seest ronis välja karmi ilmega vanem naisterahvas. Uudistajaid märganud, jäi ta seisma ning silmitses kõiki hoolikalt.

,,Kaugelt näostki näha, et pimesoolekatk!" ütles ta iseendale valjusti, nii et kõik kuulsid. ,,Seda see tähendab, poole ravi pealt haiglast varvast visata. Nüüd on tagajärjed!" Tema kortsuline nägu muutus enesekindlaks ning ta tõmbas põuest välja hiiglasliku süsti.

,,Noh, mis seal siis ikka," kostis ta otsustavalt, ,,Küll õde Anna Semjonovna juba teab, mida ette võtta!"

Jutt: Absoluutne meister (Veiko Belials)

Esmakordselt ilmus «Kuller» 1998; nr 20 (18. mai) - nr 21 (25. mai)

,,Täna toimub sajandi mat," sõnas boss, kui oli mind enda juurde kutsunud. Tema nägu säras.

,,Tean," ohkasin tülpinult.

Kolmemõõtmeline male oli vana Mehta lemmikala ja ta pidas end suureks asjatundjaks. Tegelikult oli ta tavaline kiibitseja. Kohe esimesel päeval, kui ma tema juurde tööle tulin, sundis ta mind endaga mängima. Õnneks jätkus mul taipu kaotada ning oma kehvale mänguoskusele viidates olin edasistest partiidest päästenud. Täna oli vana Mehta pidupäev - sajandi mat. Täna pidid lõpuks kohtuma Trrrt III ja BalBal ,,Sham" Twint.

Trrrt ja Twint olid suurmeistrid, parimad, kes pärast vana Lamke surma nuppe liigutasid. Viga oli selles, et nad vihkasid teineteist. Trrrt oli pärit Jaguselt. Twint aga Punase Tuule süsteemist ja need kaks piirkonda olid aegade hämarusest sõjajalal. Trrrt ja Twint ei kannatanud teineteise varjugi ja nii nad käisidki kõikidel turniiridel kordamööda, võites kõiki, ainult mitte teineteist. Föderatsioon leppis sellega, kuni taipas, et neile kahele vastast ei leidu, mistõttu nemad peavadki selgitama absoluutse meistri. Neil polnud valikut. Föderatsioon ähvardas nad suurmeistri tiitlist ilma jätta, kui nad omavahelisest mängust keelduvad. Nad olid nõus.

Kuid nad polnud nõus kohtuma. Isegi mitte holovisiooni vahendusel. Nad nõudsid vahendajat.

Ja vahendama pidime meie - ,,Mehta Kiirkulleriteenistus"!

,,...milline au, milline au!" ägas Mehta. ,,Kuidas ma küll tahaksin ise minna, aga töö..."

Vaatasin ta võdisevat keha ja tabasin end taas mõttelt, et boss vist lihtsalt kardab lasta end aatomiteks pihustada. Miks ta muidu mitte kunagi oma ,,kinnast" ei kasuta?

,,Niisiis mina?" jagasin ma asja ära ,,Mina pean olema see oinas, kes hakkab nende tolvanite vahel pendeldama?"

Boss ajas end sirgu.

,,Ära unusta, et nad on suurmeistrid, võitmatud tempionid!"

,,Võitmatud?!" hakkasin ma naerma ,,Vana Lamke oli võitmatu! Need kaks on temaga võrreldes ajukääbused!"

,,Mida sina ka Lamkest tead?" lõi Mehta üleolevalt käega.

,,Kes siis veel? Oled sa unustanud, kes talle viimastel kuudel süüa viis?"

Boss kirtsutas nina.

Muidugi ta mäletas.

Meie olime need, kes Lamket ta viimastel kuudel, kui ta Callidal elas, kõige eluks tarvilikuga varustasid. Mingi järjekordse arusaamatuse tõttu oli mind just pitsapoisiks tagandatud ja nii ma siis Lamkega kokku trehvasingi - vana lausa jumaldas pitsat, eriti Kletniki urdru - ja ladaanipitsat.

Juba paari põgusa vestluse järel jagas Lamke ära, et ma ,,kolmemõõtmelisest" üht-teist taipan, ning tegi ettepaneku mängida. Nii ta läks. Me mängisime. Kehv mängija ma pole, mul õnnestus isegi mõned viigid välja võidelda, aga kui ma teda siis võitsin, oli ta siiralt õnnelik.

Kahest tiitlipretendendist polnud ta kuigi heal arvamusel ja näitas seda ka välja. ,,Tühisus!" urises ta ,,Hale keskpärasus! Ei mingit sära, ei mingit efekti! Tükitöölised!"

Ja nendele tükitöölistele pidin mina nüüd vahendajaks hakkama!

Kuid teisest küljest - mati auhinnafond oli enneolematu ning võis arvata, et ka kullerit, tänu kellele sajandi mat üldse toimuda saab, ei unustata.

Nõustusin.

Loomulikult läbisin põhjaliku instruktaai. Mehta üüris mulle firma kulul esindusliku ülikonna ja saatis mind isalikult teele.

Enne algust tutvustati mulle mati toimumispaiku - kaht tohutut, selleks puhuks ehitatud ühesugust paviljoni, kus üüratu rahvahulk juba hinge kinni pidades etenduse algust ootas. Mõlema paviljoni laval oli ,,kolmemõõtmeline" ja kaks istet - üks suurmeistrile, teine mulle. Nad tahtsid elusat vastast, olgu või kullerit. Mõlema istme koordinaadid löödi mulle ,,kindasse" ja mat algas.

Trrrt sai valged ja alustas. Kohe alguses tegi ta vea, mis oleks võinud kalliks minna, kuid Twint magas õige hetke maha ja Trrrt tuli olukorrast välja.

Jälgisin käike vahendades mängijaid. Jah, Lamkel oli olnud õigus - nad olid tuimad.

Trrrt mängis oma eduseisu ikkagi varsti maha ja andis lõpuks alla. Vaatasin seisu ning mulle meenus korraga parim mäng, mis ma Lamkega mängisin. Olin Lamke nurka ajanud ja nõudsin allaandmist.

Vanameister muigas.

,,,,Lamke lõppmäng", vaat mis siin aitab," sõnas ta kavalalt ja tegi diagnonaalse puutuja topeltvangerduse. See oli üliharuldane käik ja paljud pidasidki seda vaid hüpoteetiliseks, sest selle sooritamiseks soodsa nuppude asendi võimalus oli kaduvväike. Minu jahmatuseks tegi Lamke selle ära ja varsti olin mina see, kellelt alistumist nõuti.

,,Vara veel!" pressisin trotslikult.

Olin kunagi käinud plejaadide täheparves - kolmemõõtmelise male sünnimaal. Nagu meil kaarditrikke, armastatakse sealkandis trikke kolmemõõtmelise malega. Suur osa neist on küll pettus nagu kaarditrikidki, kuid leidub neidki, mis alluvad mängu seadustele. Üks selliseid meenuski mulle äkki. See põhineb teatud ajalis-ruumilisel paradoksil, ,,Möbiuse lehe" omalaadsel, neljamõõtmelisel versioonil. Ma polnud kunagi taibanud seda mängus kasutada, kuid sel hetkel tundus see sobiva (ja ainsa) lahendusena.

Ainsa hetkega olid kõik trumbid minu käes. Tegin Lamkele kiirelt mati. Kui ta taipas, mida ma teinud olin, sattus ta vaimustusse.

,,See asi on väärt, et seda ,,Cato kaitseks" nimetataks," naeris ta. ,,Hiilgav!"

See meenus mulle seisu vaadates. Ei tea, kas oli põhjuseks teadmine, et holovisiooniülekande jaoks monteeritakse suurmeistrid ühe laua taha ja mind lõigatakse välja ning soov ka pildi peale sattuda, või tahtmine ülbetele suurmeistritele, kes mind üleoleva põlgusega kohtlesid, tagasi teha. Igatahes ei suutnud ma Trrrti alistumist kommenteerimata jätta.

,,Kah suurmeister!" heitsin ma põlglikult. ,,Lamke lõppmängu abil on see partii võidetav."

,,Lamke lõppmäng?" Twint näis hämmeldunud. ,,Lamkel polnud mingit lõppmängu. Me teaksime..."

,,Tühja te teaksite!" torkasin ma. ,,Lamke polnud teist just kõige paremal arvamusel. Seepärast ta oma lõppmängu mulle usaldaski. See põhineb diagonaalse puutuja topeltvangerdusel."

Nüüd oli Twintil juba lõbus.

,,Kuulge, see sell siin arvab, et ,,DP Topelt" on tõepoolest võimalik!"

Nüüd naersid juba kõik.

Olin kindel, et nüüd olen ka mina ülekandes. Holokaamerad ja laserproektorid olid minule suunatud; niisiis tegin seda, mida nad kõige vähem ootasid - vangerdasin.

Kohtunikud vakatasid.

,,Kinnas" andis signaali. Mind kutsuti Jagusele tagasi. Jätsin Twinti koos kohtunikega end koguma ja ,,hüppasin".

Ma polnudki eriti imestunud, kui selgus, et Trrrt oli korraga huvitatud partii jätkamisest. Ta oli vangerduse ära teinud ja silmitses mind üleolevalt, nagu oleks selle ise välja mõelnud.

Tuletasin kohtunikele meelde, et ta on juba kaotanud; kohtunukud möönsid seda, kuid olid erandkorras nõus eksperimendiga, et näha kuidas partii uutes tingimustes lõpeb.

Kehitasin õlgu ja läksin vaatama, kuidas Twint vastab. Too oli end juba kokku võtnud ning valmis jätkama.

Seda rõõmu polnud tal aga kauaks. Trrrt oli vangerdusega korraliku edu saanud ning Twint andis peagi alla.

,,Noh, ninatark, oled nüüd rahul?" urises ta mulle.

,,Te olete tõesti paras paar!" märkisin.

,,Kas sa julged ikka veel väita, et see partii on võidetav?" ei uskunud ta.

,,Loomulikult!"

,,Jälle mingi Lamke vigur?" päris Twint virilalt.

,,Ei," naeratasin talle. ,,Seekord minu oma. Cato kaitse. Kui kohtunikud veel ühe erandi teevad ja partiid jätkata lubavad, võin ka Trrrtile koha kätte näidata."

Twinti nägu valgustas saatanlik naeratus.

,,Jäta see minu hooleks," noogutas ta ja suundus kohtunike poole. Veidi nendega rääkinud, vaatas ta tagasi ja noogutas.

Lehvitasin talle rõõmsalt ja ,,hüppasin".

Jagusel juba teati, milles asi.

Trrrti ilme oli kõike muud kui rahulolev, kuid kohtunikud olid oma otsuse teinud. Istusin ,,kolmemõõtmelise" taha ja nautides üldist tähelepanu, käisin.

Rahvas ahhetas.

Trrrti silmad hakkasid järgemööda pilkuma, ta üritas protestida. Kohtunikekogu ja Föderatsiooni esindajad kogunesid nõu pidama. Paarikümne minuti pärast jõudsid nad otsusele ja kuulutasid, et minu poolt kasutatud käik on küll tavatu ja ebaharilik, kuid täiesti reeglitepärane ja seega lubatud.

Trrrt vajus kössi. Olin ka tema lolliks teinud. Ta üritas küll edasi mängida, kuid ma tegin talle kolme käiguga mati.

Ja siis nõudsin ma tiitlit. Ja auhinnaraha. Seda ma muidugi ei öelnud, kuid see käib tiitli juurde.

Kohtunikud läksid ähmi täis, rääkisid midagi pretsedendist, kuid ma tuletasin neile meelde, et selle pretsedendi lõid nad ise, lubades juba lõppenud partii kahel korral ümber mängida. Siis rääkisid nad midagi reglemendist ja sellest, et oleks vaja kordusmängu, et asi oleks kindel, kuid ma lõpetasin ka selle jutu kiirelt, väites, et rohkem mänge pole tarvis, kuna niigi on toimunud juba kolm partiid. Esimene Trrrti ja Twinti vahel, mille võitis Twint; teine minu ja Twinti vahel, kus ma alustasin kaotusseisust ja võitsin, kuigi nuppe liigutas Trrrt; ja kolmas minu ja Trrrti vahel, taas minupoolse kaotusseisuga alguses ja võiduga lõpus.

Niisiis kolm mängu, millest kahes ma olin võitnud mõlemat Föderatsiooni suurmeistri tiitlipretendenti. Tiitli saamise seisukohast peaks sellest piisama.

Nüüd läksid nad lõplikult närvi. Iga teine sõna nende jutus oli ,,reglement".

Kuid sellest ma end hirmutada ei lasknud, reglementi ma tundsin. Lõpuks teatasid nad, et Föderatsioon peab nõu pidama ja teatab oma otsuse hiljem.

,,Reglemendi järgi on teil selleks aega üks tund," tuletasin neile meelde.

Te tahate nüüd kindlasti teada, kuidas asi lõppes?

Noh, muidugi sain ma absoluutseks meistriks. Ma sain auhinnaraha ja loomulikult nõudsin ma välja ka oma töötasu, mis oli kullerina ausalt välja teeninud.

Ah suurmeistrid?

Trrrt III ei elanud kaotuse häbi üle. Ta avas ventiilid ja sooritas rituaalse survelangu. Twint aga läks pikkamisi hulluks, püüdes aru saada kuidas ma Trrrti võitsin.

Mis aga kõige toredam: kui ma kontorisse tagasi tulin, avastasin, et vana Mehta oli oma ,,kolmemõõtmelise" ära koristanud. Enam me seda ei näinud ja keegi ei pidanud temaga enam mängima. Selle eest olid poisid mulle tõesti tänulikud.

Kuigi, jah, boss ei rääkinud minuga pärast seda mitu nädalat.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 12/15 (J. J. Metsavana)

Ulmemalest ja malest ulmes (Rauno Pärnits)

Intervjuu: Martin Kivirand (J. J. Metsavana)

Lugeja peal katsetatud ulme (Jüri Kallas)

Raamatuarvustus: Larklight (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Stephen King ,,Härra Mercedes" (Leila Tael-Mikein)

Raamatuarvustus: Estronaudid teelahkmel? (Raul Sulbi)

Raamatuesitlus: Kettmõõgaga mõõdetud maa (Heli Illipe-Sootak)

Filmiarvustus: Visuaalne ilu taaskordse superrelva hävitamisel (Sander Vesik)

Filmiarvustus: Jõud ärkab, haigutab ja läheb tagasi magama (Jaagup Mahkra)

Filmiarvustus: Uus algus, uued tegevusliinid (Marek Blint)

Tähesõdade kurioosumid (Rauno Pärnits)

Estconi mälumäng 19. juulil 2015 (Taivo Rist)

Uudiskirjandus 12/15

Ulmkonnakroonika 12/15

Tõlkejutt: Moxoni isand (Ambrose Bierce)

Tõlkejutt: Malekuninganna (Julia Zonis)

Tõlkejutt: Maletaja (Andrei Nazarov)

Jutt: Päkapiku mure (Henri Hundu)

Jutt: Kangelased sünnivad vaid korra (1695)

Jutt: Absoluutne meister (Veiko Belials)