Peatoimetaja: 12/16 (J. J. Metsavana)

Ulmeaasta on olnud üsna tihe. Sai käivitatud Eesti 100 projekt. Reaktorile sai valitud uus logo. Reaktoristid külastasid nii Lastekirjanduse keskuse ulmeklubi kui ka Raadio 2-te. Aktiivselt on vaieldud selle üle, mida teha stalkeriga nii listis kui selles ja selles Reaktori artiklis. Teadlaste öö raames pole aga ilmselt varem kunagi nii palju ulmeteemat käsitletud. Lisaks veel uuenesid nii BAASi kui ulme.ee veebinäod ja Reaktor ise jõudis saada viie aastaseks. Loomulikult on aasta jooksul jõudnud ilmuda ka suurtes kogustes originaal- ja tõlkeulmet nii erinevates romaanides-kogumikes kui ka Reaktori enda veergudel. Ahjaa! Esmakordselt Reaktori ajaloos ilmus üks Reaktori erinumber ka paberkujul.

Aga käesoleva numbri juurde tulles arvustame seal Raul Sulbiga koos tema koostatud uut Silverbergi kogumikku. Oskar Nassar räägib, kuidas ta avastas endajaoks ulmekirjanduse ning originaaljutte leidub nii Jekimovilt, Ivanovilt kui Leila Tael-Mikein. Lisaks neile veel raamatuarvustusi, tavapärane ulmekurioosum ja Kalveri "Palju õnne.." sari õnnitleb seekord Joe D'Amatot. Meie värske toimetaja Riho on aga kirjutanud kogunisti kaks artiklit - filmi ja sarjateemalise.

Head lugemist ja head vana aasta lõppu!

Kaanepildi autoriks on Gerli Carol Koppel. Tekstid pani peale Jana Raidma.

Repliik: Ulmeraev (Jüri Kallas)

Ma ei tea, kuidas teistega, aga mina aeg-ajalt püüan enda jaoks selgeks mõelda, miks ma loen ainult ulmet... olgu, peamiselt vaid ulmet. Ma ei tea, kas on põhjus lapsepõlves/poisieas, kui nii mõnigi täiskasvanu muudkui korrutas, et küll see ulmehuvi kasvades mööda läheb. Või sai see alguse tudengipõlves, mil filoloogide hulgas tuli ikka ja jälle seletada, et miks ma loen, et mis selle mõte jne.

Ega ma pole kindel, et mul sellele küsimusele mingit põhjapanevat vastust ka on. Meeldib, seda kindlasti! See on juba piisavalt hea põhjendus ja see võiks ka vabalt ainus põhjendus olla.

Samas, teinekord tahaks ajada n-ö tarka juttu ja teinekord tahaks mõelda endast kui mingist iseäranis analüütilisest tegelasest. Ja mis seal salata, tegelikult ju huvitab iga ulmefänni ja muidu huvilist, et tema huvi ja kirge jagaksid võimalikult paljud. Rääkimata üldinimlikust soovist oma maitset teistele peale suruda. Ka on laiema huvilisteringi olemasolu kasulik huvi allikale, antud juhul siis ulmekirjandusele. Mida rohkem huvilisi, seda rohkem on võimalusi, et keegi midagi kirjutab ja keegi selle midagi ka avaldab. Eks loomulikult on populaarsusel omad varjuküljed... kasvõi, et piisava menu korral hakkavad nähtusest huvituma raha ja kõrvalised isikud ning see reeglina vaid rikub asja.

Mis seal salata - tänapäeval on ulme populaarsem kui kunagi varem. Iseküsimus, et kas ulmefänn just taolist menu on tahtnud? Jah, ulmet on palju ja ulmel oleks justkui ka tohutu kandepind ja isegi ulmekaugete ringkondade austus. Kui aga lähemalt vaadata, siis on suur osa uuemat ulmet pigem libaulme, valeulme või lihtsalt ulmereostus. Kandepind tundub vaid tohutu ja ulmeväliste ringkondade austus on vaid soovmõtlemise poolt tekitatud luul.

Ei, ma pole milleski pettunud ja ulmet loen endiselt edasi, kuid igatsugu kah ulme vohamine on vast enam pannud mõtlema sellele, mis on mulle ulmes oluline ja miks ma seda või teist teksti teistest paremaks ja/või olulisemaks pean.

Kindlasti on minu jaoks oluline sisu kui selline. Lugu! Et midagi toimuks. See toimumine ei pea ilmtingimata seiklus olema, aga võiks siiski olla midagi enamat, kui seosetu ringituiamine. Ka peaks teoses olema mõte, probleem, idee. Kui mitteulmest loo isegi veel leiab, vanemast sagedamini ja korralikuma, siis mõtte, probleemi, ideega on olukord enam kui nutune. Tundub, et autoritel lihtsalt pole midagi öelda. Vähemasti mina seda ei leia, võib-olla olen vähe otsinud... võib-olla polegi seda seal, sest ei peagi olema. Viga võib tõesti minus olla, aga mul on raske endale ette kujutada lugejat, kes otsib lugemisvara põhimõttel, et oleks aga igavam, ot oleks aga tüütum, et oleks aga tühjem, et oleks aga sogasem. Kindlasti on olemas erinevaid lugejaid. On veel ka kriitikud, kes peavad ja kellele makstakse. Ja siis on veel ka autori sõbrad ja tuttavad, kel on kohustus. Jah, eks pean ka mina lugema asju, mida ei tahaks, sest seisus kohustab, kuid ega raev sellest väiksemaks jää...

Vestlus raamatust ,,Öösse kaduv tee" (J. J. Metsavana, Raul Sulbi)

Tegemist siis järjekordse arutlusega uue Silverbergi kogumiku üle. Eelmist arutlust saab lugeda siit. Nagu eelminegi sai see vestlus algatatud facebookis ja vestluse vahetu mulje saavutamiseks on toimetamine olnud võimalikult minimaalne ning peale nimekujude ning õigekirja pole teksti muudetud.

Kuigi ma pole alati juttudega just rahul, kohati tunduvad need Silverbergi kogumikud mulle selliste "Ameerika mägedena" (kus hea jutt vaheldub kehvaga ja on selline üles-alla tuhisemise tunne), on tegemist väärt asjaga juba ainuüksi Silverbergi eessõnade pärast. Mulle on alati meeldinud lugeda ees- ja järelsõnu, mis avavad taustu ja vahel on mõne teksti saamislugu parem kui lugu ise. Samuti on vingelt edasi antud Autori omaaegsed probleemid (millest paljud üllatavalt akuutsed ju praegugi), mõtted ja dilemmad.

Aga juttudest siis. "Öösse kaduv tee" on minuarust niisamagi tugev avapauk. Ja jällegi on tausta teades veelgi huvitavam, näiteks tänapäeval lugedes jäin küll mõtlema, et 50nendate ameerika ulme oli tõesti liigsegi kuldse sära ja ülemäära positiivse-progresiivse suunaga, kui selline tekst tundus neile nii jäle ja shokeeriv ja teistsugune, et isegi Silverberg ise kahtlema hakkas ja lõpuks vana okeerija Ellison pidi tema ja avaldaja tursaks rääkima

Raul Sulbi "Öösse kaduv tee" on minu meelest parajalt puiselt ja keskpäraselt kirja pandud ja tervik logiseb ning on kuidagi hall. Ilmselt on hall tegelikult loos maalitud NY postapokalüptiline maastik ;) Samuti on see kannibalismi moraalsete ja eetiliste külgede lahkamine ulmekirjandusena kuidagi nii "tule eile meile". Ometi sobib see lugu kirjaniku esimest tõsiseid jutte sisaldavat nooruspõlve kogumikku alustama kui rusikas silmaauku. Siin on tegelikust debüütloost (mis on väga halb) erinevalt näha mingeid märke tulevase geeniuse käekirjast, siin on algaja teotahet, soovi okeerida ja mõjuda painavalt, siin on algaja kirjaniku vaimustus. Ning need talveõhtuse varemeis NY kirjeldused, kus varjudena liiguvad ringi jõuetud ja näljas inimesed, kes ajuti gruppidesse koondudes koeri püüavad ning neid seejärel söögiks ära jagavad, noh, need on painavad ja lummavad.

Silverberg 60ndate keskel

J.J. Metsavana Aga järgmine lugu "Absoluutselt resoluutne" oli kohe selline hea loo järel külm sahmakas. Minuarust oli tegemist üsna primitiivse tekstiga, mille puänt oli ette aimatav juba astronoomilise ühiku kauguselt. Eriti võimendab seda jutu nõrkust ka eessõna, kus Silverberg ütleb, et tahtis teha enda "Enese ees ja järel" versiooni, no sellega kukkus ta küll hirmsasti läbi muarust. No offence, aga kui on üks lugu, mille kõhklematult oleks ise antud antoloogiast (mingit sõnaõigust omades) välja rookinud, siis oleks see kahtlemata see.

Raul Sulbi "Absoluutselt resoluutne" ei olnud minu valik siia kogumikku, vaid läks sisse Silverbergi soovil. Ta selgitas seda nii: ajareisid on tema loomingus üks kesksemaid ja talle endale armsamaid teemasid ja see on üks esimesi enamvähem korralikult välja tulnud ajareisi-teemalisi jutte. Ja teisel ning kolmandal lugemisel see jutt mu hamba all enam nii väga ei krigisenudki. Kui me RAHi "Enese ees ja järel" kõrvale jätame, on siin ju tegu täiesti kena ja minimalistlikult teostatud ning hästi kokku jooksva skeemiga, mis pealegi paneb fantaasia tööle ja lugeja autoriga vaidlema, et mis siis ikkagi edasi sai, mis enne sai, kuidas see ring sündis, mille eest täpselt põgeneti, kuidas see põgenikega tegelev asutus reaalselt toimida sai jne. Pärast ülelugemisi mõistsin autori soovi seda teksti oma loomingu _arengut_ kujutavas jutukogumike sarjas näha.

J.J. Metsavana "Macauley skeem" on minuarust samuti pisut nõrk, parem küll kui "Absoluutselt resoluutne", kuid ühele ideele üles ehitatud ja nagu Silverberg ka tunnistas, ilmselt oluline vaid seetõttu, et üks varajane jutt arvuti genereeritud loomingust.

Raul Sulbi Vot see on minu arust absoluutselt resoluutselt mõttetu lugu :D See on jälle Silverbergi soovil sisse läinud, kuna on mõneti prognostiliselt õnnestunud, aga minu meelest see on nii kuivalt, tuimalt ja kehvalt ja mis peaasi - ebahuvitavalt - kirja saanud, et kakun juukseid.

J.J. Metsavana "Suvelaulud" on minuarust Silverbergi samm jälle pulbist kaugemale. Pole ainult ühe idee lugu nagu Absoluutselt resoluutne või Macauley skeem. Teemadelt moodsam Silverberg, seda keda me rohkem tunneme tänapäeval

Raul Sulbi "Suvelaulud" on minu üks varase Silverbergi lemmikuid! Ja isegi mitte niivõrd süee või tolle kaugtuleviku maailma pärast, vaid just tehnilise teostuse poolest. Noorel kirjanikul on siin Faulkneri eeskujul ikka üsna hästi see erinevate tegelaste vaatenurkade asi välja tulnud. Ja ka ühisteadvus polnud 1955. aastal nii ära leierdatud kui meile Asimovi Gaia-lobisemiste põhjal võib täna tunduda. Mu meelest üks 2. köite tipphetki! 1960ndate küpse Silverbergi tase.

J.J. Metsavana "Päikesetõus Merkuuril" on muidugi puhas pulp vähemalt minuarust, aga pagana hästi tehtud. See hullumeelsus kosmoses, see on jälle kuskilt pulbi maski tagant välja vaatava süngema Silverbergi nägu ja ma pean imetlema ka tema oskust üsna suvalise kaanepildi järgi hea ja põnev lugu kokku kirjutada. Endal oleks küll käed jõuetult rippu langenud. Meister kirjutab, mida vaja on

Raul Sulbi Selle loo valisin kogumikku mina, aga täpsemalt tegi seda minu sees sisemine tsensor soovist ennetada olukorda, et Silverberg ise mul selle loo sisse panna käseks :P Mu meelest üsna keskpärase süee ja puändiga higine seikluslugu, aga noh, ta on miskipärast legendaarne ja kuulus ja väga palju antologiseeritud ja kogumike nimilooks olev tekst. Autorile miskitpidi oluline. Ja siis muidugi see kaanepildi teema. Vahest tõesti on siin mingit 1950ndate hüsteerilisust ja dickilikku hullumeelsust. Aga sedasorti kraam polegi kunagi päris minu teetops olnud.

J.J. Metsavana "Soe inimene" mulle ka meeldis, ausaltöeldes isegi oli alguses raske küll aru saada, et kuidas see nüüd ulmeks läheb ja ega üldse hämaraks ei jää. Puänt siiski tuli ja jutustamiselaad oli ka ju hea.

Raul Sulbi "Soe inimene" on hästi soe ja maalähedane ja armas lugu tõesti. Ja hästi minimaalselt ja mõtteliselt ulmeline. Aga selle looga murdis autor end Fantasy & Science Fictioni literatuursetele lehekülgedele, nii et talle on see väga tähtis. Küps Silverberg oleks selle lähteskeemi otsa muidugi mingi teravama ja valusama konflikti keeranud, aga kosmoseoopereid vorpiva noorkirjaniku kohta väga kena ja inimlik sooritus.

J.J. Metsavana "Mees, kes midagi ei unustanud" - minule natuke liiga emojutt. Kujutan ette, et mõned meie super heade mäludega ulmikutest leidsid samastumisvõimalusi. Aga mina oma varajase skleroosi ja niivõrd halva mäluga, et raskustega jätan oma auto ja telefoninumbri meelde, ei suutnud sedalaadi tegelasega samastuda. Et kuidas tal läks niipalju häda ja viletsust, enne kui ta hakkas oma võimes nägema needuse asemel võimalust.

Raul Sulbi "Mees, kes midagi ei unustanud" on mu meelest Silverbergi absoluutsete tipplugude seas: minu jaoks oma valususelt ja teravuselt võrreldav Keyesi "Lilledega Algernonile". Jah, ma mõistan, mida Sa emojutu all silmas pead, aga mulle see kindlasti ei meeldi mingi samastamisvõimaluse pärast, kuna minu mälu on suurepärane siiski väga valikulistel ja mulle korda minevatel teemadel. Ja siis mingitel täiesti juhuslikel. Aga ma suutsin end kuidagi selle tegelase sisse elada üld-emotsionaalses mõttes. Kujutada ette last, kes peab üsna õrnas eas kodust põgenema, kuna talle tema soovidest sõltumalt kaasa tulnud omadus lihtsalt ei võimalda tal enam oma kodus, oma kodulinnas, oma perekonnas elada. Ja kuidas ta siis peab kogu ülejäänud elu iga mingi aja tagant tuttavaks ja koduseks saanud keskkonnast põgenema (kuna tema jaoks see "tuttavaks ja koduseks" ei ole positiivse sisuga fraas, vaid vastupidi). Nagu mingi "Igavene Juut", kes kunagi rahu ei saa ja aina rändab. Minu jaoks, kes ma juuri, kodulinna, kodukohta ka füüsilise kohana ülioluliseks pean ja kõige tavalisematki kolimist ühest korterist teise väga raskelt läbi elan, ülimalt oluline ja valus tekst. Mastaapselt traagiline! Ja ulmeliselt superleidlik skeem. Ja siis see noore kirjaniku julgus loole traagilise lõpu asemel selline positiivne ja helge ja veidigi lootusrikas valida. Et isegi nii võika omadusega võib sul siiski olla ees peaaegu normaalne elu... Ei, see on superjutt.

Silverberg ja Harlan Ellison - istub Hugo auhinnaga Philip Jose Farmer.

J.J. Metsavana "Elas kord üks naine" - See oli päris teravmeelne lugu hullust naisteadlasest ja tema päris sõgedast geneetilisest-sotsiaalsest eksperimendist (hulle naisteadlasi on vist kirjanduses-filmis üldse ääretult vähe?). Mulle meeldis ka lõpp, kuidas lõpuks kõik tema pojad said siiski oma õpitud oskusi praktiseerida. Väga must huumor

Raul Sulbi Mullegi sümpatiseeris selle loo juures just see must huumor ja kuna mulle on kohutavalt vastumeelne, kui keegi sunnib inimesi midagi tegema, määrab neile ette mingid rollid, mingi käitumise, mingi karjääri, siis sobis see lugu, kus kõik valesti läks, mulle väga hästi. Ta ei ole mingi eriline tipplugu, kuna tal pole valusat ja ootamatut püanti, selle asemel kulgeb ta rahulikus ja väljamõõdetud emotsioonitus võtmes oma loogilise lõpuni, aga sellisenagi on ta väga lahe. Koos "Sooja inimese" ja unustamise-looga üks neist maalähedastest ja inimlikest ja inimsuhetest rääkivaist paladest.

J.J. Metsavana "Raudne kantsler" - humoorikas lugu despootlikust robotist. Tänapäeval on Ameerikas kahtlemata see dieediteema ikka märksa aktuaalsem kui toona. Levinud on ju igast tehnilised dieedikontrollimise vahendid, pulsikellad ja tont teab mis asjad. Lugu ise oli samas küll lustlik ja võttis muigama, aga liiga sirgjooneline. Eks nagu robot majja toodi, oli selge, mis juhtuma hakkab. Ehk polnud halb, sugugi mitte, ja jääb ka meelde, aga kas nüüd surematu saavutus?

Raul Sulbi Hahaa :D Arvasin Sinult küll maksimumhinnet, kuna see on ju klassikaline absurdihuumori Kuttner. Minule ta esimesel lugemisel just hirmsasti ei meeldinud, aga sisemine tsensor võttis jällegi sisse, kuna ma teadsin, et Silverbergile see lugu koledasti meeldib ja soovisin teda ennetada. Aga ülelugemistel on isegi rohkem meeldima hakanud. Eks ta pila ja absurdikas on, aga mingit jõhkrust ja toorust ja julmust on selles loos, mis tsipa ootamatult ja värskelt mõjus.

J.J. Metsavana "Teisik" - originaalne lugu nö "wetware" häkkimisest, kahe justkui pooliku mehe teinteise mälestuste najal ühe terviku tegemisest. Tundus põhjalikult läbimõeldud ja usutavana, see ilmselt üks antud teksti tugevam külg.

Raul Sulbi Mnjaa. "Teisik" on jälle üks mu isiklikest lemmikutest ja jälle üks neist inimlikest, maalähedastest lugudest. Ja väga olulisel määral autori 60ndate lõpu ja 70ndate teemasid ette ennustav. Ja selle loo sünni juures on muidugi oluline see eessõnas kirjeldatud õhtu Ellisoni juures peol, kust Silverberg lahkus väga häirituna, olles suures segaduses oma kommertslike saavutuste ja kunstiliste pongestuste eetilise ühildamatuse pärast.

J.J. Metsavana "Kannatustega kaubitsejad" Jällegi etteaimatav tekst, aga milline gore ja splätter sealt lendas. Aeg oli ikka "Öösse kaduv tee" juurest 60nendateks kõvasti muutunud. Muidugi oli tegemist ka tunduvalt satiirilisema tekstiga, kus anti pihta televisiooni verejanule. Aga mulle ,tuntud splätteri fännina, muidugi sobis. Meeldis ka jälle, kuidas Silverberg julges näidata rohkem enda küünilisemat ja julmemat poolt. Seda mida ta nooruse pulptekstides on vähe.

Raul Sulbi See on kusjuures selline kummaline juhtum, kus Silverberg selle loo sisse võtta soovitas ja mulle see alles seejärel meeldima hakkas. Esmalugemisel tundus mõttetu sotsiaalporno, teisel lugemisel hakkasin nautima kõiki neid asju, mida Sa isegi üles loetled. Ja sobis mingis mõttes väga hästi "Märgata nähtamatut" asemele, sellise uue Silverbergi esimese näitetekstina. Muutunud Silverberg.

J.J. Metsavana Ja siis taas kaks keskpärasemat teksti. "Naaber" - tore maailm, aga mulle jäi kuidagi hõredaks ja selline Andrese ja Pearu tüli ja surivoodil jonni ajamine ning leppimiskatsed viidud kosmilisse skaalasse tuumarelvade ja energiaväljade maailma.

Raul Sulbi Hahaa, millegipärast meeldib "Naaber" mulle kohe koledasti. Ilmselt just see lummav talvine tulevikumaailma loodus ja miljöö, kus seisavad vastakuti need kaks vaenlaste tsitadelli... See, mis seal lõpuks juhtub, ongi ehk veidi liiga rahulik ja ilma kärtsu ja mürtsuta, aga psühholoogiliselt vägagi tõepärane ja samuti oli see lugu mu jaoks kuidagi väga pingelist arengut, pingekruvimist täis, kogu aeg ootad, et kas nüüd juhtub midagi ootamatut, selline thrilleri õhustik.

J.J. Metsavana "Kuues palee" - See lugu tõi mulle miskipärast mällu vanad muinasjutud ja Kääbiku:) et kuskil mingi varandus, mida valvab dinn, kes küsib kolm küsimust ja kui ei oska vastata, tapab ära. Dzinni asemel oli robot, varandus oli intergalaktiline. Muidu poleks aga midagi juhtunud, kui oleks olnud ka vastupidi. Sisu poleks eriti muutunud. Seega jäi see jutt minu maitsele samamoodi nõrgaks nagu ka Naaber.

Raul Sulbi "Kuues palee" ei ole minu valik!!! See on Silverbergi valik, üks tema isiklikke lemmikuid ja tapke mind või maha, kui ma aru saaksin, miks see ta lemmik on. :D Minu meelest üks eepiliselt absurdne ja jabur ning igav ja totter pala. Midagi lollakamat annab välja mõtelda, kui varandust valvav robot, kes sorteerib aardekütte selle järgi, kes kui hästi mingitele matemaatilistele ja loogilistele pähklitele vastuseid nuputada suudab. Ilmselt meeldib lugu kilvaritele (milline jube sõna veelgi jubedama tegevuse - mälumäng - kirjeldusena!) ja omaaegse koolilaste telesaate "Nuputa" vaatajaile ja osalistele... Pfff!

Silverberg ja John W Campbell

J.J. Metsavana "Hawksbilli jaam" - See (vististi lühiromaan?) on mu antud Silverbergi kogumiku lemmiklugu. Oli lahedalt loodud maailm (tõesti hästi kirjeldatud), olid lahedad hullumeelsed asukad (sandist isehakanud vangivalvur, hull kes ehitas savist naist jne jne), oli huvitav ajarännutehnoloogia. Kõike tundus just parajas koguses ka ehk ma saan aru, miks eriti ei hinnata sama teksti romaanivormiks kirjutatuna. Ilmselt oleks liiga lohisema jäänud. Praegu lugedes küll tunnet polnud, et midagi oleks nüüd puudu jäänud, et tahaks veel pikema versiooni järgi kätt sirutada. Täpselt paras asi.

Raul Sulbi Milleks rääkida siin sellest venitatud romaanist? :D Räägime ikka lühiromaanist, kuna raamatus on ju see. Ja see on tõesti võrratu, nagu oled ka tõdenud. Üks esimesi Silverbergi tõsistest tipp-novelladest. Ulmeline probleem ja fantastiline setting, põnevad karakterid ja nende omavaheline konfrontatsioon, värvikus ja dünaamikus - siin on kõik olemas ja paigas.

J.J. Metsavana "Päikesetants" - Päris hea tekst, kus alguses tundus, et on tüüpiline tulnukate genotsiid käimas, aga tegelikult keerati vinti otsa. Kuigi ma pean tunnistama, et ma mõnda lõiku lugesin veel korduvalt üle, et kas ma sain ikka õigesti aru.

Raul Sulbi "Päikesetants" on kogumikku võetud, kuna seda kisa, mis läinuks lahti, kui raamat ilmunuks ilma selle loota, poleks suutnud ära kuulata. Ning loomulikult oleks autor ise selle loo sissepanekut nõudnud, kui ma poleks seda ise välja valinud. Aga mulle see new wave'i klassikaline näide isiklikult ikka üldse ei meeldi. Jääb kaugeks ja tehniliselt raskesti hoomatavaks ning tüütuks kogemuseks. Literatuuritsemine tapab faabula. Ja mis seal faabulaski siis õieti nii põnevat oli? Tuiavad mingid teadlased mingil planeedil ringi ja asjatavad millegi kallal. Või kui siin loos mingi traagika peituski, siis valitud vorm suutis selle edukalt lämmatada ja uputada. Ja paralleeli/seose vedamine indiaanlaste massihävitamisega oli väga kunstlik ja juhuslik. Üldse mitte minu teetass.

J.J. Metsavana "Kui müüdid läksid koju" - Mulle meeldis idee tulevikust, kus igavlevatel hedonistidel on sedavõrd võimas tehnoloogia, et nad võivad enda uudishimu ja igavuse leevendamiseks ka kõik jumalad ja deemonid ellu äratada. Aga see, et JFK oli viimane tõeline legend või inimese loodud müütiline kangelane vms, jättis jutule natuke vananenud meki. Kui juba vaadata, kuidas andunud ameeriklased endale oma totakate superkangelastega mingit kreeka Panteoni jumalate analoogiat ehitavad nt.

Raul Sulbi "Kui müüdid läksid koju" ei ole minu valik. Ja ma seda kirjaniku valikut ka mitte ühestki asendist ei mõista. Jabur ja sisutühi eputamine, poosetamine. Mõttetu ja ebaloogiliselt kunstliku tulevikuühiskonna mõttetud ja ebaloogiliselt kunstlikud probleemid. Uus laine oma kõige sisutühjemas ja literatuurselt eputlevamas vormis. Maailma ulmekirjandus poleks selle loo sündimata jäämisest küll midagi kaotanud. Ilmselt võiks üsna hästi sobida ulmevõhikust meinstriimkirjanduse austajale, kes leiaks siit kihte, tähendusi ja paatost.

J.J. Metsavana "Rõõm nende seltskonnast" - ka meeldis! need virtuaalsed tegelaskujud, nende vaidlused ja samas nende võlts olemus.

Raul Sulbi "Rõõm nende seltskonnast" on jällegi üks minu absoluutseid lemmikuid 60ndate Silverbergi loomingus! Selline teaduslik-fantastilise sisu ja sotsiaalselt valusa inimliku probleemiga tipptekst põnevas ulmekeskkonnas. Ja need ajaloolised VR-tegelased hakkavad kirjaniku hilisemas loomingus muidugi sagedaminigi esinema.

Silverberg ja kaanekunstnik Ed Emshwiller.

J.J. Metsavana "Külaskäik reaalsusse" - See oli jälle päris hea satiiriline ja tugeva musta huumoriga tekst vaesest maad uurivast tulnukast, keda üks hipitüdruk igatepidi kiusas. Küll luuletustega ja küll enda ihu pakkumisega. Pani ikka lugedes pidevalt muigama, kuigi tekst oli kirja pandud mitte lustlikus, vaid vägagi sünges toonis.

Raul Sulbi Satiiriline, traagiline, hüsteeriline ja humoorikas pilajutt, mis mulle ühegi tunnuse järgi meeldida ei tohiks, aga ometigi väga meeldib! Uuelainelik, end tõsiselt võtvat anrikraami pilav, ent ometi kuidagi nii kerge sulega ja rõõmu ning naudinguga kirja pandud! Mitte nagu "Kui müüdid läksid koju", mis peaks saama kõige emotsioonituma ja empaatiavaenulikuma tuimulme eriauhinna.

J.J. Metsavana Aga lõpetuseks tahaksin koostajalt aru pärida sarja ebaühtluse osas. Viiekümnendatele on pühendatud ju peaaegu ka teine kogumik, kuuekümnendatest lipsatakse aga üle ülikergelt. Vaid kuue looga saab see kümmnend kajastatud ja juba olemegi seitsmekümnendates

Raul Sulbi Mnjaa, eks need kaks esimest köidet selles sarjas paras akrobaatikatrikk kokku panna olid. Ühest küljest peaks ju Silverbergi arengut ja loomeperioode kaardistav sari olema üsna lihtne teha, kuna tal on seal üsna selgesti eristatavad perioodid kümnendite kaupa: 50ndate teise poole lood, 60ndate lood, 70ndate esimese poole lood, 80ndate lood... teisalt aga kerkivad siin omad probleemid. Kirjaniku 1950ndate ulmelooming on oma mahult ilmselt suurem kui kogu hilisema karjääri anritekstid kokku. Ehk et mahu järgi on asjad väga suures kaldes. Teisalt on 1950ndate perioodis ka kõige rohkem kräppi. Aga kindlasti soovisin ma sarja sisse võtta ka parimaid näidiseid pulp(seiklus)-Silverbergist, mida analoogilised kogumikesarjad välismaal väldivad ja eitavad. Parimal juhul nn. väärt lühijuttudest rõhutatult eraldatult käsitlevad ja taasavaldavad. Nii et mul oli valida, kas püüda teha esimene köide puhtalt 1950ndate kraamist ja 2. köide 60ndate loomingust või siis esimene köide 50ndate pulp-Silverbergist ja 2. köide 50-60ndate ambitsiooniga tekstidest. Valisin teise variandi, kuna esimesel juhul läinuks 1. köide liiga mahukaks (praegune esimene köide + pool 2. köitest) ning 2. köide jäänuks liiga õhukeseks. 1960ndate Silverbergi tipptekstidega on nimelt see probleem, et neid on kogumikus "Maa teine vari" ja perioodikas ("Märgata nähtamatut" 3 eraldi väljaandes ja "Reisijad" Skarabeusi ühes antoloogias) juba üsna palju avaldatud ja algusest peale sai vastu võetud otsus, et kordustrükke sellesse sarja ei tule (muidu tulnuks - puhtalt taseme ja headuse järgi võttes - kordusavaldada umbes pool "Maa teise varju" sisust ja tervenisti "Meid ootab pimedus" kogumik). Silverbergi 1960ndate ülejäänud tipplugusid saab eesti ulmehuviline lugeda "Maa teisest varjust", kust oleks siis puhtalt taseme ja headuse pärast pidanud siia üle võtma mingi 5-6 lugu: kindlasti Ishmaeli, kindlasti hambaid näitavad puud ja kindlasti varjatud võimete loo. Ilmselt siis ka kohustuslikus korras "Reisijate" loo Skarabeusilt. Ehk et ebaminulik ja lühike vastus on: kirjaniku 1960ndate tipplugusid ja minu absoluutseid lemmikuid oli juba varem üsna palju eesti keeles olemas. Nii et kõigil neil kaalutlustel tuligi lõpuks raske südamega otsus loobuda puhtalt kronoloogilisest koostamisprintsiibist ja minna esimese kahe köite puhul poolenisti ka temaatilist teed, avaldades eraldi kogumiku pulp-Silverbergi 5 aastast ja siis eraldi tõsise ambitsiooniga lood 15 aastast, mis kronoloogiliselt haarab ka esimeses kogumikus kaetud perioodi. Aga mingeid kriitikanooli, et ka teise kogumiku esimeses pooles oli mingeid "pulpilikke" lugusid, mina küll ei mõista. Kui just kritiseerija ei tarvita sõna "pulp" minust radikaalselt erinevas tähenduses, pidades selle all silmas kehva kirjandust.

Minu enda jaoks oli eriti hea uudis, et 3. köite puhul Silverberg loobus sisusse ja minu valikutesse sekkumast, leides, et ju ma ise olen asja kõige paremini läbi mõelnud. :) Nii mitmeski mõttes tuleb 3. köide selle sarja kõige raskem (neljas on juba selgema ja arusaadavama ja puhast lugemisnaudingut võimaldava Silverbergi tagasitulek). Ühest küljest on kolmandas raamatus kõige rohkem uuelainelikke stiilieksperimente ja literatuuritsevat eputamist ja jutte, kus lugeja "ei saa aru", mida autor öelda tahtis (kui üldse midagi...), teisalt tüdimust anriulme stampidest ja reeglitest (kuna kirjanik oli lihtsalt varasema 15 aasta jooksul liiga palju ulmet kirjutanud, kõik ammendanud ja läbi proovinud ja kõigest kõrini ära tüdinud), kolmandaks aga paradoksaalselt just kirjaniku terve loomekarjääri kõige vingemad tipptekstid. Nii et mõneski mõttes kõige raskem ja ohtlikum etapp sellel kümnendite rajal. Aga see valik on nüüd tehtud ja sisu heaks kiidetud ja ma loodan, et tulin autori tolle perioodi loomingu eri tahkude adekvaatse eksponeerimisega toime.

Ootame infot - Projekt Eesti 100 (Artur Räpp)

Jaanuaris 2016 kuulutasime välja projekti Eesti 100, mille käigus korjame infot Eesti ja eestlaste mainimise kohta ulmes.

Projekti eestvedaja Rauno Pärnits kirjeldab info korjamise seisu nii:

Lühidalt öeldes on seis selline, et kontrollitud loendis on ca 150 kirjet, teist sama palju seisab märkmetena ootel. Tõenäoliselt vormub sellest veel pikem tekst kui detsembris ilmunud (detsember 2015 toim) ulmemale oma. Võin juba praegu öelda, et Hutchinsoni "Euroopa sügis" ei ole kaugelt ainuke, kus eestlane on ulmeromaanis peaosas. Samamoodi on tõsiasi, et Eesti-eestlased on ulmes palju populaarsem kui Läti-lätlased (ehkki Riia esinemissagedus ületab kordades Tallinnat). Üldiselt kipub Eesti jalajälgede otsimine ulmemaastikul kergelt meenutama hundijahile minekut -- tead küll, et kusagil see va võsavillem ju on, aga katsu teda märgata...

Vahel leiab päris lõbusaid kilde. Ühes vene zombiapokalüptilises romaanis arutletakse tõsiselt, kus on zombimaailmas parem elada? Vastus: Eestis, sest eestlased on ju niigi nii pikaldase loomuga, aga nende zombid onnnnnn veeeeeeeeeeeeeel aaaaeeeeggglllaaassseeemmmaaaddd....

Nagu näha, on info jagajad leidnud asju, mida ei arvakski olemas olevat ning 2018 aasta veebruar tuleb ilmselt huvitav ka ulmeinfo osas. Nii et kui kellelgi on veel infot Eesti ja eestlaste kohta ulmes lisada, on see lahkelt oodatud meiliaadressil: eesti100@ulmeajakiri.ee

Täpsed selgitused, mida oodatakse, on leida ülallingitud Reaktor jaanuar 2016 numbris, kuid siin sellest artiklist olulisim osa:

Ootame vihjeid või veel parem täpseid andmeid eelkõige tekstide kohta, kuid ära ei põlata ka ühtki infokildu filmidest, koomiksitest jms ulmelisest, milles Eesti või eestlased kasvõi põgusalt mainimist leiavad.

Kriteeriumid:

- teksti originaal ei ole eesti keeles;

- teksti autor ei ela Eestis ja ta ei ole rahvuselt eestlane; ainuke erand võidakse teha väliseestlaste puhul;

- tekstis mainitakse Eestit või midagi äratuntavalt Eestiga seostuvat (konkreetset paika, toodet vms) või mõnd tuntud eestlast või on mõni tegelane lausa rahvuselt eestlane.

Vajadusel võib lühidalt lisada ka selgitava konteksti.

Oodatud on ka täiesti juhuslikult Eestiga seostatavad seigad.

Raamat, mida võtta üksikule saarele (Oskar Nassar)

Mõned nädalad tagasi, ühel reedesel lõunatunnil, istusime Margotiga peale Eduard Vilde muuseumi külastamist Katharinenthal kohvikus. Kiirest tööpäevast hoolimata nautisime südamerahus ülihäid küpsetisi ning pläkutasime koolielust ja elukoolist.

Mina olin samal hommikul jõudnud läbi hüpata ka Akadeemilise Raamatukogu fuajeest ning osta paari mündi eest mõned raamatud. Üks ostetud teostest oli "Lugejalt kirjanikule: koguteos eesti raamatusõpradelt üle viie mandri". Kohvikus seda raamatut lapates leidsime 1950ndatel eestlastest pagulaste seas läbi viidud küsitluse: "Loendage järgnevalt viis eesti raamatut, mis võtaksite kaasa, kui teid saadetaks inimtühjale saarele...".

See küsimustik tekitas ka kohvikulauas kohese arutelu, mis raamatud võtaksime meie inimtühjale palmisaarele kaasa. Valik on ju tänapäeval kordades laiem. Nii numbrites kui ka anrites. Minu kiire ja 100% lukku läinud vastus oli Indrek Hargla "French ja Koulu".

See teos on olnud mu vaieldamatuks lemmikraamatuks esimesest lugemiskorrast peale. Mäletan uskumatult selgesti, kui mu vend kümme aastat tagasi "Frenchi ja Koulu" oma klassikaaslaselt laenas ja lugedes pidevalt aina valjenevaid naerupahvakuid tekitama hakkas. Ma PIDIN teada saama, mis selles raamatus nüüd nõnda erilist on, et mu vend ei suutnud seda mitme päeva jooksul käest panna. Ükski raamat ei olnud mu vennale varasemalt sellist mõju avaldanud.

Kümnend hiljem, kauaoodatud "Frenchi ja Koulu" kordustrüki valguses, ongi paras hetk teha kokkuvõte ühe teose võimalikust mõjust indiviidile. Tuleb välja, et minus tekkinud uudishimu venna poolt loetava raamatu vastu oli minu "hukutajaks" ning kuldvõtmekeseks eesti ulmekirjanduse maailma. Enne "Frenchi ja Koulut" ei olnud meil kodus ühtegi kodumaist ulmeraamatut. Nüüd on meil terve eraldi raamaturiiul eesti ulmekirjanduse tarvis ja varsti on see vaja suurema vastu välja vahetada. Enne "Frenchi ja Koulut" ei teadnud ma midagi ulme alaanritest või mis on näiteks peidus termini "aurupunk" taga. Nüüd ma õpetan klassi ees oma põhikooli juntsudele ka ulme algtõed selgeks. Enne "Frenchi ja Koulut" polnud ma kordagi kuulnud (ja ilmselt poleks kunagi kuulnudki) nimesid nagu Veiko Belials, Lew R. Berg, Karen Orlau, Siim Veskimees või Maniakkide Tänav. Nüüd olen ligi kümme arvustust kirjutanud eesti ulmekirjanike uudisteoste kohta ajakirja "Reaktor".

Võin südamerahuga öelda, et "French ja Koulu" muutis mu elu ning teeb seda siiani. Samaga sai hakkama "Toomas Nipernaadi", kui ma olin üheksandas klassis. Seda suudavad ainult väga vähesed raamatud meie elus. Selle ÕIGE otsingud võivad kesta aastaid ja viia su väga kaugetele radadele. Kuid üks päev avad sa raamatu ja mõistad "see on nüüd see". Sa oled omale eluaegse sõbra leidnud. Kaaslase, kellega sa läheksid koos üksikule saarele ning see saar polegi enam nõnda üksik.

Aastalõpukink Westworld (Riho Välk)

Mõtisklus küberpunkmangast Battle Angel Alita: "Minul on orgaaniline aju ja küberneetiline keha. Sinul on küberneetiline aju ja orgaaniline keha. Kumb meist on inimene?"

Aasta 2016 oli ulmevaatajatele väga saagikas, ning aasta lõpetuseks serveeriti meile võrratu futuro-western. Küberneetika, metsik lääs, inimeste kõrged mõtted ja loomalikud ihad kombineeruvad elegantseks põnevikuks, mida rikastavad loogilised, ent ülimalt detailirikkad, ning maitsekalt vormistatud elemendid.

Westworld ise on tegelikult lihtsalt superrikaste meelelahutuspark. Kui sellel oleks reklaamlause, võiks see olla üsna lihtne ja lööv: "Külasta meie parki, ning tee ükskõik mida, mis oli metsikus läänes võimalik". Nii ongi külalistel võimalik käia kogu perega indiaanikülas vaibakudumist õppimas, noortel ja vemmeldava verega meestel on võimalik püssist paugutada ning prostituute põrutada, kuid kui sa tahad süstemaatiliselt inimesi võigastel viisidel tappa, tuleb selle eest mõningal juhul veidi ekstra maksta. Aga mitte alati. Lase ennast vabaks, leia oma tõeline loomus. Sellele viidatakse ka sarja sees mitu korda - lihtne narratiiv näitab ainult, kes sa oled, hea narratiiv toob aga välja, kes sa olla võiksid.

Kõik jobud on maha lastud. Aeg viskit juua ja hooradega lustida.

Nagu paljude üliedukate sarjade puhul, pakutakse meile ka siin sarjas mitut paralleelset süeeliini. Leidub piisavalt tegelasi, kellele kaasa elada, keda vihata, ning kelle eksistents tekitab rikkalikult küsimusi. Näiliseks pealooks on kunstihingelise talutüdruku ning ühe "naise tuhvli alt elu õppima toodud" külalise seiklused, mille käigus näitab neiuke aina suuremat inimlikkust, ning tossikesest areneb mees. Külakõrtsi prostituuti vaevavad aga mälestused eelmistest eludest - Format C: ei olnud täiesti puhas, ning kui kaua võib üks eneseteadlik olend enda tapmist kannatada? Nimeta mees mustas otsib aga mängu seest sügavamat mängu - kui olla pargis käinud selle algusaastatest saadik, põrutanud läbi kõik litsid, teinud läbi kõik rongiröövid ja pruudivargused, siis tuleb paratamatult hakata otsima mänguarendate poolt peidetud üllatusi. Ilmselgelt pole kogu sellise seikluspargi haldamine ajalehekioski pidamine, ning seetõttu käib pargihaldurite, omanike, juhtkonna ning kõigi muude võimuahnete vahel pidev üksteisele augu kaevamine. Iseenesestmõistetavalt väga filigraanselt ja intelligentselt.

Kui huvi loomiseks ei olnud mitu erinevat paralleelsüeed ning kogu maailmalooming veel piisavad, siis tuleb eraldi välja tuua kindlasti näitlejate tase - see on lihtsalt imeline. Kõige rohkem tuleks üldisemas plaanis kiita kõikide rollide täitjaid, kes pidid korraga mõjuma nii inimlikult kui ka masinlikult. Kuna selliseid üleminekukohti oli väga palju, oli fopaade juhtumiseks väga palju võimalusi. Viletsas b-kategooria filmis näeksime näitlejat, kes üritab ühes stseenis olla võimalikult "elav", ning järgmises teeks boop-beep-boop ja üritaks robotit tantsida. Selle asemel näeme siin aga oskuslikku mikrokäitumist, vaevumärgatavaid este, ning lõpuks ka täiesti usutavaid "ma ei saa sellest aru" peavangutusi.

Eraldi äramärkimist väärib kindlasti Anthony Hopkins ning tema kujutatav Dr. Robert Ford. Ajastul, mis pakatab noortest, kuid tuima kalapilguga näitlejatest, on aukartustäratav vaadata, kui palju mikrokäitumist suudab üks vanameister paari sekundi sisse mahutada. Kõik see muudab kujutatava Doktor Fordi aga ühekorraga geniaalseks, hirmutavaks, võrdlemisi psühhopaatseks ning samas ka veidralt sümpaatseks.

Väike, kuid tähtis detail on kindlasti ka Westworld'i loomine. Kätte on jõudnud 21. sajand, arvutigraafika maksab kopikaid, ning kartulite-porgandite hinnasildid poodides on digitaalsed. Westworld'is on aga arvutigraafikat välditud niipalju kui võimalik - paljud robotid ja detailid on päriselt valmis nikerdatud ning liikuma pandud. Enamus näidatud kärbseid olid tavalised, elusad kärbsed. Tõelise ning klassikalise vestern-tunde i-täpi jaoks filmiti, seda vahelduseks selle sõna algupärases mõistes, kogu sari 35-millimeetrisele filmilindile.

Westworld ei ole minu meelest niivõrd isegi ulme, kui see on inimese ja inimkonna psühhoanalüüs. See esitab valulikult küsimuse, kuidas me peaksime erinema robotitest, kes teevad vaikides oma ülesandeid, ükskõik kui ebameeldivad need ka ei oleks. Kuidas me saame olla uhked enda räpase olemuse üle, mis lõpuks taandub sugukirele, tapahimule ning egoismile. Kes meist on päriselt elus, ning kes vaatab ainult kõrvalt?

Raamatuarvustus: Magavad hiiglased (Leila Tael-Mikein)

Erinevalt tavapärastest ilukirjanduslikest teostest on Sylvain Neuveli debüütromaan ,,Magavad hiiglased" koostatud intervjuude, telefonikõnede, kohtumiste ja raportite vormis. Esmapilgul ehmatav stiiliga harjub kiiresti, sest intervjueeritavad jutustavad väga ladusalt, küsimused on huvitavad ning juhivad süeeliini vajalikus suunas. Siinkohal teekski väikese etteheite sellel teemal, et kuigi karakterid on ilusti välja joonistunud, tundub uskumatuna, et kõik tegelased räägivad küsimustele vastates, nagu oleks nad saanud juba eelnevalt ette valmistuda. Pole mingeid ee-sid ega liigset kokutamist. Viimast tuleb ette ainult ühe tegelase puhul, kes ilmub raamatusse umbes keskpaigas ning tema kõnehäire tundub korrektselt vormistatud vastustega juba ära harjuda jõudnud lugejale seda rohkem võõristavana.

Nagu raamatut tutvustavatest reklaamtekstides öeldi, on tegemist poliitilise ulmepõnevikuga, mille tegevustik keerleb ühe salapärase objekti ümber. Selleks objektiks on maavälise päritoluga robot, keda tükkide kaupa kogu maailmast välja kaevatakse. Kogu operatsiooni juhib mõjuvõimas intervjueerija, kelle isik jääb romaani lõpuni saladuseks. Militaarse ja teadusliku taustaga tegelaste inimlikud jooned tulevad intervjuude käigus üha rohkem esile. Jääb mulje, et isegi külm ja kalkuleeriv intervjueerija ei suuda jääda päris ükskõikseks ning temast saab lisaks vaatlejale ja nii-öelda nukujuhile terapeut, kes ärapiinatud piloote ja teadlasi kuulab ning neile vähesel määral nõu annab.

Grupp, mis peab uurima hiiglaslikku robotit ja leidma mooduse selle tööle panemiseks, koosneb neljast inimesest: füüsikust, kahest piloodist ja semiootikust. Nad kõik on koondatud salajasse baasi, kus robotit hoitakse. Pilootide ülesandeks on õppida inimesekujulist masinat juhtima, kuid see polegi nii kerge kui arvata võiks, sest üks neist peab spetsiaalse puldi abil liigutama roboti ülakeha, teine alakeha. Füüsiku arvates ei koosne masin sugugi tavalisest metallist ning aine omadused on üllatavad ja isegi ohtlikud. Semiootik avastab salapäraseid märke uurides, et tegemist on millegi palju keerulisemaga, kui seni arvati. Peagi liitub grupiga veel üks teadlane, kelle ülesandeks on teada saada, miks masina juhtkonsoolide küljes olevad kiivrid ainult kahe inimese peas tööle hakkavad.

Päevast päeva üksteist välja kannatama pidavate inimeste vahel tekib erinevaid suhteid armumisest vihkamiseni. Kuna üks pilootidest on kena välimusega naine, kelle iseloomuga võiks raudkange kõveraks väänata, ei jäta ta sugugi ükskõikseks meesoost töökaaslasi. Füüsikust saab omamoodi emafiguur, kes kogu ülejäänud seltskonda taltsutama peab. Hiljem juurde tulnud teadlane, kelle erialaks on geenitehnoloogia, torgib kõiki nõeltega ning teenib oma tööd tehes paratamatult välja kaaslastepoolse pahameele. Kogu selle suhete sasipuntra taustal on tarvis tõsist tööd teha ja aru anda intervjueerijale, kes grupi tegemistel pidevalt silma peal hoiab.

Paralleelselt roboti kokkupanemise ja tundmaõppimisega tuleb Ameerika valitsusel lahendada konflikte teiste riikidega, kellele pole sugugi meelepärane, et nende territooriumilt hiiglaslikke metallist kehaosasid välja kaevatakse. Läbirääkimised kujunevad teravaks ja isegi omamoodi naljakaks. Irooniat ja musta huumorit jagub raamatu algusest lõpuni ning sündmuste käik tundub olevat üpriski tõepärane. Tulnukatele vihjavad leiud mätsitakse kinni juttudega isetehtud pommidest, allveelaevadest ja reaktoritest. Rahva eest varjatakse toimuvat nii kaua, kuni robot kõigi silme alla satub ja valetamine muutub võimatuks. Maailm on kolmanda maailmasõja lävel, sest robot osutub ülivõimsaks massihävitusrelvaks. Mis kogu loost lõpuks saab, jäägu juba lugejale avastada.

Kui olin mahuka ja ülipõneva raamatu läbi lugenud, tundsin, nagu oleksin kogu ,,Salatoimikute" sarja ühekorraga läbi vaadanud. Kõik oli olemas: vandenõuteooriad, tulnukad, teadlased ja ülikondades mehed. Küsimusi kerkis järjest üles ning mõni neist sai häguse vastuse. Just nagu ,,Salatoimikuteski", jäi lõpuks kõlama mõte: Tõde on kusagil olemas.

Lendavaid taldrikuid ja putukasilmadega rohelisi mehikesi siiski oodata ei tasu. Sest see raamat on teistsugune.

Filmihoiatus: AssAssin's Creed (Riho Välk)

Väga harva suudetakse filmile panna tõsiselt sisuga haakuv nimi, kuid AssAss-ins Creed on sellega edukalt hakkama saanud. Ei alla ega üle kahe tagumiku ei ole võimalik sellele filmile hindeks anda. Mis siis valesti läks?

Kas teeme hea filmi?

Ma arvan, et ei.

Esiteks mainin ära, et olen Assassin's Creed'i mänge mänginud kokku ehk pool tundi, ehk siis piisavalt, et umbkaudu aimata, mis seal toimuda võiks. Kuid isegi mina sain aru, et järjekordselt on tulnud arvamusliidrid, ning asja paika pannud. Selliste filmide peamiseks reegliks tundub olevat, et raamatud, arvutimängud ja muu selline on infantiilne kraam, mis on ainult läbi pimeda õnne edukaks saanud. Filme kirjutavad aga suured nimed, vägevad ajud, intelligentsele vaatajaskonnale. Seetõttu tuleb film täiesti nullist üles kirjutada, ning vältida kõiki algallika elemente. Ainult nii on võimalik tõeline suurteos luua. Või siis peetakse kinokülastajaid lihtsalt lausidiootideks.

Sisukokkuvõte: peategelasel on närune lapsepõlv koos traumaga, mille tõttu temast ei saanud kunagi head ühiskonna mutrikest. Läks närvi ja lõi mingi kupeldaja maha. USAs saab tavainimese tapmise eest veidi ühiskondlikult kasulikku tööd või miskit, aga kuna kupeldaja on tähtis ühiskonna liige, siis saab meie peategelane pikema jututa surmanuhtluse. Tuleb aga välja, et tema hukkamine oli lavastatud, ning teda vajab Templirüütlite ordu, et tuua igavene rahu ja õnn maa peale. Nii hüppabki meie poiss kung-fu-masinasse, et oma 1492. aastal elanud esiisa seiklusi 3D seiklusena läbi elada.

Emme, ma lendan!

Kui selline sissejuhatus magedat teostust ignoreerides veel kuidagi kõlbab, siis edasi läheb aina allamäge. Kui mängus käis mälestustesse sukeldumine sisuliselt peavõru-unenägude põhimõttel, siis mille jaoks on vaja (ülimalt ohtliku ja ebamugava välimusega) kung-fu kaadervärki, milles rippudes ägedaid liigutusi teha? Vajadusel ka ilma särgita. Liiga palju oli mõttetut dramaatilist õhkupeksmist. Aga ka see veel on algus.

Templirüütlite ordu eesmärk on mängudest üle võetud, kuid ma usun, et filmi jaoks suudeti leiutada veel nürim ja mannetum versioon. Nimelt tahetakse luua maapealset paradiisi, kus poleks vägivalda, kuid selle jaoks tuleb välja juurida inimeste vaba tahe. Tahetakse luua taltsas ja sõbralik orjade ühiskond. Arusaamatuks jääb, kas needsamad Templirüütlid tahaksid olla selle Eloide ühiskonna osa või valitsejad. Selle eesmärgi jaoks on kokku kogutud palju salamõrtsukaid, kelle esivanemate mälestustes käiakse sobramas, kuni lõpuks ilmub meie peategelane. Nii kakerdabki seal laboris ringi erinevas läbipõlemis- ning ekstsentrilisusastmes inimesi, kes üritavad peategelasega võimalikult krüptiliselt rääkida. Jään ootama filmi, kus keegi ütleb peategelasele otse näkku: "Sinu geenid/artefakt/oskused/silmad on tuleviku jaoks tähtsad, ära pista oma pead pesumasinasse". Senikaua tuleb aga leppida, et samal ajal kükke tegev ja otsa ees taldrikut balansseeriv kloun ütleb miskit stiilis "ära lase Ariel Floral Fiestaga ajukääre siluda".

Action filmis peab ju actionit olema. Kõvasti ja palju. Pannakse meile ka siis madin käima ja.... Kes? Kus? Mis? Kuidas? Kaameratöö on "Petsil läheb käest 2011" tasemel. Kõva vehkimine aina käib ja käib, kuid sellest puudub igasugune koreograafia, kaamera on tüüpidel vastu nina, nii et jääb väga segaseks, kes keda ja kuidas virutab. Kes on näinud Aasia üle-võlli kaklusfilme, on kindlasti tuttavad nähtamatute kaablitega tehtud suurte hüpetega. Esimest korda nägin aga lääne filmis, kuidas keegi jookseb mööda seina üles, nähes sealjuures kaugeltki liiga vähe vaeva. On täiesti mõistetav, et keskmise inimese, ning isegi professionaalse kaljuronija tempost jääb märulifilmi jaoks väheks, aga nad oleks võinud veidikenegi rohkem pingutada, kui teha nööri otsas uimaseid ujumisliigutusi.

Viu! Vops! Kärts! Pauh! Pabahh!

Filmi lõpupoole hakkas dollar/minut suhe alla käima, kuid filmi pikkus oli juba betooni valatud, nii et ei jäänud üle, kui tuli lisada ohtralt kaadreid, kus tegelane jõllitab enda meelest tundelise pilguga veidi kaamerast mööda, sealjuures raskelt ohates. Ma ei ole kunagi olnud lähemal sellele, et ma käratan üle saali: "kaua see jama kestab veel?"

Tordiks kirsil: kavas on veel kaks filmi. Järgmine film pidavat olema lausa külma sõja temaatiline.

Ja mina panin veel õige kampsuni selga.

Palju õnne, Joe D'Amato (Kalver Tamm)

Kuna jõulud on tavapäraselt ikka selline ninnu-nännu kullakarvaline püha, siis miks mitte valida tasakaalustamiseks võimalikest detsembrikuu sünnipäevalastest üks vähe nurgelisem. 15. detsembril oleks saanud ümmarguselt 80-aastaseks Aristide Massaccesi, Itaalia lavastaja ja produtsent ning vajadusel ka operaator või stsenarist. Mees, kelle varjunimedest täidaks ära umbes poole sellesinatse kirjatüki planeeritud mahust, aga kõige tuntum neist mitmekümnest kindlasti Joe D'Amato.

Tema lavastajakontol suurusjärku 200 linateost ja ma isegi ei hakka mitte teesklema, nagu ma oleks suutnud neist mingigi arvestatava osa läbi vaadata. Küll aga julgen ma ilma väga eksimist kartmata väita, et suurem osa neist pereringis kuusalõhnalises harduses vaatamiseks kõige sobivamad ei ole. Käsitsi üle lugema ei hakanud, aga vabatahtlikkuse alusel koostava veebienstüklopeediale tuginedes moodustavad rohkem kui pooled Joe filmidest vägagi loominguliste pealkirjadega vägagi, hmm... mis sõna siia passiks, võimekate ja teotahteliste inimeste osalusel vändatud filmid. Mõned pealkirjanäited - ,,Porno Holocaust", ,,Messalina Orgasmo Imperiale", ,,Anal Instinct". Ja kuigi me hetkel sellesse anrisse sügavamalt (hö-hö, sügavamalt) ei süüvi, siis D'Amato modus operandi kohta saame nende nimede abil veidi aimu.

Rahaga ei olnud mehel kunagi priisata ja nii pidigi ta tegema Asylumit veel enne kui Asylum ise selle peale tuli, et kuulsatest filmidest saab teha odavalt omi versioone. Üks ilmekas näide Atori filmiseeria. ,,Ator l'invincibile" (1982) jõudis kinodesse umbes viis kuud hiljem kui ,,Conan the Barbarian", seeria teine ,,Ator 2 - L'invincibile Orion" (1984) jõudis aga kinodesse isegi varem kui ,,Conan the Destroyer". Tulid ka veel ,,Iron Warrior" (1986) ja ,,Ator 4" (1990). Seeria kvaliteedist saab vast kõige paremini aimu, kui öelda, et on olemas MST3K kommenteeritud versioon Ator 2-st nimega ,,Cave Dwellers". Minu enda jaoks põhiliste märksõnadena jäävad neist filmidest meelde hiigelkollid, kes on erakordselt häbelikud (ämblik näitab ainult oma karvaseid jalgu ja boamadu pistab ainult pea nurga tagant välja) ning võitlused nähtamatute vaenlastega (ühele visatakse võitluse käigus mingi palakas üle pea, nii et edasine stseen näeb välja umbes nagu Majasokk vs Karlsson).

Nimemaagia vaieldamatult elegantseim näide aga muidugi La Casa seeria, kus sisulise poole pealt järjepidevusest väga rääkida ei saa. Pikema mäluga lugeja mäletab vast oktoobrikuu sünnipäevalast Sam Raimit ja tema Evil Dead triloogiat. Itaalias linastusid kaks esimest nimedega ,,La Casa" ja ,,La Casa 2". Omaenda filmikompani Filmrage sildi all produtseeris Joe teise vägagi produktiivse itaallase Umberto Lenzi filmi ,,La Casa 3" (tuntud ka nimega ,,Ghosthouse"). ,,La Casa 4", mis pidavat isegi olema mõeldud ,,La Casa 3" järjena, väärib märkimist ka David Hasselhoffi peaosa ja Linda Blairi kõrvalosa tõttu. Ja siis tuleb film ,,La Casa 5" (1990) millel pole seost ei Evil Deadi ega Ghosthouse filmidega, mis on aga tundud ka nime all ,,Beyond Darkness", mis (täiesti) juhuslikult (või siis mitte) on Joe enda 1979. lavastatud ,,Buio Omega" ingliskeelses maailmas levinud nimi. Produtsendirolli kõige märkimisväärsem saavutus loomulikult aga ,,Troll 2" (1990) millele mees ise kolm aastat hiljem veel ka järje väntas.

,,Buio Omega", ,,Antropophagus" (1980) ja ,,Absurd" (1981) on aga need kolm filmi, kuhu ma tegelikult jõuda tahtsin. Eelnev kehtib muidugi siingi - ,,Absurd" on tuntud ka nimede ,,Antropophagous 2" ja ,,Zombie 6" all (igasugune seos on otsitud) ja sisuliselt on ta ,,Halloween" (1978). Nende kolme peamine väärtus seisneb üüratus meelelahutuslikus potentsiaalis. Asjatundamatule pilgule ehk küündimatud näitlejad on tegelikult ära teeninud marulised ovatsioonid, sest esitada tõsise näoga sellist dialoogi ja mitte suunurkadest verist vahtu välja ajada, on imetlusväärne enesevalitsemine. Isegi kaine peaga on võimatu ekraanil toimuvat mitte kommenteerimata jätta. Kujutage end aga ette halbade fimide sõprade seltsi koosolekule, kus ka mõningal määral joovastavaid vedelikke on tarbitud. Ja kui parooliks on siledal teel komistamine ja pahkluu välja väänamine või kellegi kõri läbi närimine või pea kaotamine või soolikate paljakäsi rinnust välja kiskumine, siis janusse keegi ei jää.

Vähemalt mõned aastad käisid Itaalia Joe D'Amato filmide sõbrad lausa festivalil koos. Õudusfilmide sõbrad. Ingliskeelse info alusel vahemikus 2002 - 2008. Parimail aastail suurusjärku 6000 külastajat. Jäägu siis see fakt selleks põhiliseks määrajaks, miks Joe D'Amato sünnipäeva tasub meeles pidada. Kõigile huvilistele aga vihje, et 1999. on välja tulnud dokumentaal ,,Joe D'Amato: Totally Uncut", kus mees ise pikalt oma tegemistest räägib ja mainimist leiab sadakond tema lavastatud teost. Kui praegu nimetatud filmidest tõesti midagi intrigeerivat ei leidnud, siis proovige sealt. Midagi leiab sealt igale maitsele.

Raamatuarvustus: Rajake tähetolmus (J. J. Metsavana)

Olen Tarlapi osas üsnagi kriitliseks muutunud ja on ka põhjust. Tema kaks viimast raamatut pole mulle tõesti pehmelt öeldes eriti meeldinud. Seda suurem on rõõm tunnistada, et antud teos on neist parem (pean silmas siis Aegade julma laulu ja Äraneetute pärijaid). Nimetatud kaks teost ei meeldinud mulle peamiselt liiga ohtra tsivilisatsioonivastase ängi tõttu ja ka selletõttu, et see äng oli minuarust pandud üsnagi meelevaldselt noorte peateglaste suhu. Liiga tugevalt oli neis romaanides tunda, et ei räägi mitte 20+ aastane nooruk, vaid pigem üsnagi eakas ja elus kibestunud autor. Antud teos teeb sellesmõttes õige sammu, et võtab esiteks tsivilisatsiooni peksu pisut vähemaks piirdudes pigem ahnete kapitalistide ja suurkorporatsioonide tümitamisega. Ja teiseks on tegelaseks siin sõjaveteranid, kellede suhu sobib sedalaadi sotsiaalne äng nagu rusikas sinnasamusesse silmaauku. See, kui mingid mitte eriti kõrgelt haritud ja silmalaugudeni kibestunud sõjardid raputavad ebamääraselt rusikat poliitikute ja valitsuse suunas ning üritavad siis mingit vastupanuliikumist ehitada, tundub määratult loogilisem. Ka meeldis mulle, et antud teos oli konkreetse korraliku lõpetusega. "Äraneetute pärijad" jättis tunde nagu oleks autoril lihtsalt mingil hetkel jaks või mõttelõng katkenud.

Sellega aga ka positiivne lõppeb ja algab nüüd siis kriitika. Tühja ja ennast kordavat kriitikat ärimeeste osas on liiga palju. Kõik on nagu mingist Gori karikatuurist, kus paksud isandad (Tarlapi keeles verejoojad) istuvad uuriketid kõhul kõlisemas bankettidel, löövad kristalli kokku ning köökus sõjasangar vaatab ukselt pealt ja poetab pisarat.

Teine ja veelgi suurem puudus on aga see, et teos on lihtsalt kohutavalt veniv. Mina ootaksin eelkõige Tarlapilt hoogset seiklusromaani, aga üllatuseks on tegemist õpikuga teemal: kuidas hakata piraadiks. Täpsemalt kuidas värvata mehi, kuidas säilitada distsipliini, kuidas leida edasimüüjaid, kuidas suhelda suurte gängsteritega, kuidas raha pesta, kuidas leida ohvreid, kuidas sidet pidada. Kosmosepiraadi elu on tegelikult üllatavalt rutiine. Esimese saja lehega suutsid nad kosmoselaeva röövida, nüüd teine sada lehte on nad röövinud ka viimaks esimese kaubalaeva ja selle edukalt maha müünud. Lõpuks oli mulje mis jäi, et 336 lehte on ilmselgelt liiga vähe, et kõiki neid kosmosepiraadi igapäeva muresid ja töid kajastada. Madin ise jääb just selle piraadi argimuredest kubiseva elu juures tagaplaanile. Näiteks üks teose lõpus toimuv vägagi oluline lahing antakse ette sisuliselt leheküljega. Samas kui kaubandust planeeritakse kümneid lehti, ehk isegi terve poogen.

Hetk, mil tundub, et hakkab viimaks põnevaks minema, summutatakse võimalus liiga kiirelt ja peategelased tulevad nende peadekohale kogunenud raskest olukorrast välja äärmiselt puhtalt. Suuresti esiteks tänu heale õnnele ja võimsale sõbrale. Ehk teos pole lihtsalt tasakaalus, märul jääb kõige planeerimise kõrval liiga napiks. Ka paistab silma, kuidas autor üritab tehnoloogilistest küsimustest vaikselt mööda hiilida. Majandustehinguid ja manöövreid kirjeldatakse raamatupidajaliku täpsusega, samas ei saa lugeja isegi õiget aimu sellest milline peategelaste kosmoselaev välja näeb. Kahjuks kirjeldatakse isegi vabasadama tähtsaima mafiossi kodu põhjalikumalt kui näiteks kaptenisilda. Seda kuidas autor pole moodsa tehnikaga kursis rõhutab ilmekalt veel eriti üks üsnagi tühine lõik.

"Ootamatult hakkas sumisema Tsuijoshi Kabajasi kommunikaator. /--/ Tema oli ainus, kellel see isegi tippnõupidamisel võis olla. Kabajasi võttis taskust aparaadi, mis polnud suurem kui sigaretipakk, vastas ja jäi kuulama."

Ühesõnaga, et kogu see arvustus liiga masendavalt kriitiliseks ei muutuks pean lõpuks siiski möönma veelkord, et langus on asendunud taas tõusuga ja arengut on silmaga näha. Rajake tähetolmus on kahtlemata paari viimase aasta Tarlapi tugevaim teos. Loodetavasti on autor saanud nüüd enda madalseisust üle ja ka suurema ühiskonna teemalise viha välja elada ning järgmisena näeme taas seikluslikumaid ja tervikuna läbimõeldumaid romaane. Ka soovitaks autoril vähemalt proovida end moodsate tehnoloogiatega kurssi viia, ulmekirjanikule on see vältimatu.

Kurioosum 12/16 (Rauno Pärnits)

Filmi Impeerium annab vastulöögi peavad George Lucase Tähesõdade saaga fännid tihtilugu kogu sarja parimaks linateoseks. Aga see polegi esimene planeeritud järg. Juba enne sarja esimese filmi Uus lootus filmivõtete algust oli Lucasel plaan tehtud. Ta palkas Alan Dean Fosteri kirjutama järge. Asja iva oli lihtne: kui film on edukas, siis raamat hoiab fännide huvi järgmise osa vastu üleval; ja kui mitte, siis saab selle sisu kasutada odava järje filmimiseks. Nii sündiski esimene Tähesõdade maailma romaan Splinter of The Mind's Eye juba aastal 1978.

Luke ja Leia on teel ülestõusnutega kohtuma, kui peavad tegema hädamaandumise dungliplaneedile, kus nad avastavad impeeriumi salajase kaevanduslinna ja hakkavad otsima imepäraste omadustega kristalli Kaiburr. Kaiburr on nii tähtis, et selle järele laekub ka Darth Vader isiklikult. Mitmete maa-aluste linnade, iidsete templite ja vaenulike eluvormide kiuste quest õnnestub ja päädib Luke ja Vaderi duelliga, kus viimasel käsi maha raiutakse.

Foster on rääkinud, milliste raskustega ta pidi teksti kirjutades võitlema. Romaani alustamisel polnud Lucas isegi veel filmikäsikirja lõpetanud ning tal oli kirjanikule lähtepunktideks anda vaid mõned erinevad stsenaariumi variandid ja esialgsed visuaalsed disainielemendid. Peale selle pidi romaan (mis oli ju kavandatud kui teise filmi stsenaarium) olema võimalikult odavalt üles filmitav, mistõttu pandi juba eos veto vähimalegi kosmoselahinguideele. Tulemusena toimub kogu tegevus koopais, hoonetes sees või äärmisel juhul kõike endasse mähkivas sooudus. Jedijõudu suurendav kristall oli ka Lucase esialgses stsenaariumis sees, kuid hiljem see visati sealt minema. Ning Foster ei tohtinud kasutada Han Solo tegelaskuju. Põhjus oli ka lihtne: Harrison Ford polnud allkirjastanud lepingut filmi järjes osalemiseks.

Kõigest sellest hoolimata on nii mitmedki raamatus sisalduvad detailid leidnud tee filmisarja. Dagobah' hõljuvad udud võib kirjutada romaani teeneks. Arvatavasti on stseen, kus Luke kaotab käe duellis Vaderiga, samuti inspireeritud Fosterilt. Ning koht, kus Leia haarab maast Luke' valgusmõõga ja asub Vaderit ründama, on sarnane Rey ja Kylo kahevõitlusega filmis Jõud tärkab. Olgu mainitud, et Foster palgati ka selle filmi raamatuks kirjutamiseks...

Uudiskirjandus 12/16

Kirjastus Fantaasia

Krüüsalised

John Wyndham

Tõlkinud Martin Kirotar

Orpheuse Raamatukogu

Kaanepilt: Meelis Kroetskin

John Wyndhami «Krüüsalised» on «Trifiidide päeva» (ek 1990, 2015) kõrval vaieldamatult autori olulisim romaan, mis räägib haarava loo postapokalüptilisest tuumakatastroofi järgsest maailmast, kus on levinud kõiksugused mutatsioonid, millesse aga ühiskonnas valitseva sektantliku religiooni tõttu suhtutakse äärmiselt negatiivselt: mutandid kuuluvad kas hävitamisele või agraarsest vaesuse piiril virelevast katastroofijärgsest ühiskonnast väljaheitmisele ning viljatule kõnnumaale saatmisele. Romaani peategelasteks on grupp lapsi, kes on varjatud mutandid, kõigil on midagi liiast, alates mõnest üleliigsest varbast ning lõpetades telepaatiaga.

John Wyndham on Teise maailmasõja järgse briti ulmekirjanduse ehk olulisim autor, tänu kellele ulme õieti jõudiski oma getost välja peavoolulugejateni, kes Wyndhami kirjeldatud inimlikud ja vägagi argised karakterid ja probleemid kiiresti omaks võtsid. Paljud kriitikud peavad «Krüüsalisi» John Wyndhami kõige olulisemaks romaaniks.

Aeglased kuulid

Alastair Reynolds

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Orpheuse Raamatukogu

Kaanepilt: Meelis Kroetskin

Moodsa kosmoseooperi suurmeistriks kuulutatud briti ulmekirjaniku Alastair Reynoldsi raamat «Aeglased kuulid» võitis ajakirja Locus auhinna parima lühiromaani kategoorias ning jõudis ka prestiise Hugo auhinna finalistide sekka. Teos räägib loo galaktilise sõja järellainetusest ehk täpsemalt sellest, mis juhtub, kui krüogeenilisest unest ärkavad tähelaeva reisijad ning avastavad, et nende laeva ei juhi keegi, selle keskarvuti on kohe-kohe üles ütlemas ning kellelgi pole aimu, kus laev asub, kuidas nad selle pardale sattusid või kuidas ülejäänud inimkonnaga ühendust võtta. Laeva asukateks on suure sõja veteranid, sõjavangid, põgenikud, sõjakurjategijad ning lihtsalt kriminaalid. Peategelane peab selles kaootilises olukorras juhtohjad haarama...

Varem on Alastair Reynoldsilt eesti keeles ilmunud kahest lühiromaanist koosnev kogumik «Suur Marsi müür» (Orpheuse Raamatukogu 5/2012), mis võitis parima kogumikuna Eesti ulmeauhinna Stalker.

Kirjastus Varrak

PIKK-KOSMOS

Terry Pratchett, Stephen Baxter

Originaal: The Long Cosmos

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Toimetanud Krista Kaer

344 lk, kõva köide

Pikkmaal on jõudnud kätte 2070. aasta. Astumispäevast on möödas juba kuuskümmend aastat ning inimkond jätkab uue maailmaga kohanemist.

Joshua Valente on otsustanud minna veel ühele retkele Kõrg-Megeritesse ning seal juhtunud õnnetus avab talle uued Pikkmaa tahud. Lobsang on otsustanud tegutsemise asemel mõtisklustesse ja õpingutesse tõmbuda, kuid nii tema kui ka teised Pikkmaa arengus otsustavat rolli mänginud inimesed peavad oma plaanid kõrvale jätma, sest kosmosest tuleb kutse: ÜHINEGE MEIEGA. Seda tajuvad või kuulevad eri moel kõik Pikkmaa mõistuslikud eluvormid ning ainult koostöös on neil võimalik sellele vastata. Vähehaaval hakatakse kokku seadma mandrisuurust kompuutrit, mille abil asuda oma kohale Pikk-Kosmoses, mille saladused ja imed alles hakkavad ennast pikkmaalastele ilmutama.

PEEGLITE LINN. II raamat

Justin Cronin

Originaal: The City of Mirrors

Inglise keelest tõlkinud Peeter Vilmann

424 lk, pehme köide

Kätte on jõudnud käputäie inimolendite ja viiruskite määratute hordide pikaajalise heitluse viimane ja otsustav lahing. Kas inimsugu pääseb või hävib pöördumatult, kas peale jääb Amy headus või Nulli ülim künism, kas inimeste vankumatu vaprus ja leidlikkus osutuvad tugevamaks kui viiruskite pealtnäha pidurdamatu rünnak ja mis saab lugejale nii omaseks saanud Aliciast, Peterist, Michaelist ja paljudest teistest?

Nendele küsimustele vastab J. Cronini suurejoonelise triloogia ,,Teekond" viimane raamat, mis on kirjutatud sama hoogsalt ja kaasakiskuvalt kui eelmisedki. Raamatu tegevus väljub senistest geograafilistest ja ajalistest piiridest. Lugeja viiakse koos tegelastega merele ja teistele mandritele ning tuhande aasta kaugusesse tulevikku.

Ulmkonnakroonika 12/16

Ulmestaar

Aasta viimane ulmestaar on Peeter Helme. Jällegi isik kes ise ja kelle ulmepanus tutvustamist ei peaks vajama. Aga lühidalt mainiks ära, et lisaks ulmekirjanikule on tegemist ka silmapaistva ulmekirjanduse propageerijaga, kes on enda raadiosaadetes korduvalt ulmeraamatuid jutuks võtnud ning peale selle on Peeter aktiivselt tegev Kirjanike liidus.

1. Mida praegu loed?

Praegu on pooleli prantsuse kirjaniku Mathias Enardi romaan ,,Varaste tänav", mille on eestindanud suurepärane tõlkija Heli Allik. Ka Enard ise on suurepärane. Ta võitis 2015. aastal Prantsusmaa kõige tähtsama kirjandusauhinna Goncourti preemia ning on hetkel prantsuse kirjanduse üks kuumemaid nimesid. Eks põhjus ole ka Enardi taustas ja teemades - nimelt on see 1972. aastal sündinud härra õppinud iraani ja araabia keelt ning viibinud pikemat aega Lähis-Idas.

Ka ,,Varaste tänav" käsitleb sealseid - ning nagu teame uudistest ja nagu näitab ka Enard oma romaanis - ning üha enam siinseid probleeme. Ehk siis on ,,Varaste tänava" peategelaseks üks Maroko noormees, kes kasvab üles Prantsuse kriminaalromaane lugedes ning kelle süda on mingis mõttes lõhki rebitud: ühelt poolt elab ta kaasa Araabia kevade vaimustusele ning on harjunud käima lapsest peale moees, teisalt ihaleb ta Euroopasse, kuhu ta romaani kestel ka satub. Seega aktuaalne värk, sest teose tegevus algab kuskil 2010. aasta lõpul või 2011. aasta alguses, mil vallandusid hiljem Araabia kevadena tuntud protsessid. Nii et lugemine, mis aitab natuke mõista pagulaste vaateid Euroopas ja Lähis-Idas toimuvatele protsessidele.

Sama teemaga on seotud ka Triinu Tamme tõlgitud Michel Houellebecqi ,,Alistumine", mille ilmselt kohe järgmiseks läbi loen.

Aga ulmest rääkides ootab lugemist Lois McMaster Bujoldi ,,Mälu" Allan Eichenbaumi tõlkes. See on üheteistkümnes Vorkosigani-sarja raamat. Varasemad on mulle väga meeldinud, nii et mõnulen juba ette lugemisnaudingu ootuses. Samuti on laua peal valmis Michel Faberi mahukas ulmeromaan ,,Imelike uute asjade raamat". Selle on tõlkinud Aet Varik.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

See on hea ja lihtne küsimus, millele vastata on paha ja raske. Asi on selles, et põhjused sõltuvad nii loetavast raamatust, lugejast kui ka sellest, mis olukorras ja kontekstis teos lugejani jõuab. Näiteks tänavu suvel haaras mind kihk lugeda kõike antiikaegsest sõjakunstist, mis kätte sattus. Põhjus oli iseenesest lihtne - sattusin ,,Total War: Rome II" lainele ning tahtsin teada, kuidas need asjad ikka päriselt käisid. Ja siis lugesingi.

Mõne raamatu puhul võib naelutajaks olla autori keel. Meelis Friedenthali ,,Mesilaste" puhul näiteks on keel ja stiil väga oluline. Ilma autori väljapeetud keeleta poleks see jutuke ju midagi erilist.

Mõneteise teose teose puhul on põhjuseks põnev tegevus. Marju Randlase tõlgitud Pierce Browni ,,Punase tõus" ja ,,Kuldne poeg" on ju, mis siin salata, suht null-stiilis raamatud: nende keel on lihvitud sedavõrd lihtsaks, et see ei segaks lugemist. Võimalik on tõesti libiseda üle lausete, jälgides üha põnevamaks muutuvat aktsiooni.

Ja siis, nagu enne öeldud, on raamatuid, mille puhul on tähtis kontekst. 15aastasena tundusid Remarque ja Salinger üliägedad. Praegu ei julge neid enam kätte võtta, sest kardan pettuda. Samas on autoreid, kes on ajatud. Lugesin tänavu suvel jälle läbi Asimovi kolm algset Asumi lugu. Olgem ausad: ei ,,Asum" ning ,,Asum ja impeerium" Linda Ariva tõlkes ega ,,Teine Asum" Indrek Ellingu tõlkes pole keelelised või stiiliedöövrid. Ja süüdi pole tõlge, vaid Asimov oligi selline autor - ta armastab kõnelda asjast ning kui ka lord Dorwini viis rääkida r-tähte kasutamata mõjub hea meelelahutusena, siis muidu Asimov keeleküsimustega ei tegele. Ega peagi tegelema. See pole tema ala lihtsalt.

3. Ulme kolm lemmikut?

Eks need peavad ikka olema sellised raamatud ja autorid, keda ja mida ma viitsin uuesti lugeda. Asimovit sai juba mainitud. Teine sedalaadi kirjanik on Philip K. Dick, kelle hullus - ja selle varjus hiiliv häiriv aktuaalsus ning läbinägelikkus - mõjub alati kutsuvalt ning kaasamõtlema sundivalt. Ning eks muidugi vennaksed Venemaalt - Arkadi ja Boris. Ma ei kujuta ei iseennast ega oma arusaama mitte ainult ulmekirjandusest vaid kirjandusest üldse ilma nendeta ette. Samas võin olla Strugatskite aadressil siiski ka päris kriitiline. See vist oli Veiko Belials - muide, samuti väga hea autor, et nimetada, mis siis et neljandana, ära ka keegi kodumaine kirjanik - kes tõi esile Strugatskite võimetuse kirjeldada mitte-venelastest tegelasi ja mitte-nõukogulikke olusid. Kohati on see naljakas, kohati aga üsna tüütu, kui mingite anglosaksi või germaani nimedega tüübid veneliku eksalteeritusega karjuvad ja oigavad või sentimentaalitsevad. Aga mis siis, ikkagi loen ,,Ajastu ahistavaid" asju või ,,Raske on olla jumalat" aegajalt uuesti üle.

Reaktor Raadio kahes

Raadio kahes käis külas Ove Hillep ja ulmest jätkuks juttu kauemakski, seega Elagu ulme!

Kes tahab Ove juttu Reaktorist järelkuulata siis kolmas tund ning umbes 32:11 hakkab pihta

... ja tema vahtkond on lõppenud.

Detsembri alguses lahkus meie seast näitleja Peter Vaughan, kes kogus ülemaailmset kuulsust vägagi auväärses eas, mängides Troonide Mängu sarjas pimedat meister Aemoni, olles ise filmimise ajal üle 90 aasta vanune. Kokku jõudis Vaughan kino- ja teleekraanidel olla 56 aastat, jõudes kokku vähemalt 73 erinevasse sarja või filmi, seda küll alati ainult kõrvalosatäitjana, mitte kunagi peaosas. Lisaks Troonide mängule näitles veel seitsmes ulmelises teoses - Village of the Damned (1960, teadusulme), A Ghost Story for Christmas (1972, kummituselugu), Symptoms (1974, õudus), Time Bandits (1981, fantaasia), Brazil (1985, düstoopiline teadusulme), Haunted Honeymoon (1986, õudus-komöödia) ja The 10th Kingdom (2000, muinasjutuline fantaasia).

Jutt: Novembriöö (Miikael Jekimov)

Mu armas Juhan,

loodan, et teil läheb kõik hästi. Tean, et tarvitsen seletada, mistõttu ma möödunud nädalal kohale ei jõudnud, ent kriipiv sulg liigub alatasa üle paberi vaevaliselt, nõnda, et ma isegi ei oska kusagilt alustada. Kindlasti ei leidu paljusid, kes oleks suutelised uskuma, mis täpselt oli põhjus minu ootamatuks viibimiseks, ent annan oma ausõna, et see mis juhtus, on sulatõsi. Kui keegi on võimeline uskuma, siis tean, et see oled justnimelt sina, vennapoeg.

Hingedepäev langes sel kõledal aastal neljapäevale, nagu sa kalendrist märgata võisid, ning just see neljapäev sattus kokku ajaga, mil kohale oleksin pidanud jõudma. Asusin küll Kaarnakülast kolme hommiku eest teele, kuid isegi hobusega võtnuks reis vähemalt samapalju päevi, sandi õnne korral vahest, et neligi. Ent ega viisakaid trahtereid, kus peatuda, siinse ja teie linna vahele eriti jää, seega olin otsustanud kõvasti peale ajada ning viimase otsaku kolmandal õhtul läbida. Hingedepäeval olid taevasse keerdunud tumedad pilved, mistõttu lootsin korralikult tõtates enne pimeda saabumist juba teil olla. Kuid öö laskus ootamatult kiiresti peale, justkui uni, mida kõigest hingest silmist välja hõõruda üritad. Külm pressis maanteelindil vägisi läbi mantli sisse ja järsku hakkas sadama hoogsat lund. Esimest lund sel talvehakul, kuid rõõmutut ja morni, mis armutu tuule toel silmadesse peksles ning kõikjalt mujalt hetkega läbi külmetas. Mõlemalt poolt mu ümber tikkus peale taevasse kõrguv metsamüür, justkui trööstitu vangikong, hallitav ja rõske. Ma ei näinud pea midagi, ümberringi varjuunelma kägistav äng, kuid edasi tuli ometigi sundida. Järgmisel hetkel avastasin end aga üha kõvemaks külmuvalt maapinnalt. Kukkumine lõi mu hinge kinni ja kondid kangeks. Vandusin, valu igat tolli mu kehast raiumas. Ent veelgi süngem masendus langes mu meeltele kui leidsin, et hobune oli jala murdnud. Ma ei söandanud uskuda, et siinsetes metsades leidub hunte, ent vististi eksisin, kuna peadselt süttisid nende kollased silmad puude vahel kui koldes hõõguvad söetükid. Saabel rippus mul küll vööl, ent nii mitme elaja vastu oleks sellest üksinda tublisti vajaka jäänud. Tõmbasin siiski tera tupest ja suutsin esimesel hallsilmal läbi kõri lüüa, ent kukkudes tõmbas ta selle mult käest. Hobune kisti koledate karjete saatel tükkideks. Kari elajaid, kes ta oma võimusse võtsid ning kihvad toorelt käiku lasid. Ma ei ole iial midagi nii jubedat näinud ega kuulnud, see otsekui lõikas mu enda ihusse. Karjed lahkusid mu enese suust, nõnda mulle paistis. Röögatasin kuis kopsud lubasid ja tõstsin rusikad silme ette. Tulgu siis, kui julgesid. Alistudes ei kavatsenud ma lahkuda.

Kuid hundid jooksid minema. Ma ei suutnud uskuda oma õnne, et olin suutnud end niimoodi täbaraimast olukorrast välja vingerdada. Aga ütlemata rumal ohe lahkus mu huulilt niipea, kui nägin teekäänaku tagant lähenevat sõidukit. Mina ei olnud üldse hunte minema kihutanud. See oli hoopis kahehobuse tõld, mis hirmsa müraga minu poole liikus, ning näis äkitselt välja ilmunud kuuketta valguses ühtaegu tontlik ja lunastav. Kahvatu tulesõõr ümbritses tõllalaternat, varjudes joonistus esile ähmane mehekogu, kes ratsmeist tõmmates tõlla ainsa liigutusega seisma käsutas. Korraga vajus üle mu kogu keha mingi mõistatuslik tunne, rõhuv ja masendunud nagu ümbritsev öö. Tundsin ihuliikmete värinat, justkui mööduv krambihoog, mis olnuks iga muu talveöö külmas arusaadav. Ent valida palju ei olnud. Kutsar kandis tumesinakat velvetkuube, huvitavate pöidadega ratsasaabasteni laskuvat pikka palitut. Ta lubas mu ühes võtta, kui ma seda ainult sooviksin. Kindlasti oled sinagi Juhan mõnikord leidnud ennast olukorrast, kus ühteaegu vajad midagi, ent ei taha seda mingi hinna eest teha. Just nimelt säärasest seisundist leidsin ma end tol silmapilgul. Praegu küll mõtlen, et kas vahest külma pealetükkivasse talveöhe koolema jäämine ei oleks olnud parem valik. Tõesõnu, ei tea ikka veel.

Ronisin kutsari kõrvale tõllapukki ja tänasin siiski õnne, et avanes võimalus linna poole sõita. Ükskõik mida, et sealt koledalt teelt minema pääseda. Ma võtsin kokku kogu oma julguse ning vaatasin surnud hobusele järele, ehkki arvasin, et nii jube pilt oleks mu närvi nõudnud. Kogu kaugenev teekäänak oli tumedat verd täis, tundudes palju enam kui ühes hobuses oleks tohtinud jaguda. Kuid ma ei oleks pidanud vaevuma surnud hobust üldse kartma. Tõlla ette rakendatud kaks elusat olid veelgi võikamad kui maha jäänud korjus. Esimene oli suur kui ürgajast virgunud koletis, korskas ja ajas suust vahtu, silmad pingutusest pahupidi. Ja must, täiesti must kui pilkaim keldripimedus, sama jäine kui pakane ise. Kuid see oli hoopis teine, kes mu selja jäigaks pigistas. Väike kronu, säärane, kel polnud mingit õigust tõlda enda järel vedada. Väändunud ja kõverate jalgadega peletis, ribid õhkõrna nahaloori alt välja tükkimas. Kutsar naeratas, vähemalt ma arvasin, et see oli naeratus, ja ütles, et just suur hobune oli see, kes kõigest väest väiksemat ohjes hoida üritas, muidu vajunuks tõld nii suure kiiruse pealt kaheks. Ma ei tahtnud uskuda, et see oli tõsi, ent kui elukad jalad alla võtsid ning mööda teed kihutama paiskasid, nägin tõesõnu, et väiksem üritas oma naha hinnaga eest ära panna ning suurem oli hoopis see, kes kannatuse käes ägas.

Vaatasin kõrvale ning üritasin oma äkkiilmunud abistajast aru saada. Võõras paistis tuttavana, ent mitte äratuntavana, nagu keeleotsal narriv mõte, mis kuidagi suust välja ei taha tulla, nagu keegi, kes võib olla ainult kauge lapsepõlvesõber keda pole kaks-kolm pikka aastakümmet kohanud ning ühel ootamatul päeval taas sulle otsa komistab ja end vastumeelselt jõllitama unustab. Kummaline oli aga tema näoilme. Meie maa rahval peegeldub ju nördimus või tuim pettumus, temal aga olla see täitsa sõbralik. Kehahoiakuski oli midagi justkui suursugust, et ma teda esmapilgul mõisahärraks pidasin. Ent milline saks istub ise pukis? Vaid mõisas, pimedal talveteel aga, kipun arvama, et ei iial. Võõra nägu polnud ka üldsegi vana, silmades kajas aga helk kui põhjatus kaevus. Oled sa, kallis Juhan, iial kohanud kedagi, kellega võiksid juttu puhuda kõigest, mis iial on juhtunud või kunagi hakkab alles juhtuma? Just nii tundsin ma neisse silmadesse vaadates. Need heitsid üle mu meelte lummava loori, säärase, millest mul välja rabeleda ei õnnestunud.

Olles mu häda ära kuulanud ning mu porise selja ja sünge tujuga vürtsitatud siunamised hukkamõistmata alla neelanud, hakkas ta ise juttu pajatama, hääletoon ja etlus kui mõnel ülikul ennemuistsel aal. Ta vestis endast. Kutsaritööst, mis ta olemise lugematute linnade vahel tükkideks rebis, juurtest, mida iial maha panna ei olnud mahti, inimestest, keda ta vaid korra kohtas ning kellest seejärel lahkus vaid selleks, et neid enam iial mitte näha. Saad sa aru, Juhan, see võõras oli vedaja, rahva sõidutaja ühest paigast teise. Ent kuulates teda leidsin ma selle olevat rõhuvalt üksildase elukutse, kui igavese palveränduri lõputa tee, kui mõne ammuse rändrahva muutumatu kodukoha poole pürgimise. Ta küll ütles, et tema tugipunkti ei vajanud, et tema lihtsalt oli, kuid suudad sa ette kujutada, kuidas see välja võiks näha? Olla ilma koduta, alatasa teel, samaaegselt igale poole ja ei kuhugi.

Sel hetkel püüdis mu pilgu mööda sähvivate kuuskede vahel üks jäme raagus puutüvi, mille liiki ma pimedas ära tunda ei suutnud. Küll aga nägin ma selle puu, selle närtsinud ja piinatud puutüve peal pikki küünisejälgi, mida ma võisin ainult lugeda mõne koletu varjust hetkeks välja astunud eluka raevutööks, ja mis nägid välja kui põllule küntud vaod, krobelised, vägisi surutud ning rahutud kui taevas sel kõigest lootusrikkast maha jäetud ööl. Järsku meenus mulle kogu külmus, mille olin mõneks ajaks tähelepanuta jätnud. See ründas seda visama raevuga, puges riidekihtide vahelt sisse ning vajutas mu palja ihu peale järeleandmatu pitseri. Selline kalk haare lõi mu pahviks, vappusin, sõrmed ümber pingi nii pingeliselt, et nad olid kahtlemata sama valged kui mu nägu. Palusin mõttes ennastunustavalt, et luud mu sõrmedes tuhandeks killuks ei puruneks. Jäsemed olid kui halvatud, nahk ja ihu rebenemas. Painajalik valu kiskus nii tugevalt, et kartsin, et kaotan kohe mõistuse. Kummalisel kombel aga see hoopis ergastas mu ähmaseid meeli, mis hetk tagasi olid justkui viimsesse unne suikunud. Surusin hambad kokku ja sulgesin silmad. Järgnev hingetõmme oli tõenäoliselt karastavaim kogu mu senise lühikese elu jooksul.

Ja ma tundsin, et midagi mu sees lõi ärkvele. Et ma korraga mõistsin, mis oli juhtunud. Kus ma olin. Ja kuhu poole. Võõras vaikis, tummalt kui koolnu, ning hobusedki olid vakka, nii uskumatu kui see säärase koletu kiiruse juures kapates üldse tunduda võib. Või olin see hoopis mina, ausalt, Juhan, seda ma siin kirjutades isegi ei mäleta. Aga ühtäkki ma teadsin, või vähemalt arvasin teadvat, kes see mu nii ootamatult üles oli korjanud. Kelle abi see oli, mille vankumatut lõivu mul õige pea tasuma tarvitses hakata. Olin paigale kivistunud, keha tõllapukis jäik, külm ja ülevoolav hirm ihu oma raudsesse haardesse allutanud. Silmad liikusid vägisi alla, kutsari jalge poole, ent üritasin neid kõigest jõust enda ees hoida. Esimene lumi ikkagi langes, viirastuslik oma ilus, krudises ühtviisi ohjeldamatute tõllarataste ja elukate jõuliste jalgade all. Metsaladvad sulasid sünkja taevaga ühte, tundsin, et olen kui põhjatu meresügaviku all, kuhu päevavalgus iial küünitada ei suutnud. Ajatajugi oli mu maha jätnud. Ma ei teadnud kaua me teel olime olnud, ent okkalised kuuseoksad olid juba pilvekahlu meenutavate lumekuubede alla peitunud. Teele oli ilmunud õhkõrn udukogu, mis püsis madalal justkui kuju võttev vaim tõusnud maapõuest endast. Just siis aga avastasin ma, et iga kord kui ma välja hingasin, paiskus mu suust tontlikult tantsisklev õhupahvakas. Sa kahtlemata möönaksid praegu, et selles pole külmas talveilmas midagi eriskummalist, ent vastupidi. Sest võõral mu kõrval, kutsaril pukis, sel mõistatuslikul abimehel niimoodi ei olnud. Tema hingamisel ei väljunud öhe mitte midagi. Ma pöörasin pea eemale ja sulgesin taas silmad, üritades hinge võimalikult kaua kinni hoida ja kui vaja, siis laseksin välja vaid väikseima hingamise. Ma ei suutnud arvata mis võiks juhtuda siis, kui võõras mõistab, et olin märganud tema veidrust. Mis minuga saaks. Milline säng mind siis oma volis hoida suudaks.

Ma ei taha, et sa mõistataksid nüüd, kas sa oleksid suuteline minu patte ära kandma. Me ei ole ju siiski ühe näo järgi voolitud. Minu puudused on mu enda omad ning tol hetkel leidsin, et kõik mu üleastumised laotusid mu ette selgemalt kui tindist voolitud sõnad valgeima paberi peal. Tundsin end kui lävepakul, pooleldi võõras ilmas, peatumatul minekuteel ning teadsin, et hukk ei ole kaugel. Mu silmad jõnksatasid taas kutsari jalge poole, ent sain nad viimasel hetkel pidama ning üritasin jätta muljet, et lumi oli silma läinud, surudes sõrmed nii jõuliselt silmakoobastesse, et nägin pimeduses lõhkevaid tähti. Lootsin pooleldi, et kui nad avan, leian end tagasi metsasüdames, oma surnud hobuse juurest, isegi siis, kui hundid mu kohe murraksid. Ent kui laud taas lahti lõin, nägin võõra ebamaist naeratust, kaledat justkui kustunud kuusirp. Ta küsis mult kas kõik oli korras, hääl sama sõbralik kui ennist, ent sedakorda aimasin ma sõnade taga külmust, säärast, mida võib ära tunda vaid kõige pahelisemate isikute palges. Üritasin neid mõtteid peast tõrjuda, kinnitasin endale, et see on vale, see mida tunnen, et kõik on tegelikult korras ja väsimus pani mu arvama midagi, mida tegelikult olemas ei olnud. See kinnitus kõlas aga vääramalt kui võõra leebe ja heasoovlik nägu.

Viimases hädas asetasin vasaku käe vööle, haaramaks oma saabli pidemest, juhuks kui sugeneb vajadus seda enese kaitseks kasutada. Ma tardusin taas, silmad pärani, lõug nii jõuliselt kokku surutud, et tundsin, kuidas hambad lukus kirisevad. Olin ennist jahmatavas meelevallas oma saabli hundikerre jätnud ning ilma relvata pukki istunud. Selle mõistmise järel valgus aga uus kohkumus üle mu meelte. Olin suutmatu isegi kokku lugeda, kui mitu neid jubedaid hetki sel ööl olnud oli. Mu pilk vaatas ainiti tõtt võõra jalgega, mille ümber alles nüüd mõistsin, ei olnud hoopiski ratsasaapaid. Lund koguv velvetkuub sai põlvede juures otsa justkui lõigatult, paisates valla ainult midagi, mille võisin arvata mõne elaja jalgadeks, karvased, tumedad, lõppedes inetute väändunud kapjadega. Häälitsus, mille kuuldavale tõin, oli midagi kirjeldamatut, õudusest pungil koitmine, surmaeelne hingevallandus.

Ent surma ei järgnenud. Võõras ei rünnanud mind, hoolimata mu ehk isegi asjatust kartusest. Ta ajas hoopis käed läbi juuste, just nagu muuseas, ning viskas ohjad käest, väites, et hobused teavad tegelikult ise kuhu minna. Ainus, mida paotada suutsin oli küsimus, keda ta tõllas sel mornil ööl sõidutab. Ma arvan, et mul ei tarvitse tema vastust eraldi välja tuua. See tund oli varutud vaid minu jaoks. Ma ei mõistnud aga miks. Kuidas oli ta teadnud kuhu täpselt tulla? Kuidas oli ta juhuse tahtel just õigel hetkel minu päästmiseks seal, kus vaja? Ta raputas mõrult pead, ohkas ja surus sõrmenukke silmadesse just niisamuti nagu mina paari hetke eest. Ma tundsin end nõnda viletsalt nagu vaid need, kes vaagivad mõne koletu tõve kütkes. Ja siis ma mõistsin. Tegu ei olnud üldse haigusega. Külmad ihuliikmed. Ängistav tunne mu rinnus. Valu, mida ma alles mõne aja eest tundma olin hakanud. Ja mõtted, mis liikusid vaid ühes suunas. Ma küsisin talt, kas tõesti on nii. Tõllalaterna kahvatupunases valguses nägin, et tema vaid naeratas.

Loodan, et teil on kõik hästi,

Teodor

Jutt: Sosnovski karuputkede päev (Meelis Ivanov)

Kui koht, kus sa ärkad, ei kõla nagu Hibernatsiooniune Taastusravikeskus, kus sa omast arust peaksid ärkama, vaid rohkem nagu pühapäeva õhtu sinu isa lemmikstriptiisiklubis, on kindlasti kusagil midagi väga valesti.

Ma kuulsin seda läbi seinte ja uste. Huvitav, kuidas on ilmeksimatult aru saada, et inimesed karjuvad, isegi kui heli on võrdlemisi vaikne. Naiste hääled tungisid tänu kõrgemale helinivoole rohkem läbi ja hetkeks tulin tobedale ideele, et võib-olla on kõrvalasuvaid ruume kisakooride võistluse tarbeks välja üüritud. Omal ajal sai neil võistlustel vahel käidud koos omasuguste arglike nohikute kambaga. Istusime kõige kaugemal tribüünil ja õgisime silmadega kõige ilusamate tüdrukute kõige ilusamaid sääri, samal ajal kui jalgpallurid oma kambaga kõige ees huilgasid, kahemõttelisi nalju karjusid ja silma tegid. Pärast pidi veel kindlasti enne autasustamist minema hiilima, et mitte mõnele liiga alfaisaseks transformeerunud gorillale asja eest teist tagant ette jääda.

Raputasin pead, toppisin nimetissõrmed kõrvadesse ja keerutasin ettevaatlikult. Natuke kohises, natuke krudises ja kui sõrmed välja tõmbasin troonisid küünte otsas koledad helepruunid vaigupallid. Nipsutasin need minema ja ajasin ennast istukile. Rebisin ümmargused andurid koos juhtmetega käsivartelt ja muudelt kehaosadelt maha ning libistasin jalad põrandale. Tegin ettevaatlikult mõne sammu. Kõige hullem ei tundunudki, kuigi olin just kaks ja pool aastast marsisüstikus vegetatiivses olekus veetnud. Kaasaegne meditsiin ei lase kaaluta olekus lihastel kärbuda, liigestel ja luudel olematu kulumise kompensatsiooniks ülemäärast massi kasvatada ning südame-veresoonkonnal tegevusetusest nõrgeneda. Tundsin ennast, kuidas seda nüüd öeldagi, vägagi reipalt.

Valgus oli mõnusalt hämar, nii et nägin ilusasti, kuhupoole liikuda. Uks sõitis sahinal seina sisse ja astusin, võiks vist siiski mainida, et pisut kõheldes, koridori. Karjuvas kõneviisis esitatud häältepalett kostis nüüd juba tunduvalt valjemalt, naiste kriiskamise sekka kostis ka madalamaid meestehääli. Kui mulle alguses tundus, et kusagil on suur riid lahti läinud, umbes nagu Brooklyni turuplatsil, kus hiinlased, hindud ja muud kaupmeeste gängid maid ja puid jagatud ei saa, siis nüüd tabas mu kõrv, et olin vist siiski eksinud. See ei olnud niivõrd karjumine kui hüüdmine või midagi rohkem sellesarnast. Mälupilt lapsepõlvest, kui vanaema kõva kuulmisega vanaisaga õiendas, et see jälle köögis sigarit suitsetab ja tuha vastpestud kohvitassidesse raputab. Toon ei kõlanud üldsegi vihaselt.

Liikusin tasapisi edasi, kuni heli nii valjuks muutus, et juba oli võimalik sõnu eristada.

,,Mis mõttes ei kuule hästi..."

,,Ma ei kuule enam üldse midagi..."

,,Kurat, kas see pauk oli nii kõva..."

,,Ei, ma alguses nagu kuulsin täiesti normaalselt..."

,,Mul küll kumises kõrvus aga ma kuulsin nagu ka ennist ikka midagi..."

Läksin järjest valjeneva heli suunas, kuni vaatevälja ilmusid kaks kitlitesse riietatud taastusravikeskuse töötajat, umbes kolmekümnene mees ja vanemas keskeas naisterahvas. Nad seisid teineteisele väga lähedal ja karjusid üksteisele kõrva. Nad vist märkasid mu pikaks veninud varju, keerasid ennast minu poole ja jäid üksisilmi jõllitama.

,,Näe, üks ärkas selle paugu peale üles," karjus naine täiest kõrist mehele kõrva. Mees raputas pead ja karjus vastu: ,,Ma ei kuule mitte midagi.". Kui nende inimeste pead oleks saanud oma kujutluses ära vahetada mõne muldvana äti omaga, oleks see vaatepilt loogiline tundunud. Praegu ei tundunud.

Naisterahvas tuli kiire kõnnakuga minu poole ja sirutas hoogsalt oma huuled mu kõrva poole. Kui ma oleks sekundi murdosa hiljaks jäänud, oleks ma kindlasti hetke pärast sama kurdiks jäänud, sest ma kuulsin, kuidas õhk vilinal naise kopsudesse sisenes ja ta mulle kõrva röökima valmistus. Astusin instinktiivselt sammu tagasi, aga kuna tasakaalukeskus mu piklikajus ei olnud veel nii hoogsa liigutusega harjunud, prantsatasin täie hooga maha ja lõin pea kõva kolakaga vastu põrandat ära.

,,See on see Mr. Boone McLowden, kes meile täna toodi," kuulsin läbi kustuva teadvuse ebainimliku valjusega kajavaid sõnu.

,,Ta ei saanud pauku kuulda, ta alles saabus..."

***

3. september 2090

Boone McLowden, 1. sissekanne

Päeviku esimene sissekanne.

Kirjutan sulepeaga paberile. Tähed on kõverad ja konarlikud. Olen hiilgavate tulemustega läbinud käsitsikirjutamise kursused ja olin oma grupis pikalt kõigist ees. Sellegipoolest ei tule kirjutamine veel eriti hästi välja. Nüüdsest peame lisaks peitserveritesse edastavatele raportitele ka käsikirjas märkmeid tegema. Ei pea, aga võime. Just nimelt märkmeid, vabas vormis ja vaba mõttega. Kirjutame, mis hetkel oluline tundub ja mida me tahaksime tulevatele põlvedele edasi anda. Võib juhtuda, et peitserverid hävivad. Võib juhtuda, et kogu inimkond ja kõik inimkonna poolt loodu hävib. Vabandust, hävitatakse.

Kirjutan happekindla laeka kaanel. Mul on 600 valget lehte sünteetilist paberit ja kilomeetrite kaupa sulepeasse peitunud tindijoont, mida sõnadeks painutada (haha, see tuli nüüd küll luuleline).

Kirjutan siia lühidalt, millest kõik algas.

5.mail 2086 toimus sündmus, mida nimetati kohe algusest peale "suureks pauguks". Vana tähendus sellele väljendile, mis tähistas Universumi algust, läks kõigil kiirelt meelest. Seda on lihtne mõista, sest see väike "suur pauk" tähistas samuti millegi täiesti uue algust.

"Suur pauk" oli meeletu intensiivsusega helilaine, mis tabas kõiki maakera punkte üheaegselt. Ka hoonetes, paksude seintega hoonetes, asetsevaid punkte. Maa-aluseid punkte. Õhus viibivates lennumasinates asuvaid punkte.

Vähemalt kindlasti kõiki neid punkte, kus paiknes mõni inimene.

Nii palju, kui ma tean, rebenesid väheste inimeste trummikiled koheselt. Mõnedel kumises kõrvus pärast suurt pauku, mõnedel kohises, osad kuulsid lihtsalt halvasti, nagu oleks vaigukork kuulmekile vastu surutud. Ainuke häda oli selles, et kuulmine ei taastunud vaid muutus järjest halvemaks kuni kadus sootuks. Kahe päeva pärast oli 99.999999 protsenti maalastest täielikult kurdistunud. See 0,000001 protsenti, kes kuulis, olin mina (ärge komakohti lugege, panin need suvaliselt). Sel hetkel olin ainus inimene maal, kes kuulis.

See sai võimalikuks seetõttu, et mina saabusin just marsimissioonilt. Olin laevas üksi. Piloot. Juhuks, kui on vaja käsijuhtimisele üle minna (seda ei olnud tegelikult kunagi juhtunud). 7. veebruaril 2084 istusin Marsil La Playa Rhodochrosit'i neemel süstikusse, viskasin hibernatsiooniune kapslisse pikali ja ärkasin 5.märtsil 2086 Maal. 16 minutit enne kui mu süstik maa atmosfääri sisenes, kõlas "Suur Pauk".

4 päeva hiljem alustasid maabumist kõik 2491 Maa orbiidil viibivat inimest. 13 päeva hiljem hakkasid Maale riburada pidi tagasi saabuma 13 085 Kuul viibivat inimest. 2 aastat ja 8 kuud hiljem jõudsid tagasi viimased 19 841-st "marslasest", kelle hulgas palju minu sõpru. Lisaks veel mõned väiksemad missioonid. Kosmosest kutsuti tagasi koju kõik, kes kasutasid hingamiseks tehisõhku.

Meid, kuuljaid, on umbes 35 tuhande kandis. Mittekuuljaid on alles jäänud mõne miljoni jagu. Nelja aastaga on kadunud 27 miljardit inimest.

Mis asi siis ikkagi oli "Suur Pauk"?

Kunagi elutses maal umbes 400 000 erinevat taimeliiki. Liike tekkis ja kadus, oli ürgseid, planeet Maa roheliseks muutumise algusest pärinevaid ja alles rohelisi, andke mulle väike kalambuur andeks. Nende hulgas oli ka liik, mis metsikult kasvas vaid Kaukaaasia jõgede kallastel ja metsalagendikel. Täpselt on kindlaks tegemata, kes tuli mõttele seda taime levitama hakata. Olid ajad, mil neid lausa külvati ja kasvatati suure hoole ja armastusega. Oleks tublid farmerid vaid teadnud...

Kas ma nime juba kirjutasin?

Halvim, mis Inimese kui liigiga kunagi juhtunud on, kaasaarvatud suured sõjad ja tuumarünnakud. Mu daamid ja härrad, saage palun tuttavaks.

Sosnovski karuputk.

Saja aasta jooksul olid need taimed pidevalt oma mõjuvõimu suurendanud. Siiski piisavalt märkamatult, et inimesed oma hüperlinnastumise ja kosmosevallutuste kõrvalt kõige olulisemale tähelepanu pöörata ei osanud.

Vähehaaval, aga uskumatu järjekindlusega olid nad imepeenikese faktuuriga mikroskoopilist, lõhnatut ja maitsetut õietolmu atmosfääri paisanud. Oli küll väike grupp keskkonnaaktiviste, kes sellele tähelepanu üritas juhtida, kuid keegi ei pannud neid tähele.

"Suure Paugu" hetkel muutus midagi selle õietolmu rakutuumas. Lihtsam oleks öelda, et see plahvatas, kuigi see pole päris korrektne. See kõik toimus üheaegselt, mis võimendas efekti drastiliselt. Kõikide inimeste, kes viibisid planeedil Maa, kuulmekiledesse tekkisid mikrorebendid. Seesama tolm võttis rebendi servadel koha sisse ja hävitas mõne päevaga jäädavalt kuulmekile. "Suure Pauguni" arvati, et kuulmekile taastub ise suhteliselt lihtsalt vigastustest, mis oligi õige niikaua, kuni enam õige ei olnud.

Ühiskond ei kukkunud kohe kokku. Läks ikka mõni kuu aega.

Miks oli vaja kellelgi inimesed kurdistada?

Õige varsti saime teada.

8. oktoober 2090

Boone McLowden 2. sissekanne

Täna liikusime palju edasi. Grupp oli õhtuks väga väsinud. Mina olin väsinud. Olen praegu ka. Grupp magab ringi kujuliselt ümber lõkke. Ühekäeline Kyle tõmbleb veidi unes. Ta on kõige noorem, alles kuueteistkümnene. Ta nägi 4 aastat tagasi pealt oma perekonna ja kolme naabriperekonna hukkamist. Kaotas käe ja hingerahu kogu eluks.

Teised magavad rahulikult, välja arvatud Riley. Mitmel ööl on olen märganud, et see varajastes kahekümnendates noor daam mind magamiskoti serva alt salaja piidleb. Mulle see eriti ei meeldi. Esiteks peaks ta magama, sest ma vajan homme keskpäeval neljaks tunniks nende kõigi täiuslikku keskendumist. Kui kellegi tähelepanu hajub, näiteks magamata öö tõttu, võib see meile kõigile hukatuslikuks saada. Samuti võivad isiklikud suhted minu ja mõne grupi liikme vahel grupi ühtsust lõhkuda.

Tegin just kaks tundi ringkäiku ümber laagriplatsi, kuna õhtu oli veidi tuuline. Puude lehed on juba kuivamas ja seetõttu krabisevad rohkem kui mulle meeldiks. Kõrvalised helid segavad ja häirivad tähelepanu.

Hakkab juba kergelt koitma, tuul on vaibunud ja ma istun selg vastu männitüve. Hetkel on ohutu puhata ja märkmeid kirjutada. Ma tahaks väga, et seekord õnnestuks mul grupp inimkaotusteta tagasi viia. Eelmine kord kaotasin neli inimest.

Pean Rileyga midagi ette võtma. Rääkima temaga, kuigi tehniliselt on see viiplemine. Ma arvan, et juhtunud on see, mis ikka minuga juhtub. Noored naised kipuvad minusse armuma. Mitte, et ma eriti kena mees oleksin, aga ma olen juht. Teine, ma arvan, et vähemalt sama suur põhjus on, et ma kuulen. Ma olen naiste jaoks justkui korralik terve bioloogiline materjal, kuigi minu kuulmisvõime ei ole geneetiline eelis. Mul vedas kunagi. Ma olen mitmeid kordi pidanud tagasi lükkama ettepanekuid, võrgutamiskatseid ja palveid lapse eostamiseks. Ma lihtsalt ei taha, et mõni laps sellisesse maailma sünniks.

Veidi aega tagasi avasin ekraani ja lugesin Suure Ringi juhiseid. Mõned meie droonid on uusi häirivaid kaadreid salvestanud. Kasutame viimasel ajal luureks vanamoodsat droonitehnoloogiat, kuna see on odav ja lihtne valmistada. Need on enesetapumissioonid. Droon läheb, filmib, saadab andmed ja ei tule mitte kunagi tagasi.

12. oktoober 2090

Boone McLowden 3. Sissekanne

Sattusime täna staatilise koloonia peale. Seire töötas laitmatult. Liikusime hommikul mööda kergelt külmunud metsa kuni jõudsime mäeveerule. Saatsin 2 lähiluuredrooni välja ja grupp kogunes minu ümber ekraani vaatama See oli vist Poolesilmne Charles, kes kolooniat märkas. Tiheda männimetsa vahel, puude latvadest pisut kõrgemal hõljusid tuules tuttavad suured tumerohelised lehed. Kuna tegemist oli noore staatilise kolooniaga, ei olnud meile endile suuremat ohtu. Saatsin hävituskutsungi ja kusagil tõusid õhku 6 suurt drooni. Ootasime umbes tunni, kuni eskadrill kohale jõudis.

Esimesena ankurdusid koloonia kohale leegidroonid. Suured lehed tundsid lõppu ette, tõmbusid võimalikult väikeseks ja püüdsid end mändide vahele ära peita. Minul neist küll kahju ei olnud. Leegidroonid suunasid lõõmavad joad otse metsatukka. Põlemine oli üliintensiivne. Õige pea oli rohelisest metsavaibast justkui tükk välja rebitud. Suitsev mustendav ovaal, mille peal ei kasva mitu aastat mitte ühtegi taime. Nüüd oli aeg kustutusdroonide käes. Neli valge pulbri juga ujutasid musta laigu omakorda üle ja värvisid selle valgeks, justkui oleks üksik lumepilv taevasse ära eksinud ja ennast tühjaks puistanud. Suits vaibus. Rahu laskus taas metsale. Selleks korraks oli etendus läbi.

Mu grupp hakkas plaksutama kuigi mina ainsana kuulsin seda. Nad ise tajuvad ilmselt üksteise vibratsiooni. Neile meeldib väga plaksutada.

17. oktoober 2090

Boone McLowden 4. Sissekanne

Täna rünnati meid esmakordselt.

Oli rahulik õhtupoolik, grupp liikus ettevaatlikult edasi. Nagu ikka, poolkaares minu selja taga, mina ise absoluutselt keskendunud igale võimalikule helile. Alati kui keegi liialt mahakukkunud lehtedes sahistas, õlaga põõsa oksi riivas või kuivanud oksale peale astus, tõstsin ma käe üles ja grupp seisis liikumatult kümmekond sekundit. Seejärel viipasin ja me hakkasime uuesti liikuma.

Korraga kuulsin heli, mida ei ole võimalik ühegi teise heliga segamini ajada. Selline madal ragin. Ma kujutan ette, et kui hiiglane terve puu maha võtab ja sellest endale vibu painutab, võiks heli pisut sarnane olla.

Tegin mõlema käega allasuunava liigutuse. Grupp langes nagu niidetult maha, tõmbus põlvitades kägarasse ning kattis näo kapuutsi ja kätega. See positsioon ei aidanud otserünnaku vastu kuid kaitses nägu juhuslike pritsmete eest. Tõmbasin endale ette kaitseprillidega maski, mis samuti ei kaitsenud eriti rünnaku eest, aga andis mulle teatava psühholoogilise ettevalmistuse võitluseks.

Liikusin ettevaatlikult kägardunud kehade vahel, relv tugevalt pihku surutud ja otsisin ohuallikat. Järjest tugevnev ragin aitas mul putke asukoha kindlaks teha. Seisin harkisjalu ja suunasin relva otse võimalikule väljumisavale. Mahavarisenud lehed hakkasid väga ettevaatlikult liikuma ja järsult sirutus maa alt välja peenike toru. Torust paiskus mitmesse erinevasse suunda inimese kaela kõrgusel peenikesi happejugasid, mis lõikasid pooleks puulehti, oksi ja puutüvesid. Üks võimas tüvi langes otse Stepheni ja Tabitha kõrvale, peaaegu seda armsat ja alati kokkuhoidvat hilises keskeas abielupaari lömastades.

Suunasin täppisleegiheitja täpselt taime happepritsimise avale ja vajutasin päästikule. Juuspeen tulejuga paiskus karuputke sisemusse, hävitades põrguliku kuumusega järjekindlalt kõiki taime elutähtsaid organeid.

Maapind hakkas lainetama, kui juurepundar oma viimases agoonias viskles. Ma lootsin alati, et nad tunnevad valu. Seisin kui surfar lainetel, püüdsin piisavalt tasakaalu hoida ja jätkasin ülitõhusa põlemissegu taime sisse pumpamist. Aegamisi hakkas mu vastase jõud raugema. Maapinna spasmid nõrgenesid kuni vaibusid lõplikult ja huumuskiht langes oma kohale tagasi. Meie lahinguväljal immitses siin-seal mahalangenud lehtede vahelt pisut suitsu. Ma teadsin,et olen seekord võitnud.

Esimese asjana kontrollisin grupiliikmete seisukorda. Keegi ei olnud happega pihta saanud,mis oli hea uudis, sest neutraliseeriat ei pidanud kulutama. Grupp tõusis mu märguande peale püsti ja liikus täpselt mulle järgnedes ohupiirkonnast välja.

Me olime äsja kohtunud ühe ohtlikuma versiooniga Sosnovski karuputkest. Need (mu keel ei paindu ikka veel putkesid "nad" sõnaga austamast) liiguvad maa all, on meeletu purustusjõuga ning kurdi inimesega kohtudes peaaegu alati surmavad. Ma olen näinud neid läbi lennuvälja stardiraja tungimas, et startivat lennukit alla pritsida, maju langetamas, et korraga võimalikult palju tappa, inimesi ja tanke ühe ja sama happejoaga läbi lõikamas.

Meie, kuuljad, saame neist jagu, kuigi mitte alati.

22. oktoober 2090

Boone McLowden 5. Sissekanne

Ma olen liiga väsinud, et edasi liikuda. Võitlus putkega röövis suure tüki minu tavapärasest vastupanuvõimest. Ma pean magama.

Minu magamine on kõige ohtlikum aeg. Ma saan seda endale vaid nelja tunni kaupa lubada, mis on minimaalne aeg, mil saan välja puhata. Mitte just välja puhata, aga mu aju on võimeline järgmised 20 tundi pingsalt grupi kaitseks töötama. Iga magatud minut suurendab eksponentsiaalselt ohtu minu kaitse alla usaldatud inimeste elule ja heaolule.

Minu uneaeg algab põhjaliku ettevalmistamisega. Kõigepealt otsime võimalikult sileda lagendiku või muu puudest vaba paiga. Puhastame selle heinast ja rohust ja riisume täiuslikult siledaks.

Ma teen viimase suure raadiusega ringkäigu ümber magamisplatsi. Kui mul vähimgi kahtlus puudub, viiplen grupile motiveeriva lühikõne. Nemad heidavad maha, ringikujuliselt ümber minu. Mina heidan samuti pikali. Uinumiseks ei ole aega raisata, kasutan enesehüpnoosi tehnikat ja magan umbes kümne sekundi pärast.

Samal ajal on mu grupp kõige kõrgema tähelepanu seisundis. Pool nende koljust on vastu maapinda surutud, et läheneva karuputke vibratsiooni tajuda. Samal ajal jälgivad nad kõige pingsamal moel maapinda enda ja minu vahel. Kui nad tunnevad või isegi arvavad tundvat vibratsiooni või kui näevad happepritsi maapinnast välja tungimas, viskavad nad mind haamritaolise esemega. Kui viskab üks, viskavad kõik. Vahel saan pihta ühe haamriga, vahel kõigiga. See äratab mu. Siiamaani on äratanud. Edasi tegelen putkega mina.

Eelmise grupi inimkaotused juhtusid just siis, kui ma magasin. Me kasutasime teistsugust tehnikat. Tookord kõndisid nad ringi ja üritasid happepritsi väljailmumist näha. Ükskord ei näinud nad seda õigeaegselt ja putk suutis neli pead maha lõigata, enne kui ma jaole sain.

27. oktoober 2090

Boone McLowden 6. Sissekanne

Pärast rünnakut ei ole midagi erilist juhtunud, aga ma tunnen, et pean midagi siiski kirjutama. Kirjutan siis nendest luurevideotest, mida Suure Ringiga jagatakse.

Maa alt ründavad putked ei ole ainus ohuallikas. Tundub, et nad muteeruvad ja täiustavad end pidevalt. Täiustavad end kui relvi. Nad plaanivad ilmselgelt kogu ülejäänud elutegevuse maamunalt minema pühkida.

Meil on video Kanada läänerannikult ühest sügavast lahest, mis on kaetud rohelise hõljuva kaanega. Seal on sadu miljoneid karuputke lehti, mis kohandavad endid eluks ookeanidel. Droon rippus 6 päeva selle lahe kohal ja filmis muuhulgas kaadrid kuidas üks küürvaal putkevaibast läbi tungis. Võimas, 48 tonni kaaluv veeimetaja võttis ilmselt väga sügavalt hoogu ja murdis läbi kaane. Vaene loom paiskus õhku ja veel selle sama õhusviibimise ajal lõikasid peened happejoad tal mõlemad loivad küljest. Ta ei saanud tagasi vette sukelduda, sest lehed katsid kiiresti väljumisava. Suur ja hukule määratud loom jäi justkui rohelisele lõikelauale lebama ja putked tükeldasid ta keha mõne hetkega. Seejärel avanesid lehed uuesti ja pooletonnised verest nõrguvad lihakäntsakad vajusid aeglaselt vette. 5 minutit hiljem olid kõik jäljed kadunud, tundus nagu oleks veri karuputke lehtedesse imbunud.

Veelgi ohtlikumad on linnaputked.

Üsna varsti pärast ,,Suurt Pauku" kui inimkonna hävitamine oli täies hoos ja militaarjõud üritasid vastupanu organiseerima hakata, pandi tähele, et putked on just suurlinnad oma erilise tähelepanu all võtnud. Esialgu ei saadud põhjustest aru. Arvati, et see on mingit moodi psühholoogiline sõda. Et inimkonna vastupanu murdmiseks vallutavad nad suurlinnad kui inimese maakeral viibimise sümbolid.

Nüüd, kui nad kasvasid, nägime selle tegelikku põhjust.

Paljud taimed vajavad kasvamise algusjärgus pisut tuge. Hiljem kui kasvamise hoog juba sees, suudab vars ise enda raskust kanda ja tuultele vastu seista. Karuputked kasutavad kõrghooneid toestusena. Neil on välja arenenud külgväätide süsteem, millega nad ennast pilvelõhkuja külge kinnitavad.

Nad on tõesti suured. Meil on video Manhattanilt, kus suurimad karuputked on 600 meetrit kõrged ja nende varred on jalamil 30-35 meetrise diameetriga. Tuletan meelde, et tegemist on rohttaimega, mitte puuga. Üksainus külgmine leht on sama suur nagu Vabadussamba valge kuju, mis on ikka veel alles, kuigi mitte enam nii valge.

Nende suuruses peitub ka nende oht.

Suure Ringiga jagati üht luurevideot, mis oli nii jahmatav, et esimesel korral seda nähes nööris mul kõri kinni ja külm higi imbus nahale.

Kaadritel on näha karibuukari jooksmas putkevabas piirkonnas. Järsku tulvab nende poole justkui hiidlaine. Karibuud muudavad karja liikumissuunda ja üritavad põgeneda. Laine jõuab viimaste loomadeni ja kohe, kui nad vedelikuga kokku puutuvad, langevad jooksu pealt maha. Nad justkui upuvad selle vedelikutulva sisse, kuid tegelikult nad lahustuvad.

See vedelik on putkehape ja see tulistati kahe meetri jämeduse joana välja 800 kilomeetrit eemal asuvast Torontost putke poolt, mis kasutas kasvamiseks toena Scotia Plaza nimelist kõrghoonet.

Sellepärast olemegi me viimased 6 kuud väikeste gruppidena pidevalt ringi liikunud. Meil ei ole sihti, meie ainus eesmärk on elus püsida niikaua, kuni linnaputkedega midagi ette võetakse. Võimalik, et üks minigrupp, samasugune nagu minugi oma, on massiivsete happejugade juba hävitatud. Loodetavasti suudab gruppide hargnemine seda protsessi piisavalt aeglustada.

Lähinädalatel peaks aset leidma esimene tõsisem vasturünnak. 9 300 napalmi täis topitud tiibraketti on stardivalmis, et linnaputked viimses puhastustules hävitada. On paratamatu, et sellega kaob maakeralt midagi inimestele väga olulist.

Hüvasti, New York, Peking ja muidugi Pariis koos oma kolmnurkse rauast fallosega. Hüvasti, kõik suuremad linnad, mille inimkond kümnete sajandite jooksul rajas.

20. august 2091

Boone McLowden 7. Sissekanne

Pole ammu kirjutanud. Täna paluti meil märkmed arhiivi anda. Enne, kui mu kirjutised kinni pitseeritakse ja ülisalajasse hoidlasse saadetakse, lisan viimase sissekande.

Pärast napalmirünnakuid linnadele hakkasid asjad kohutava kiirusega arenema ja mul ei olnud enam mahti ridagi kirjutada.

Ühesõnaga, rünnakud õnnestusid paremini, kui me keegi loota oskasime. Toimus midagi sarnast, nagu inimkond nägi II Maailmasõja ajal Dresdeni pommitamise ajal, kuigi 100 korda võimsamalt. Põlemine oli totaalne, temperatuuri ekstreemne tõus pani leegitsema materjalid, mis muidu kunagi tuld ei võta. Nende hulgas teras, betoon ja looduslik kivi, klaasist rääkimata, mis sadas nagu vihm maapinnale ja imbus pinnase sisse. Vesi jõgedes mitte ei keenud vaid aurustus otse. Linnaputkedel ei olnud mingit lootust.

Selle peale läksid närvi maa-alused. Nad hakkasid meeleheitlikult ründama. Oli päevi kui ma tapsin neid üle kümne. Nad olid nii lohakad, et neid sai hulgi läbi kärsatada.

Umbes samal ajal käis mingi plõks Ühekäelise Kyle'i peas ja ühtäkki sai temast parem putkekütt, kui mina kunagi olnud olen. Ta hakkas hirmuäratava täpsusega maa-aluste asukohti ära arvama. Ilmselgelt ta naudib nende hävitamist. Praegugi käib ta nädalate kaupa retkedel, aga tema saak väheneb järjepidevalt, mis on muidugi hea uudis. Riley on ka sellest kartmatust kütist nüüd võlutud, nii et ma ei pea üldse võimatuks, et neist kahest saab ühel heal päeval paar, kes hakkab maakera uuesti suure kirega mehitama.

Õnnestunud on ka esimesed tehiskuulmekile siirdamise operatsioonid, mõned inimesed kuulevad jälle.

Mis putkedest saab, ei tea muidugi keegi. Ilmselt on see inimkonna jaoks nagu alkoholism üksikindiviidi jaoks. Me ei saa neist enam mitte kunagi lahti, aga me oleme võimelised olukorda kontrolli all hoidma.

Mingi seeme jääb ju ikka kusagile mulda alles.

Lõpp.

Jutt: Veenus ja mutrivõti (Leila Tael-Mikein)

Tähelaeva jõulud sarnanesid rohkem halvasti ettevalmistatud näitemängule kui ammusurnud pühaku sünnipäeva tähistamisele. Juba jõulude idee ise ei sobinud kosmosetemaatikaga sugugi kokku. Kui Jeesus, seesama surnud pühak, kes jõulude ajal sündis, oli tõepoolest Jumala poeg ning läks pärast surma taevasse oma isa juurde, siis pidanuks hiiglasliku konservikarbiga ringi tiirutav meeskond varem või hiljem Tema Kõrgeaususe ja Ta Pojaga kohtuma.

Kuid kumbagi polnud.

Jõulud ei tähendanud muud, kui järjekordset tavalist päeva tuubitoidu ja kotikeste sisse urineerimisega ning hõre plastikust kuusk rasvaste sõrmejälgedega kaetud illuminaatori taustal ei tekitanud vähimatki pühadetunnet.

Nagu oleks masendavatest jõuludest veel vähe, otsustas mehhaanik Vasja, kes oli alati purjuspäi soovinud oma põrmu Veenuse pinnale sängitamist, heita hinge just jõululaupäeval. Nüüd vedeles keset kosmoselaeva värske laip, aga sihtkohta jõudmiseni oli aega veel umbes ühe kuu jagu. Selle aja jooksul jõudnuks Vasja kindlasti suure osa oma värskusest kaotada. Külmikusse kadunuke kuidagi ei mahtunud, sest see oli pilgeni täis meeskonna toiduvarusid.

,,Kuradi Vasja oma matusejuttudega," kirus Eevald, laeva kapten. ,,Sõnuski ära. Iial poleks arvanud, et temasugune täies elujõus mees järsku vedru välja viskab. Mis tal üldse viga oli?"

,,Ära vannu õndsal jõuluajal," manitses Maarja, kes pidas siinses meeskonnas laevaarsti ametit ning oli sügavalt usklik. ,,Kui Issand otsustas ta just sellel ilusal ajal enda juurde kutsuda, oli see Vasja jaoks suur au. Muide, ta suri südamerabandusse."

,,Vasja issand ja au oleks pidanud saabuma alles jaanuari esimesel nädalal," sekkus vestlusesse habetunud piloot, kellel polnud tarvis pühi ega saunapäeva, et natuke napsu võtta. See hiiglaslik plekkpurk lendas nagunii enamuse ajast autopiloodil.

,,Aga mida me temaga nüüd peale hakkame?" muretses Eevald. ,,Ta läheb ju sedasi haisema ja hakkab lagunema. Kujutle, kuidas ta mädanenud kehaosad siin ringi hõljuma hakkavad. Pärast peame neid veel mööda laeva taga ajama, et Vasja ikka täies ulatuses Veenuse pinda saaks maetud."

,,Pigem kremeeritud," täpsustas piloot. ,,Ta jõuab enne pinnani jõudmist ära tuhastuda."

,,See kõik juhtub alles kuu aja pärast. Eks siis ole näha, kui paljud meist üldse elusana pärale jõuavad," sõnas Maarja. ,,Praegu võiksime ta näiteks skafandrisse toppida ja trossiga laeva taha hõljuma siduda. Kosmoses on nii külm, et halvaks ta seal küll ei lähe."

,,Pigem mumifitseerub," nõustus piloot. ,,Laseme skafandri seestpoolt vaakumisse ja Vasja kuivabki kokku nagu krimpsus õun."

,,Tema peale skafandrit raiskama?" röögatas Eevald. ,,Nagu meil siin varustust niigi vähe poleks! Riputame ta parem niisama laevale sappa."

Plaan oli hea, aga kadunuke nägi ikka veel nii elus välja, et olnuks patt teda laeva taha lohisema riputada. Masinisti silmad olid pärani, nagu imestaks ta jõulukuuse tipus särava tähe ilu üle, ning seljas olid tal õlised tunked, mida ta polnud laevale astumisest saadik seljast võtnud. Vastumeelsust Vasja keha kallal toimetamise suhtes ei tekitanudki niivõrd palju austus siitilmastlahkunu vastu, kuivõrd kadunukese hügieeniharjumused, mis lubasid oletada, et need tunked olid talle juba ammu naha külge kasvanud. Isegi kõike näinud arst kirtsutas nina ja arvas, et esialgu võiks Vasja keha lihtsalt eraldi kambrisse sulgeda ja siis paar päeva rahulikult mõelda, mis edasi saab. Jõuluaeg polnud ometi laipadega jändamiseks.

Umbes südaöö paiku Maa aja järgi või vähemalt selle maailmanurga järgi, kustkohast meeskond lendu oli alustanud, jäi piloot korralikult purju ja hakkas ,,Püha ööd" jorutama. Laevast möödusid tuhanded sädelevad tulukesed nagu kuuselaternad ning üks hiiglaslik tiivuline olevus lehvitas juhtpuldi taga konutavale piloodile.

,,Ingel!" röögatas piloot ja kukkus valju prantsatusega toolilt maha, kuid põrkas kaalutuse tõttu hoopiski vastu lage. Selleks ajaks, kui ta oli tagasi juhtpuldi taha hõljunud ja uuesti illuminaatorist välja vaatas, polnud inglist enam tiivasulgegi alles. Piloot hõõrus silmi, võttis veel ühe julgustava lonksu kangemat kraami ja läks siis oma nägemusest meeskonnakaaslastele rääkima.

,,Kui Gagarin kosmoses käis, jäi mitu inglit rasedaks," kõkutas Eevald. Temagi polnud enam päris kaine. ,,Äkki sa nägid mõnd Gagarini järeltulijat, kes lootis oma isaga kohtuda, aga nägi hoopis Belka ja Strelka kauget sugulast juhikabiinis istumas. Sa võiksid järgmisel korral vähemalt habeme maha ajada, muidu hirmutad veel kõik taevased olendid ära."

,,See ingel tuli kindlasti Vasja hinge järele!" hüüdis Maarja ja sirutas käed ülespoole, kuigi ilmaruumis polnud nagunii vahet, kuhupoole palvetada. Taevas oli korraga kõikjal.

,,Äkki oli see hoopis Vasja, kelle sa kogemata koos prügiga välja viskasid," pakkus seni vaikinud geoloog, kelle ülesandeks oli kannatlikult kohalejõudmist oodata ja Veenuse pinnalt proove võtta. Teadlasi ei võetud kosmoselaevas kunagi tõsiselt. Nemad polnud õiged astronaudid ning raamatutarkusest polnud nii tõsises ettevõtmises, nagu seda oli tähtede vahel lendamine, nagunii vähimatki kasu.

Seekord oli tema jutus iva. Piloot ajas silmad punni ja jooksis vaatama, kas Vasja on endiselt alles. Oli küll. Näost natuke hallim kui enne, aga täiesti olemas. Hõljus pulkkangena mööda masinaruumi ja lõi aeg-ajalt oma pead tuhmide kolksatuste saatel kuskile vastu. Pärast surmagi polnud tal töökohast pääsu. Piloot võttis äkitselt tekkinud idee ajel nagist mutrivõtme ning surus selle Vasja kangete sõrmede vahele. Usin õlinäpp ametipostil. Kuna meeskonnaliikmed saatsid keskusele regulaarselt pilte oma tegemistest, poleks keegi nagunii aru saanud, kas Vasja seal ringi tiireldes hingas või mitte. Videokõnesid temaga ei tehtud, sest ta oli ikkagi lihtne mehhaanik, mitte kapten või piloot. Isegi teadlast hinnati siin rohkem kui lihttööde tegijaid, kelle abil kogu see kaadervärk koos püsis ja järjekindlalt edasi lendas.

Ennast kiites selle eest, et oli just päästnud oma meeskonna liigsetest selgituste andmistest keskusele, miks tubli ja terve töömees järsku südamerabandusse suri, sidus piloot Vasja kere ümber jämeda trossi, et mehike ringi lennates nii palju ei kolistaks, ning hõljus tagasi puhkeruumi. Samas jäi prügiluuk, mida ta ennist kontrollinud oli, lukustamata. Peagi piilus kadunuke sealt välja nagu uudishimulik hiir oma urust ja libises aeglaselt välja koos pihku surutud mutrivõtme ja mõne taskust välja pudenenud kruvikeerajaga, mis stoilise rahuga ilmaruumi aerutasid.

Samal ajal, kui hiiglaslikku krabi meenutav sõiduk tähtede vahel uitas, arutlesid Universumi Meelelahutajad selle üle, kas võtta need imelikud nelja jäsemega elukad oma lendava tsirkuse pardale või mitte.

,,Läbi põleva rõnga hüppamises pole neist vist eriti asja," arvas kuldselt sätendavate tiibadega ingel. ,,Samas näevad nad üsna minusarnased välja, ainult väiksemad. Kääbuseid on alati näha tahetud."

,,Keda sa siin kääbuseks nimetad?" küsis kümneaastase inimlapse mõõtu putukasilmadega jõll, kellesarnaseid Maal tihti lendavate ketaste ja inimröövidega seostati. ,,Aga klounideks sobiksid nad päris hästi. Eriti see, kes sind nähes toolilt maha kukkus. Ma pole ammu nii palju naernud."

,,Me peame neile järele minnes ettevaatlikumad olema," arvas sültjas rohkete silmadega amööb, kes juhtis kogu Universumi Meelelahutajate truppi. ,,Kui räätsik ennast ühele neist kääbustest ilmutas, ajas see silmad suureks ja ei liigutanud enam. Kardan, et teda enam kasutada ei saa."

,,Nad panid ta oma laeva külge lendama. Ilma valge koorikuta, mille sisse nad tavaliselt peitu poevad, kui laevast välja tulevad. Me võiksime ta lihtsalt kaasa võtta ja..."jutustas ingel.

,,Õhupallina kasutada!" hüüdis putukasilmadega tegelane. ,,Meie teatril ei olegi veel maskotti."

,,Ja see pulk, mida ta pihus hoiab, võiks osutada ukse poole, kui teater on külastajatele avatud," lisas õhinasse sattunud amööb.

Nööri otsas hõljuv kääbus tsirkuselaeva katuse kohal hõljumas. Polnud sugugi paha mõte.

Rõõmsat viisijuppi vilistades haaras inimsilmale nähtamatu kosmosesõiduki piloot ühega oma arvukatest kombitsatest juhtkangist kõvasti kinni ja võttis kursi inimeste tähelaevale.

,,Tool logiseb. Varsti tuleb põranda küljest lahti. Kus mutrivõti on?" torises Eevald ja lasi pilgul ringi uidata. Siin leidus kõike muud peale tööriistade. Küllap oli Vasja oma eluajal kõik vähegi kobedamad mutrivõtmed ja kruvikeerajad enda tarbeks kõrvale pannud. Rott selline.

,,Kutsu Vasja appi," soovitas piloot oma koikult. Ta polnud uue aasta vastuvõtmisest veel päriselt toibuda jõudnud.

,,Loll oled või? Mis ma sellest Vasjast appi kutsun?" pahandas kapten. ,,Ega ta surnust peast enam toole remontima hakka!"

,,Tema käes on mutrivõti," pomises piloot. ,,Peaks just sellele toolile sobima. Ma ise kasutasin seda kunagi sama tooli peal, kui Vasjal pohmakas oli ja ta veeklaasigi üles tõsta ei jaksanud."

,,Selle pärast see tool sihuke ongi," vastas Eevald masinaruumi poole hõljudes. Hakka selle näruse mutrivõtme pärast veel laibaga jändama. Aga häda sundis. Lisaks toolile oli siin laevas teisigi asju, mis pärast Vasja surma logisema hakkasid nagu head sõpra taga leinates. Poleks arvanudki, et ühe lihtsa töömehe kaotus niipalju jama võis põhjustada.

Kui Eevald lõpuks pea masinaruumi pistis, polnud seal enam Vasjat ega mutrivõtit. Prügiluugist tulvas sisse jäist külma ning kapten jõudis napilt ukse kinni lükata, enne kui temagi oleks koos prahiga kosmosesse lennanud. Tal polnud aimugi, kui napilt oli kogu nende meeskond pääsenud Universumi Meelelahutajate tõmbenumbriks saamisest.

Mutrivõtmest oli ikkagi kahju.

Table of Contents

Peatoimetaja: 12/16 (J. J. Metsavana)

Repliik: Ulmeraev (Jüri Kallas)

Vestlus raamatust ,,Öösse kaduv tee" (J. J. Metsavana, Raul Sulbi)

Ootame infot - Projekt Eesti 100 (Artur Räpp)

Raamat, mida võtta üksikule saarele (Oskar Nassar)

Aastalõpukink Westworld (Riho Välk)

Raamatuarvustus: Magavad hiiglased (Leila Tael-Mikein)

Filmihoiatus: AssAssin's Creed (Riho Välk)

Palju õnne, Joe D'Amato (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Rajake tähetolmus (J. J. Metsavana)

Kurioosum 12/16 (Rauno Pärnits)

Uudiskirjandus 12/16

Ulmkonnakroonika 12/16

Jutt: Novembriöö (Miikael Jekimov)

Jutt: Sosnovski karuputkede päev (Meelis Ivanov)

Jutt: Veenus ja mutrivõti (Leila Tael-Mikein)