Peatoimetaja veerg 12/17 (Ove Hillep)

Jõulud möödas ning aastavahetus tulemas. Loodan, et kingitusteks olid "jälle raamatud". Üks hea ulmekas ei jookse kunagi mööda külgi maha. Neid aga tuleb jõulude paiku trükikodadest nagu laudu saeveskist. Alles ilmus Lovecrafti paremikku hõlmav "Cthulhu kutse" ning detsembri keskel esitles Indrek Hargla Reaktori suurejoonelise sünnipäeva puhul ka oma uut kogumikku "Eestid, mida ei olnud". Ning just hiljuti levis kuuldus, et "Saladuslik tsaar 5: Droonide mäng" läheb trükki.

Sel kuul püüame taas oma lugejateni tuua uudiseid kirjandusest, filmidest, mängudest ning üritustest, mis ühel või teisel moel ulme mängumaale trügivad. Intervjueeritavaks on meil sel kuul Varraku peatoimetaja ning ulmefänn Krista Kaer, Ene Kallas räägib meile oma teatrielamusest, Tõnis Hallaste juurdleb ulme, slipstreami ning spekulatiivse fiktsiooni teemadel ja loomulikult palju muud meilt ja mujalt.

Kiiritavat lugemiselamust

Kaanepilt: Andre Visnapuu

Intervjuu: Krista Kaer (Ove Hillep)

1. Oled olnud tõlkija juba pea 40 aastat. Kuidas Sa selle töö peale sattusid?

Sattusin nii, et läksin ennast koos Kersti Undiga tõlkijaks pakkuma. Alguses läks tõlkimine üle kivide ja kändude, aga tahtmine oli suur ja soov õppida ka. Tol ajal olid head ja põhjalikud toimetajad, kellelt tõepoolest oligi palju õppida. Lugemus oli mul endal olemas ja üheks esimeseks raamatuks, mida ma Eesti Raamatus pakkusin, oligi Ursula K.Le Guini "Pimeduse pahem käsi".

2. Kust tuli mõte hakata eesti keeles ulmet välja andma?

Eks see mõte tuli ikkagi sellepärast, et ulme on huvitav. Olin lgenud keskkoolis läbi vene keeles ilmunud maailmaulme sarja ja Nõukogude ulme sarja ka. Eesti keeles oli selleks ajaks üsna vähe ulmet ilmunud, klassika oli suurel määral avaldamata ja nii me tegimegi F-sarjaga algust.

3. Viimasel ajal on F-sari jäänud kuidagi soiku. Ulmet küll Varrakul ilmub, kuid sarja väliselt. Kas F-sari on surnud?

Miks surnud? Ann Leckie ilmus F-sarjas, Bujold ilmub seal, George R.R. Martin niisamuti. Raamatute tiraažid on tublisti kahanenud ning seetõttu tuleb vähendada ka nimetuste arvu.

4. Varrak on mitmed sarjad pooleli jätnud. Omal ajal oli kirjastusel ka sarjasolkija maine juures. Kas olukord on nüüdseks paranenud?

Vastupidi, olukord on halvenenud. Sarja ei saa lõpuni välja anda, kui selgub, et sellel on umbes 200 lugejat. See näitab, et sarja vastu kas ei tunta huvi või loevad huvilised seda enamasti inglise keeles.

5. Varraku raamatute tutvustustes esineb väga vähe sõna "ulme". Kas te häbenete selle sõna kasutamist?

Ma küll ei tea, et ükski ulmeraamat oleks jäetud ulmeks nimetamata. Maapealset igapäevaelu kujutava romaani tutvustuses on sõna "ulme" pisut imelik kasutada. Kuigi jah, ulmelisi olukordi tuleb ette ka siin.

6. Varrak pakub ka hulganisti e-raamatuid. Milline on Sinu isiklik suhe e-raamatutega?

Olen oma töö tõttu sunnitud väga palju käsikirju arvutist lugema, olgu need siis e-raamatu või Wordi formaadis. Seepärast rõõmustan iga võimaluse üle lugeda paberraamatut ja eelistan seda varianti. E-raamat on muidugi väga mugav reisimise ajal.

7. Millised on Sinu isiklikud lemmikud Eesti ulmes? Kui hästi pead end kursis Eesti kirjanikega?

Ma ei saa öelda, et oleksin väga hästi kursis, kõike kindlasti ei loe. Meeldivad Triinu Meres, Veiko Belials ja Indrek Hargla. Kui ulmega piirduda.

Kas metafoorne tekst on ulme ? (Tõnis Hallaste)

Lugedes viimases (ehk novembrikuu) Reaktoris ilmunud teksti „Vii mind sinna kus palju valgust”, tuli korraks kiusatus vastata napilt: „Ei ole ulme, järelikult ei kommenteeri.” Kuid mul on tunne, et seda küsimust tuleks veidi rohkem vaadelda – lihtne eitus ei ole edasiviiv. Miks pole ta ulme ja miks see üldse korda peaks minema?

Probleem tekstidega, mille ulmelised elemendid on taandatavad üksnes metafooriks, on aktuaalne mujalgi kui selle teksti raames, mujal kui Eestis. Ka Hugo-auhindade ümber möllavad Kutsika-kired ning konservatiivide mäss „progressiivsema” ulme domineerimise vastu on suuresti tingitud stiiliküsimustest – küsimus pole olnud vaid selles, kas naised või mustanahalised või teise seksuaalse sättumusega inimesed võivad avaldada ning auhindu pälvida. Kirgi on kütnud see, et ulmeks tituleeritud kirjanduse pähe esitletakse tekste, mille „ulmelisuse” annab see, et teose tekstisisene reaalsus on esitletud ulmesõnavarast tuttavate metafooride abil.

On kaks eri asja – kas tegemist on metafooriderikast stiili kasutava ulmetekstiga ning kas realistliku süžeega tekst on metafoorse stiiliga – ning konservatiivsema ulme esindajad, tundub mulle, ongi teinud selle vea, et pole neid kaht osanud piisavalt eritleda. Seetõttu on jäänud laiemale avalikkusele mulje, et stiiliküsimustes tahetakse lihtsaid ja labaseid tekste, n-ö sirgelt kirjutatud klassikalist jutustavat narratiivi, milles hoidutakse sümboliterikkusest ning tähendusteküllasusest. Üldiselt näib, et Kutsikad on suuresti otsustanud stiiliküsimuse juurest tagasi tõmbuda ja „võidelda” vaid sotsiaalselt tundliku (või sotsiaalpoliitiliselt motiveeritud) ulme vastu.

Metafoorne tasand võib tekstis olla minimaalne – näiteks lood, mis võiks sama hästi olla filmisüžeed, kõik kirjutatu peegeldamas tekstisisest reaalsust küllaltki puhtakujuliselt. Sellistes lugudes on konkreetsete dialoogide vahel realistlikud kirjeldused ja maailm maalitakse „usutavalt” ja truult. Ning metafoorsust võib olla äärmiselt palju – lood, milles tekstisisene reaalsus muutub hajuvaks, irdub või killustub (ebausaldusväärse?) jutustaja maailmataju või reaalsustaju tõttu ebamääraseks. Viimast saab pidada ka slipstream'iva kirjanduse olemuslikuks elemendiks – fantastilised elemendid võivad olla osa tekstireaalsusest, aga võivad ka olla üksnes jutustaja katse kirjeldada võimatute vahenditega üsna argirealistlikku sündmustikku.

Tavaliselt on žanrikuuluvuse problemaatika (näiteks maagilise realismi tõrjumine ulmiku poolt, sest see pole ulme) minu meelest täielik kamarajura. Mehis Heinsaare nii-öelda maagilis-realistlikud tekstid (kasutan sõna „nii-öelda”, sest ta ise ei soosi tema meelest Ladina-Ameerika kontekstiga seonduvat žanrimarkerit) vajutavad lugejas hoopis teisi nuppe kui Leo Kunnase „Gort Ashrynni” triloogia, aga see ei tee üht olemuslikult paremaks teisest. Või ehk oleks Leo Kunnase asemel sobivam võrrelda näiteks Heinsaart ja mõnda žanripuhast fantasy-kirjanikku. Ütleme näiteks Brandon Sanderson. Sandersonil on fookuses süžee põnev kulgemine ja eskapismirõõmud, Heinsaarel maagiliste süžeede kummastavus, muinasjutu tungimine tavaellu. Ent tekstisisese reaalsuse määr – see, kuivõrd jutustaja stiil peegeldab tekstisisest ontoloogilist reaalsust – on minu meelest mõlemal üsnagi võrreldav. (Sõltuvalt konkreetsest tekstist ja nii edasi, aga eks ma siin räägigi üldjoontes.)

Žanrikuuluvuse küsimus kerkib aga mu meelest põhjendatumalt tekstide ja autorite puhul, kelle lugude tekstisisene reaalsus on vaieldamatult mitteulmeline või mittefantastiline. Näiteks Rachel Swirsky (Kutsikate poolt väga vihatud) tekstiga „If You Were a Dinosaur, My Love”, mille jutustajategelane kirjeldab, kuidas kõik oleks teisiti, kui tema kõne adressaat oleks olnud dinosaurus. Tekstisisene reaalsus sisaldab vaid üht armastajatepaari, kellest ühe kallal on sooritatud vägivaldne viharoim – viis purjus tegelast on ta läbi peksnud, nähes temas ühe või teise vihatud vähemuse esindajat. Tekstisisene reaalsus sisaldab haiglapalatis taastuvat inimest ja tema juures viibivat kallimat, kes heietab mõtteid sellest, kuidas kõik võiks olla teisiti. Swirsky teksti puhul võib ehk öelda, et jutustaja maalitud hüpoteetiline stsenaarium on maalitud pikemalt ja põhjalikumalt kui (sisuliselt peaaegu välditud) haiglareaalsus, ent see ei tee seda veel ulmežanrisse kuuluvaks tekstiks.

Miks see žanrikuuluvuse küsimus üldse kerkib niivõrd, et sellest nii pikalt kirjutada – mis vahet on, kas tekst on ulme või mitte? See pikk heietus polegi mõeldud etteheitena Reaktori toimetusele, et nad üsna korraliku teksti avaldavad žanrikuuluvuse kiuste. See pole ka etteheide autorile, et ta ei kirjutanud pesueht ulme- või fantasy-teksti. Mind pigem häirib näiteks Swirsky teksti pälvitud ulmeauhindade juures asjaolu, et see näitab mu meelest kirjandusklikkide eraldiolekut. Kui Swirsky kirjutab realistliku teksti, siis võetakse seda ulmetekstina, sest autor on loomingulises elus üles kasvanud ja kujunenud ulmekontekstis. Ja siis pole midagi imestada, et Margaret Atwood kirjutab ulmetekste, aga kuna ta justkui ei kuulu ulmeklikki, siis võtavad ka selle lugejad teksti kui midagi muud - kui „spekulatiivset fiktsiooni” (žanrimääratlus, mida enim raiub Atwood ise).

Iseenesest ei puuduta see probleem Juvaneni ega tema teksti, ka ei kutsu ma üles žanripolitseid karistama Juvaneni, et tekst ei lähe või läheb paragrahvi alla. Võtke seda parem ühe abitu hüüuna ühe teema vastu, mis tekitab ebamäärast protesteerimisvimma. Või siis võtke seda katsena artikuleerida üht žanrimääratluste probleemi, mida ühed sõbrad üle tähtsustavad ja teised ei pea millekski.

Palju õnne, Dee Wallace (Kalver Tamm)

Kui Asylum teeb filmi ja valib sind sinna peaossa mängima, siis võib seda tõlgendada mitmeti. Süvenemist mittenõudev tõlgendus on põlglikult mühatada ja alustada tiraadi sellest, kuidas tegemist on alatu raha väljapetmise mahhinatsiooniga ja ükski tõsiseltvõetav näitleja end sellise avantüüriga siduda ei lase. Tugev ja enesekindel näitleja ütleb aga: „Muidugi ma tulen ja teen selle osa ära, sest mind ei huvita mingid pealiskaudsed mühatajad, kes Asylumi filme hinnata ei oska.“ 14. detsembril 1948. aastal sündinud Dee Wallace ongi täpselt selline enesekindel näitleja, et pakkumise peale osaleda filmis „Hansel & Gretel“ (2013) kääris ta käised üles ja pani praeahju sooja.

Täiesti andestatav, kui entsüklopeediliste teadmisteta filmisõber praegu natuke segaduses on ja päris täpselt ei mõika, miks ma kellestki nooruses balletitantsuga tegelenud ja nüüd vaikselt seitsmekümnele eluaastale lähenevast daamist juttu teen. Ehk aitab lahendusele lähemale, kui loen üles mõned filmid ligemale kolmekümnest milles Dee sellel aastatuhandel veel üles on astunud: „Halloween“ (2007), „The House of the Devil“ (2009), „The Haunted World of El Superbeasto“ (2009) ja „The Lords of Salem“ (2012). Ikka ei midagi? Ei tule nägu silme ette?

Liigume siis ajas veel kaugemale. 1986. aasta linastus film armsatest pehmetest karvapallidest, kes kaaperdasid kosmoselaeva, põrutasid sellega Maale ja kukkusid kõike mis liigutab näost sisse ajama. Dee Wallace kehastas filmis „Critters“ pereema, kelle farm eelpoolmainitud söömisorgia tsentrisse satub. Üks parasjagu lõbus vaatamine.

Muuhulgas viidatakse Crittersite filmi käigus ka ühele 1982. aasta filmile, kus mitte nii armsa välimusega tulnukas oma isiklikust kosmoselaevast maha jääb ja on sunnitud lähedalasuvast elamust varju otsima. Filmis „E.T. The Extra-Terrestial“ kehastab Dee Wallace pereema, kelle lapsed maavälise külalise koju aitamise oma südameasjaks võtavad. Film, mis küll minu kivist südant väga ei puudutanud, aga mille ikoonilisust tunnistan.

Ühes 1977. aasta filmis satub aga äärmiselt nigela kaardilugemise oskuse tõttu õigelt teelt kõrvale perekond Carterid. Kohe nii kõrvale, et pooltelg on pooleks ja silmapiirini on vaid üks igav liiv ja tühi väli. Filmis „The Hills Have Eyes“ mängib Dee Wallace seda peretütart, kelle pisitütrest kohalikud elanikud endale pidusööki planeerivad. Puhas klassika.

Lihahimulised kohalikud toimetavad ka 1981. aasta libahundifilmis, kus napilt sarimõrvari ohviks langemisest pääsenud ajakirjanik oma abikaasaga saadetakse Kolooniasse närve puhkama. Dee Wallace kehastab „The Howlingus“ räästa alla sattunud ajakirjaniku, kes peab päris nigelate ellujäämisšansside kiuste pääsema lõhki rebimisest ja hunditoiduks saamisest. Üks kolmest suurest 1981. aasta libahundifilmist, mille eriefektid ei ole ehk nii muljetavaldavad kui „American Werewolf in Londonis“, aga mille lõpp tuleb pauguga.

Lõhki rebimisest peab ennast ja oma poega päästma peategelane 1983. aasta filmis, milles osalemise tõttu ei kannata Dee Wallace Ford Pintot silmaotsaski. Armas pehme karvapall saab nahkhiirelt nina otsa pureda ja muundub ajapikku elukaks, kes Baskerville'ide koera niutsudes kuuti peletaks. Film nimega „Cujo“ mis on sisuliselt „Jaws“, ainult et Pintosse mahubki ainult Dee Wallace koos ühe poisijõnglasega. Ei ole neil aga isegi mitte pudelit vett, suruõhuballoonist rääkimata. Üks neist headest Stephen Kingi ekraniseeringutest.

Ning lõpetuseks üks 1996. aasta film, kus Dee Wallace ei kehasta pereema ja ei ähvarda teda ka ärasöömine. Küll tugevalt (ja tänasel päeval kahjuks mõnevõrra aegunud välimusega) eriefektidele rõhuvas filmis „The Frighteners“ teeb Dee minu hinnangul oma parima rollisoorituse käesolevas kirjatükis mainimist leidnud linateoste arvestuses. Jäägu see igaühe enda mõelda ja vaadata, kuidas mõjutas Dee näitlejatööd tema abikaasa surm võtteperioodi ajal. Ta ise tõi ühes intervjuus närvipingest tingitud kaalukaotuse välja. Üks Peter Jacksoni üleminekufilmidest väga veristelt ja originaalselt töödelt natuke vähem verisematele filmidele, mida suuremale hulgale inimestele näidata kõlbaks.

Nii et siis need kuus (ja eriti laisale huvilisele viimased kaks) filmi on põhjus, miks Dee Wallace väärib siin rubriigis hea sõnaga meenutamist. Tema filmograafias on aga virgale huvilisele uurimist veel kõvasti. Kasvõi 1991. aasta filmid „Popcorn“ ja „Alligator II“ ning ka väga värske ja kõlavatest nimedest punnis „Death House“ (2017).

Raamatuarvustus: Me armastame maad 2 (J. J. Metsavana)

Kui „Me armastame maad”, esimene kogumik oli tõesti väga tugevalt maa armastuse ja sinna tagasipöördumise teemale keskendunud, siis teine osa annab minu arvates pigem läbilõike Vene ulmest ja seal valitsenud stiilidest. Antoloogia algab 50-60ndate Nliidu kirjandusele omaste märterluslugudega ja jõuab välja 21. sajandini ehk isekate ja küüniliste tegelasteni. Sellist sarnast ülesehitust, kus liigutakse helgematest juttudest aina süngemaisse, kasutas Veiko ka enda koostatud „Keskpäeva varjude” puhul ning minule selline stiil meeldib. Kuigi üheks selle kõrvalmõjuks oli antud kogumikuga, et nüüd, mil lugemisest rohkem kui kuu, kipuvad mitmed sarnase stiili ning tooniga kõrvuti asetsenud lood kokku sulanduma. Eriti just esimesed kolm teksti: Georgi Gurevitš „Lohe Infra“ (1958),Valentina Žuravljova „Astronaut“ (1960) ja sama autori „„Kotkapoeg“ ei naase” (1961), mis tundusid juba lugedes nagu ühe autori poolt loodud pildikesed samasse maailma. Hoolimata enda nõukogude paatosest on need lood samas kuidagi helged ja mõnusad. Samuti ei mõju neis olevad eneseohverdused mitte kui tülgastavad kommunismi laiendamiseks mõeldud kangelasteod, vaid inimlikud ning raskelt tulnud otsused. „„Kotkapoeg“ ei naase” kukub ehk neist stiililiselt kõige rohkem välja. Kusjuures üks asi millega need vanad lood veel võluvad on ka tehniline läbimõeldus, isegi kui tehnoloogia pole jutus kõige esmasem teema, on rakettide omadusi, kiirusi jms üsna põhjalikult kajastatud ning see aitas vähemalt minul sageli paremini aduda, kuivõrd raske katsumus tähelend ikkagi on. Žuravljova „Astronaut” on neist ilmselt kõige parem, lohutu ja liigutav lugu ning ka pagana hästi kirja pandud. Vähemalt mul tulid lugedes silme ette kõik need värvid, millega astronaut maalis.

Looga Ilja Varšavski „Otsusta ometi, piloot!“ (1965) lõpeb ka helgete kosmoseavastamiste tsükkel. Enam ei ole iga lend oluline ja esmakordne, vaid toimuvad juba regulaarselt nagu lennureisid ning vanu kangelasi pole enam vaja. Ka Dmitri Bilenkini „Tema Marss“ (1971) ja Olga Larionova „Päike jõuab Veevalajasse“ (1981) kuuluvad sellesse teise mõttelisse tsüklisse. Ka siin on kolmiku viimane lugu minu arvates kõige nõrgem. Pisut nõrgaks jääb minu maitsele ka Sergei Kazmenko „Viimane laev“ (1982, avaldatud võrgus 2014). Kohe temale järgnev Kir Bulõtšov „Kolmteist aastat teel“ (1984) ei vea aga alt. Kir läheb stiililiselt tagasi esimeste kolme jutu ajastusse. Toon on seal küll muidugi märksa omakasupüüdlikum, aga sisaldab samas piisavalt esimeste juttude naiivsust. Inimesed ei mõtle enam niiväga kollektiivile vaid pigem iseendile ja oma soovidele.

Mihhail Puhhov „Üles visatud“ (1990) on samuti üks imelik tekst, väga raskelt loetav, aga enda ideelt ja selle laiahaardelisuselt kogu teose kõige suurejoonelisem ning geniaalsem. Autor võtab ette raske ülesande, kiigata singulaarsuse taha ja veab selle isegi minu arust auga välja - vähemalt ideeliselt. Hakkiva stiiliga läheb ta minuarust küll tublisti liiale, aga väga hea lugu sellegipoolest.

Boriss Rudenko „Limaan“ (2005) on mu kolmas kõige-kõige lemmik antud kogumikust. Puhtalt ülesehitatud inimlikule nahapäästmise soovile aga oi kui valusa lõpuga.

Vladimir Iljin „Kaugkosmose seadus“ (2007). Minuarust natuke liiga anekdootlik lugu ja võll keeratakse üle, mistõttu muutub asi juba satiiriks ja mitte nii heaks ka pealekauba. Eriti kuna lõpplahendus oli etteaimatav.

Aleksandr Zolotko „Eluskala kaugete vahemaade taha transportimise spetsiifika“ (2012). Stiililiselt ühtne viimase looga. Ilmselt võib öelda, et ka kolm antoloogia viimast lugu moodustavad mingi terviku. Ainult, et esimese kolmiku täielike antipoodidena on need puhtalt küünilistest inimestest ning Zolotko oma paremuselt teisel kohal. Idee on hea, tegelased on samuti värvikalt välja joonistatud aga midagi jääb siiski puudu, ning antoloogia parima kolmiku seltsist jääb ta napilt välja.

Ehk siis mitte nii hea kui „Me armastame maad 1”, aga korrralik kogumik sellest hoolimata. Veiko on teinud hea töö ja häid ning väga häid jutte leidus rohkem, kui nii mõneski teises antoloogias.

Kuidas naksikesed tagasi tulid ehk Kaarnakivi perenaine (Ene Kallas)

6. detsembril esietendus Kuressaare Linnateatris Endla Teatri ja Kuressaare Linnateatri ühislavastus EV100 teatrisarjast „Sajandi lugu“ – Andrus Kivirähki kirjutatud ja Peeter Tammearu lavastatud „Kaarnakivi perenaine“ (pildike 1950-ndate Eestist).

Andrus Kivirähk on kahtlematult julge mõtlemisega kirjanik, näitekirjanik. Kui isegi eelkõige tavaulmekirjanik nagu Indrek Hargla ei julge näidenditesse sisse tuua liiga palju ulmet – uups!, tuleks vist kasutada sõnaühendit „maagiline realism“, „ulme“ paistab olevat üldise põlu all –, siis Kivirähk kirjutab selle kurja nimega asja mängleva kergusega teksti ning kõik neelavad selle kenasti alla.

Kõik need, kes ei talu isegi selle sõna kõla… Miks? Asi paistab olevat selles, et kuigi tegu on žanripuhta ulmenäidendiga, saab seda müüa ka teistmoodi. Nime all: folkloorse ainese fantaasiarikas kasutamine koos olmelise taustaga.

Võib-olla on aga asi konstantsis. Selles, et ulmekaugel inimesel, kes tekstiga-näidendiga tegeleb, igal tasandil, peab olema midagi sellist, millest kinni haarata kui tõelisusest. Sellest, mis karjub nii valjusti kõrvadesse, et seda ei saa ignoreerida.

„Kaarnakivi perenaises“ oli selleks küüditamiste õudus. Majad viidi tühjaks ja kolhoosid olid nii vaesed, et lehmade ribid paistsid. Ning kartuleid tuli võtta lume alt. Aeg oli katki. Kõik oli katki. Inimesed, asjad, maa, loomad… Endine elu kildudeks kukutatud ning ei olnud suurt kedagi, kes neid üles korjaks. Püüaks ehitada klaasist maja ka siis, kui see näib võimatu.

Polnud suurt kedagi. Aga keegi ikka oli. Ja seda „kedagit“ kehastas „Kaarnakivi perenaises“ Piret Raugi tegelane tädi Berta. Ütlemata kuraasikas ja eluterve suhtumisega naisterahvas, kes mõjus ühtmoodi heidutavalt nii kolhoosiesimehele (Ago Anderson) kui enkavedeelasele (Märt Avandi). Bertal oli mõistust, et poetada mõni lume alt väljakougitud kartul varrukasse või saapasse, et midagigi supi sisse panna. Olgugi aeg katki, tema püüdis kõige kiuste elada nii nagu enne. Nii palju kui sai, vaatamata sellele, et vanad lääpas saapad kleidi ja sätitud juustega just väga hästi kokku ei passi.

Kokkupõrge

Näidendi sõlmituseks oli vana ja uue kokkupõrge. Uut mõtteviisi kehastas peale miilits Veski noormees Heino (Markus Habakukk). Tema jaoks oli küüditamine õnnistuseks. See, et tema ja Ilse (Lauli Otsar) vanemad viidi külmale maale.

Perekonnad olid takistuseks noorte õnnele. Selliseks takistuseks, et kui aeg veel polnud see, nagu ta oli näidendi hetkeks, põgenesid noored metsa. See neid küüditamisest päästiski.

Sisuliselt mängiti välja juhtum, mis algul nägi välja nagu stseen Romeost ja Juliast – vaenujalal perekonnad ja nende võsukesed, kes leiavad teineteises sõbra ja armsama. Aga sellega asi ka piirdus. Shakespeare võib rahus edasi puhata. Armastus läks katki ja vana vaen taastati.

Sest Ilse jaoks elas vana maailm edasi. Mis sest, et naksikestest sai nõukogude võim jagu, oli endiselt olemas kaarnakivi. Kui näidendi algul tundus, et mis sest kivi paitamisest ikka – puhas posimine tänapäevases mõistes –, siis üsna ruttu jõudis näidend sinnamaani, kus selgus kivi võim. Nali oli selle õnnetu enkavedeelase Veski arvelt, kes ikka ja jälle eksis metsatallu, Ilsele külla. Ilsele tundus ta imelik ning niimoodi ta lihtsalt kiusas noort vasakust käest ilma jäänud meest.

Kaarnakivi oli võimas, aga mitte nii võimas, et pöörata tagasi aega või mõjuda Siberisse. Siiski piisavalt, et kolhoosis saaksid tööd ära tehtud ja lehmad söödetud. Aga Ilse ikkagi uskus, ikkagi proovis. Ja sai selle eest Heinolt sugeda.

Heino uskus noort võimu, mis sisuliselt sõitis kõikidest inimestest roomikuga üle, uskus ajalehti… Mitte seda, mida oma silmaga nägi. Ilsel olid jalad mõneti rohkem maa peal kui noormehel. Ja tal oli ka põhjust. Sest tema ukse taha eksis haavatud vanapagan (Lauri Kink). Vanapagan oli pärit sellestsamast vanast maailmast, kuhu kuulusid nii Ilse vanemad, kaarnakivi kui naksikesed. Muidugi võttis ta vanapagana oma hoole alla, ravis teda.

Midagi vanast maailmast oli alles, ja seda tahtis Ilse hoida. Nagu neid vanu ajakirjugi, kus oli kirjeldus valgest siidist pruutkleidist. Kümme aastat vanad ajakirjad olid talle sama vajalikud nagu Heinole ajalehed… Aga Heino ei saanud sellest aru. Ei tahtnud aru saada. Sest kõik, mis luges, oli nüüd ja praegu. Ja see, et ta armastas Ilset. Armastas? Armastatult ei võeta ära usku ja lootust, olgu see nii valedel alustel kui võimalik, armastust ei suruta peale, isekalt ja omatahtsi…

See vastuolu uue ja vana vahel viiski vaenuni. Selleni, et need, kes tunduvad esiti võõrikud ja valed – Veski ja vanapagan –, lastakse maha nagu koerad. Siis, kui Veskis tuleb nähtavale inimlik pool. Kui ta tuleb Ilset hoiatama selle eest, et keegi on kaevanud Ilse peale – et see hoiab oma kodus imelikku võõrast, sellist, kellel pole nime ja kes ei oska ühtegi seni tuntud keelt. Kui viib peaaegu paranenud vanapagana metsa… Et kaebus edasi ei jõuaks. Sest Veskile meeldis Ilse ja ta tahtis teda aidata. Ja see, kes käis kaebamas, oli Heino… Armastav Heino.

Tragikoomika

Peaaegu märkimata on jäänud üks oluline tegelane näidendis – endisest koolipapast kolhoosiesimees. Harald Kukemeri. Ta on ühtaegu õnnetu ja arg, ta püüab kuidagi läbi elu libiseda. Ühtaegu ta jälestab oma argust, teistaegu aga tahab elada. Ellu jääda. Ja lisaks kõigele on tal hea süda. Ta tõesti püüab kuidagi hakkama saada, aga päris kindel ei ole, kuidas tal see õnnestub. Ning ta saab aru, miks kohalikud ei salli teda. Muidugi ei salli, vaatas ta ju küüditamist pealt ega liigutanud lillegi. Ja see kõik on lihtsalt suurepärane – mäng.

Lavale astus ühtekokku kuus näitlejat. Neist kolm tegid head rollid, kolm aga väga head. Või sellist, mis tundusid kuidagi eristuvad, olid kuidagi sellised, mis haakisid peaaegu igast kidast. Olgu nad siis ära nimetatud: Piret Raugi Berta, Lauri Kinki plastiline kahesõnaline vanapagan ja Ago Andersoni Kukemeri. Noored olid lahedad, aga võib-olla nende roll lihtsalt ei võimaldanud eelmistega võrdset mängu? Ja kuigi Avandi on ilmselt tõmbenumber selle näidendi puhul, võib-olla roll kammitses teda natuke. Samas, ette heita pole küll suurt midagi…

Mida võib-olla väga kiirelt märgiks, on lavakujundus, multimeedia nutikad lahendused. Nauditav. Aga mis jättis niru mulje – päris lõpp. Ehk oli see ekskurss sellele, et „sina oled noor, sina näed veel teisi aegu“, aga paraku ei haakunud see kuigi hästi eelnenuga.

Aga naksikesed? Naksikesed tulid tagasi. Siis, kui Ilse hakkas perenaiseks. Nõukogude võim ei saanud neist jagu. Ei saanud vanapaganatest, ei saanud ka eestlastest… Või sai?

Raamatuarvustus: Haldjate veri (Ove Hillep)

Olen nõiduri saaga fänn olnud juba 10 aastat, mänginud sel teemal tehtud mänge (nii arvuti- kui lauamänge), vaadanud ära sarja ning püüdnud hoida end kursis trükki minevate raamatutega. Loomulikult oli meeldiv üllatus, kui Varrak Tiritammelt Sapkowski avaldamise õiguse üle võttis ning selle tähistamiseks nõiduri kolmanda raamatu välja andis.

Kui eelnevalt ilmunud raamatud “Viimane soov” ning “Ettemääratuse mõõk” on olnud kogumikud, siis “Haldjate veri” on nõiduri sarja esimene romaan. Raamat algab sealt, kus eelmine pooleli jäi: Geralt on leidnud oma saatuselapse Ciri, printsess Pavetta tütre, Nilfgaardi poolt vallutatud Cintra troonipärija. Üldtuntud tõe kohaselt sai kogu Calanthe suguvõsa sõjas hukka, kuid sellest hoolimata on läinud liikvele jutud, et Ciri elab. Ja neid, kes plikatirtsu leida soovivad, ei ole mitte vähe.

Sapkowski loodud maailm ei ole Tolkienistlikult must-valge või Pratchetlikult kirgas – see on räpane, realistlik ning ohtlik. Lokkab rassiviha haldjate vastu, kelle üks radikaalseid gruppe scoia'tael inimeste vastu partisanisõda peab. Hiljutine sõda Nilfgaardi vastu, mis päädis kahe verise lahinguga Soddeni all, on korraks hinge tõmbamas ning sõjategevuse poolt välja meelitatud koletised on vaid vesi nõiduri veskile. Või nii vähemalt võiks arvata...

Kui aus olla, siis päris koletistega võitleb Geralt terve raamatu vältel vaid korra ning ka siis päästetakse ta teiste poolt ära. Peamiselt keskendub raamat Cirile, tema õpingutele ning arengule. See aga ei tähenda, et teised tuttavad tegelased autori ega lugeja tähelepanu ei saaks. Teoses saab kaasa elada ka Tulika kirglikele seiklustele ning iroonilise nõiatari Yenniferi kannatlikkusele saatuselapse õpingutel. Loomulikult ei tule puudust tunda ka Geraltist, kes püüab hullumeelses maailmas erapooletuks jääda.

Kirjastajaga koos on vahetunud ka tõlkija ning seda on kohati näha. Cintri on muutunud Cintraks – viimane peaks originaalilähedasem olema. Laulik Jaskieri asemele on kerkinud keegi bard Tulikas ning ehk mõned veel, mis kohe silma ei torganud. Lugemist see muidugi otseselt ei häiri, kuid tekitab küsimuse, kas tõlkija oli eelmiste osade ning selle tõlkimise tagamaadega üldse tuttav. Loomulikult oleks võinud kirjastus jätkata sarja eelmist stiili ja ka “Haldjate vere” anda välja kõvakaanelisena, kuid majanduslikud tagamaad ilmselt kaaluvad üles ideoloogilised.

Kogu raamatut aga saadab mõnus Sapkowski stiil, milles on huumorit, elulist mõtisklust ning värvikaid võitlusstseene. Vähemalt see ei ole sarja puhul muutunud. Küll aga on romaani tempo natuke teine, kui eelnevate jutukogumike oma. Samas aga ei ole vaja väga lugejal mõistatada, millisesse ajaliini antud peatükk on torgatud.

“Haldjate veri” on vääriline järg oma eelkäijatele, tubli tükk Geralti fännidele ning meeldiv maagiaga rikastatud peategelasest mutandiga rüütliromaan esmalugejatele.

Mänguarvustus: Ei sisalda hapnikku (Ove Hillep)

Liivakasti tüüpi arvutimängud on muutunud üpriski populaarseks – need on siis mängud, kus mängijal puudub otsene eesmärk, vaid ta peab selle ise endale looma. Alles hiljuti (olenevalt kelle jaoks) tuli välja kosmoseseiklus „No Man’s Sky“ ning aastaid tagasi lõi laineid mõnus fantaasiamäng „Dwarf Fortress“. Just viimasega julgeks ma kõrvutada mängufirma Klei (eelnevalt oleme neilt arvustanud mängu Invisible Inc.) uusimat üllitist „Oxygen not Included“.

„Oxygen not Included“ on justkui hübriid „Dwarf Fortressist“ ning ellujäämisulmest. Kolm tegelast heidetakse läbi portaali, ning maanduvad nad kusagil võõra asteroidi pinnases, mis ei tee neile ühtkit hinna-alandust ei toidu, temperatuuri ega, jah, tõesti, hapniku osas. Pisike meeskond peab hakkama ise kõike nullist peale ehitama. Õnneks on neil vähemalt mõningate seadmete joonised ning õiges suunas poltide ning mutrite pihustamine viib igal juhul sihile.

Nagu enamus samas stiilis mängudes kombeks, ei saa mängija suurel määral tegelastele käske ise jagada, vaid määrab ära tegemist vajavad tööd (kaevamine-ehitamine) ning mikromajandamisega (koristamine, asjade tassimine) saavad kolonistid ise hakkama. Niikaua, kuni baas on piisavalt väike, töötab süsteem kenasti, kuid koloonia kasvades kasvab ka pidevalt selle tööshoidmiseks vajalike kätepaaride arv.

Esimeseks mureks on värsketel kolonistidel oma esialgse baasi hapnikuga varustamine. Kuigi on ka mõned puhtalt orgaanikal töötavad hapnikufarmid, nõuavad enamus seadmeid elektrit. Milleks muuks aga kolonistidel lihased on? Kärmelt püstitatavad jooksurattad leevendavad esialgse mure, kuid pikemas perspektiivis need vastu ei pea ning elektri kadumisega töö lõpetavad hapniku tootmisjaamad on peamine mure, miks kolooniad pikalt vastu ei pea.

Hoolimata asjaolust, et mäng on alles early access faasis, on võimalikke teadusavastusi jalaga segada. Kärmelt tuleb kolonistidel endale selgeks teha vee- ning ventilatsioonisüsteemide tööpõhimõtted, võimalused paremate elektriajamite konstrueerimiseks ning loomulikult avastada ümbruskaudseid ressursse ja neid oma elu parandamiseks rakendada.

Ümbruskonnas avastavad saabunud nii mõndagi huvitavat. Leidub geisreid, mis puristavad välja nii maagaasi, kloori kui ka veeauru. Pinnases vahelduvad kuumemad alad jahedamate ning kohati suisa päris külmadega ja ega kohalik floora-faunagi ei ole unarusse jäetud. Kolonistide kasutuses on hetkel 9 erinevat taime, millest mõned on piisavalt toitvad, et neid sel eesmärgil kasvatada ning teised annavad muud head nodi nagu näiteks riietuse valmistamiseks vajalikku kiudu või ravimite jaoks tarvilikku medikamenti. Mõned aga kõlbavad vaid dekoratiivsel eesmärgil kasutamiseks.

Kohalikust loomariigist on seni esindatud 5 eksemplari. Helendav lendputukas, maapõues elav suurehambuline näriline, mis näeb välja justkui Mario mängust välja karanud elukas, ning läppunud õhust elatuv kolmesilmne kala puft, kes tõmbab end korralikult õhku täis ning poetab pärast lae alla hõljumist välja tüki haisvat lima. Lisaks veel miski ühesilmne konn ning õli roojav limaelukas. Kiskjaid ei ole veel täheldanud, kuid võib loota, et needki peatselt mängu sisse pistetakse.

Nagu sandbox mängude puhul kombeks, leiab ka siin rakendust põhimõte „Kaotamine on lõbus“. Juhul, kui kolooniaga midagi juhtuma peaks (vool kaob, hapnik või toit saab otsa), ootab koloniste ees pikk ning piinarikas surm kas lämbumise või nälja kätte. Loomulikult püüavad kolonistid teha kõike, et seda võimalikult kaugele edasi lükata ning sellest lähtuvalt võivad tekkida situatsioonid, kus hulk koloniste püüab meeleheitlikult viimaseid bioloogilisi hapnikufarme töös hoida, mis aga lükkab vältimatut vaid edasi. Abi ei ole kellelgi kusagilt loota.

Loomulikult on kolonistidel ka käegakatsutavamaid muresid kui kaugel terendav hukk. Põhjuse hädaldamiseks võivad anda kasvõi märjad jalad, kehv toit, kõle sisustus või kõrvalvoodis norskav võitluskaaslane. Stressi kasvamisel ei ole välistatud juhud, kus mõni tegelane lõhub raevuhoos näiteks köögipliidi ära või oksendab põranda täis. Lisaks kõigele muule kimbutavad koloniste ka veel pisikud, kes poevad igale poole, kuhu desinfitseerimisvahend ei ulatu – näiteks joogivette, kust selle kättesaamine on paras pähkel.

Miinustest rääkides ei saa üle ega ümber asjaolust, et mängu arendatakse hetkel pidevalt edasi. Suurimaks neist on tehnoloogiate ammendumine mängu edenedes. Algne võidujooks teaduse ning lõppevate ressursside vahel muutub lõpuks pidevaks paigaltammumiseks. Uusi teadusi on võimalik küll avastada, kuid nende rakendamine mõningate ressursside puudumise tõttu on kaheldav. Kui mängija toornafta otsa ei juhtu sattuma (nagu minu viimases mängus), siis ei ole mõtet ka plastikule põhinevaid tehnoloogiatesse panustada. Lõppeks kulmineerub kõik võidujooksuga veele, mida kasutavad praktiliselt kõik süsteemid ning mille otsalõppemine pikemas perspektiivis on vältimatu. Kuidas disainerid selle lahendavad, saab näha.

Klei joonistusstiil on äratuntavalt mõnus. Kolonistide poolt meisterdatud seadmed on robustsed ning annavad täiesti kenasti aimu, et ressursse on piiratud hulgal. Mängu UI on piisavalt selge ning vajab minimaalset selgitust. Kõikvõimalikud ekraanifiltrid, mida on kokku 11, annavad kogu kolooniast väga kena ülevaate. Soovid näha, kuskohast elektrikaablid jooksevad, aga palun. Ventilatsioonisüsteem? Loomulikult. Sedasi annab pea-aegu kõike jälgida alates temperatuurist kuni bakteriteni. Ainuke, millest ma filtrite puhul puudust tundsin, oli geoloogiline kaart, mis näitaks erinevate maavarade asukohti.

„Oxygen not Included“ on mõnus sandbox mäng, mis laseb mängijal luua koloonia just enda äranägemise järgi. Püüd oma piiratud ressurssidega hakkama saada on seda lõbusam, mida kriitilisemaks see kisub. Kui juba mängu varajane versioon sedavõrd lustlik on, ei suuda ma ära oodata, milline võib see välja näha mängu valmides.

Mängu koduleht

Filmiarvustus: Thor ja surev Odin (Riho Välk)

Olen juba õppinud, et suure eelarvega filmide puhul tuleb treilereid vältida, sest siis näed 2 minuti jooksul kõik põnevad asjad ära, ning kinos pole muud teha, kui oodata, et see põnev hetk kätte jõuab. Thor Ragnaroki treilerit hiljem vaadates nentisin, et ka seekord pidas see paika. Aga millest see film siis rääkis?

Odin on vanaks jäänud, ning otsustab ära surra. Just nii seda meile serveeritakse – võis küll tuhandeid aastaid surematu jumal olla, aga 2017 tundub nagu hea aasta suremiseks. Mingit pikemat põhjendust meile selle jaoks ei pakutagi. Küll aga hoiab Odini eluspüsimine Thor’i kurja õde kuskil kaugel vangis, ning nii pääsebki surmajumalanna Hela vabadusse, ning mis on tema eesmärk – ikka hävitamine. Hela kiituseks tuleb öelda, et esiteks on valitud suurepärane näitleja, Cate Blanchett, kes sobib sellesse rolli kui valatult. Teiseks on tühjast õhust lõputu koguse mõõkade välja tõmbamine ja loopimine uskumatult äge supervõime. Kõik Hela võitlusstseenid on tõeliseks kompvekiks, ühest küljest on see mõõgavõitlus, teisalt akrobaatika ja kolmandaks midagi gun-fu laadset.

Teine faktor, mis mulle väga meeldis, oli Odini ja kogu Asgardi imidži hävitamine – meile on kogu aeg näidatud, et need viikingijumalad seal Asgardis on sõbralikud ja toredad, kes valitsevad oma üheksat maailma heldelt ja sekkumatult, käies vahepeal neil külas, et kõvasid pidusid korraldada ja mõni kohalik paha või jäähiid maha lüüa. Reaalsus on aga palju koledam – kaunid joonistused-hologrammid troonisaali võlvlaes on maalitud otse sõjakoleduste peale ning selles filmis tulevad need ka välja.

Actionit on selles filmis kogu raha eest, üks madin ajab teist taga ning kõik need on üsnagi ägedad. Küll aga tuleb siinkohal mängu faktor, mis kogu filmielamust kõige rohkem rikkus – CGI. Oleme jõudnud ajastusse, kus CGId ei kasutata ainult kosmoselaevade või plahvatuste jaoks, kuna selliseid asju on päriseluliselt kallis teha. Thor Ragnarok saavutas aga CGI väärkasutamises uue taseme. Kohe alguses näeme, kuidas Odin, kes peaks emotsionaalselt põlvini heinas olema, hõljub lihtsalt viletsalt renderdatud muru kohal. Detailid, mida minu silm ei märganud, küll aga kriitikud, oli et suvalised soengud, haavad, veri jne olid tehtud arvutigraafika, mitte 5 minuti grimmiga. CGI tipp olevat paar kaadrit, kus Thori käed on CGIs. Miks?

Warcraft kutsub orke koju

Kui aga kõik madinad kõrvale jätta, siis tuleb nentida, et sisu ei olnud kuigi üllatav, erandiks oli lõpplahendus, mida ei osanud mina ette arvata, kuid isegi see ei olnud jalustrabav. Pigem serveeriti vaatajale pidevalt pisikesi puänte, et pinge püsiks. Ka see ei ole halb. Kõik pisikesed stseenid sobitusid omavahel valatult kokku, kõik kõrvaltegelased said oma rolli tähtsusele vastavad sissejuhatused, ning külalisesineja Dr Strange mõjus vägagi efektselt. Jeff Goldblumi mängitav ekstsentriline diktaator haaras muidugi valdava enamuse huumorist enda kätte. Samuti oli üllatav näha, et Hulk oma rohelisuses ja tooruses on rohkemat, kui ajudeta lihasemägi, keda Bruce Banner suudab vahel harva veidikene tagasi hoida. Selles filmis on Hulk täiesti eraldi tegelane, ning Banner on pisike virisev teadlane tema sees. Kindlasti on see koomiksitest läbi käinud, kuid filmides on selle nüansi väljatoomine esmakordne.

Jään oma arvamuse juurde, et treileri vaatamine oleks elamuse ära rikkunud, ning ei hakka ka sisukokkuvõtet välja kirjutama. Filmi küll enam kinos ei näe, aga eks ta varsti jõuab kodumeediasse.

Annan tubli 7/10, keskmine Marveli madin.

Uudiskirjandus 12/17

Kirjastus Fantaasia:

Diana Wynne Jones

„Howli liikuv kindlus“

Tõlkinud Eva Luts

Sellest romaanist on tehtud aastal 2004 animefilm, mis purustas Jaapanis kassarekordeid, sai Oscari nominatsiooni parima animeeritud filmi kategoorias ja sellel on tuhandeid fänne üle maailma. Peategelaseks on kübarategija vanim tütar Sophie, kelle Kõnnumaade Nõid vanaeideks moondab. Ehmunult oma kodust põgenev Sophie jõuab kurikuulsa võluri Howli juurde, kelle liikuvast lossist ta püüab ka peavarju leida. Nõidusest vabanemiseks peab Sophie hakkama saama võlur Howliga, sõlmima lepingu tuledeemon Calciferiga ja ka Kõnnumaade Nõiale endale vastu astuma.

Diana Wynne Jones

Kindlus õhus

Tõlkinud Eva Luts

"Kindlus õhus" (1990) on järg romaanile "Howli liikuv kindlus", mille põhjal tehti aastal 2004 tuntud animefilm. Selles kohtume uuesti nii Howli, Sophie, Calciferi, Lettie, prints Justini, printsess Valeria kui võlur Sulimaniga.

Äsja on lõppenud sõda, millest Ingary on väljunud võidukana. Kuninglik Võlur Howl hoiatab kuningaperet, et printsess Valeriat ähvardab hädaoht, ning kaob salapärasel viisil koos oma perekonna ja liikuva kindlusega. Samal ajal aga elab kaugel Rashpuhti Sultanaadis unistajast vaibamüüja Abdullah. Tema armastatu röövitakse, ja selgub, et sama hädaoht, mis ähvardab printsess Valeriat, ähvardab ka neid.

Eelmise raamatu tegelased hakkavad sündmustikku sekkuma esmapilgul varjatult, mitmed neist ka võimsatest jõududest äranõiutult, kuni selgub, mis neid kõiki mõjutanud on.

Ulmkonnakroonika 12/17

Ulmestaar

Meelis Friedenthal on eesti kirjanik ja teoloog. Ta on võitnud oma loomingu eest mitmeid auhindu, viimati Euroopa Liidu Kirjandusauhinna. Meelis Friedenthal on võrguajakirja Algernon toimetuse liige.

1. Mida praegu loed?

Praegu loen kogumikku „Eestid, mida ei olnud”. Ma mõningaid lugusid olen seal juba enne lugenud, aga nüüd paberraamatuna ilmununa on hulk autoreid juurde tulnud. Pooleli on veel „Seitsme lukuga suletud raamat” (Voldermar Kures), tegemist on täiesti mitteulmelise ja mitmeköitelise päevikuga 1950ndatest.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Stiil, täpsus, detailide nägemise oskus, haare. Võibolla saaks kõige lihtsamalt öelda, et tekst võiks olla hästi kirjutatud (ja hästi tõlgitud). On tekste, mis on täis pööraseid ideid, aga kui need ei leia sobivas stiilis väljendust, siis on sellest nendele ideedele pigem kahju kui kasu. Üldse, kirjutatakse ju nii palju, et kui tekst kuidagi esimese mõnekümne lehekülje jooksul ei kõneta, siis ma jätan raamatu üsna kergel käel pooleli.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Jorge Luis Borges, tema tekstid on tihedad, ootamatud, täis kirjanduslikke viiteid ja mõttemänge. „Liivaraamat. Shakespeare'i mälu”, mis nüüd sel aastal ilmus, oli just oma mitmekesisuses väga hea lugemine. Iain Banks on minu jaoks samuti oluline autor, Kultuuri sari on ambitsioonikas ja kirjanduslikult väga hästi teostatud science-fiction. Banksi tase on ka suhteliselt ühtlane, mõni teine autor võib küll ühe üsna hea sf raamatu kirjutada, aga siis sinna juurde kirjutab mitu väga halba. Banksil väga halbu mul ei olegi kätte sattunud. Hiljuti loetud autoritest veel võiks nimetada Michel Houellebecq’i, tema teksid ei ole mingis mõttes traditsiooniline ulme, aga mulle väga meeldib kuidas ja milleks ta ulmelist elementi kasutab. Need kolm on aga mingis mõttes juhuslik valik, tegelikult võiks samaväärsena veel mitut autorit nimetada.

"Surelikud masinad" filmi kujul

Kui 5 aastat tagasi raamatusarjast arvustust kirjutasime, käisid juba jutud, et P. Jackson hakkab kohe-kohe esimesest teosest filmi väntama. Nüüdseks on jõutud asjaga niikaugele, et treiler on välja lastud ning esilinastust lubatakse 2018. aasta detsembriks.

Extra Sci Fi

Extra Credits on vahva Youtube' kanal, kust leiab endale huvitavat vaatamist nii arvutimängude, ajaloo- kui (nüüdsest) ka ulmehuviline. Oktoobri lõpust alustasid kanali tegijad uue videosarjaga, kus lahkavad kultuslikke ulmeteoseid ning teevad seda väga põhjalikult. Nende esimene arvustus "Frankenstein"-i teemal koosneb kuuest 7-9 minutilisest videost. Järgmiseks on nad võtnud ette 80-ndate USA ulmerevolutsiooni, mille keskseks tegelaseks on William Gibson.

Wintercon 2018

13. jaanuaril 2018 toimub Riias Wintercon IV. Tegu on peamiselt animefännidele suunatud üritusega, kuid oma osa on seal ka arvuti-, laua- ja rollimängudel. Suur rõhk on pandud cosplay-le ning suurejoonelist võistlust on hindama kutsutud eksperdid üle maailma. Kel huvi on, saab rohkem infot ürituse kodulehelt.

Reaktori sünnipäev ning Indrek Hargla raamatuesitlus

15. detsembril pidas Reaktor Tartu Kirjanike Majas suurejooneliselt oma 6. aasta sünnipäeva. Rahvast oli rohkelt ning melu oli mõnus. Kohal oli ka Indrek Hargla, kes esitles oma uut alternatiivajaloolist jutukogumikku "Eestid, mida ei olnud". Reaktori poolt võtsid sõna Agur Karukäpp ja J.J. Metsavana. Hargla kogumiku tutvustamiseks aga kutsuti kõik kohaletulnud autorid rahva ette ning lasti neil jutustada. Pärast akadeemilis(emat)t poolt löödi peosaali uksed valla ning lasti kogunenutel keha kinnitada ning karastavaid jooke rüübata. Seda kõike saatis mõnus jutuvadin ning teemasid oli seinast seina.

Pildid pärit Kilpkonna pildipangist.

Jyrka karvustused 12/17 (Jüri Kallas)

Kuna Reaktor on sisukorra formaati muutnud, siis ma igaks juhuks mainiks, et ma kirjutan siin siiski novembri juttudest, kuigi pealkirjaks on 12/17. See on ka ainus pea positiivne moment selle kirjatüki juures, sest heale kuule järgneb reeglina halb ning novembri jutusaak oli halb, ikka väga halb.

Risto. J Juvanen - Vii mind kus palju valgust

Pentsiku kirjastiiliga jutt, kus lause alguse suurtähed on sõnas hoopis teisena. Autoril võis sellega olla mingi mõte, aga minuni see ei jõudnud. Kui vaid see, et laps on arengupeetusega, kuid sel juhul on ka jutu ulmelisus enam kui vaieldav. Võib-olla on lihtsalt tegu lohaka autoriga, kes loodab keeletoimetaja panusele, mõtlesin ma ja vaatasin autorinime kirjapilti. Võib-olla on selline kirjapilt toimetuse lohakus, aga kui jutu kirjapilt kõrvale panna, siis autor ehk arvabki, et nii on äge ja artistlik.

Sisust pole suurt midagi rääkida, sest seda eriti pole ja mis on, seda on olnud korduvalt ja paremini...

4/10

Karmo Talts - Supermeheks saamine

Kiretu rahmeldamine – see oleks vast kõige viisakam sõnapaar, mida selle jutu kohta kasutada.

Pikk tekst, eriti wõrguajakirja kohta, aga sellevõrra ka tüütum, sest jutt ei saa otsa.

Kindlasti olid autoril omad kaalutlused, kui ta jutu tegevuspaiga kuhugi välismaale viis, aga siis võiks midagi ka teada. Kohtad esimeses lauses linna Neu Berliin ja juba muigadki kõveralt ja annad mõttes esimese miinuse. Võib ju vaielda, kas jutu idee on jabur või mitte. Koomiksi jaoks kindlasti mitte, aga sõnalise teksti jaoks..? Kuid olgu, autor tahtis, autor kirjutas ning kahjuks käituvad tegelased ka vaid autori tahtmise järgi, sest mingit eripära või karakteri alget neis pole, et lihtsalt ühed nupud mängulaual.

See on ilmselt nüüd keeruline mõte, aga tekstis ma ei tunne autorit. Ma saan aru, et autor on filme näinud ja koomikseid lehitsenud, aga miks ta selle teksti kirjutas, mida ta öelda tahtis, et mida see talle tähendas? Mina sellele vastust ei saanud ning lugedes oli mul peamine küsimus: kaua veel!?

Kuna tekst mind ei haaranud, siis kiusas mind lugedes pidevalt ka mõte, et kuidas töötaks seesama jutt, kui tegevus toimuks Eestis, et kui autor tunneks keskkonda ja kirjutaks asjadest, mida ta tajuda suudab – kokkuvõtteks võinuks saada päris sõgeda loo. Meeldejäävama kindlasti.

5/10

Taivo Rist - Hommikukohv

Kirjatehnika on jutul parem, kui kahel eelmisel kambapeale kokku, aga see on üldiselt ainus tõeliselt positiivne moment selle teksti juures.

On ühe hommiku kirjeldus, on sellest kirjeldusest tuletatud puäntlik lõpulause, aga juttu kui sellist pole. Tõenäoliselt ei saakski olla...

Ma ei ole end kunagi pidanud selliseks ulmekuivikuks, kes nõuab valjul häälel toimuvate protsesside seletusi ja põhjendusi ning räägib kogu loogikast, õigemini selle aukudest. Vastupidi, mulle pigem meeldivad tekstid, kus palju ei seletata ja lugejale jääb ka midagi hilisemaks mõtlemiseks. Hommikukohvi-jutus ei jäänud hilisemaks mõtlemiseks aga midagi. Lihtsalt mühatasin: "Möhhh!" ja kehitasin õlgu. Tekst oleks juba ununenud, aga kuna ma pidin sellest kirjutama, siis...

6/10

Võimalik, et kröömikese mu seekordsetest hinnangutest võib panna mu iga-aastase jõulumasenduse süüks... võimalik, et eelmise kuu juttude väga kõrge tase andis mulle väga valusa reaalsuselaksu. Vähemasti võivad autorid end sellega lohutada.

Arvan siiski, et ma suudan oludest üle olla ja asjadel vahet teha ning seekordsed jutud olid tõesti kehvad.

Juttudest 12/17 (Tõnis Hallaste)

Hommikukohv

Taivo Rist

Kujutab ühe õnneliku abielupaari vaevalist hommikut. Jaanek ajab end üles, läheb duši alla, seejärel kööki. Tema naine Kerli ärkab, läheb kööki ja hakkab tegema hommikusööki. Tehakse väikesi osutusi sellele, et Kerli pole sugugi tavaline inimene. Mitte vihjeid, vaid selgeid osutusi. Lõpp tõi muige näole.

Ühtaegu toredalt argine ja mõnusalt ulmeline. Tavaliselt kui kujutatakse õnnelikku paari ja nende tavalist hommikut, siis üksainus ulmeline ja kõike justkui pahupidi pöörav element mõjub pigem õudsalt. Üksik element mõjub võõritajana, mis rikub rahulikku täiust ja õõnestab seda õnnelikkust ja tavalisust. Selle teksti „võõritaja” pigem rõhutab teatavat nunnudust, kuivõrd on kõigi poolt igati omaks võetud ja saanud eneseksmõistetavaks. Tekst mõjub nunnult, kuna see näitab üht paarisuhet, millel on küll omad probleemid, aga need ei riku asja. Selles loos ei domineeri võõritaja kogu tema ebatavalisuses (mis võiks sellest teha õuduka), vaid kõikemattev normaalsus, mis on normaliseerinud ka sellise olendi.

Siinkohal saaks küsida, et mis siis Kerlil oli – kas ta oli tulnukas, kes muutus välimuse poolest inimlikuks, kui sai oma teise hommikukohvi? Või oli tal mingi haigus või nakkus või DNA-häire või muud säärast, mis on ta muutnud iminappadega olendiks, kui ta oli tavaliselt inimene? Saaks küsida, kuid pole vaja – säärased kontekstitäiendused rikuks selle teksti ülinormaalsust. Tegemist on vaid ühe igati normaalse hommikuga selle pere jaoks. Ja muud midagi.

Kui hindamiseks läheb, siis on selles mõttes veidi keeruline, et idee on tore, mulle sümpaatne, ja see on kenasti sooritatud. Meeleolu on hästi tabatud – selle süžee juures tundub kerge kogemata kalduda kõrvale ja süstida kuhugi hetk õudust. See aga rikkunuks ülejäänud teksti ülinormaalsust ja selle leplikku laadi. Autor on (või vähemalt tundub olevat) saavutanud selle, mida ta püüdis saavutada ja see on iseenesest kiiduväärt.

Kas on põhjust laita teksti sellepärast, et autor pole püüdnud saavutada midagi ambitsioonikamat? Kuidagi kentsakas on kasutada üht ja sama kümnepallist skaalat, kui hinnata ühelt poolt näiteks kümneleheküljest katset luua uut maailma ja panna tegelasi sellega reageerima ja selles muutuma – ning teiselt poolt sellist pigem näpuharjutusena mõjuvat toredat hetkepilti. Aga minu hinnangul on täitsa õnnestunud näpuharjutus, lahutab meelt küll. Kuna ma ei mõõda (tekstis ilmneva) vaeva määra, vaid tulemust, siis tulevadki minu poolt üsna head punktid.

7/10

Supermeheks saamine

Karmo Talts

Neu Berliini nooremuurija Paul Harker satub üht kriminaalasja uurides Temakese territooriumile. Temake (eelistab nimetust „Tema kõrgeausus”, tegelik nimi Veronica Ghast) on pea legendaarne kriminaalne liider, keda ei võta pihtide vahele tavaliste meetmetega. Lugu sisaldab eripalgelisi karaktereid (kahtlane garaažiomanik, keda kutsutakse Garaažirotiks; meeletu jõuga Igor Krutilov ehk Jõehobu... ja mitmed teised), kellest mitmed on mutatsioonide abil omandanud supervõimed.

Mul on hirm, et mõni inimene võtab kätte ja loeb selle teksti läbi ja otsustab selle põhjal, et Eesti kirjanikele ei sobi supervõimetest kirjutamine. Et selline koomiksilik žanr ei kuulu meie veretüübi juurde või muud säärast. Ometi ütleks, et ei, selle superkangelasteksti luhtumine on lihtsalt selle teksti ebaõnnestumine.

Mulle omamoodi sümpatiseeris Karmo Taltsi tekst „Koletu Kristatos”. Tolle teksti põhiidee (kristluse morbiidsemate elementide kujutamine parajalt grotesksete vahenditega) mõjus mulle parajalt pöörasena ja seal polnud eriti enamat kujutatud kui üht lahingut. See ei eeldanud autorilt ka teiste kirjutuslaadide kasutamist ega tegelaste meeleolude kujutamist. Nüüd aga näib, et tolle tekstiidee rohmakus ja süžee kitsus olid talle suureks toeks, sest need ei nõudnud nüansseeritud kirjutust. Too oli robustne tekst ja tema kirjutajakäele see sobis.

Sellele järgnenud „Reevesi ema” (Reaktor, september) oli tekstiidee, mis minu meelest nõudnuks veidi paremat taju selle osas, mis tekstis toimib ja mis mitte, ent seal oli mitu positiivset nähtust, mida esile tõsta (tolle maailma suhteline originaalsus, ka sellest hoolimata, et see mõjus Matrixi fan fiction'ina, ning lõpulahendus). Seekordse „Supermeheks saamise kohta” on aga palju raskem leida midagi eriliselt kiiduväärset.

Erinevalt eelmisest jutust nimega „Reevesi ema”, mille stiil oli väljajätteline (see tundub olevat küllaltki nõudlik stiiliregister ning seetõttu oli arusaadav, et autor ei saanud päris hästi hakkama), on „Supermeheks saamine” küllaltki otsesõnaline tekst, mis ei loobi lugejale ühtki kaigast kodarasse. See on lihtsana kirjutatud ja ka üsna lihtsalt loetav. Mingid stseenid loo keskel mõjuvad isegi enam-vähem õnnestunult (eelkõige võitlus Jõehobuga), aga seda peamiselt seetõttu, et täpselt sama stseeni on mujalgi mitu korda nähtud ja autor ei vääratanud selle stseeni aktsepteeritavas väljakirjutuses. Stseeni „õnnestumine” ei olegi siinkohal otseselt kiitus, vaid pigem laituse puudumine.

Tekst on mingi maani üks keskpärane noir-elementidega politseilugu, mis läheb aina tobedamaks (muutumata põnevalt jaburaks), mida rohkem tuleb tegemist supervõimetega. Miks Temake kiiritab peategelast – kas selleks, et anda talle supervõimed, mida pärast mingil moel ära kasutada? Saan aru, et autor otsustas lasta kellelgi kiiritada peategelast, et tal oleks võimed, kuid see mõjub tobedalt ja põhjendamatult. Parem olnuks lasta peategelasel surra – teha väike kannapööre poole teksti pealt ja lasta kellelgi teisel tegeleda lahendusega. Näiteks. Sest hetkel mõjus see natuke tüütult ühe liigagi etteaimatava süžee äravormistamisena. Vahet pole, kui ebaloogiliste vahenditega.

Midagi tahaks öelda ka tekstis esineva naistevastasuse kohta. See ei väljendu selles, et peapahaks on Temake (nii kohmakas sõna, aga mida teha, kui lähtuda inglisekeelsest noir'ilikust žanrist – ah jaa, võib lihtsalt jääda nime Veronica Ghast juurde, või kasutada mõnda muud sõna või mõistet. Kas või Tema Kõrgeausus. Või hoopis „femme fatale”). Autor on siia-sinna torganud mõttetuid ebamääraselt naistevastaseid momente. Näiteks: „Tavaliselt kihas nooremuurijate tööruum meestest, kuid täna neid polnud. Paulile meenus hetkeks mingi feministlik artikkel ja ta muigas. Paar naistöötajat osakonna peale polnud põhjus oma sõnavalikut muuta.” Otsekui „meeste” asemel „töötaja” kasutamine tähendaks suurt kaotust feministidele. Või siis hetk, mil „Paul tundis end kergelt riivatuna ja teda ärritas ka see, et naine polnud endast rääkides kasutanud sõna “supermees”.” Aga miks naine peaks seda sõna kasutama? Miks peaks Paul seepeale ärrituma, kui üks naine ei kasuta seda enda kohta? Keegi ei kasuta mõistet „supermehed” üldnimetajana supervõimetega isikute või mutantide kohta – vähemalt mitte mujal kui selles tekstis.

On ka võimalik, et asi polegi neis üksikutes tähelepanekutes. Ehk pole asi süžeekäigus ega veidras hoiakus teatavate inimgruppide vastu, vaid hoopis kirjutustasemes. Minu väljatoodud asjaolud võiks ju mõne väga hea kirjutaja teksti mitte rikkuda. Etteaimatav süžeekäik võiks isegi mitte häirida, kui autoril on kirjutustalenti lineaarse teekonna nauditavaks tegemiseks – vahel võib keskpärase süžeega saada kõneväärse teksti, sest nõnda vingelt on kirjutatud (ehkki tuleb nentida, et hästi kirjutatud väga etteaimatav tekst pole veel samuti lõppeesmärk – sellistest tekstidest nagu septembrikuine „Valguse võimendamine ergastatud kiirguse abil” jääb kurb tunne, et nii vähe jäi puudu. Samas, too oli kirjutatud hästi, aga mitte just stiililiselt vingelt). Ja „Supermeheks saamises” esinevad jaburavõitu seisukohavõtud võiks olla väga huvitav autoripoolne valik, kui asi oleks põnevalt läbimõeldud või kui seeläbi saavutatakse midagi huvitavat.

Nende vigade olemasolu iseenesest ei riku asja – seda teeb tõsiasi, et autori kirjutustalent ei võimalda talle korrektse irooniavaba jutustava novelli kirjutamist. Ja siinkohal ma ei tea, kuidas oleks õigem väita – kas seda, et tal pole piisavalt kirjutustalenti kui sellist või siis seda, et ta ei valda konkreetset stiiliregistrit, mis võimaldaks hästi kirjutada klassikalist jutustavat novelli. Ent olles lugenud tema eelnevaid tekste, jäi minusse pigem tunne, et tegemist on kirjutustalendi kui sellise vajakajäämisega.

Ma polegi enda jaoks selgeks teinud, kuidas defineerida talendikat kirjutamist – ja kas seda on võimalik õppida. Olen vahel mõelnud, et püüaks seda kuidagigi välja selgitada, näiteks analüüsida (minu meelest) stiilivirtuooside nagu Alan Moore'i kirjutust. Kui oskaks defineerida, siis ehk oskaks koostada mingit (minu meelest) klassikaliselt hästi kirjutatud stiili valemit. Loomulikult pole see tegelikult nii lihtne – ekstaatiline õuduskirjeldus lähtub eri reeglitest kui ekstaatiline armastuskirjeldus ja nii edasi, ei ole mingit universaalset stiilimalli. Ent eelkõige seisneb stiilitalent minu silmis selles, et väljakirjutatav sisu tõuseb sõnade abil paremaks kui vaid sündmuste loeteluks. Hea stiil on selline, milles lause pole mitte üks neist tülikatest asjadest, millega tuleb silmitsi seista, kui tahta mõtet edastada, vaid muutub ise naudinguobjektiks. Sõnakunst, noh.

Kas stiilitalendi puudumine tähendab, et inimene peaks jätma asja katki? Ei, sugugi mitte. See on ehk mingil määral õpitav, aga kui ka pole, ei ole hullu. On palju kirjanikke, kellel pole suurt stiilitalenti, aga kelle kirjutust on sellegipoolest või ehk lausa stiilitalendi puudumise tõttu huvitav lugeda. (Siinkohal ei peagi ma niivõrd silmas Metsavana, kuigi ta ehk võib mõnele tulla pähe, kuna teda vist tajutakse Eesti ulmikute parima „andetu” kirjanikuna. Ma teda andetuses ei süüdistaks – tema grotesksed dialoogid on minu meelest andekad ja mitte argikõnelises „haa, see oli andekas”-mõttes, vaid selles mõttes, et need paljastavad suurt keelelist mitmekülgsust ja mõtte paindlikkust. Need lihtsalt on keeleliselt nauditavad.) Vahel piisab heast ideest ja teksti sulaselgest nautimisest, mis nakatab ka lugejat.

Iga autor peaks panustama oma tugevustele. Kirjutustalent on vaid üks element, aga kui seda pole endal (vähemalt märgataval määral võrreldes tekstiloome teiste elementidega), tuleks kuidagi mööda nihverdada klassikalisest jutustavast stiilist, lähenema samale sisule teistsuguste kirjutusregistritega. Näiteks esitada teksti kui ajakirjanduslikku artiklit. Teadete loetelu külatahvlil. Isegi päevikukatkenditena. Ega see klassikaline jutustav stiil pole mõni kuldvasikas, et teda tuleks meeletult fetišeerida – proovida võib kõiki vahendeid.

Teine variant on tõmmata teksti fookus võimalikult kitsaks – parem leida maksimum vähesest kui et kirjutada väga paljust täiesti pinnapealselt. Kolmas variant – üllatada, üllatada, üllatada. Kui inimesel pole klassikalisi vahendeid ilukirjanduse loomiseks, siis ei peaks ta kasutama neid samu süžeekäike, mis mujalgi juba paremini kasutatud, vaid pöörama kõik pahupidi. Katsetagu kõike, proovigu igast pöörasusi ja naljakusi ja hullusi ja grotesksusi. Peaasi, et tekst töötaks hästi tekstina – ja natuke üle piiri minev tekst on parem kui vanade mustrite kordamine. Värske või kirglikult väljendatud idee, mis on halvasti kirjutatud, tekitab siiski suuremat sümpaatsuspuhangut kui hästi kirjutatud tavalisus. Kui on just vaja nende kahe vahel valida. Aga värske või kirglikult väljendatud idee, mis on hästi kirjutatud – vot, selle eest ollakse nõus sulle maksma.

Viimane tähelepanek kirjutustaseme kohta ongi see, et mõnevõrra tähtis on ka kirjutada nõnda, et ta töötaks just nimelt ilukirjandusliku tekstina. Kui tekst muutub üksnes sündmuste kohmakaks väljakirjutamiseks, jääb mulje, nagu autor püüab tõlkida ilukirjanduslikuks tekstiks sellist lugu või ideed või elamust, mida ta sisimas tajub filmina, animena, mänguna, lauluna või mis tahes muu meediumina. 90% kirjutamisest on lugemine. Loe ja taju, mida meeldib lugeda. Ja püüa kirjutada nõnda, et meeldiks endalegi lugeda ja mida oleks põhjust lugeda. Kui seda on põhjust lugeda, siis küllap leiab keegi kunagi, et seda oleks põhjust filmina vaadata või lauluna kuulata või arvutis mängida – aga see pole kirjaniku ega tema ees avatud Word-dokumendi ülesanne.

3/10

Vii mind kus palju valgust

Risto J. Juvanen

Mõnikord piisab suhteliselt väikestest sündmustest, et viia kurale ühe inimese elutee. Kool, töö, abielu on mingi tavalisuse idüll, millest ei saada osa – leitakse end hoopis viimase pudeli juurest, nõudmas tule ja vihaga mingit sõrmust, mis on vaid ettekääne vägivallaks. Alkohol – kas sümptom või diagnoos – teeb meist kuradid, kes teevad oma lähedaste elu põrguks. Tekst „Vii mind kus palju valgust” räägib loo ühe sellisest põrgulikust õhtust, mis toob endaga kaasa muutuse.

Kui ma nüüd õigesti aru sain (ja üldiselt tundub, et tekst selle osas väga palju kaikaid kodarasse ei loobi), siis loos „Vii mind kus palju valgust” ei hõlma tekstisisene reaalsus fantastilisi elemente. See ei ole ei ulme ega fantasy. Tekstis on alkohoolik, on ema, on laps, on rusikahoobid, seejärel kirvehoobid ja lõpuks on põgenemine selle sündmuse juurest. Ja samas, ma saan aru, miks on juttu kuradist. Mustadest tiibadest ja olemuslikust õudusest ja sirgumine suuremaks kui kosmos. Need on metafoorid, mis tugevdavad tekstis sisalduvat õudust ja realiseerivad seda ehedamini kui korrektne dialoog ja realistlikud kirjeldused. Need kirjeldavad tegelaste sisemuses toimuvat paanikasegust tohuvabohu ja teevad seda hästi.

Ära tuleks märkida ühe keelelise valiku – mitmes kohas on väiketäht suurtähe ette pandud („kKurat”, „sSittagi”, „rRaisk”). See oli vist eelkõige mõeldud esinema kohtades, kus hirm ja abitus on kõige suuremad ja süvendaks tunnet, et midagi on valesti. Mõnes kohas oli see dialoogis, mõnes kohas kasutas seda jutustaja. Algul arvasin, et tegemist on katsega väljendada kokutamist, aga pigem on tegemist väljendada seda abitus- või kohmetustunnet, mis võiks kaasneda kokutamisega – nii-öelda kokutamistõrge ilma kokutamise endata. Kui ma vaatlen võtet ennast, siis tundub, et sellel oleks vunki ja et idee on hea. Kuid teksti sees ei pääsenud ta päris mõjule. Tundub, et mulle ei mõjunud see, et seda topelttähte sokutati sinna-tänna natuke valimatult – olnuks see ainult jutustajal või ainult purjus „kuradil”, mõjunuks ta ka veidi läbimõeldumalt ja arvan, et seetõttu huvitavamalt. Praegu jääb mulje, nagu tegemist oleks huupi katsetamisega.

Mulle meeldis see tekst küll, sest kirjeldused mõjusid originaalselt ja paanika oli ehe. Ja mehe muutmine kuradiks rõhutas tema isikunõrkuste käes vaevlevate kannatajate abitust. See abitus mõjus ka üsna nakatavalt – seda oligi mõneti ängistav lugeda. Tekst on üsna korralikult kirjutatud. Ma ei saa seda pidada ulmelooks, aga tekstina on see igati okk.

Võib-olla seda ütleks siiski, et tekst on mu maitsele natuke liiga napp. Võetud on natuke liiga kitsas fookus selle poisi olukorrast-arusaamise näol. Selle vastu pole midagi, ent selle võrra kannatab veidi „kuradiks” saanud mehe lugu - kuidagi liiga kähku minnakse üle ühe elu traagilisest ridade-vahele-jäämisest. Ka on mõneti liiga ebamäärane sissejuhatus hetkeolukorda, mille suhtes antakse mõista, et taolisi on ennegi olnud. Sündmusesse võib sukelduda in media res, aga siinkohal on tunne, et mingi terviklikkusetaju on kaduma läinud. Ka tahtnuks rohkem tajuda ema rolli, näiteks (abitu) kaitsjana.

Üle lugedes näen, et nimetatud asjad on tekstis olemas küll, aga piirduvad liiga nappide lõikudega. Ehk on autoril hirm tüüdata lugejat – olemasolevast võiks justkui piisata, milleks kirjutada seda pikemalt välja. Ka on teatav lünklikkus olemuslik konkreetse teksti stiili juures – valikud on tehtud luuletuse moodi napisõnalise ja hetkeemotsiooni tabava kasuks. Tekstis on häid lõike ja häid lauseid (mitte huvitavaid mõttekonstruktsioone, mida tsiteerida, vaid pigem huvitavalt elamuslikke – suht suvaline näide: „Must ja masendav novembriöö koputab uksele.”). Ent kuidagi natuke liiga järsku kukub väga suurtesse tunnetesse, mis ei pääse seetõttu üleni mõjule.

Võib-olla aitaks see, kui sündmuse emotsionaalne mitmekesisus (või potentsiaalne mitmekesisus) oleks ammendavamalt välja kirjutatud – kui oleks rohkem ja mitmekesisemaid emotsionaalseid nüansse peale end kuradiks joonud mehe, hirmul lapse ja lohutada püüdva ema. Isa lugu on ka enesevihkamise lugu. Ema lugu on ka alistumise lugu. Need elemendid on justkui olemas, aga tahaks kuidagi terviklikumalt – tahaks, et süžee poolt pakutud emotsioonid annaks end rohkem näole. Võib-olla emotsionaalse nappuse tõttu mõjuski see näpuharjutusena. Peenelt välja töötatud ja poeetilise, ehk ka andeka, aga natuke siiski näpuharjutusena.

7/10

Tõlkejutt: Teispoolsusest (H. P. Lovecraft)

Tõlkinud Valmar Kuristik

Kohutav teispoolsuse-idee oli juurdunud mu parima sõbra, Crawford Tillinghasti pähe. Ma ei olnud teda näinud kaks ja pool kuud – sellest päevast peale kui ta avaldas mulle, mille poole ta oma füüsika- ja metafüüsikaliste uurimustega püüdleb; kui ta oli vastanud mu aukartlikele ja peaaegu hirmunud vastuväidetele, kihutades mind fanaatilises raevus põledes oma laboratooriumist ja majast minema.

Ma teadsin, et ta veetis nüüd enamiku ajast suletuna oma pööningulaboratooriumisse koos selle igavesti äraneetud elektrilise masinaga, puutudes toitugi harva ning hoidudes isegi oma teenijatest eemale. Ma ei teadnud aga, et selline lühike periood, kõigest kümme nädalat, võiks üht inimolendit niimoodi muuta ja moonutada. Kunagi ei ole meeldiv näha tursket meest järsult kõhnununa ja veel hullemgi on kollakaks või halliks muutunud kottivajunud nahk, pealuusse sopistunud silmakoobastesse vajunud võikalt hõõguvad silmad, sooneline ja kipras laup, värisevad ja tõmblevad käed. Kui sellele lisada eemaletõukav korratus, metsik ebakorrapära rõivastumisel, tumedate, juba valgenevate juurtega juuste puhmad ning valge habeme kontrollimatu vohamine näol, mis kunagi oli hoolega raseeritud, on kogu efekt üsna šokeeriv. Just selline oli Crawford Tillinghast sel ööl, kui tema poolt saadetud pooleldi seosetu sõnum tõi mind tema uksele pärast mu nädalaid kestnud pagendust; selline oli see viirastus, kes võttis mind vastu värisedes, küünal käes, ja piilus vargsi üle õla, justkui kartes nähtamatuid asju ses iidses, üksikus majas Benevolent Street’il.

See, et Crawford Tillinghast üldse filosoofiat ja teadust õppima sattus, oli viga. Sellised asjad tuleks jätta külmadele ja erapooletutele uurijatele, kuna tunde- ja tegudeinimesele pakuvad nad täpselt kahte traagilist lõppu: meeleheidet ebaõnnestumisel ja kirjeldamatuid, kujuteldamatuid õudusi õnnestumise puhul. Tillinghast oli kunagi olnud ebaõnnestumise saagiks, üksildane ja melanhoolne, aga nüüd ma teadsin, ise oma iiveldamaajavate hirmude ohver, et teda on saatnud edu. Ma olin teda hoiatanud kümme nädalat tagasi, kui ta purskas välja oma loo sellest, mida avastamas oli. Ta oli siis uhkusest õhetav ning erutatud, rääkides kõrgel ja ebaloomulikul, kuigi alati pedantsel toonil.

“Mida me teame,” ta muigas, “maailmast ja universumist meie ümber? Meie võimalused ümbritseva nägemiseks on absurdselt vähesed, ning arusaamad ümbritsevatest objektidest lõpmatult kitsad. Me näeme kõike nii piiratult nagu me oleme loodud seda nägema, ega saa aru millegi tõelisest loomusest. Viie nõdra meele abil teeskleme piiritult keerulise ümbritseva maailmakorra mõistmist, ent teised olendid oma avaramate, tugevamate, või teistsuguste meeltega ei pruugi mitte ainult näha seda, mida meie näeme, väga erinevalt, vaid näha ja õppida tundma terveid mateeria, energia ja elu maailmu, mis lebavad käeulatuses, ent ei ole meile omaste meeleelunditega kuidagi tajutavad. Ma olen alati arvanud, et sellised võõrad, liigipääsmatud maailmad eksisteerivad meile väga lähedal, ja nüüd ma usun, et olen leidnud viisi barjääride murdmiseks. Ma ei tee nalja, oo ei! Ööpäeva jooksul genereerib see masin seal laua juures laineid, mis mõjutavad meis atrofeerunud ja rudimentaarsete jäänustena eksisteerivaid tundmatuid tajuorganeid. Need lained avavad meile mitmeid inimestele ja kogu eksistentsile, mida tunneme orgaanilise eluna, tundmatuid perspektiive.. Me saame nägema seda, mille peale koerad pimeduses uluvad ja seda, mille peale kassid öös kõrvu teritavad. Me saame nägema neid asju ja paljutki muud, mida ükski hingav olevus veel näinud ei ole. Me saame üle hüppama ajast, ruumist ja dimensioonidest, ning lillegi liigutamata piiluma loomise enda tuuma sisse.”

Kui Tillinghast kõike seda ütles, vaidlesin ma vastu. Tundsin teda piisavalt, et olla hirmunud, mitte lõbustatud; kuid ta oli uppunud pimedatesse veendumustesse ja ajas mind majast välja. Nüüd ei olnud ta vähem fanaatiline, kuid ta iha rääkida oli vimma alla surunud, ning ta oli mulle kirjutanud tungivalt, käekirjas mille ma vaevu ära tundsin. Kui ma sisenesin oma nii äkitselt groteskseks elukaks muutunud sõbra eluasemesse, nakatas mind õudus, mis tundus luuravat igas varjus. Kümne nädala eest öeldud sõnad ja välja pursatud veendumused tundusid selle küünla loodud valgusringi taguses pimeduses kohutavalt käegakatsutavad, ning mu võõrustaja õõnes hääl tülgastas mind. Ma soovisin, et teenijad oleksid siin olnud ja mulle ei meeldinud mitte üks põrm see, kui ta ütles, et nad olid kolme päeva eest lahkunud. Tundus imelik, et Gregory on oma isanda hüljanud, sellest mulle, usaldatavale sõbrale teatamata. Just tema hoidis mind kursis Tillinghasti tegevustega peale õhtut, kui ta mind vihahoos minema ajas.

Siiski alistasid kasvav uudishimu ja põnevus mu hirmud. Ma võisin vaid arvata, mida Crawford Tillinghast must tahtis, aga ei olnud kahtlustki, et tal oli mingi hämmastav saladus või avastus, mida jagada. Varem olin ma protesteerinud selle üle, kuidas ta toppis oma nina mõeldamatusse; nüüd, kui teda oli mingil määral edu saatnud, ma peaaegu jagasin ta entusiasmi, kuigi edu hind paistis olevat kohutav. Ma järgnesin läbi maja pimeduse, üles, hüplevale küünlaleegile selle väriseva mehe paroodia käes. Elekter tundus olevat välja lülitatud ja kui ma selle kohta oma juhilt küsisin, vastas ta pomises ta midagi selle vajalikkuse kohta.

“See oleks liiga palju… Ma ei julgeks,” jätkas ta omale habemesse pomisemist. Säärane uus harjumus ei jäänud mulle märkamata, kuna endaga rääkimine ei olnud üldse tema moodi. Me sisenesime ta pööningulaboratooriumisse, kus mu pilk jäi pidama jäledal elektrilisel masinal, mis hõõgus haiglases, ähvardavas violetse säras. See oli ühendatud võimsa keemilise aku külge, aga tundus hetkel mitte hetkel voolu saavat. Mulle meenus, et varem oli masin sisselülitamisel särisenud ja võrisenud. Vastuseks mu küsimusele mõmises Tillinghast, et see permanentne hõõgus ei ole elektriline ühelgi moel, mida ma mõista võiksin.

Ta pani mind istuma masina kõrvale nii, et see jäi must paremale ja keeras lülitit klaaspirnide kobara all, mis masinat kroonis. Mulle varasemast tuttav särisemine algas, kasvas vingumiseks ja lõppes pehme põrinaga, justkui vihjates vaikuse saabumisele. Vahepeal helendus kasvas, kahanes jälle, siis võttis aga nii äärmuseni viidud värvi või värvide segu, et ma ei oska seda kuhugi spektrisse paigutada ega kirjeldada. Tillinghast oli mind jälginud, ning märkas mu hämmeldust.

“Kas sa tead, mis see on?” sosistas ta, “See on ultraviolett.” Ta itsitas mu üllatuse peale veidralt. “Sa arvasid, et ultravioletne värv on nähtamatu, ja nii see on – aga sa võid nüüd näha seda ja nii mõndagi muud, mis on nähtamatu.”

“Pane tähele! Lained sellest masinast äratavad meis tuhandeid magavaid tajusid; tajusid, mille me oleme pärinud lõpmatu evolutsiooni jooksul eraldatud elektronidest orgaanilise inimlikkuseni. Ma olen näinud tõtt ja ma kavatsen seda ka sulle näidata. Tahad teada kuidas see välja näeb? Ma ütlen sulle.” Nüüd istus Tillinghast otse mu vastu, puhudes küünlaleegi ära ja jõllitades mulle võikalt silma. “Su eksisteerivad tajuorganid – kõigepealt kõrvad, ma arvan – võtavad vastu palju neist muljeist, sest nad on uinunud organitega lähedalt seotud. Siis tulevad teised. Oled sa kuulnud käbinäärmest? Ma naeran pealiskaudse endokrinoloogi, Freudi kaaspetetu ja tõusiku üle. See nääre on suur organite organ – Ma uurisin selle välja. See on nagu sihtpunkt lõpus ja annab ajule edasi visuaalseid aistinguid. Kui sinuga on kõik korras, siis on see tee, kuidas kõike paremini esile tuua… Ma mõtlen, kuidas tuua esile tõendeid teispoolsusest.”

Ma vaatasin ringi tohutus, kaldus lõunaseinaga pööninguruumis, mida valgustasid ähmaselt tavapärasele silmale nähtamatud kiired. Kaugemad nurgad koosnesid vaid varjudest ja kogu ruum mattus hajusasse ebareaalsusse, mis kattis selle loomuse ning kutsus kujutlusvõime tähenduste ja pettekujutluste maailma. Selle aja jooksul, mil Tillinghast oli pikalt vait, kujutlesin ma end mingisse ammu uskumatusse surnud jumalate templisse; ähmasesse ehitisse, kus loendamatud mustast kivist sambad tõusevad rõsketest põrandaplaatidest pilvepiirini, minu silmade nägemisulatusest väljapoole. Pilt oli hetkeks väga ere, kuid andis lõpuks teed kohutavamale vaatele – ääretule, absoluutsele üksindusele lõpmatus, nägematus, hääletus ruumis. Seal tundus olevat tühjus ja mitte midagi muud. Ma tundsin lapselikku hirmu, mis õhutas mind haarama puusataskust revolvrit, mida ma alati peale pimedat kaasas kandsin, sellest peale, kui mind Ida-Providence's paljaks rööviti. Siis hõljus esile heli kauguse kõige kaugemalt piirilt. See oli määratult nõrk, kergelt vibreeriv ja vaieldamatult musikaalne, kuid ületamatult pööraste omadustega, mistõttu mõjus kokkupõrge sellega kui terve keha delikaatne piinamine. Ma tundsin midagi sarnast teleskoobiklaasi kriipimisele. Samal ajal tekkis midagi külma hoovuse taolist, mis vuhises must mööda, selgelt heli tekkimise suunast. Kui ma hingetuna ootasin, leidsin, et nii heli kui tuul tugevnesid; tundsin end justkui hiiglasliku veduri teele jäävate rööbaste külge seotuna. Ma hakkasin Tillinghastiga rääkima, ning seda tehes märkasin, et kõik ebatavalised muljed kadusid järsku. Ma nägin vaid meest, hõõguvaid mehhanisme ja hämarat korterit. Tillinghast irvitas vastumeelselt revolvri peale, mille ma alateadlikult peaaegu välja tõmmanud olin, aga tema ilmet nähes olin kindel, et ta oli näinud sama palju kui mina, kui mitte palju rohkemgi. Ma sosistasin, mida olin kogenud, ning ta käskis mul jääda nii vaikseks ja vastuvõtlikuks kui võimalik.

“Ära liiguta,” hoiatas ta. “Sest nendes kiirtes on võimalik meid märgata sama hästi kui meie näha võime. Ma ütlesin sulle, et teenijad lahkusid, kuid mitte kuidas. See oli see juhm toatüdruk – ta lülitas alumise korruse tuled sisse, kuigi ma olin teda hoiatanud, et seda ei tohi teha, ja juhtmed kandsid vibratsioone edasi. See pidi olema hirmus – karjeid oli siia kuulda, hoolimata kõigest, mida ma teisest suunast nägin ja kuulsin. Hiljem oli päris kohutav leida majast tühje riidekuhilaid. Mrs Updike’i riided olid eeskoja lüliti lähedal – sellest sain ma aru, et seda tegi tema. See sai nad kõik kätte. Aga nii kaua kui me ei liiguta, on meil üsna ohutu. Jäta meelde, et meil on tegemist võika maailmaga, milles me oleme praktiliselt kaitsetud… Püsi paigal!”

Sellest avaldusest ning järsust käsust tulenev šokk halvas mind ja mu õuduseks avanesid mu meeled jälle muljetele kohast, mida Tillinghast kutsus “teispoolsuseks” Ma olin nüüd heli ja liikumise keerises, segased pildid silme ees. Ma nägin ruumi häguseid piirjooni, kuid mingis punktis pulbitses tundmatute kujude või pilvede kolonn, läbistades tahket katust minust natuke eespool, paremal. Siis hoomasin ma jällegi templi-efekti, aga seekord sirutusid sambad üles õhulisse valgusookeani, mis saatis alla ühe pimestava kiire seal, kus varem oli olnud hägune sammas. Peale seda muutus vaatepilt peaaegu täielikult kaleidoskoopiliseks. Vaatepiltide, helide ja tundmatute tajude segadikus tundsin, et hakkan hajuma või kaotan mingil muul moel tahke vormi. Üks välgatus jääb mulle igaveseks meelde; hetkeks tundus mulle, et nägin laigukest imelikku öötaevast, mis oli täidetud pöörlevate keradega, mis taandus, et teed anda hõõguvatest päikestest moodustuva tähtkuju või galaktika kindlapiirilisele kujule; see kuju oli Crawford Tillinghasti väändunud nägu. Teistel hetkedel tundsin ma suuri, elusaid olendeid mind riivamas ning vahel kõndimas või hõljumas läbi mu eeldatavasti tahke keha, ning ma nägin Tillinghasti neid vaatamas, justkui ta paremini treenitud meeled suudaksid neid näha. Mulle tuli meelde, mida ta oli öelnud käbinäärme kohta, ning ma mõtlesin, mida ta oma üleloomuliku silmaga näeb.

Järsku sain ma ise nende tugevdatud meelte omanikuks. Selle hiilgava ja varjulise kaose üle ja ümber tõusis pilt, mis oli küll ähmane, kuid omas siiski koospüsivuse ja jäävuse elemente. See oli tõesti kuidagi tuttav, sest ebatavaline oli esile kutsutud tavalise maise lava peale, nagu kinomasin võis pilti näidata valgeks värvitud eesriidele. Ma nägin pööningulaboratooriumi, elektrilist masinat ja Tillinghasti koletut kuju mu vastas; siiski ei olnud tavalistest esemetest vabas ruumis kohta väiksemailegi osakesele. Kirjeldamatud vormid, nii elus kui elutud, olid segunenud vastikus segaduses ja lähedal igale tuntud asjale olid terved võõraste, tundmatute olevuste maailmad. Samamoodi tundus, et kõik tuntud asjad sisenesid tundmatude asjade korraldusse ja vastupidi. Eesmised elavate objektide seas olid tintjad, meduusilaadsed peletised, mis värisesid lodevalt, harmoonias masina poolt tekitatud vibratsioonidega. Neid oli jälgis ülekülluses ja oma õuduseks nägin ma, et nad kattusid; nad olid pooleldi vedelad ning võimelised läbima üksteist ning neid asju, mida meie nimetame tahketeks. Need olendid ei olnud iial paigal, vaid tundusid mingite õelate tungide ajel igavesti ringi hõljuvat. Vahel tundus, et nad õgisid üksteist – ründaja heitis end ohvri peale ning hävitas selle koheselt mu silme ees. Värisedes tundsin ma, et tean, mis hävitas need õnnetud teenrid ja ma ei suutnud seda mõtet kõrvale tõrjuda, kui ma püüdlesin uurima selle uue nähtava maailma omadusi, mis lebab nähtamatuna meie ümber. Tillinghast aga oli mind jälginud ja rääkis.

“Sa näed neid? Näed? Sa näed neid asju, mis hõljuvad ja lotendavad su ümber ja sinust läbi igal hetkel läbi su terve elu? Sa näed olendeid, mis moodustavad selle, mida inimesed kutsuvad puhtaks õhuks ja siniseks taevaks? Kas ma ei ole barjääri murdmisel õnnestunud; kas ma ei ole näidanud sulle maailmu, mida keegi teine ei ole näinud?“ Ma kuulsin ta karjet läbi selle kohutava kaose, ning vaatasin ta metsikusse näkku, mis oli nii ähvardavalt mulle lähedale surutud. Ta silmad olid leegitsevad põrguaugud, mis puurisid mind pilgul, milles ma nüüd nägin tohutut raevu. Masin üürgas jäledalt.

“Sa arvad, et need siplevad asjad hävitasid teenrid? Lollpea, nad on ohutud! Aga teenrid on läinud, on ju? Sa püüdsid mind peatada; sa heidutasid mind siis, kui ma vajasin iga julgusepiiska, sa kartsid kosmilist tõtt, sa neetud argpüks, aga nüüd oled sa mul peos! Mis pühkis minema teenijad? Mis pani nad nii kõvasti karjuma?… Ei tea, ei? Saad varsti teada. Vaata mulle otsa – kuula mida ma ütlen – kas sa tõesti arvad, et on olemas sellised asjad nagu aeg ja ulatus? Kas sa kujutad ette, et on olemas sellised asjad nagu vorm ja mateeria? Ma ütlen sulle, ma olen jõudnud neisse sügavikesse, mida sinu väike aju ei suuda ettegi kujutada. Ma olen näinud väljapoole igaviku piire ja tõmmanud deemoneid tähtedelt… Ma olen rakendanud varjud, mis rühivad maailmast maailma, surma ning hulluse kaariku ette… Ruum kuulub mulle, kuuled sa? Olendid jahivad mind nüüd – need, mis õgivad ja lahustavad. Aga ma tean, kuidas neist kõrvale hoida. See oled sina, kelle nad saavad, nagu nad said teenrid… Liigutad, hea söör? Ma ju ütlesin sulle, et on ohtlik liikuda. Ma olen sind siiani päästnud, käskides sul paigal olla – Päästnud su, et saaksid rohkem näha ja mind kuulata. Kui sa oleksid liigutanud, oleksid nad juba ammu su kallal olnud. Ära muretse, nad ei tee sulle haiget. Nad ei teinud ka teenritele haiget – see oli vaatepilt, mis pani vaesekesed nii karjuma. Mu lemmikud ei ole ilusad, kuna nad tulevad sealt, kus eesteetilised standardid on.. väga erinevad. Osadeks lagunemine on üsna valutu, ma luban sulle – aga ma tahan, et sa neid näeksid. Ma peaaegu nägin neid, kuid teadsin kuidas peatuda. Oled uudishimulik? Ma teadsin alati, et sa ei ole teadlane. Värised, jah.. Värised, soovides näha ülimat, mille ma olen avastanud. Miks sa siis ei liiguta? Oled väsinud? Ära muretse, mu sõber, nad juba tulevad… Vaata, vaata, neetud, vaata! See on just su vasaku õla kohal…”

Mis veel rääkida jääb, ei võta kaua ja võib-olla tead seda ajalehtedest. Politseinikud kuulsid vanas Tillinghasti majas lasku ja leidsid meid siit – Tillinghasti surnult ja mind teadvusetult. Nad arreteerisid mind, kuna revolver oli mul käes. Mind vabastati kolme tunni jooksul kui nad olid teada saanud, et Tillinghasti tappis ajurabandus ja nägid, et mu lask oli suunatud masina pihta, mis lebas purunenult laboratooriumi põrandal. Ma ei rääkinud paljustki mida ma nägin, kuna kartsin, et koroner võib olla skeptiline; aga mu loo põikleval ettekandmisel ütles arst, et olin kindlasti kättemaksuhimulise ja mõrvarliku hullumeelse poolt hüpnotiseeritud.

Ma soovin, et suudaksin arsti uskuda. See aitaks mu värisevaid närve, kui ma suudaksin peast välja heita kõik, mida ma nüüd tean õhu ja taeva kohta mu ümber ja kohal. Ma ei tunne end enam kunagi üksi või mugavalt ja vahel, kui ma olen väsinud, heidab külmavärinate saatel end mu üle võigas jälitusmaania. Mis keelab mul seda arsti uskumast, on üks lihtne fakt – Politsei ei leidnud iial nende teenrite kehi, keda nad väitsid Crawford Tillinghasti poolt mõrvatud olevat.

Jutt: Deduktiivne meetod (Tormi Ariva)

Lender Maranthe istus oma massiivse, heledast soopuidust laua taga ning silmitses huviga oma kabineti seinas olevat ventilatsiooniava. Uudishimu klaasistus tema pilgus. Natukese aja pärast avanes kabineti uks ning sisse astus Maranthe peanõunik Paul Adernak.

“Tere, auväärne,” lausus ta sõbralikul ilmel valitsejale.

“Tere, Paul.”

“Esiteks, oleks vaja allkirjastada paar üsna tähtsusetut dokumenti.” Adernak asetas ruudukujulise tahvli Maranthe ette lauale.

“Prügivedu, ah?”

“Logistikaprobleemid. Pisimääruste muutmine paaril planeedil.”

“Ja teiseks?” küsis Maranthe olles elektronpitsati tahvli ekraanile vajutanud.

“Teiseks on meil pisikene probleem. Siit, Rotnart Kahest üpris kaugel, perifeerias, Kafo sektori ääremail…”

“Kafo… Mida me sealt saame?” katkestas Maranthe nõuniku jutu.

“Eeh… Kafo sektorist tuuakse siia üpris mitmesugust toodangut. See hõlmab ju üle kahesaja enam-vähem elukõlbliku planeedi. Tähtsaimaks võib vahest pidada olapivilla, olapisid kasvatatakse seal kuues eri süsteemis, kokku üheteistkümnel planeedil, kui ma ei eksi.”

“Kas olapivill on see kergelt punakas pehme ja kiuline materjal?”

“Ei, see on sarbide vill. Olapivill on valge.”

“Ah nii,” jäi Maranthe mõtlikuks, “sellisel juhul pole ma kindel, kas mul on olapivillast valmistatud riideid. Räägi probleemist edasi.”

“Probleem seisneb selles, et seal Kafo sektori kaugeimas servas, ühel planeedil nimega Farong, on grupp vastsaabunud asunikke hätta sattunud. Enne esimese laeva maandumist tegid nad kindlaks, et planeedil leidub suurtes kogustes vett ning seega ei pidanud nad vajalikuks märkimisväärset veevaru ise kaasa võtta - vesi on raske ning raske asja vedamine nõuab palju kütust. Olles end Farongil sisse seadnud, hakkasid nad kohalikku vett põhjalikumalt uurima. Selgus et, kuigi vesi ise tollel planeedil oli väga puhas, sisaldas see rohkelt inimesele väga ohtlikke imetillukesi seeneeoseid. Asunikud olid selliseks olukorraks valmis: nad olid kaasa võtnud - lisaks muudele terraformimisvahenditele - ka veefiltreid, millega eoseid veest eraldada…” Maranthe jäi silmitsema elektronpitsatit oma sõrmede vahel ning tema tähelepanu hajus. Adernak tõstis hästi natuke häält ning ta virgus taas ja keskendus nõuniku jutule.

“...Nii said nad teada, et eosed olid tõesti üliväikesed ning kaasavõetud filtrid polnud nende väljasõelumiseks piisavalt peened ja kvaliteetsed. Kuna asunike veevaru oli juba otsakorral, tuli neil viivitamatult tegutseda: nad võtsid raadioside abil ühendust teiste nende lähedal asuvate asustatud planeetidega ning said teada, et mitte ühelgi neist ei ole hetkel piisavalt palju vaba vett.” Adernak mõtles hetke ning küsis siis alandlikul toonil: “Vabandage mind, auväärne, kuid kas te olete juhtumisi tuttav OVS-i, Optimaalse Veekasutuse Seadustikuga?”

“Värskenda mu mälu, Paul,” lausus Maranthe.

“OVS võeti kasutusele juba teie vanaisa valitsusaastatel, eelmise sajandi keskpaigus. Vajadus selle järele tekkis seoses tollase suure asustamislainega. Seadustik määrab ära, kui palju puhast vett võib erineva rahvaarvuga planeetidel pidevas ringluses olla, et kogu süsteem toimiks ning ükski inimasustus ei jääks veeta, hoolimata sellest, et rohkem kui 70% asustatavatest maadest puudub vesi täielikult. Vesi on üks inimkonna väärtuslikumaid varasid ning kogu vaba puhast vett, mis ei ole kusagil ringluses, hoitakse siinsamas Rotnart Kahel suurtes maaalustes hoidlates.” Nõunik niisutas keelega oma huuli. “Olen ma siiamaani suutnud hästi selgitada?”

“ Küllaltki, Paul. Ma olen tegelikult veeringluse kohta lugenud. Kuidas vesi aurustub, muutub pilvedeks ja sajab neist siis vihmana alla tagasi. Ilus on sellele mõtelda, kuidas otsad kokku lähevad ja pealtnäha omavahel seostamatutest osadest moodustub täiuslik ring. Seda ma mõistan.”

“Selline üdini looduslik veeringlus toimis Maal ning ka mõnedel teistel planeetidel, kuid mina rääkisin hetkel tehislikust, inimese poolt loodud veeringlusest. See on seotud veepuhastusjaamadega ning on süsteemilt mõnevõrra keerulisem, kuid seda saab kasutada igal planeedil sõltumata selle kliimast ega ka atmosfäärist. Igatahes, nagu ma ütlesin, on kogu vaba vesi talletatud OVS-i plaani järgi just siiasamasse. Kohe kui Farongi asunikud mõistsid, et hädapärast vett pole kusagilt lähedalt saada, saatsid nad oma suurima laeva koos väikese meeskonnaga kiiremas korras meie poole teele. Esimesel võimalusel edastasid nad meile raadioside kaudu abipalve. Nad paluvad, et te saadaksite puhta veelastiga laeva neile vastu, sest niiviisi on neil kõige kiiremini võimalik see oma januste sõprade ja perede juurde toimetada. Kas te teeksite seda auväärne, näitaksite üles endale loomuomast lahkust?”

“Te ütlesite, et nad saatsid siia oma suurima laeva, kas polnud?”

“Nii see tõesti oli.”

Maranthe vajus mõttesse. Ta oli oma kabineti aknast näinud palju laevu. Need olid enamasti suured, läikivad ja väga ilusad. Neil oli alati palju tulesid. Eriti kütkestav oli jälgida mõne maandumist õhtul, kui oli juba hämar. Alles siis tuli tulede ilu täielikult välja. Kui kosmoselaev hakkas maanduma, siis lülitati sisse väga ereda valge valgusega maandumistuled, mille kõrval kõik teised tuled kahvatusid. Seejärel laskus laev hästi aeglaselt vägeva müra saatel maandumisplatsile. Maapinnale jõudnud, lülitati maandumistuled välja ning vilkuma hakkasid arvukad värvilised tuled. Lõpuks tulid laevast alati välja inimesed, väikesed, sipelgasuurused inimesed, kes siis igale poole ära hajusid.

Laevad olid nagu majad, nagu kõrgtehnoloogilised liikuvad majad. Mõnikord elasid inimesed neis mitu kuud järjest. Maranthe kujutas ette, et laevad näevad seest välja üsna samamoodi kui majad, sest kuidas muidu oleks seal võimalik elada. Kindlasti olid ka laevades magamisruumid, söögiruumid ja töökabinetid koos vastava sisustusega. Ja kraanid. Polnud mõeldav, et keegi saaks ilma nendeta päevagi hakkama, rääkimata mitmest kuust. Siinsamas valitsushoones oli juba üle kahekümne kraani. Ta loetles neid mõttes mööda läbi ja lõhki tuttavat maja ringi kõndides. Mõelda vaid - mitukümmend, puhast joogivett tootvat aparaati siin, tavalises majas ning mitte ühtegi asunike suurimas kosmoselaevas. Vähemalt nii nad väitsid. Ning seda polnud võimalik uskuda. Pisike viga täiuslikuna näivas skeemis.

“Te mainisite, et vesi on üks inimkonna väärtuslikumaid varasid,” lausus Maranthe vaikselt.

“Nii võib öelda küll, arvestades et inimpopulatsioon suureneb kiiresti ning vett leitakse uute planeetide asustamisel harva.”

Nad suutsid ära petta kõik, kuid mitte Lender Maranthet. “Me ei anna neile tilkagi.”

Adernak jäi viivuks sõnatuks, ent kogus ennast kiiresti. “Te ei mõtle seda ometi tõsiselt, ega ju?”

“Mõtlen küll.”

Nõunik oli juba tõsises hämmingus. “Kuid isegi kui meil peaks olema hea põhjus lasta inimestel janusse surra, ei lubaks seda OVS-i seadustik, mis näeb selgelt ette, et ühelegi inimesele, kes vett vajab, ei tohi jätta seda andmata. See on üks OVS-i alusprintsiipidest!”

“Enne kui asunikud siia jõuavad on teil piisavalt aega, et seadust muuta.” Maranthe andis käeviipega nõunikule märku, et audients on lõppenud.

Jutt: Helisev muusika (Heinrich Weinberg)

1. Katkine haldjalõks

Mida sa teed, kui sinu juurde tulevad kolm päkapikku ja teevad sulle ettepaneku, millest sa tead, et peaksid keelduma, aga – saast küll! – sa ei saa, sest sul on nii meeleheitlikult vaja seda, mis nad vahetuskaubaks pakuvad? Loomulikult on see retooriline küsimus! Võib-olla lööd sa risti ette, kui juhtud olema sellest sektist, võib-olla sülitad kolm korda üle vasema õla, kui too värk juhtub olema sulle rohkem meeltmööda. Mida iganes. Igal juhul inimene, kel vähegi aru peas on, mõtleks ilmselt vähemalt sekundi murdosa järele võimalike tagajärgede üle ja noh – arvatavasti teeks tehingu ära.

Reeglina mul hommikuti eriti kliente pole. Kes see ikka varahommikul viistiks nii väga tulla vanakraamikauplusse träni otsima? Lõunapaiku juba hakkab looma ja loomulikult on mul eriti tegus laupäeviti. Ning noh – iga normaalne poodnik teab, et enne jõule tuleb hambad ristis ületunde teha ning kui tahad natukenegi aastakasumit suurendada, mitte lihtsalt ots-otsaga kokku tulla, siis pead ka pühapäeviti ostma, müüma ja vahetama. See on lihtsalt parim aeg, mil inimestel on vaja igast manti kokku krahmata, et seda siis mõne nädala pärast laiali jagada, kellele luuletuse, kellele kallistuse, kellele mitte millegi eest. Ja teada tõsiasi on seegi, et suur osa kogu sellest pudi-padist leiab pigem varem kui hiljem jälle ilusasti omale koha mu poe mõnes kastis või riiulis. Ilus väike elu ringkäik mõttetule kilakolale.

Sel reede hommikul aga tuli mulle klient varakult – juba kell kümme-viisteist. Ma vaevalt sain end leti taga sisse seatud kui see tüdrukutirts pläraki! ukse lahti lennutas, nii et mu pronksist, Norra mägihaldjate poolt sepistatud uksekell oleks peaaegu keti otsast minema lennanud. Tüdruk tuli pika sammuga otsejoones leti juurde, mitte ei jäänud kuhugi riiulite vahele kondama, kus ma oleks pidanud Ferdal laskma tal silma peal hoida. Ferda tegi lihtsalt korraks ühe oma kaheksast silmast lahti, nühkis siis oma vasema esijalaga oma karva kasvama kippuvaid lõugkobijaid ja pani silma jälle ilusti kinni tagasi. Ausõna ma ütlen – see ämblikurajakas on laisaks läinud! Poleks mul siin teemat stiilis hiired-hukas-ja-rotid-raisus, siis ma ilmselt… Hea küll, tegelikult ei leiaks ma kuskilt mujalt ühtegi teist nii nutikat linnutapikut.

„Tervist!“ teatas tüdruk mu leti ette seisma jäädes.

Minu parima arusaamise kohaselt peaksid sellises vanuses lapsed niisugusel kellaajal koolis olema. Selle kohta on mingi seadus, kui ma ei eksi. Isegi meil siin…

„Jõudu,“ ütlesin ja sulgesin poolenisti arvutikaane. „Mida saan preili heaks teha?“

Tüdruk lükkas ette jäänud salli natuke kõrvale ja võttis kirjust riidest õlakotist välja vana liitrise pudeli ja asetas selle minu ette letile. „See ei tööta!“ teatas ta mulle. „Teie haldjalõks ei tööta!“

Ta vaatas mulle otsa oma suurte tumedate raamidega prillide tagant. Suured pruunid silmad. Kootud villase mütsi alt turritasid mustad juuksed ise ilmakaarte poole, ninajuurel lisaks väikesele kortsule trobikond tedretäppe, puhmas kulmud ja nördimust väljendav suujoon. Tal oli peaaegu põlvedeni ulatuv jope, peenikesed sääred kadusid saabastesse, mis minu pilgule tundusid vähemalt kaks-kolm numbrit suuremad kui pidanuks olema.

Kas oli võimalik, et see on mingi salakaval provokatsioon? Ma silmitsesin teda ja juurdlesin, kas ta võiks ise olla näiteks – ma ei tea – metshaldjas? Viimasel ajal kippusid need pigem äärelinna elama, moodsad ajad, mis teha, eksole…

„Mis su nimi on?“ küsisin ohates ja võtsin haldjalõksu kätte, et sellega lähemat tutvust teha. Mul oli selliseid kuskil poe tagumises nurgas terve kastitäis, nii et võis olla küll minult ostetud.

„Ella… Ja mis tähtsust sellel on?“ nõudis ta tõredalt.

„Vaata, Ella,“ sõnasin talle ja asetasin pudeli tema ette letile tagasi.

„Mida!?“ nõudis ta tõredalt.

„Seda…“ osutasin pliiatsiotsaga kohale, kus peenike värviline traat oli katki.

Tüdruk Ella tuli lähemale, peaaegu ninapidi vastu pudelit ja vaatas.

Haldjalõksu meisterdamine on tegelikult väga lihtne. Põhimõtteliselt saaks sellega kodus hakkama iga laps. Siin pole mingit keerulist kõrgmaagiat ega asja, vaja on lihtsalt klaasist pudelit, peibutist, mis meelitab haldja pudelisse ja takistit, mis ei lase varganäost nadikaelal sealt uuesti välja pääseda. Oh, jah – muidugi on see hulga keerulisem, aga põhimõtteliselt, saate aru küll. See on võlukunsti ABC, millega võiks tõesti iga lugeda ja kirjutada oskav lapski hakkama saada, mitte nagu näiteks ämbliku dresseerimine, mis on laias laastus viies tase või võlukepi meisterdamine, mis on nagu kümnenda taseme kandis ja tegelikult ka veel mitte kõige keerukam asi siin ilma peal.

Trikk – ja tõesti, haldjalõks on pigem trikk, mitte isegi see päris maagia – seisneb selles, et pudel peab olema piisavalt vana. Mida vanem, seda tõhusam. Ma tõesti ei tea miks, aga näiteks veinipudelid töötavad paremini kui piimapudelid. Küllap see midagi haldjate iseloomu kohta ütleb... Peibutisest sõltub ka palju. See peab olema nimetuse vääriline – asi, mis on väikehaldja jaoks vastupandamatu. Mida väärtuslikum on see sinu enda jaoks, seda suurem on tung see sinult tuuri panna. Noh, ma ei tea – näiteks mõni vana münt, või minu pärast viie kroonlehega sireliõis, mille sa oma elu armastusega põõsast leidsid või su oma vana piimahammas või koolilõpusõrmus. Piisavalt väike, et pudelisse mahtuda, piisavalt väärtuslik, et sul oleks kahju sellest ilma jääda.

Ja muidugi takistit tarvis.

Vanasti polnud probleemi – igal poisikesel oli kodus meetrite kaupa värvilist traati. Eksole – patarei, elektrimootor, natuke traati ja metallkonstruktor oli juba päris piisav kogus materjali, et endale iseliikuv mänguauto ehitada, kui veel mõni paarivatine väike taskulambipirn ka juhtus käepärast olema, siis oli sul eriti kõva masin. Tänapäeval on meil vaatamata kogu sellele elektroonikale, millega endid ümbritseme, seis selline, et meie asjalikel äri-, turundus- ja tont-teab-mis-juhtidel, spetsialistidel ja tegelinskitel pole tihtipeale kodus isegi oma tööriistakasti… Seepärast neid haldjalõkse peamiselt vanakraamikauplustes müüaksegi. Ühesõnaga, värvilise plastisoleeri sees olev peenike vasktraat on suurepärane takisti.

Võtad pudeli, paned peibutise sisse, kork peale ja krutid traadi kindla mustri järgi üht-ja-teispidi ümber pudeli. Muster peab olema terviklik, ühtegi katkestust ei tohi olla! Paned selle ööseks näiteks aknalauale või riiulile või lauaservale ja kui sul seal hommikuks üht pahura moega väikest nadikaela sees ei istu, siis võid ainult iseennast süüdistada.

Ella vaatas pingsalt pudelit, millele oli traat korralikult ümber mähitud ja ei öelnud midagi.

Uksekell tilises uuesti. On ikka aktiivne päev küll, juba hommikul vara mitu klienti! Silmanurgast nägin, et Ferda läks elevile. Ilmselt haistis midagi…

„Ma ei näe midagi…“ tunnistas Ella lõpuks natuke nõutult ja tõstis pilgu pudelilt minule.

„Näed seda kohta, kus traat justkui peenemaks läheb?“ küsisin ja näitasin uuesti pliiatsiotsaga kohta, kus oli probleem. „Siin on traat katki. Isoleer on terve, aga…“ kehitasin õlgu. „Sorri, Ella, aga sul tuleb mähkimine uuesti teha. Kui sa pahaks ei pane mu uudishimulikkust, siis miks sul üldse haldjalõksu vaja on?“

Vaatasin müügisaalis ringi, näha polnud kedagi, kuid Ferda ronis kribinal mööda kanepist köit üles ja kadus mööda toekat laetala vaateakna poole, kust kostus mingit pobinat ja põrandalaudade kriuksatusi ja saapaklobinat.

„Eee… Praktiline koolitöö…“ ütles ta natuke ebalevalt.

Või nii. „Kas sa nagu veidi… hmmm… noor ei ole, et üksi sellist asja ajamas käia?“ uurisin pooli-hääli. „Siin aeg-ajalt trehvab igasuguseid, tead, inspektoreid, kes hoiavad niisugustel poodidel silma peal.“

Mitte et haldjalõksu olemasolu iseenesest olnuks mingi eriline teema, veidi mitte kõige viisakamat nalja ülbete nadikaelte kallal, kes on tüütud vargad. Aga kui seda õpetatakse koolis alaealistele, siis selle kohta on kindlapeale mingi seadus, mis sisaldab suuri sõnu rassismi ja võrdsete õiguste ja muu säherduse teemal.

„Mu ema on äriasjus linnast ära…“ ütles Ella mornilt.

Sel hetkel ilmusid riiulite vahelt nähtavale kaks lühikest kasvu tegelast. Nahast vammused, klanni nimi seljal, nimesildid rinnas, hoolikalt pöetud habemed, sünged silmavaated. Tõmbasin lahti ühe lauasahtli ja vajutasin jalaga põrandal olevat pedaali, mis avas teise. Võtsin terve väikese pooli värvilise traadiga ja ulatasin selle Ellale.

„Võta see ja mine mähi oma lõks uuesti,“ ütlesin talle.

Riiulite vahelt ilmus veel kolmas päkapikk välja. Nad jäid seisma, käed püksitaskutesse surutud ja põrnitsesid Ellat. Natuke keerukas on neile ette heita negatiivset suhtumist nõidadesse. Ma küll ei usu, et nad tõsiselt kaalunuks Ellale viga teha, aga igal juhul oli mul revolver käeulatuses. Ella võttis naeratades traadipooli, pistis selle taskusse, tajus siis ilmselt veidrat pinget, mis oli õhku tekkinud ja vaatas ringi. Tema kahvatu jume muutus veelgi valgemaks kui ta kolme päkapikku nägi. Ta käsi liikus kiiremini kui mu pilk jälgida suutis ja järgmisel hetkel oli tal võlukepp näpus ning ta sihtis sellega talle kõige lähemal seisvat päkapikku.

„Mis meil siin on?“ naeris ilmselt kolmiku ninamees.

Ella võlukepi ots hakkas helendama. Sa igavene sindrinahk – ma ei näinud, et ta kordagi huuli oleks liigutanud… Ei, maagia toimimiseks pole tegelikult mingeid võlusõnu tarvis. Need aitavad algajatel lihtsalt oma mõtteid ja energiat koondada. Fakt, et Ella ei vajanud sellist abivahendit, kõneles nii-öelda valjul häälel iseenda eest.

„Härrased!“ käratasin. „Tüdruk tuli värvilist traati ostma ja ei mingit jama! Te kõik olete hetkel minu külalised!“

Päkapikkude peamees laiutas käsi ja sõnas: „Rahu, ainult rahu, peremees!“

„Ella!“ ütlesin ilmselt teravamalt kui tarvis olnuks. „Pane see ära ja mine rahus oma teed.“

Päkapikelt kordagi pilku pööramata nihkus Ella ettevaatlikult ukse suunas. Ta ei pannud võlukeppi enne kotti tagasi kui oli juba päris ukse juures. Ja siis oli ta kellukesehelina saatel läinud.

Noh, hea et niigi läks… Kes see ikka pärast viitsib päkapikujuppe mööda poodi kokku korjata ning pool päeva lõhutud riiuleid parandada ning laiali pillutud kaupa korda sättida?

2. Draakoni pisarad

Liiklus vaateakna taga tänaval hakkas omandama ennelõunasele ajale sobilikku intensiivsust: jalakäiad sebisid mööda kõnniteed edasi-tagasi, aeg-ajalt vilksatas autosid. Vanalinna värk, õnneks tavaline liiklus siit kaudu ei käi, küll aga on ümberkaudseid ärisid teenindavat transporti ja igasugu tähtsate ninade ja vanalinnas kortereid omavate rikkurite masinaid. Kõigest sellest ulatub poodi summutatud sumin, mühin, sekka mõni teravam heli.

„Vabandust, hr Sootamm,“ sõnas päkapikkude ninamees otsustavalt lähemale astudes. Ta oli kambajõmmidest tublisti kogukam, pigem lühikest kasvu inimese mõõduga, aga päkapikule iseloomulikult jässaka kehaehitusega, kongus nina ja kergelt teravdava joonega kõrvad. Noh, tema omad vähemalt hoidsid mõistuse piires pea ligi. Te peate mind vabandama, aga on äärmiselt raske suhtuda tõsiselt tegelasse, kes iseennast äärmiselt tõsiselt võtab ja kellel samal ajal ülearu suured kõrvad peast niimoodi eemale hoiavad, et vägisi tahaks küsida, kas ta neid lehvitada ka suudab…

„Meil polnud mõttes mingit tüli tekitada,“ tähendas ta. Nimesilt ta rinnas teatas, et tegemist on HENDRIKSENIGA. Tema kaaslased olid vastavalt TORNBJØRN ja MATTHIESEN.

Tüüpiline – igal sammul rõhutagem oma Põhjala päritolu, mis siis, et sinus on võib-olla balti ja slaavi kääbuse verd rohkem kui mistahes mälestust Skandinaavia esivanematest.

„Aga te lihtsalt ei suuda vaos hoida, kui orja veri üle keema hakkab?“ küsisin sapiselt. See oli sihilik solvang, sest ausalt öeldes olin häiritud sellest, et mu vestlus Ellaga, kes tundus hetkel kaugelt huvitavam kui kolm päkapikku, oli nõnda lühikeseks jäänud.

Tornbjørn tõmbas mu sõnade peale teravalt õhku sisse ja tema kätte ilmus pika kõvera teraga nuga.

Hendriksen tõstis käe ja nipsutas sõrmi. Ta tumedate silmade pilk püsis minul ja ta õhukesi huuli kõverdas kerge muie. Tigedalt puhisedes pani Tornbjørn oma väitsa ära ja surus pöidlad vööpandla vahele.

„Kui me nüüd oleme vastastikuste solvangutega ühele poole saanud, hr Sootamm, siis vahest läheksime äriasjadega edasi,“ sõnas Hendriksen. „Me ei pea siin teineteisele keelt kõrva ajama, leiba murdma ega lauldes ringmänge mängima. Ei muud kui äri. Sobib?“

„Hüva,“ ütlesin lühidalt. „Mis teid huvitab? Soovite pruudile ninarõngast? Või ämmale küünlajalga? Või poistele vürfleid?“

Henrdiksen mudis oma paremal randmel ilutseva laiade kullast lülidega keti plaati ja korraks läbistas mu pead peenike ebameeldiv heli. Ilmselt oli tal seal sisseehitatud segaja, mille ta nüüd tööle pani, ei tahtnud, et keegi meid pealt kuulaks, või et keegi salvestaks toimuvat. Noh, tema privileeg, mis siis et asjatu vaev. Ferda ikka näeb ja kuuleb ja jätab kõik meelde.

„Meil on info, et teie käest on võimalik osta nutikaid võtmeid, hr Sootamm,“ ütles Hendriksen.

Siinkohal oleksin ma pidanud tegema mõistatuslikku nägu, et mis mõttes nutikaid ja et ilmselgelt pole ma mingi lukuabi, kui tahate, siis minu teada Yale’i ja Abloy rahvas on paar kvartalit ida pool. Aga – kui päkapikud tulevad sinult küsima nutikaid võtmeid, siis… Mnjah – uudishimu oli lihtsalt nii kõikehõlmav, et polnud parata. Päkapikest paremaid lukumeistreid ja osavamaid lukkude murdjaid on raske leida. Maagia pole nende kõige tugevam külg, eksole, aga mõnikord võib peenmehhaanika ja elektroonika olla lihtsalt nii roppu moodi keerukas, et maagiat palju polegi tarvis.

„Oletades, et mul hetkel olekski näiteks mõni pakkuda, siis – “ vaatasin kordamööda kõigile kolmele silma – „tahtmata teid taaskord solvata, härrased, aga kas teil on vahendeid selle omandamiseks?“

„Mis te sooviksite, hr Sootamm?“ küsis Hendriksen.

Okei – see oli küll parasjagu ülbe. Räägiksin ma jah ühele äsja kohatud päkapikunirule, mida tegelikult tahan!?

„Meil on draakoni pisaraid,“ ütles Hendriksen ruttu, enne kui jõudsin midagi väga sapist vastata.

Noh, esiteks – kui sellise hinnaläbirääkimise juures päkapikk avab sulle oma kaardid nii kiiresti, siis asi, mille jaoks nad vajavad nutikat võtit peab küll olema nii kuramuse väärtuslik, et nad on nõus või oma vanaema pealuu panti panema, et seda saada. Ääremärkusena tekkib loomulikult sealjuures küsimus, kas ma ikka tahan ennast segada sellesse jamasse, mis need tegelased kokku keerata tahavad. Teiseks – on muidugi ülimalt irooniline, et päkapikel on draakoni pisaraid. Loomulikult pole siin midagi imestamisväärset, et päkapikud suudavad isegi lohemao nutma ajada, aga asjaolu, et nad üldse mõnd niisugust elukat elus peavad, et temalt pisaraid kätte saada, ütleb ka juba mõndagi.

Mulle on varem ka draakoni pisaraid pakutud. Ma olen isegi korra ühelt rändavalt koopahaldjalt paar tükki ostnud. See oli üks eriliselt osav võltsing, nii et mu nuuskur ei suutnud tuvastada, mis värk on ja see läks mulle maksma paraja varanduse. Meeleheite hind, mis teha. Inimene kipub ikka omal käel vead järgi proovima.

„Näidake mulle seda,“ ütlesin vaikselt.

Hendriksen tõe põuest lagedale pudelikese, milles helekollases õlises vedelikus hõljusid kolm ilusat kerakujulist pärlikest. Nägid välja küll draakoni pisarate moodi. Koopahaldja kaup oli ka paistnud ehtsana.

„On teil nuuskur käepärast?“ küsis Hendriksen mind ennetades.

„Oodake natuke,“ ütlesin ja läksin tagaruumi. Tõin sealt seifist ühe karbi ja võtsin sellest välja väikese ämblikulaadse vidina. Puudutuse peale ärkas see ellu, ronis kribinal pudelikese otsa, istus selle korgile ja vaevukuuldava suminaga lükkas oma nanoandurid läbi korgi. Pisarat ennast ei tohi torkida. Aga paratamatult jätab see endast jäljed maha säilitusvedelikku. Võtsin arvuti ligi ja käivitasin drooni tarkvara. Natuke tuli oodata. Kangesti oleks tahtnud teada, kuidas päkapikel õnnestus endale lohe hankida ja kuidas nad selle tõesti nutma ajasid, aga see poleks ühest küljest olnud viisakas ja teisalt andnuks neile ettekäände nõuda veel midagi.

Nuuskurdroonil lõid helendama rohelised tuled ja ma vaatasin arvuti ekraanilt vastuseid, mis ütlesid mulle, et 97,67676…% tõenäosusega on tegemist ehtsate draakoni pisaratega.

„Kas me saame kaubale?“ küsis Hendriksen. Tema hääles oli kergelt lõbustatud noot. Ma olin neil konksu otsas. Nad oleks võinud oma nutikat võtit kauplema minna veel vähemalt ühte vanakraamipoodi. Võib-olla koguni kahte. Nad võinuks lasta selle endale tellimuse peale valmistada. Minu pärast võinuks või Hiinast tellida, ilmselt oleks isegi odavamalt saanud. Riskid muidugi olid kõrgemad, jälgi jääks rohkem maha kui siin vaiksel hommikul kaup-kauba vastu näost-näkku äri tehes.

Tublid poisid, pole midagi öelda, kodutöö tehtud ja puha. Läksin uuesti tagaruumi, seifis oli seif, milles oli peidetud turvalaegas, kus hoidsin nutikaid võtmeid. Teised kauplused võisid neid ju ka vahendada, aga ma olen suhteliselt kindel, et minul on neid kõige rohkem. Ja minu omad on need kõige nutikamad. Vana mees võib endale ju mingitki eneseuhkust lubada, eks?

Asetasin karbi letile draakonipisaraid sisaldava pudelikese kõrvale.

Hendriksen viipas Matthiesenile, kes astus lähemale ja tõi taskust lagedale testeri – väikese karbi, millesse olid ehitatud nii mehhaaniline, elektrooniline kui neid kaht omavahel siduv maagiline lukustus. Hendriksen võttis karbist nutika võtme ja ütles: „Teie lahkel loal, hr Sootamm.“

„Jah, loomulikult, ei midagi isiklikku, lihtsalt äri,“ noogutasin ja ristasin käed rinnale. Vaatamata enesekindlusele ja -uhkusele oma võtmete tagavara ja suutlikkuse osas, oli väike närv ikka sees. Päkapikkude testerid on ühed vastikud õelad asjandused. Ei või kunagi teada…

Hendriksen võttis karbist võtme, vaatas selle üle, kas on mingeid nähtavaid defekte ja pistis siis mikro-USB pistiku testeri vastavasse pesasse. Paar sekundit ei juhtunud mitte midagi. Siis süttis võtme tagaküljel roheline tuluke. Natuke vaikset klõpsumist ja tester hakkas surisema ja laual vibreerides veidikene liikuma. Nägin, kuidas keeruline muster selle pinnal ennast lahti kerima hakkas. Kulus umbes kaks minutit, mille jooksul võtme tagaküljel süttisid järjest rohelised tulukesed ning muster testeril muutus lihtsaks spiraaliks, viimaks kostus klõpsatus ja karbi kaas kerkis mõned millimeetrit ülespoole, võimaldades seda avada. Karbis oli münt. Hendriksen võttis selle välja ja asetas draakonipisaraid sisaldava pudelikese kõrvale.

„Meie tänulikkuse väljendamiseks, hr Sootamm,“ sõnas ta naeratades. „Teie võti on tõesti taibukas.“

See oli krüptomünt, tegelikult ligipääsuvõti ühele kindlale virtuaalsele seifile kuskil serverifarmis, mis sisaldas tehingu boonust. Ilus žest neist tegelikult.

Võtsin pudeli ja silmitsesin kolme draakoni pisarat. „Lihtsalt et selge oleks, härrased,“ ütlesin Hendriksenile silma vaadates. „Ma olen ehitanud võtmele tagaukse, mida te sealt parima tahtmise korralgi eemaldada ei saa. Kui peaks selguma, et see siin siiski pole, mis te väidate selle olevat…“ Sulgesin pudeli peopesasse ja lasin teise käega sõrmenipsu.

„Pole hullu, hr Sootamm,“ ütles Hendriksen. „Meie parimad soovid teie tütrele! Kena päeva jätku teile… Ja häid pühi!“

Nad pöördusid minekule. Põrnitsesin neile vaikides järele, kuni uksekella helin sumbus. Siis läksin raskel sammul uksele, keerasin selle lukku ja riputasin sildi välja, mis vabandas ebaharilikul ajal poe sulgemise pärast.

Vilistasin vaikselt. „Ferda!“ kutsusin oma kaheksajalgset ja -silmset valvurit.

Linnutapik ronis kribinal-krabinal mööda kanepiköit laetalalt alla ja ma andsin talle tänutäheks ühe rammusa porilase. Seni kuni Ferda selle kallal näkitses vaatasin veelkord draakoni pisaraid. Kolm pärlikest kollakas vedelikus. Lootus. Täpselt see doos, mida oli vaja, et mind lootusega peibutada. On lihtsalt mõned tõved siin ilmas, mille vastu ei aita ussi-, püssi- ega imerohi. Kui see viimane pole just draakoni pisarad.

Ferda oli saanud porilasega ühele poole. Andsin talle korralduse äsja toimunud kohtumine üles kududa ja ta tatsas sedapuhku laisalt oma töönurka, kus hakkas võrku nikerdama. Õhtuks on tal see tehtud ja siis saan selle üles pildistada, 3D skanneriga arvutisse lugeda ja hommikuks on informatsioon dekrüpteeritud ning mul on piisava kvaliteediga videofail, millelt on võimalik kõik just toimunu ilusasti üle vaadata. Väike nii-öelda kindlustuspoliis.

Tellisin endale Uberist auto ja panin riided selga. Mul on omal ka auto. Paras uunikum juba teine, aga hästi hoitud ja sõidab. Probleem on pigemini minus – ajad pole enam ka need, mis vanasti, tänavad on paksult masinaid täis, lisaks lendavad veel mitmel tasandil tänavate kohalgi. See, mida vanasti tegid nõiad luudadega, mõni võlur oma vaibaga, on nüüd kättesaadav igaühele, kes jaksab omale istmetega klaasfiibrist kasti soetada. Ja noored on kuidagi eriliselt kannatamatud tänapäeval. Ei viitsi mina ennast seal nende tulipeade peale välja vihastada.

Sedapuhku oli Uberi juht tumedat verd orkineiu. Naeratas mulle oma ilusat kõverat naeratust, näidates hambaid, mis olid kihvade vahele ilusasti ritta aetud. On ikka ajad, mil me elame…

3. Helisev muusika

Haigla, kus Maria oli juba aastaid viibinud, asus teisel pool jõge, idapoolse eeslinna mändide vahel vaikses naabruskonnas. Inimesed said seal vaikuses ja rahus olla, mis enamasti tähendas oma päevade möödasaatmist vääramatu lõpu saabumiseni. See ilmselt üks kallimaid omalaadseid asutusi, mida muidugi õigustatakse justnimelt sellesama segamatu rahuga, ilusa hoonega, kõigi mugavustega, mis seal patsientidele võimaldatakse, individuaalse hoolitsusega, mis on just täpselt igaühe vajadusi arvestav, garantiiga, et puudub alandav kohtlemine, mida kahjuks taolistesse asutustesse suletud inimeste – ja loomulikult ka teiste rasside esindajate – suhtes esineb kahetsusväärselt sageli. See oli moodne asutus, mis võttis vastu patsiente sõltumata rassilisest kuuluvusest ja mille personalgi oli sama kirju. Ei olnud haruldane, et päkapikk hoolitses eaka nõia või võluri eest, ega imestamisväärne, et haldjad kantseldasid orke ja trolle. Ja loomulikult oli seal inimesi, härjapõlvlasi, kuigi ma ise polnud näinud, siis väidetavalt ka paar näkki ja mardust. Kõigi jaoks püüti teha nende elu viimased päevad nii mugavaks kui võimalik. Oli neid päevi siis mõne nädala, mõne kuu või – nagu Maria puhul – paarikümne aasta jagu.

Ma vihkan seda kohta iga oma ihurakuga.

Jäin seisma tema toa lävel. Väljas oli keskpäev, kui vahetult enne jõule üldse mingit erilist loomulikku päevavalgust jagub, siis nüüd oli see hetk. Isegi päike oli korraks vilksatanud mändide vahelt, kui parkimisplatsilt peahoone sissepääsu poole jalutasin. Maria tuba oli aga nagu alati hämar. Seal põles mahe, soe valgus, temperatuur oli aasta läbi muutumatult kaheksateist kraadi – minu meelest jahedavõitu, kuid raviarst oli mulle selgeks teinud, et tema seisundis oli see parim – ja õhk lõhnas kevade järgi… Täiuslik. Ma arvan, et ta ise oleks seda armastanud.

Maria lamas voodis, tegelikult hõljus mõned sentimeetrid selle kohal ja oli kaetud õhukese päevatekiga. Lendavate vaipade tehnika, mis on kasutusel selleks, et voodihaigetel lamatiste teket vähendada. Ühel pool voodit oli tilguti, mille abil teda toideti ja teisele poole jäid monitorid – südame- ja ajutegevus, vereanalüüs ja üht-teist veel. Elutagamissüsteemid. Kohe ukse kõrval oli seinale kinnitatud väike tahvel, millelt sain lugeda aruandeid viimase paari päeva kohta ja nägin, et tänase päevakava kohaselt oli just lõppenud ennelõunane võimlemistund. See tähendas, et taastusravispetsialistid tulid ja mudisid ja liigutasid teda igatpidi.

Sulgesin enda järel ukse ja astusin lähemale. Poleks olnud monitore, mis registreerisid äärmiselt aeglase pulsi ja peaaegu olematu ajutegevuse, võinuks Mariat surnuks pidada. Seda oli aastaid tagasi teinud üks peast soojaks läinud nõid, kellega Maria koos koolis käis. Noor, jõukast suguvõsast pärit metshaldjas, kellele too nõiaplika oli silma visanud, oli olnud hoopis minu tütrest sisse võetud. Moodsad ajad, me olime naisega isegi selle mõttega leppinud ja kui tõele au anda oli poiss täitsa asjalikuna tundunud. Ja ühel kevadballil – nad olid teisel kursusel ülikoolis – olid nad koos tantsinud ja seal oli tulnud esiettekandele noore, geeniuseks nimetatud muusiku uus pala, pealkirjaga „Helisev muusika“. Midagi oli läinud valesti – kõik, kes seda kuulasid langesid loitsu alla, mis võimaldas neid panna tegema, mida tahes. Ja too nõiaplika oli sisendanud mu tütre kavalerile, et ta paneks Mariale peale ajaneeduse, mida ta tegigi.

Uurimise käigus tuvastati muusikapala, mille üleloomulike kuritegude osakond käibelt konfiskeeris. Selle autor suleti ümberkasvatusasutusse, sest tema tööd uurides selgus, et ta kavandas veel palju hullemaidki asju. Nõiaplika, kes oli kuidagimoodi saanud haisu ninna „Heliseva muusika“ mõjust ja seda kasutanud, kadus kui vits vette ja teda pole tänaseni leitud. Mu tütre jaoks aeg peatus. Selgus, et teda on võimalik needusest välja tuua, kuid see tähendaks, et tema keha läbiks vahele jäänud aja loetud silmapilkudega ja tõenäosus oli liialt suur, et ta rakud ja organid lihtsalt ei pea sellele vastu ning ta sureks ärgates.

Tema kavaler, teada saades, mis ta tegi, sooritas enesetapu. Minu jaoks peatus aeg mingis mõttes samamoodi. Ühel hetkel mu naine teatas, et tema enam ei suuda elada selliselt aina kaugemas minevikus kinni olevana ja pakkis oma asjad ning läks. Raske talle midagi ette heita. Ma tean, et ta käib Mariat vaatamas, kannab osaliselt tema hooldamise kulusid ja kes olen mina, et talle seda leevendust keelata…

Aga täna võib-olla muutub kõik! Hoidsin Maria kätt natuke aega ja vaatasin tema ilusat nägu, mis polnud päevagi vananenud, mida ei riivanud kortsud ega raaminud halliks minekut varjavad värvitud juuksed. Ma arvan, et isegi ta jume polnud kahvatumaks läinud, vaid oli endiselt keskmisest natuke tõmmum, sest eelmise suve – kahekümne aasta taguse eelmise suve päevitus oli ikka veel seal.

Võtsin taskust pudelikese draakoni pisaratega, rebisin süstlal steriilse pakendi ümbert ja meelitasin need pärlikesed süstlasse. Mu käed värisesid ja higi kattis otsaesise. Pidin tegutsema kiiresti ja täpselt, keegi ei tohtinud nüüd tulla ja mind katkestada. Ettevaatlikult lükkasin süstlanõela tilguti voolikusse ja tühjendasin selle sisu sinna. Vaatasin, kuidas draakoni pisarad moodustasid uuesti väikese pärlite rea. See oli hea. Kui need poleks oma kuju taastanud, olgu kasvõi vähendatud suuruses, siis oleks olnud jama. Pärlirida liikus aeglaselt, kuid vääramatult Maria käsivarre suunas.

Vaatasin lummatult nende teekonda ja avastasin endalegi üllatuseks end pomisemas palveid kõigi jumalate ja esivanemate vaimude ja headuse jõudude poole, et see toimiks. Kui on üldse midagi, mis võiks teda kaitsta ajahüppe eest, siis on selleks draakoni pisarad. Need tervendavad – väidetavalt! – kõigist võimalikest haigustest ja aitavad pöörata ringi kõiki võimalikke needusi.

Pisarad kadusid Maria soontesse. Ma pidin veel ootama. Ootama, et need lahustuks tema veres, kanduks laiali üle kogu tema organismi ja siis… Ootamine on neetult raske. Nagu oleks aeg nüüd ka minu jaoks peatunud. Panin süstla ära ja istusin tema kõrvale.

Ma arvan, et ma tukastasin natukeseks ajaks, sest ukse avamine tuli kuidagi väga ootamatult ja ma peaaegu hüppasin toolilt üles.

„Ohhh… Vabandust, hr Sootamm!“ pudistas samamoodi ähmi täis metshaldjas, kes tuli vahetama Maria tilgutikotti. Oli „lõunasöögi“ aeg. Noormees tegi oma asjatoimetused ära kiiresti ja jättis mind taas Mariaga kahekesi. Nüüd oli juba aeg!

Tõusin ja silmitsesin veel korraks Mariat. Kui see töötab, siis saan ma lõpuks oma lapse tagasi, kui mitte, siis noh, tegelikult olin ta kaotanud juba ammu aega tagasi. Võib-olla ongi viimane aeg lahti lasta?

Puhastasin oma mõtted seal valitsevast virr-varrist ja keskendusin Mariale. Nagu öeldud – sõnu pole tarvis, liigutused iseenesest ei ole maagia, need asjad aitavad meil keskenduda, aitavad energiat koondada. Väike sinakas-valge kera ilmus mõnekümne sentimeetri kõrgusele Maria kohale, see tuksles ja otsekui pöörles seal mõne hetke jooksul meeletult, stabiliseerus siis ja muundus soojemaks, kollakamaks. Kui olin tulemusega rahul, lasin sellest lahti ja see laskus Maria rinna peale, lahvatas seal laiali nii, et üle tema ja kõige ruumis oleva, välgatas justkui tulesäde.

Maria lõi silmad pärani, kogu ta keha tõmbus krampi ja ta avatud suust kostus korinat. Haarasin ta käe ja püüdsin tema paanikas siia-sinna pöörlevate silmade pilku tabata, tema keha läbisid tõmblused ja mindki haaras hirm, et võib-olla polnud draakoni pisaraist siiski abi.

„Isa!“ kähistas ta ja haaras mu käest kinni ning pigistas seda kõvasti.

„Ma olen siin!“ sosistasin ja püüdsin teda silitada ja kummardusin ta kohale, et teda emmata. Ta surus end minu vastu ja värises üleni hirmust, võib-olla ka külmast, justkui oleks ta ärganud terve igaviku kestnud õudusunenäost. Võib-olla oligi…

„Kõik on hästi, Maria!“ sisendasin talle. Ja ka endale. „Kõik on hästi… Kõik saab korda. Ma olen siin!“

Jätsin ta lõpuks elevil ja segaduses haiglatöötajate hoolde, sest ta oli ikkagi väga nõrk ja väsinud. Kui ka tema raviarst midagi kahtlustas, siis otsustas ta ilmselt jätta küsimused hilisemaks ja pole ka välistatud, et ta lootis saada selgust läbi analüüside, mida nad kindlasti pidid nüüd tosinate kaupa tegema. Sest just äsja oli juhtunud paras ime, mis nende muidu nii rahuliku ja igava argipäevarütmi segi paiskas.

Tellisin endale Uberi auto järgi ja läksin tagasi poodi. Mul oli veel võimalik õhtusel ajal poeuksed lahti hoida ja arvestades, et turistide ja muidu õhtuti vanalinnas kolavate kodanike hulgad olid seda suuremad, mida lähemal olid jõulud, siis tegin seekorda pika õhtu. Ja kliente jagus. Õnneks oli ka Ferda saanud valmis oma võrgu kudumisega ning sai lae all vaatluskoha uuesti sisse võtta. Seal ta siis kribas õhtu otsa edasi-tagasi ja passis peale, kas hakkab mõni pikanäpumees silma, kellele saaks pähe karata. Tema vaatenurgast oli igav õhu. Tundus suisa, et ta oli natuke pettunud kui sättis end õhtul keldrisse ronima, et mõnd hiirt kinni nabida.

Minu ööuni oli rahutu. Selles tegutsesid päkapikud ja orkid ja Ella ja metshaldjad ja Maria pidi põgenema kurja lohe eest ja mina olin juba liiga vana ja väsinud, et teda päästa.

Varahommikul olin juba allkorrusel poes tagasi. Jah – ma olen nagu tõeline keskaegne kaupmees – mul on hirmkallis mõne meetri laiune, kahe suurema maja vahele kiilutud keskaegne maja, millel on lisaks keldrile ja poele veel kaks korrust ja katusealune. Maja esifassaadi võtavad enda alla kaks suurt akent ja nende vahel olev uks. Vasakpoolse naabriga kahasse on meil kangialune, mis ulatub läbi maja väikesele sisehoovile, kus jagame kuure ja garaaže – need on ehitatud vanasse pottsepakotta. Hetkel on kõrvalmajas advokaadibüroo. Omal ajal aitasin ma selle omanikku ja seetõttu on mul üsna kindel tunne, et keegi ei saa mind mu magusast asukohast välja suitsutada. Tegelikult on mul seal elamiseks ruumi üle mõistuse palju, aga harjumustel on jõud. Ja noh – nüüd kui võib eeldada, et Maria tuleb uuesti koju, siis hakkab ka natuke lahedam olema. Võib-olla müün ka kogu selle krempli lõpuks maha ja me läheme kuhugi soojemasse kohta, kuniks ta lõplikult paranenud on ja saab oma eluga uuesti alustada. Elame-näeme.

Kelluke helises sedapuhku veel enne kui õues õieti valgekski jõudis minna. Huvitav – ma ei mäletanud, et ma oleksin ukse lukust lahti keeranud ja sildi teistpidi pööranud, mis teadustanuks, et pood on avatud…

Tulija peatus riiulite vahel ja vaatas poes ringi. See on kõrge ruum, tume lagi, riiulid ja sopistused nende vahel tekitavad aga hämara üldmulje. Et siin päris sünge poleks, siis ma ikka kasutan aastaaegadele vastavaid dekoratsioone ja hetkelgi siras pood tuledes nagu juudi jõulupuu. Aeglaselt sammus mantlis ja talvemütsiga mees leti suunas, kiskudes kindaid käest, avas mantlihõlmad ja keeras salli kaela ümbert lahti. Ta nägu õhetas külmast hommikuõhust ja prilliklaaside keskele olid udu sisse tekkinud väikesed selged avad, millest mind piidlesid uudishimulikud hallid silmad.

Ta võttis mütsi peast, toppis sellegi mantlitaskusse ja sirutas käe üle leti minu poole.

„Inspektor Jallai,“ ütles ta rõõmsameelselt. „Kalle Jallai, üleloomulike kuritegude osakonnast.“

Surusin ta kätt.

„Hommikust, inspektor,“ sõnasin. Polnud alust arvata, et ÜKO inspektor oleks juhuslikult siia sattunud ega tea, kes ma olen. „Mis teid siia toob?“

„Kohe asja juurde, eksole?“ tähendas Jallai ja keerutas ringi vaadata, justkui otsiks midagi. Ferda kükitas parasjagu üleval laetalal, paar karvast koiba üle serva rippumas ja mõned uudishimulikud silmad meid seiramas. Seal üleval oli piisavalt hämar, et mitte teadev silm ei eristaks teda mõnest takutuustist või ülemõõdulisest tolmurullist.

„Mis siin ikka,“ kehitasin õlgu. „Kui tegemist on hilinenud kingiostu tuuriga, siis olen heal meelel abiks, kui teil on konkreetset soovi või kui tahate soovitusi, siis öelge mulle, kellele kinki otsite. Kui aga olete siin tööasjus – ja et esitlete end ametnikuna, siis pigem nii näikse olema – pole mõtet niisama lobiseda. Ehkki – just seda me nüüd teemegi…“

„Olgu siis pealegi, hr Sootamm,“ ohkas inspektor Jallai. „Mind huvitab, kas möödunud nädala jooksul on teil siin käinud inim… ee… see suur, et erinevaid isikuid otsimas piiratud kasutusega esemete nimekirja kuuluvaid asju otsimas.“

Nagu näiteks kolm päkapikku, kes otsivad nutikat võtit…

„Ei meenu, et oleks,“ raputasin aeglaselt pead. „Siia ikka eksib igasugust rahvast, aga teate küll – enne jõule aetakse ikka igast kingivärki kokku. Ideid ja asju otsitakse, niisama kolatakse ringi. Ilmselt kõige äärmuslikum asi, millega ma olen viimase nädala jooksul kokku puutunud oli haldjalõks, teate – traatmähisega klaaspudel, mille abil väikehaldjaid püütakse…?“

Inspektor Jallai noogutas. „Loomulikult… Aga viimase kuu aja jooksul?“

Raputan pead. „Viimasel ajal on ikka vaikne olnud, saate aru, ei ole mingit erilist mäsu ega värki.“

Tõesti, need ajad, kui haldjate, päkapikkude, orkide, nõidade-võlurite ja inimeste kambad linnas päid ja maid jagasid, tihtipeale veriselt, on tegelikult samuti rohkem kui paarikümne aasta kaugusel minevikus. Oma suur roll selle lõppemisel oli ka muidugi üleloomulike kuritegude osakonna ellukutsumisel. Aga ilmselt suurimat rolli mängis siiski Rahvaste Liit. Mujal maailmas hakkasid eri rasside esindajad selle organisatsiooniga liituma juba üle saja aasta tagasi. Alguses tasa ja targu, kuid viis-kuuskümmend aastat tagasi juba massiliselt, võeti omaks lähenemine, et kõik on võrdsed, kõigil on samad õigused, kõik võivad elada vabadena ja praktiseerida oma kultuuri, kuni peetakse lugu teistest ja nende õigustest ja vabadustest ning aktsepteeritakse ühiseid kohustusi üksteise suhtes. Meie siinkandis ja veel mõned muud piirkonnad oleme olnud hilised liitujad ja muidugi on veel tänagi päris metsikuid kohti, kus kehtib ainult jõu õigus.

„Mis teid konkreetselt huvitab, inspektor?“ küsisin. „Võib-olla saan vahendada mõnd kuulujuttu…? Või soovitada, mõnd kontakti, kellelt uurida?“ Püüdsin olla sobilikult abivalmis, mitte üleliia agar välja näitama, et tahtsin temast kähku lahti saada.

Inspektor Jallai kõhkles. Tema oli tulnud minult infot õngitsema, mitte minu uudishimu rahuldama.

„Öösel toimus sissemurdmine keskkriminaalpolitsei asitõendite arhiivi,“ ütles Jallai otsusele jõudes. „Kasutati nutikat võtit.“

„Ja siis te mõtlesite, et vahes on keegi käinud siit sellist otsimas?“ küsisin. „Vahest võib-olla isegi siit sellise ostnud?“

„Kas on?“ küsis ta muiates. Raputasin pead ja ta jätkas: „Kõige suurem probleem on muidugi see, mis varastati: helifailid ja väljatrükid muusikateosele nimega „Helisev muusika“.“

4. Nõia Ella

Ühest uudishimulikust politseiuurijast vabanemine pärast seda, kui ta pannud lõhkema niisuguse emotsioonipommi, on loomulikult väljakutse omaette. Tegelikult on täiesti ükskõik, mismoodi sa selle välja mängid, ikka on tal ära minnes kuri kahtlus, et sinu käsi on asjas mängus.

Neetud päkapikud! Mis neil ometi arus oli? Selles mõttes, et ilmselgelt tahtsid nad kedagi panna tegema mingit asja; või suurt hulka isikuid. Küsimus oli, keda ja mida… Ausalt öeldes pidin mõttes siiski Hendrikseni tunnustama – poleks ma olnud liialt hõivatud Maria paranemisega, siis oleksin ma kindlasti püüdnud välja nuhkida, mis värk on. Loomulikult ei saanud ma seda asja saatuse hooleks jätta ka praegu, aga valisin natuke passiivsema mooduse – andsin hakkidele vaatlusülesande. See on suhteliselt kaootiline info kogumise viis, mis eeldab hiljem suure hulga seosetu teabe läbi närimist, aga parem ikka kui mitte midagi. Ise eelistasin ma poes veeta nii vähe aega kui võimalik ja käisin Maria juures nii palju kui sain. Ta oli nõrk, kurnatud pikast tardumuses veedetud ajast – irooniline, arvestades, et tema jaoks polnud justkui üldse aega möödunud.

Iga uudise peale, mis vahepeal laias maailmas ja siinsamas kodukandis on juhtunud, kippus Maria üle reageerima. See oli niisugune veider segu rahustamisest ja tema infonälja rahuldamisest. Selgus üsna ruttu, et tegelikult vajasin ka mina ise professionaalse nõustaja abi, sest toimetulek sellises olukorras ei olegi nii iseenesestmõistetav.

Niimoodi jõudsid jõulud kätte ruttu ja vilksatasid mööda, nii et mul polnud peaaegu mahti märgatagi.

Kui rahvas ümberringi vaikselt kartuli-, liha-, kapsa-, vorsti-, süldi- ja piparkoogiorgiast toibuma hakkas ning innukalt uueks aastaks lõhkeainet ja uut toidulaadungit varuma asus, arvasin mina, et võin oma poe lahtioleku aegasid vähendada. Ma olin pühade harjal päris hästi teeninud, isegi hoolimata vähendatud lahtiolekuaegadest ja jagatud tähelepanust. Niisiis panin sildi välja, et vabandatagu väga, pood on jõulude ja aastavahetuse vahelisel ajal avatud ainult paar tundi päevas. Niimoodi tekitasin endale vaba aega ja asusin töötlema hakkide poolt korjatud vaatlusandmeid.

Hendrikseni üles leidmine polnud suurem asi probleem. See siin pole mingi Tokyo või New York või Mexico City, kus inimene võib niimoodi peitu pugeda, et isegi libahunt teda kätte ei leia. Pole meil siin muud kui veidi suurem küla… Kord juba niidiots käes, oli edasi lihtsam. Jätsin sellel kohal asja pooleli ja läksin Maria juurde. Tal oli juba palju parem ja me veetsime koos toreda lõuna, käisime isegi haiglat ümbritsevas pargis väikesel jalutuskäigul. Maria valutas seekord südant ema pärast. Ma polnud oma naisele teatanud, mis oli toimunud ja ta oli jõulu ajal Mariat vaatama tulles peaaegu kreepsu saanud. Loomulikult sain mina sellest vahetult pärastpoole oma osa, aga ausalt öeldes oli mul sügavalt savi, mis ta asjast arvas, ma olin olnud lihtsalt nõnda elevil juhtunust, et ma polnud temale isegi mitte mõelnud. Eks see räägib iseenda eest, kuivõrd lahku olid meie rajad selleks ajaks juba läinud.

Selgitasin Mariale lühidalt, kuidas asjad olid olnud ja püüdsin sealjuures jääda võimalikult neutraalseks, igaks kakluseks on ikka reeglina kaht osalejat tarvis ja nii oli ka meie lugu olnud. Maria oli kurb, kuid suutis juba piisava ratsionaalsusega asjale läheneda.

Pärastlõunaks läksin poodi tagasi ja tegin uksed lahti. Vaevalt viisteist minutit hiljem lendas uks ristseliti lahti, nii et mu Norra mägihaldjate poolt sepistatud uksekell oleks peaaegu keti otsast minema lennanud. Jep – see oli jälle väike nõid Ella, kes tuli joonelt mu leti ette ja teatas: „Su haldjalõks töötas nüüd nagu kellavärk! Ma sain töö eest A, et sa teaks!“

„Mis sa väikehaldjaga tegid?“ küsisin. See oli päris ebatavaline, et üks selline teismeline nõiaplika tuleb ekstra tagasi aitäh ütlema.

„Naah – mis sellisega ikka teha?“ vangutas Ella pead. „Osakond neid ei taha, neid seal ei koti mingid pikanäpumeestest väikehaldjad. Kui nad peaks iga varastatud hamba või mündi või hõbelusika või kommipaberi pärast uurimist algatama, siis nad muud ei teekski ilmselt… Ja siis saaksid kõikvõimalikud tondid ja vampiirid ja sortsid rahus tegutseda. Mis poleks üldse tore.“ Ta kallutas pea viltu ja muigas kavalalt: „Ma teleportisin selle tüübi Tasmaaniasse. Las tolmeldab lilli seal!“

Või nii…

„Päkapikkudega sul pole rohkem pahandusi olnud?“ uurisin.

Ella raputas pead. „Ega mul nendega muidu polegi mingeid pahandusi… Ma’i tea – need kolm olid miskid veidrad tüübid. Meil koolis näiteks on segakoor, kus löövad kõik kaasa: meil on seal trobikond päkapikkusid, paar haldjat ja loomulikult nõidasid ja võlureid. Ainult härjapõlvlasi ja trolle pole, kui mõtlema hakata. Ma pole vist kordagi kuulnud härjapõlvlasi laulmas… Huvitav.“

„Käisite kooriga jõulude ajal kuskil esinemas ka?“ Ei teagi, miks seda vestlust edasi veeretasin. Ella tundus kuidagi asjalik tegelane.

Ella noogutas innukalt. „Jaa – meil oli kirikukontsert ja kooli peol loomulikult laulsime ja mis kõige lahedam – linnapea korraldab aastalõpus pidulikku vastuvõttu ja meid kutsuti sinna ka esinema. Teeme seal viis laulu. Sa ei lähe või?“

Poe uks avanes uuesti. Huvitav mitu korda sellist paugutamist mu kell vastu peaks, enne kui ukse kohalt minema lendab? Sisenejaks oli sihvakas naisterahvas, mustad poolsaapad, mustad püksid, must mantel, mille varrukaid ehtis rahvuslik motiiv punase ja rohelisega, sall oli sinise-valgekirju, moodustades kaela ümber suure krae. Kahvatu jume, tagasihoidlik meik, sähvivad tumedad silmad. Ella oli temaga väga sarnane…

„Tervist, hr Sootamm,“ noogutas ta mulle naeratades. Ja Ellale: „Meil on aeg minema hakata…“

„Okei, ema!“ teatas Ella ja lehvitas mulle: „Nägemiseni ja suured tänud veelkord… See oli vägev haldjalõks!“

Viipasin talle vastu, pöörates vaid hetkeks silmad tema emalt. Miski temas näis tuttavlik, justkui kerge käeviibe aastate tagant…

„Mina olen Natasha, Ella ema,“ ütles ta enda tutvustuseks.

„Väga meeldiv,“ sirutasin käe üle leti ja ta pigistas seda tervituseks. Seejärel otsis ta käekotist lagedale värvilise traadi rulli, mille olin Ellale andnud ja asetas selle letile. „Ei juhtu just iga päev, et mu tütar tuleks koju kaasas vanakraamipoest saadud plaatinatraat…“

Kehitasin õlgu. „Mis seal ikka, proua. Ta oli saanud siit haldjalõksu, mis ei töötanud ja ma tundsin end vastutavana.“

„Ma arvan, et te saate aru küll, mida ma silmas pean,“ ütles Natasha naeratades. „Mis ma teile võlgnen? Selle suurepärase traadi ja mu tütre aitamise eest? Ta muideks rääkis mulle ka nendest päkapikkudest. Mis võiks olla lapsevanema jaoks nörritavam kui ta võimetus kohal olla siis kui sind tegelikult kõige enam vaja läheb?“

Sul pole õrna aimugi, nõiaproua… mõtlesin endamisi mõrult.

„Mis seal ikka,“ sõnasin valjult. „Ma arvan, et igaüks oleks minu asemel sedasama teinud. Aga võtke heaks. Ja mis võlga puudutab, siis ma ei tea… Pole siin vaja hakata midagi üle pingutama.“

„Siiski,“ jäi Natasha endale kindlaks. „Mis ma teile võlgnen?“

Vaatasin talle silma ja tema vaatas vastu. Hetk venis ja hakkas juba veidi veidrana mõjuma. Tema pilgus puudus igasugune vihje äratundmisele.

„Kui lepiksime kokku, et te jääte mulle ühe mõistlikku sorti teene võlgu?“ ütlesin siis. See tundus olevat mõistlik idee, arvestades Ella märkust, et ta ema oli äriasjus linnast ära. Mitte ehk liialt pealetükkiv, kui siis teistmoodi läbinähtav – ma otsisin justkui lihtsalt põhjust, võimalust teda kunagi veelkord näha. Igatahes äratas Natasha nägemine minus selle osa, mis polnud endast märgu andnud juba väga kaua aega.

Natasha kergitas kulmu. „Miks te arvate, et minul võiks olla võimalik teile mõnd teenet teha?“

Nojah siis, seleta nüüd seda talle!

„Kunagi ei või teada, proua,“ vastasin ebamääraseks jäädes. „Ella nimetas, et te tegelete mingite äriasjadega. Seega elame-näeme – võib-olla tekib mul kunagi mingi küsimus, millega teie saate aidata.“

Natasha noogutas. „Olgu siis nii.“ Ta võttis käekotist nimekaardi ja asetas selle letile. Natasha Wronski, konsultant, Wronski, Langenberg & Mayer. Ärikonsultatsioonid. Ega see palju just ei öelnud, aga oletame, et mul on tulevikus vaja mingit ärialast nõustamist.

„Ilusat õhtut, hr Sootamm!“ ütles Natasha naeratades ja pöördus minekule. Ta tegi mõned sammud ukse suunas, peatus siis kõheldes – mu süda jättis löögi vahele ja ma astusin kiirelt pedaalile, mis avas revolvrisahtli – ning keeras ümber ja tuli tagasi leti juurde.

„Ma ei taha, et see kuidagi imelikult välja kukuks, hr Sootamm, aga võib-olla veel midagi, mis ma saan kohe tänutäheks teha,“ ütles ta. „Vaadake, Ella laulab kooli segakooris ja neid kutsuti esinema linna pea aastalõpu vastuvõtule ja noh… Mul on kutse pluss ühele… Kas te sooviksite – ?“

„Jah!“ ütlesin kõhklematult.

5. Vere võlg

Karma on üks õel eit, selles pole kahtlustki. Ja ma ei pea siinkohal silmas koristajamutti, keda ma naabritega advokaadibüroost jagan. Aino Karma on nagu üks õige koristaja ikka – kontori (minu puhul küll poe) kõige tähtsam töötaja, kelle järgi tuleb kõigil istuda ja astuda, aga mis põhiline, tal oli justkui verekoera nina leidmaks üles ka kõige kavalamatesse kohtadesse peitunud tolmurullid. Ning neile jahti pidades jättis ta kõik muud asjad nende õigetele kohtadele. Ma mõtlen, et ta tegelikult ei liigutanudki midagi, vaid kasutas mingeid salakavalaid lausumisi tolmu ja muu mustuse hävitamiseks. Ei – ma pean silmas seda seoste ja vastastikkuse sidususe võrgustikku, mille najal kogu kõiksus püsti seisab.

Päev enne linnapea pidulikku aastalõpuvastuvõttu, kuhu ma olin end ilma igasuguse ratsionaalse mõtlemiseta lubanud Natasha Wronskile pluss üheks, jõudsin ma hakkide poolt kogutud info analüüsimisega niikaugele, et mul oli mingi ettekujutus olemas, millega Hendriksen ametis oli.

Karma õelus väljendub siin selles, et Hendriksen koos oma semudega oli minemas samale pidulikule linnapea vastuvõtule, kuhu proua Wronski oli mind kutsunud, kus Ella pidi koos oma koolikaaslastega esitama viis laulu, teiste seas lummava „Hümni Põhjalale“, ülevale ja emotsioonidest pakatavale laulule, mis võinuks paljude arvates olla sootuks sobilikum hümn kui tänane „Jumal kaitsku isamaad“. Oli ilmne, et Hendriksenil puuduvad igasugused head-paremad kavatsused.

Täiesti ratsionaalne olnuks anda teada inspektor Jallaile üleloomulike kuritegude osakonnast, mis värk on, kuid sügavalt egoistlikel põhjustel, mille osalises altruistlikkuses suutsin veenda vähemalt iseennast, kui mitte kedagi teist, ma loomulikult ÜKO-le midagi ei öelnud. Esiteks oli mul sügavalt isiklik seotus „Heliseva muusikaga“, mille Hendriksen oli minult saadud nutika võtmega varastanud. Teiseks tegi mõte, et Ella ei saagi vastuvõtul kõigile kohale ilmunud VIP-idele esineda, kurvaks. See on ikkagi ülev tunne, kui saad olla osa millestki, mis inimesi puudutab, ja mul polnud kahtlustki, et see koor seda suudab. Olin vaadanud veebist nende esinemisi ja nad olid tõesti head! Ja noh – mitte, et ma seda nüüd niiväga tahtnuks tunnistada, aga kahju olnuks Natashaga mitte välja minna… Hästi natukene kahju. Neljandaks polnud üldsegi välistatud, et ÜKO teab juba niigi, mis värk on ja muretsemiseks pole üldse põhjust, neil on kõik kontrolli all ja Hendriksen võetakse rajalt maha, enne kui ta jõuab kilomeetri kauguselegi ooperiteatrist. Mnjah, loomulikult…

Seega tuli teha viies põhjendus hästi selgeks – ma pean isiklikult Hendriksenile pidurit tõmbama. Nüüd kus ma teadsin, et Hendriksen on ennast nihverdanud vastuvõttu organiseeriva peokorraldaja töötajate hulka – pühade ajal on kõikvõimalikel toitlustajatel-teenindajatel-korraldajatel käed-jalad nii tööd täis, et alltöövõtjatelgi on alltöövõtjad – siis selleks, et tema plaane veelgi täpsemalt aimata ja segada, oli vaja võimalikult täpseks ajada, kes on tema sihtmärk.

See nõudis kaevamist. Põhjalikumat ja sügavamale, kui ma oleks osanud arvatagi.

Õhtu saabudes avastasin, et olen sama totakalt elevil nagu keskkoolipoiss enne tüdrukuga ballile minekut. Olin endale broneerinud keskmisest veidi luksuslikuma Uberi auto ning saabusin väga täpselt viis minutit enne kokkulepitud aega Natasha Wronski tagasihoidliku kodu ette läänepoolses eeslinnas, mis oli ehitatud rannamändide vahele ja mida ümbritses kõrge müür, kus läbipääsude juures olid tõkkepuud ja turvamehed. Kusjuures see polnud niisugune lollidemaa nagu mõni rikaste ja ilusate linnaosa, kus iga mees püüdis naabrit pompoossustega üle trumbata.

Jõuludele järgnenud paar sulailma olid taas maad andnud mõõdukale külmale, päeva esimene pool oli lund sadanud, nii et nüüd oli väljas justkui postkaardilt võetud talve imedemaa, kus lumega kaetud puude vahel helendasid tuledes majakesed, kõnniteedel olid värske lume sisse lükatud jalgrajad ning aiapostide otsas troonisid kohevad lumemütsid.

Natasha Wronski astus täpselt kokkulepitud kellaajal uksest välja. Nägin teise korruse aknal vilksamisi liikumist kardinate vahel ja sinna ilmus Ella, kes mind nähes lehvitas mulle energiliselt ja tõstis mõlemad rusikad pöidlad püsti üles, näol lai naeratus. No on nõiaplika!

Natasha näol säras samuti sõbralik naeratus. Ta jõudis minuni ja selle asemel, et käepigistust vahetada embas mind, pakkudes oma põske kergeks suudluseks. Noh – miks ka mitte, mis sest, et pole päris siinse rahva tervitustava. Avasin talle autoukse ja ta istus masinasse.

Väga Oluliste Tegelaste vastuvõtud koosnevad kindlatest elementidest. On jalutuskäik üle ukse ees lahti rullitud punase vaiba, kus siis seltskonnakroonikud sind pildistavad, filmivad ja mõttetuid küsimusi hõiguvad. Pärast garderoobi ja enese sättimist suunatakse kogu kokku tulnud külaliste mass kätlemisele VOT-ga, kes kas üksi või koos kaasaga seisab ja selle kõik üle elama peab. Ausalt öeldes oli nende kahe esimese osa meeldivaim osa näha lummavas õhtukleidis Natashat. Garderoobis võtsin taskust välja väikese karbikese ja ulatasin selle Natashale.

„See peaks suurepäraselt sobituma sinu keti ja kõrvarõngastega,“ ütlesin.

Natasha avas karbikese ja silmitses hetke hõbedaselt sätendavat reväärikaunistust ning noogutas siis nõustudes.

„Aitäh,“ ütles ta. „See on väga ilus.“

„Luba mind,“ sõnasin ja võtsin ehisnõela karbist ning kinnitasin selle tema kleidile, südame kohale.

Tseremoniaalse kätlemise juurest minnakse edasi tervitusnapsu ja suupistete juurde, kus toimus ka elav suhtlemine; Natasha eeliseks oli siin mitmete tuttavate kohal viibimine, mina seevastu olin inimeste jaoks täiesti tundmatu kuju ja nii oli mul võimalus sobilikult jälgida, mis ümberringi toimus. Ettekandjad liikusid kandikutega inimeste vahet ja teenindasid suupistelaudasid, mis erinevalt mõnestki üritusest, kuhu mul elu jooksul on olnud võimalust sattuda, ei olnud hetkekski kraamiga üle koormatud, jäämata samas ka kordagi tühjaks. Kõik nägi välja, justkui toimuks seal imeväel mingi pidev taastootmine. Kuid selle taga polnud mitte maagia, vaid toitlustaja inimeste ülim professionaalsus. Nad tulid saali ühest kõrvalkoridorist ja mina tegin nägu, justkui oleks mul sinna asja. Kuskil peavad ju olema Hendriksen & Co…

Üks esindaja sellest seltskonnast astuski justkui tellimise peale tööruumi uksest välja, tardus mind nähes korraks paigale, kandik šampuseklaasidega ühes käes, ning teine natuke teatraalselt küljele välja sirutatud, ilmselt siis paremini tasakaalus püsimiseks. Situatsiooni võlu tuleb tunnistada – kõigi märkide järgi ei tundnud ta end oma vastleitud uues rollis sugugi hästi, ebamugav riietus ja ise märkamatuks jäädes teiste viisakas-alandlik ümmardamine käivad ikka väga valusasti ühe päkapikuisanda mäekõrguse ego pihta, millele olnuks ju palju loomulikum kuskil pubis õllekannuga vastu letti tagudes kõrtsmikult lisa nõuda.

Kui mu mälu mind ei petnud, siis oli see Tornbjørn. Tema hetkeline segadusse sattumine oligi kõik, mida vajasin tema peal allumisloitsu rakendamiseks. Suunasin ta viisakalt, tähelepanu äratamata koridorinurga taha. Tornbjørn kiristas raevust hambaid, ei saanud aga mu loitsu vastu ja jäi näost aina punasemaks tõmbudes seisma kohta, kuhu osutasin.

Ärge saage valesti aru – ma pole mingi supervõlur ega -agent ega mingi salamõrtsukas või asi. Nooremana olin õppinud lihtsalt igasugust värki, mida lihtne inimene võib-olla ei peakski teadma-oskama ning ausalt öeldes kahetsen ma suuremat osa, mida toona sai nende teadmiste ja oskustega tehtud. Aga nagu öeldud – karma on õel eit; ning käesoleval hetkel oli sellest õelusest eriti palju valu Tornbjørnile, kes laulis nagu kanaarilind kui temalt detailseid plaane nõudsin. Lõpetuseks andsin talle korralduse minna ilusasti politseijaoskonda ja rääkida neile ka kõik ausalt ära. Tornbjørn pööritas seepeale silmi ja needis mind maapõhja, kuid tema õnnetuseks polnud tal valikut, nii et ta seadis vastumeelselt sammud minu poolt nõutud sihtkohta.

Helitehniku ruumini jõudmine ilma liigset tähelepanu äratamata oli muidugi omaette teema. Tornbjørnilt laenatud rinnasilt, mis teavitas, et tegemist on teenindava personali esindajaga oli siinkohal kasuks, sest ükski turvatöötaja mind tülitama ei vaevunud. Olin valmis ka halvemateks variantideks, kuid õnneks polnud vaja kellegagi asjatult kaklust alustada. Leidsin eest juba jõulueelsest kohtumisest tuttava Matthieseni, kes mind nähes ilmutas samasuguseid hämmingu tundemärke kui tema semu mõned minutid varem. Mul kulus umbes viis minutit, et teha talle selgeks, mis temast nüüd oodatakse.

Läksin tagasi Natashat otsima, kelle leidsin lobisemast ühe tuntud orkisoost firmajuhiga.

„Siin sa oledki!“ naeratas ta mulle. „Rahvas hakkab juba suunduma saali… Lähme ja võtame ka kohad sisse.“

Leidsime endile kohad umbkaudu saali teise kolmandiku alguses oleva rea osas. Sealt oli päris hea ülevaade toimuvale. Kuigi võib-olla olnuks parem natuke kõrgemal olla. Jutusumin vaibus, kui sisenes linnapea ja kõndis talle määratud kohale. Ta ei vaevunud istuma, õhtu tseremooniameister pöördus rahva poole ja palus kõigil riigihümni laulmiseks püsti tõusta.

Mis aga helisüsteemist väga kvaliteetse, ruumilise kõlana meid järgmiseks ümbritses, polnud mitte riigihümn, vaid voogav, meeliülendav ja nii surmav „Helisev muusika“. Osa rahvas tardus lummuses, teine osa hakkas ebalevalt nihelema ja muusikale sekundeeris tugevnev häältesumin.

„Mis toi…?“ alustas Natasha. Ta hääl katkes ja kui ta mulle otsa vaatas nägin ühe õhtu jooksul juba kolmanda inimese näos totaalset, šoki lähedast hämmingut, millesse Natasha puhul oli segatud paras annus õudust.

„Psst!“ tegin kiiresti tema kätt pigistades. „Mängi kaasa!“ hingasin natuke lähemale kummardudes tema kõrva ääres. „See ehisnõel, mille sulle andsin, nullis sinu kaitse mõju, nii et pole midagi parata, nüüd tuleb sul seda laulu kaasa laulda.“

Ma nägin, et ta üritab midagi öelda, pingutus tekitas ta muidu kahvatule näole kerge õhetuse.

„Psst!“ tegin veelkord ja pilgutasin talle silma. „See on kättemaksutund!“

Muusika keerati vaiksemaks, lavale ilmus Hendriksen ja sammus joonelt poodiumi taha.

„Daamid ja härrad!“ ütles ta mikrofoni. „Austatud linnapea, peaminister, linnapea külalised… Istuge!“

Selle korralduse peale vajus umbes kaks kolmandikku saalist toolidele. Natasha potsatas oma kohale ja ma proovisin temaga sünkroniseeritult liikuda, et me piisavalt massi sulanduksime.

„Ma tean küll, et see olid sina, kes aastaid tagasi Mariale ja Joonasile „Helisevat muusikat“ esitlesid,“ sosistasin Natashale kõrva. „Sa oled end hästi maskeerinud, pole midagi öelda… Ja ilmselt on see noortele tüüpiline viga, et sa ei pööra tähelepanu oma sõprade-tuttavate vanematele. Aga vere võlg on su nüüd kätte saanud…“

„Heliseva muusika“ viimased noodid sumbusid koos inimeste suminaga.

„Lihtsalt, et sa teaksid,“ sosistasin veel Natashale. „Maria paraneb täitsa ilusasti!“ Pingutusest paisusid ta meelekohtadel veresooned ja tema silmadest kiirgas vihkamist peaaegu käega katsutava intensiivsusega.

„Minu nimi on Lauri Hendriksen,“ teatas Hendriksen lavalt. „Ja teie, daamid ja härrad olete täna õhtuks minu meelevallas!“

Justkui vastusena sellele dramaatilisele avaldusele vallandus korraga helisüsteemist naer, kellegi kontrollimatu, peaaegu süüdimatult mõjuv naer. Hetkeks näisid nii saalis istuv rahvas kui ka laval seisev Hendriksen šokeerituna.

„Põrgu päralt, mis toimub!?“ möirgas siis Hendriksen. „Agu!? Mida sa jamad seal???“

Vaatasin üle õla ja Matthiesen tuli helitehniku ruumist välja. „Vabandust, boss, aga hr Sootamm käskis…“

„Mida!?“ röökis vihast punetava näoga Hendriksen ja puuris pilguga saalis istuvaid inimesi.

Viimaks meie pilgud kohtusid. „Sina…“ Tema hääl katkes. Saali uksed lendasid ristseliti lahti ja sisse valgusid hambuni relvastatud politseinikud.

6. Hea tegu

Ükski heategu ei jää karistuseta.

„Üllatus-üllatus, hr Sootamm!“ Inspektor Jallai seisis harkisjalu mu ees, käed rinnal risti ja vangutas pead. „Miks ma küll üllatunud pole, leides teid siit sündmuste epitsentrist?“

Kehitasin õlgu. „Ma ei arva, et ma oleksin piisavalt tark teadmaks, mis teid üllatab või mitte.“

„Teate, mida mina arvan?“ ütles Jallai. Ega ta vist suurem asi kuulaja ei olnud, või meeldisid talle lihtsalt retoorilised küsimused niiväga, et ta ei suutnud end tagasi hoida. „Ma arvan, et siin on teie käsi päris tublisti mängus… Ma tegin ka natuke kodutööd vahepeal, ma tean küll, kes te olete… Või noh – olite. Peale selle ilusa fassaadi seal vanakraamikaupluses, ma mõtlen.“

„Mida te soovite?“ küsisin.

„Kuidas oleks ausa ülestunnistusega?“ küsis Jallai vastu.

Ta ju ometi ei mõtle seda tõsiselt? Vaatasin talle imestunult otsa. Või siiski…?

„Ei ole mul siin midagi tunnistada,“ ütlesin väsinult.

Ma olin istunud juba päris pikka aega. Jallai oli ilmselt sihilikult venitanud. Selle aja jooksul oli mul võimalik jälgida, kuidas politseinikud hirmsasti sajatava Hendrikseni minema lohistasid, kuidas Matthiesen helitehniku ruumist minema viidi, kuidas Hendrikseni relvastatud kaaslasi millegi pärast saali eest läbi talutati (miskipärast kahtlustan, et Jallai püüdis sellega mind kuidagi heidutada), kuidas ÜKO posijad rahvast „Heliseva muusika“ loitsust vabastasid. Arvatavasti see, et Natasha üsna viimaseks jäeti ning siis samuti aheldatult minema viidi – kusjuures niipea kui ta loitsu mõju alt vabanenud oli, sadas mulle kaela terve rahe sajatusi ja needusi, nii et ÜKO omad panid talle vaikimisloitsu uuesti peale – oli samuti mõeldud mind mõjutama. Noh, mõjus kah: mul oli meeletu janu ja peavalu.

„Tulge siis kaasa!“ teatas Jallai seepeale tõredalt.

„Kuhu?“ nõudsin.

„Jaoskonda!“ nähvas ta vastu.

„Mispärast!?“ põrutasin ma omalt poolt. Pilgud pöördusid meie poole vaatama, mis toimub. „Kas ma olen vahi all? Milles mind süüdistatakse?“

„Esialgu veel mitte milleski!“ torkas Jallai. „Aga me saame teid 36 tundi kinni pidada ka süüdistust esitamata!“

„Ma tahan oma advokaadile helistada!“ teatasin.

„Küllap jaoskonnas helistate,“ ei andnud Jallai alla.

Lõin käega ja läksin temaga kaasa. Inimene peab lõppeks ikkagi valima, milliseid võitlusi võidelda.

Nad ei võimaldanud mul advokaadile helistada. Aga nad ei hoidnud mind kinni ka 36 tundi. Vaevalt pool tundi pärast seda kui mind lükati kongi, mida sisustasid üks hiiglasekasvu ork, kelle naha igat nähtavat ruutsentimeetrit (ja ma oletan, et ka seda osa, mida ma ei näinud) katsid ähvardavad tätoveeringud ning üks väga kurja silmavaatega metshaldjas, ilmus valvur kongi ukse taha, saadetuna mu advokaadi poolt, kellele olin aegsasti teada andnud, et ta tuleks mulle jaoskonda järele.

Jallai oli morn. Ilmselt tingis seda osaliselt viibimine ülemuse kabinetis, kus lisaks ülemusele oli veel linnapea koos turvamehe ja sekretäriga. ÜKO kapteni töötuba oli küllaltki suur ruum, aga sellise ülerahvastatuse jaoks polnud see ometi mõeldud.

„Ma tahtsin teid isiklikult tänada, hr Sootamm,“ ütles linnapea kohe kui olin kabinetti sisenenud. „Inspektor Jallai siin küll jahvatab midagi, et te olevat selles intsidendis uurimisalune isik, aga ilmselt on see mingi arusaamatus… Eksju, inspektor!?“ Inspektor Jallai vajus veelgi rohkem näost ära.

„Jah, loomulikult,“ sõnas abivalmilt kapten Hallaste, kes nagu selgus, oli haldjas. Noh – võib-olla ongi sobilik, et üleloomulike kuritegude osakonda juhib haldjas?

„Uskumatu, et keegi võib veel viha kanda minu peale sellepärast, mida kunagi minu esiisad on teinud tema esivanematele…“ jätkas linnapea rääkimist. Ta vangutas pead: „Need olid ju sootuks teised ajad toona… Ärge saage palun minust valesti aru, ma ei õigusta mingilgi määral toonaseid vaateid eri rassidele, päkapikkude orjastamist, nõiaprotsesse ega muid taolisi jubedusi, mis õnneks on jäänud kõik minevikku. Aga kui me hakkaksime täna diskrimineerima inimesi selle alusel, mida nende esivanemad on kunagi korda saatnud, siis suur osa inimestest… ee… ja haldjaist ja päkapikkudest ja orkidest ja teistest langeks soovimatute tagajärgede ohvriks.“

Poliitikud! See siin pole valimiste kampaaniakoosolek, tohin ma teile meelde tuletada?

Ega tal õnneks väga palju aega polnudki. Plusspunktid oli vaja kiirelt ära vormistada, ta surus mul veelkord kätt, jahvatas midagi linna ja politsei, iseäranis ÜKO suurepärasest koostööst, patsutas õlgasid, surus käsi, teist korda veel minu oma ja tegi minekut.

Kapten Hallaste ja inspektor Jallai jäid mulle süngete nägudega otsa põrnitsema.

„Mida!?“ nõudsin.

„Ma mõtlen, et kasvõi juba profülaktika mõttes peaksime me teid süüdistama kui mitte kaasosaluses, siis vähemalt uurimismenetluse takistamises näiteks,“ sõnas kapten Hallaste aeglaselt.

Inspektor Jallai läks üle näo särama justkui oleks teda ootamatult täiendava alandamise asemel rehabiliteeritud. Istusin luba küsimata vabale toolile. Päeva lõpuks olin ma ikkagi ruumis viibijatest vanim ja mul jalad ning selg olid tõesti väsinud.

„Ei süüdista me siin kedagi milleski,“ ütles mu advokaat. „Ma luban teile, kapten Hallaste, et me matame kogu ÜKO sellise avaliku poliitilise pasalaadungi alla, et teil kulub terve järgmine viisaastak sellest haisust vabanemiseks.“

Mihkel Nagel on täpselt nii tüütu kui üks härjapõlvlane olla oskab ja advokaadina neetult tõhus. Suur osa sellest tuleneb ilmselt asjaolust, et oma juttu rääkides on ta täiesti veenev. Sa vaatad ja kuulad – ja usud. Pole midagi parata.

Kapten Hallaste ohkas. „Mida iganes... Kaduge siit minema!“

Tõusin püsti ja ütlesin: „Tänud! Ilusat õhtu jätku, härrased…“

Aga enne kui ma kabineti uksest välja sain, ilmus üks noor politseinik ja teatas, et vang soovib hr Sootammega rääkida.

„Milline vang?“ nõudsid kapten Hallaste ja inspektor Jallai ärritunult kui ühest suust.

„Hendriksen, hr kapten,“ vastas politseinik võpatades. „Ütles, et tahab Sootammega rääkida ja siis on nõus kõik üles tunnistama.“

Kapten ja inspektor vahetasid pilke.

„Ei ole siin mingit juttu…“ alustas mu advokaat Mihkel Nagel, aga ma segasin vahele: „Olgu, olgu… Mihkel, mis sellest halba? Lähme, vaatame, mis tal öelda on ja siis saavad härrased siin ka päeva lõpuks ehk mõne töövõidu kirja ning kõik on rahul.“

Hendriksen oli aheldatud jalgupidi põranda ja kätega laua külge. Laud omakorda oli poltidega põranda külge kinnitatud. Temast õhkus vihkamist ja ta jättis jõulise mulje isegi sellises alandavas seisundis.

„Ma tahtsin veel sulle korra silma vaadata, võluriraisk!“ ütles ta mulle vaikselt. Ta hoidis emotsioonid kontrolli all. „Reetur oled!“

„Mida iganes,“ kehitasin õlgu. „See oli läbinisti isiklik asi…“ Istusin teisele poole lauda. „Mis sa tahad?“

„Su tüdrukul läheb paremini, on nii?“ küsis ta õelalt naeratades.

Mu sisikonda läbistas jõnksatus ja külmavärin ronis mööda selga üles. Korraga oli mul suu kuiv ja ma ainult noogutasin tummalt.

Hendriksen muigas õelalt. „Et sa teaksid – ma lasin panna tagasipööramise päästiku neile draakoni pisaratele, et kui sa mu välja annad, siis nende mõju lakkab.“

Ma tõusin ja astusin ukse juurde ja kolkisin sellele rusikaga. Hendriksen pöördus üle õla minu poole: „Sa tegid seda ise endale, pea seda meeles! Kui sa vaatad, mismoodi elu temast kuhtub, siis mäleta – ise tegid seda! Kõik, mis sa tegid, tegid ise – talle ja endale…“

Uks avanes ja lõikas mu selja taga sulgudes Hendrikseni õela naeru läbi. Ma lükkasin pimesi edasi liikudes Mihkel Nagel käe oma õlalt, ma ei kuulanud inspektor Jallai küsimusi, lisasin tempot. Selleks ajaks kui tänavale jõudsin, ootas seal juba takso, hüppasin peale ja ütlesin sihtkoha. Sõit haiglasse kestis justkui terve igaviku. Tormasin läbi kerges tuules keerleva lume haigla peaukseni, ignoreerides valveadministraatori pahaseid hüüdeid jooksin läbi haiglakoridoride, treppidest üles ja aina edasi, kuni peatusin hingetuna Maria palati uksel. Püüdsin rahuneda ja hingamist taas kontrolli alla saada, püüdsin üle olla kõri nöörivast hirmust. Avasin vaikselt ukse ja astusin hämarasse palatisse.

Aknast paistis sisse kerge tänavalaterna kuma. Maria magas, tema vaikne nohin oli kui muusika mu kõrvadele. Meeletut kergendust tundes istusin voodi kõrvale toolile. Natukese aja pärast hakkasin alles õieti tundma, kui palav mul kogu sellest jooksmisest oli. Vaikselt ajasin mantli seljast ja riputasin ukse kõrvale konksu otsa. Avasin pintsaku hõlmad ja istusin uuesti toolile. Väsimus võttis võimust ja ma jäin magama.

Järgmisel päeval otsis Mihkel Nagel mu üles ja viis Maria kuuldekaugusest eemale. Selgus, et Hendriksen oli öösel segastel asjaoludel surnud. Mingi keerukas surmaneedus. Natasha Wronski nimelist kinnipeetavat samuti enam jaoskonnas polnud. See tegi mind rahutuks ja ma otsustasin jätkuvalt haiglasse jääda.

Oli vana-aasta õhtu. Sõime Mariaga haigla kohvikus mõnusasti koos õhtust. Linn oli kuulduste kohaselt planeerinud senisest veelgi vägevama ilutulestiku. Läksime õue jalutuskäigule, minu ettepanek oli leida mingi natuke lagedam koht, kust avaneb vaade kesklinnale ja siis saame vaatemängu nautida. Ilm oli vaikne, mõni kraad külma ja taas oli värsket lund sadanud. Kõndisime natuke maad vaikides. Maria peatus ja toetas end minu vastu.

Vaatasin tema kahvatut nägu ja tundsin, kuidas kurbus mind haaras.

„Lähme tagasi, isa,“ ütles Maria vaikselt. „Ma olen väsinud…“

* * *

Maria kustumine toimus vaikselt. See oligi asja juures see kõige hullem. Konkreetne kiire lõpp olnuks südantlõhestavalt õudne ja valus, nüüd aga kestis see südame lõhestamine ja valu ja õud nädalaid. Mul polnud mingit võimalust seda peatada. Ja mis veelgi hullem – Hendriksenil oli õigus – ma ise olin seda teinud.

Kui viimaks lõpp saabus, oli kevad juba käes. Tundus nagu oleks möödunud terve eluaeg. Valgest marmorist urn, milles oli tema tuhk, oli mu käte vahel kõrvetavalt külm kui päikeselisel maikuu päeval selle mändide all surnuaiale matsin. Ma olin üksi. Iseendaga.

Nende nädalate ja kuude jooksul olen ma Natasha Wronski jälgi ajanud, uurimistööd teinud. Juba aasta esimestel päevadel läksin vaatama, kas Ella on veel oma kodus, isegi kui ema on „äriasjus linnast ära“. Majja, kus nad olid elanud, oli just äsja sisse kolinud noor haldjapere. Vana orkipapi, kes tänaval lund pühkis ei osanud ka kosta, kuhu eelmised omanikud olid läinud.

Nüüd, mil mul pole enam muud kui ainult pood, mis mind siin kinni hoiab, võin võtta oma maise vara, kanda selle härjapõlvlaste panka rahvusvahelisele arvele, kaasa võtta üksnes hädavajalikud asjad ja tööriistad ning minna Natashale jälgi pidi järele. Kuskil maailma serval, mõnes kohvikus või mõnel väljakul või mõnes vähekäidavas poekeses me ükskord kohtume. Ja siis on mul käepärast mu vana ustav seitsmelasuline revolver, mille, irooniline küll on valmistanud päkapikust relvasepp, ja mis on laetud haldjate poolt valatud kuulidega. Neil on tinane südamik, pronksist mantel ja hõbedane teravik. Need kannavad seitset erinevat loitsu, mis peavad murdma läbi mistahes nõiduse ja võlukaitse.

Ma sirutan käe ja vaatan Natashale silma üle sihikute. Meie pilgud kohtuvad ja ma vajutan päästikule. Nii on hea ja ma tunnen rahu oma südames, kui kuul läbistab tema südame.

Ma vajutan päästikut veel kuus korda.

Jutt: Venuse sünd (Jaagup Mahkra)

Kõik sai alguse minu nüüdseks katkenud akadeemilise tee esimesel aastal. Meid viidi Firenzesse, vaatama Botticelli kuulsat “Venuse sündi” – maali, mis on maksnud mulle karjääri, vabaduse ja maksab peagi ilmselt ka elu. Muidugi olin ma maali varem ekraanilt näinud ja see polnud mind kunagi eriliselt rabanud, aga oma silmaga ja lähedalt jättis see mulle põrutava mulje, ehkki ma ei osanud sõnastada, miks täpselt. Juba esimene pilk ütles, et see maal ei meeldi mulle, et miski selle juures on… vale. Mainisin seda oma kaaslastele, kes vaid sõbralikult muigasid ja suure kunstiteose suunas aupaklikke häälitsusi tegid, nagu tudengitele kohane. Kuidas nad võisid nii pimedad olla? Või oli viga hoopis minus ja mu liigses kujutlusvõimes, mis oli alati huvitunud kummalistest ja süngetest asjadest? Peagi pidime muuseumist lahkuma, et järgmistele gruppidele ruumi teha, ning toona ei osanud ma kogu asjast rohkem midagi rohkem arvata.

Kuid “Venuse sünd” jäi mind närima. Järgnevail aastatel oli mul vähe aega sellele mõelda, kuna olin hõivatud hariduse omandamisega, ent lõputöö kallale asudes meenutas see end mulle taas. Otsustasin lõputöö kirjutada varjatud okultistlikest elementidest kunstis, mis sobis igati minu juba noorpõlves välja kujunenud huviga kõige veidra vastu. Professoreid pani see muidugi kulmu kortsutama – üks asi on uurida Michaelangelo või da Vinci teostesse peidetud kõrgelennulisi intellektuaalseid mõistatusi, kuid rääkida keelatud kultustest ja nende jäledaist saladustest ülikooli auväärsete marmorseinte vahel tundus kohatu.

Tööd kirjutades taipasin, et ei saa üle ega ümber “Venuse sünni” müsteeriumist. Võtsin südame rindu ning läksin oma kulu ja kirjadega maali uuesti vaatama. Oo taevas, see oli säärane, nagu ma mäletasin, ja hullemgi! Seekord oli mul rohkem aega selle detailidesse süübida ning mõtiskleda asjade üle, mis mind rahutuks tegid. Pilt, mis mulle aeglaselt avanes, oli kohutav! Kuidas nad ei näinud?! Need proportsioonid, piirjooned… Need olid enam kui valed. Need olid loodust, pühadust ja Jumalat teotavad, kui Jumal üldse olemas on. Botticelli pidi olema olnud sügavalt väärastunud või hull, et ta oma kunstiannet nõnda kasutas. Ja ikkagi ei olnud mul vastuseid – oli vaid “Venuse sünd” ning minu hullumeelsed teooriad.

Koju jõudes kaitsesin ma lõputöö, tehes selle võrdlemisi akadeemilise ja taltsa ning jättes sealt välja igasugused viited Botticellile. Vaatasin juba tulevikku – mu peas oli hakanud vormuma väitekiri, minu elutöö. Keskendusin täielikult oma uurimusele, tegeldes muude nõutavate õpingutega vaid möödaminnes. Elasin raamatukogudes ja vanades arhiivides, tuues päevavalgele dokumente, mida nende loomise päevist olid lugenud vaid vähesed. Oma Itaalia sugulaste kaudu pääsesin ligi ka mõnedele Vatikanis leiduvatele ürikutele, kust avastasin fakte, mille implikatsioonid oleks iga ettevalmistuseta inimese jalust nõrgaks võtnud. Renessansiaegne Itaalia kihas pealispinna all kõikvõimalikest salaseltsidest ja sektidest, millest mõned tundusid isegi Borgiate ajastu ekstsesside kontekstis jälestusväärsed.

Iseäranis häiriv oli lugeda kultustest, mis lävisid üleloomulike olenditega. Tegu polnud mitte kuulujuttudega, vaid tõsiseltvõetavate kirjeldustega, mille olid üles tähendanud need, kes üleloomulikuga nähtavasti vahetult kokku puutunud. Mis kõige hirmsam: täiesti erinevaid, eri aegadest ja kohtadest pärit allikaid kõrvutades hakkasid paljastuma ilmeksimatud seosed. Ja suur kunstnik Botticelli oli kõige sellega seotud!

Viimaks sain valmis põhjaliku väitekirja, kus ma analüüsisin “Venuse sünni” veidrusi ja püüdsin neid selgitada sellega, mis on teada kunstniku elu vähemtuntud perioodidest ning okultistlikust kunstist üldiselt. See oli viga. Peatükk, kus ma kirjutasin võigastest ürgolendeist tähtedelt, keda sortsid välja manasid ning maalidesse elama panid, oli seni minu veidrustesse tolerantselt suhtunud professoritele liig. Kaaslased naersid mu üle, akadeemia heitis mu välja ning muuseum, kellel ma nõiutud maali ära põletada soovitasin, keelas nördinult mul selle edasise külastamise ära.

See oli minu jaoks hävitav löök. Langesin masendusse ning kokku varises ka see vähene sotsiaalne elu, mida ma õpingute kõrvalt elanud olin. Katsetasin oma murede pudelisse uputamist, ent deliirium oli minu kujutlusvõime juures liialt hirmutav. Kaalusin ka enesetappu, kuid kartsin pimedust, mis mind surmas ootab – pimedust, kus troonib Venus, minu luupainajate jumalanna. Miks olin just mina määratud seda taaka kandma? Miks vaatasid tuhanded teised sama maali ega läinud sellest hulluks? Kas oli asi minu päritolus? Osad mu esivanemad pärinesid Itaaliast – kas see võis tähendada… Ei, ma ei uskunud seda! Teadsin aga, et ei leia enne rahu, kui “Venuse sündi” enam pole. Ükski tagajärg ei võinud olla hirmsam kui status quo, niisiis võtsin ette kolmanda reisi Firenzesse.

Ma ei hakka kirjeldama, kuidas ma tol saatuslikul ööl täpselt muuseumi tungisin – olgu öeldud vaid, et planeerisin seda peaaegu samasuguse põhjalikkusega, kui olin teinud oma uurimistööd. Pääsesin sisse ja jooksin mööda öise muuseumi koridore, häire üürgamas ning valvurid kannul. Jõudsin viimaks ruumi, kus olin juba kahel korral viibinud – Venuse troonisaali, kus seisis pjedestaalil too jälk iidol, keda ignorantsed hordid iga päev jumaldamas käivad. Purustasin klaasi, võtsin taskust pudeli ning läigatasin selle sisu lõuendile. Olin valinud hävitustööks happe, kuna katkilõigutut on võimalik parandada ning leegid oleks tulekustutussüsteem kiirelt summutanud.

Hape pulbitses, sisises ning tegi oma töö. Botticelli suurteos sulas minu palavikuliste silmade ees.

Nüüd olen ma vaimuhaiglas, kuhu mind vanglast peagi üle viidi. “Venuse sündi” pole enam, ent hingerahu ei ole ma leidnud. Kui maailmakuulsad sajanditetagused pintslitõmbed sulasid, tuli selle alt välja pilt, mida merest tõusev jumalanna varjama oli mõeldud. Kohe sulas seegi, kuid ma jõudsin piisavalt näha, enne kui kõik tuled muuseumis äkitselt kustusid.

Vana hea Botticelli… Olin oma suure esiisa vastu ebaõiglane. Alles siin kongis olen ma taibanud oma kohutavat eksimust. Müüdid lambivaimudest… Kultus on vist sama vana kui inimkond, aheldades maapõue, mere ja ilmaruumi sügavikes magavaid olendeid – iidseid deemoneid aegade hämarusest, kelle nurjatust väest nad osa tahavad saada… Botticelli teadis, et ei võinud maali hävitada, niisiis kattis ta selle kinni, et tulevasi põlvi õõvast ja hullusest säästa...

Järgnevat ma ise ei näinud, kuna kõik tuled kustusid ning samal hetkel seiskusid ka turvakaamerad, kuid ma kuulsin ja tajusin piisavalt! Mind süüdistatakse jõhkras veretöös, kuna mind leiti valvurite lõhkikistud korjuste keskelt, kaetud nende verega ning kisendamas seosetuid sõnu, ent mina ei teinud seda! Ma ei tea, kas see oli tänutunne, kui säärased olevused inimlikeks tunneteks üldse võimelised on, ent hävivast maalist välja pääsenud asi jättis oma vabastaja puutumata. Minu juurde jõudnud valvurite kisa ja nende kehade rebenemise heli kummitab mind päeval ja ööl, ning võõrolendi hingus oli säärane, et ma ei usu, et ma enam kunagi sooja saan.

Ph'nglui mglw'nafh… Hetkeline pilk peidetud maalile on mu ajju jäädvustunud teravamalt kui ükski teine pilt, mida ma tunde silmitsenud olen. Botticelli varjas selle tõesti meisterlikult! Merikarp – merest kerkiv õudustelinn… Merivaht – jälgid haarmed… Jumalanna ise – kirjeldamatu, hoomamatu nätske kosmiline ilgus.

Ma ei usu, et ma enam kaua elan. Kultus, kes kaugetest ilmadest pärit olendeid kummardab ja vangistab, tegutseb vist tänapäevalgi. Kes teab, milliseid kuratlikke riitusi nad maali ümber öösiti sooritamas käisid. Usun, et nad tapsid Botticelli ja tapavad ka minu.

Wgah'nagl fhtagn… Tahtsin kraapida kongiseinale oma eluloo, et mind ja mu hoiatust mäletataks, kuid olen suutnud kirjutada vaid segaseid mõttetusi tundmatus keeles, mille olend mulle ajju istutas. Tunnen neid sõnu oma peas võrsumas ja kasvamas ning järkjärgult minu teadvust üle võtmas. Loodan vaid, et mind tapetakse, kuni ma veel inimene olen.

Jutt: Pilv (Helen Käit)

Hanna ronis autost välja ning silmitses ümbrust. Äsja oli vihma sadanud ning puudelt tilkus sädelevaid piisku. Naine tõmbas tugevalt õhku kopsudesse. Esimene asi, mis talle pähe tuli, olid seened, palju seeni. Aga ta teadis, et see on kõigest tema ettekujutuse vili, sest oli alles mai keskpaik ning polnud mingit võimalust, et mets oleks äärest ääreni seeni täis. Noh, mõned kukeseened võisid ju isegi olla, aga need ei saanud kindlasti nii vängelt lõhnata. Nii et järelikult oli see lihtsalt metsa ja vihma ja hiliskevade lõhn, otsustas Hanna endamisi, kui ta oma lilla Nissan Micra pagasiruumi avas ning spordikoti välja võttis.

Kott oli üsna raske, nii et Hanna hiivas selle teatud raskustega õlale, lõi pagasiluugi pauguga kinni, vajutas puldil „Lukusta“ nuppu, ootas, kuni kuulis tuttavat piiksatust, ning hakkas autot selja taha jättes mööda metsarada astuma. Minna oli peaaegu kilomeeter, aga see ei heidutanud teda. Tee oli selge, ilm ilus ning mõte eesseisvale nädalavahetusele tegi tuju heaks. Hanna hakkas vaikselt vilistama mingit viimase aja poplaulukest, mille pealkiri tal parajasti meelde ei tulnud, kuid mille viis tal juba mitu päeva peas oli kummitanud. Tee viis kergelt mäkke, mistõttu oli tal juba viie minuti pärast selg märg ning nägu õhetas. Hanna kaalus hetkeks teksajaki äravõtmist, aga loobus siis plaanist, kuna kartis, et juba higisena saab ta niimoodi külma, ning tal polnud mingit tahtmist järgmised päevad tõbisena veeta.

Nii kleepuski T-särk selja külge ning tilk oli sõna otseses mõttes nina otsas, kui ta lõpuks maja juures jõudis. Tegelikult polnudki see päris maja, pigem nagu onn või midagi sellist, mille kohta soomlane ütleb „mökki“. Nad olid selle Peetriga avastanud möödunud talvel, kui suusatades ära eksisid ning peale peaaegu kahetunnist seiklemist maja juurde jõudsid. Ning mis kõige uskumatum, maja oli olnud asustatud. Hanna ei teadnud, kas maja kohta võib „asustatud“ öelda, aga just nii oli ta tookord mõelnud. Tegelikult olid need küll üürilised, sest nagu selgus, kuulus majake ühele Paides elavale vanamehele, kes seda hea raha eest välja üüris.

Peale seda, kui tollased üürilised olid nad sisse kutsunud, neile kuuma teed keetnud, kaminatulel küpsetatud grillvorstikesi pakkunud ning lõpetuseks veel autoga nende auto juurde ära viinud, olid Hanna ja Peeter otsustanud, et sellesse majakesse tulevad nad esimesel võimalusel tagasi. Romantilist nädalalõppu veetma. Erinevatel põhjustel oli see muudkui edasi ja edasi lükkunud, aga nüüd olid nad lõpuks siin. Õigemini küll Hanna oli. Peeter oli talle hommikul helistanud ning teatanud, et peab veel ühe töö ära lõpetama ning tuleb laupäeva hommikul järele. Muidugi polnud Hanna selle peale õnnest hõisanud, kuid peale mõningast pahurat huulte prunditamist oli ta otsustanud näha asja positiivsemat külge. Ta saab ise varem kohale tulla, kõik oma käe järgi paika sättida, maja soojaks kütta ning enne magamajäämist kamina ees karunahal mõnusas soojuses lesides paari klaasi kaasavõetud kallist bordood nautida. Tegelikult polnudki nii paha mõnikord üksi olla, eriti sellises võrratus paigas nagu see siin.

Ta suskas võtme lukuaku ning keeras. Peale paarisekundilist vastupunnimist käis kerge krõks! ning võti pöördus poolringi võrra. Hanna proovis veel keerata, aga kui see ei õnnestunud, katsus ust. See polnudki enam lukus. Naine lükkas vaikse kääksatuse saatel ukse lahti ning astus tuppa.

Kõik oli täpselt nii, nagu ta mäletas. Massiivne maakividest kamin tagaseinas ning karunahk selle ees. Kõikjal seintel põdra- ja hirvepead. Suur kollaka riidega kaetud nurgadiivan, selle ees madal diivanilaud ajakirjadega ja ajalehtedega, mille arvatavasti eelmised üürnikud sinna olid jätnud. Väike kööginurk külmkapi, pliidi ja kraanikausiga, kipakas söögilaud kahe tooliga. Ja ega seal suurt muud olnudki. Ei mingit telekat ega raadiot ega isegi mitte wifit. Sellele mõeldes kiskus Hanna nägu vägisi naerule. See oli just see, mida nad vajasid. Kaks päeva ainult iseendale, ilma kõigi moodsa maailma segajateta. Järsku tuli Hannale midagi meelde, ta koukis jakitaskust telefoni ning valis Peetri numbri. Mees vastas peale kahte kutsungit.

„Tšau, musi! Kuule, ma tean, et sul on vaja praegu tööd teha, aga ma unustasin midagi maha ja on väga oluline, et sa selle tulles kaasa võtaksid.“

„Mis asi see siis nii oluline on?“ küsis mees teises otsas ning ta hääl kõlas nagu maa alt. Nojah, hea et siin üldse mingi levi on, mõtles Hanna.

Ta itsitas korraks, enne kui vastas.

„Üks suur pakk Durexit. Rõhk sõnal „suur“.“

Hetk oli telefonis vaikus, siis kuulis Hanna nagu läbi udu mehe häält: „Ei noh, igatahes võtan kaasa. Kõige suurema, mis ma poest leian.“

Hanna peaaegu nägi, kuidas mees teises otsas kelmikalt muigas.

„Kas sa oled juba kohal?“ küsis Peeter seejärel märksa asjalikumalt.

„Just jõudsin, pole veel kottigi lahti pakkinud. Selg on mäkkeronimisest nii märg, et pean vist alustama T-särgi pesemisest. Siin on hiljuti sadanud ja väljas lõhnab täiesti oivaliselt. Ma loodan, et hakkab uuesti sadama. Tead, ma lausa jumaldan seda, kui vihm vastu katust trummeldab ja ma olen ise soojas ja kuivas toas. Oeh …“

„Noh, ma arvan, et sa saad oma vihma. Sina seda vist veel ei näe, aga siin, linnas, on üks hiiglama tume pilv peaaegu linna piirini jõudnud. Ma pole oma elu sees nii tumedat pilve näinud, seega ma kujutan ette, milline sadu sellest tulla võib. Vaata, et sa enne minu tulekut koos majakesega mere poole ära ei uju.“

Hanna kuulis häguselt mehe naeru. Ühendus muutus iga hetkega aina kehvemaks.

„Okei, musi, ma lähen vahetan oma särgi millegi kuivema vastu ja sätin ennast sisse. Too siis, mis ma sulle ütlesin, ja hommikul näeme!“

Ta saatis läbi telefoni mehele õhusuudluse, aga kas too midagi ka vastas, Hanna enam ei kuulnud. Kuularist kostis vaid kahinat ning ta sai aru, et selleks korraks on leviga kõik. Noh, vähemalt oli ta saanud Peetrile kõik olulise ära rääkida.

Kõne lõpetanud, tegi Hanna just seda, mida ta teha oli lubanud, ehk siis tiris higilaigulise T-särgi seljast ning otsis kotist kuiva asemele. Ta kaalus hetkeks ka duši alla minemist, kuid peale arusaamist, et vannitoas pole just oluliselt soojem kui õues, loobus mõttest. Ta lülitas vannitoa põrandakütte sisse ning läks ja võttis seejärel kamina kõrval alusel seisvast puukuhilast mõned halud, sealtsamast kõrvalt paar vana ajalehte ning tegi kaminasse tule. Juba mõne minuti pärast tundis ta, kuidas mõnus soojus kogu ruumis laiali valgub. Tal oli hirmus tahtmine sinnasamasse karunahale pikali visata ning seda nautida, kuid kohusetunne tuletas meelde, et enne tuleks asjad külmkappi panna.

Niisiis vinnas Hanna oma koti külmkapi ette ning hakkas asju kotist kappi laduma. Kaht sorti salatit, kaks karbitäit singirulle, suur kotitäis grillkanakintse, karp profitroole, kana taignas, tapase-pakk, purk rohelisi oliive juustutäidisega, kräsupeakook, kolme sorti küpsiseid. Ta oleks puhtalt inertsist küpsised ka külmkappi visanud, aga sai õigel ajal pidama. Selle asemel oli külmkapiruumi vaja millegi märksa olulisema jaoks. Hanna koukis õnneliku naeratuse saatel kotist kaks pudelit Sauvignon Blanci ning suskas need külmikusse toidukraami kõrvale. Viimasena võttis ta kotist pudeli bordood ning asetas külmkapi peale. Kogu selle kraami pärast oligi ta kott nii neetult raske olnud, kuid Hanna oli veendunud, et asi oli seda väärt. Koti ülejäänud sisu koosnes mõningatest riietest ning meigitarvetest, kuid toidu- ja joogivarudega võrreldes ei kaalunud need peaaegu midagi.

Külmkapiga ühele poole saanud, asus Hanna põnevama osa kallale – ta seadis sammud trepist üles, et magamistoaga tutvust teha. Puidust trepi astmed nagisesid ta jalge alla ning tekitasid mõnusalt nostalgilise tunde. Hanna vanematekodus oli olnud samuti nagisevate astmetega puutrepp ning see hääl tõi ta silme ette aja, kui nad õega kahekesi naerdes mitut astet korraga võttes sealt üles ja alla jooksid. Pikemalt ta siiski mälestustesse süüvida ei jõudnud, sest järgmisel hetkel oli ta üleval ning lükkas südame põksudes magamistoa ukse lahti. Talvel eksinuna polnud nad esimeselt korruselt kaugemale jõudnud, sest vaatamata oma sõbralikkusele ja abivalmidusele polnud maja asukad neid loomulikult magamistuppa kutsunud.

Nüüd seisis Hanna uksel ning imetles vaadet, mis ta pilgule avanes. Tuba ise polnud suur, kuid see-eest igas mõttes viimase peal. Peaaegu kõik paistis olevat puidust ning see tekitas kuidagi eriliselt sooja ja hubase tunde. Seintel olid nikerdatud pannood erinevate loomakujutistega, põrand oli peitsitud laudadest ning isegi nurgas seisva põrandalambi kuppel oli väikestest puitnaastudest kokku pandud. Hanna tähelepanu köitis aga midagi muud. Enamuse toast täitis suur kaheinimesevoodi, millele oli punakaskuldne päevatekk peale visatud. Päevateki peale olid omakorda elegantse lohakusega mõned sama tooni padjad laiali puistatud. Voodi peatsis oli suur peegel ning mis veelgi üllatavam, ka laes oli tohutu peegel. Hanna ei saanud esimese hooga aru, mispärast peaks laes peegel olema, aga kui ta kujutles ennast koos Peetriga voodis lebamas, jõudis selle mõte talle järsku kohale. Selle majakese omanik pidi päris ulakas tüüp olema, mõtles ta muiates ning tundis, kuidas kerge õhetus üle põskede levis. Ta püüdis hetkeks ette kujutada, kuidas oleks enda ja Peetri toimetamist samal ajal peeglist jälgida, ning see kujutluspilt tekitas talle kõhtu imeliku tunde.

Okei, tüdruk, rahune nüüd maha, kutsus ta ennast mõttes korrale. Peeter tuleb alles hommikul ning sinna veel hulka aega. Ta kustutas vallatud pildikesed silme eest ning otsis pilguga kohta, kuhu oma riided panna. Voodi kõrval oli väike riidekapp ning kui Hanna selle uksed lahti tõmbas, selgus, et ühel pool on stange ning teisel riiulid. Ta riputas oma musta minikleidi stangele ning toppis ülejäänud asjad üsna hooletult kõige ülemisele riiulile. Veidi järele mõelnud, koukis ta riidekuhilast välja punase pitsist korseti, silmitses seda hetke kelmikalt ning asetas siis eraldi riiulile. See ja must kleit olid tema romantilise nädalalõpu peategijad ning neid tuli ka vastavalt kohelda.

Järgmisena heitis ta pilgu akna pole ning veendunud, et väljas hakkab juba hämarduma, otsustas kardinad ette tõmmata. Ta läks akna juurde ja haaras kardinast, et see hooga ette vedada, kui miski ta tähelepanu köitis. Suur must pilv, just selline, nagu Peeter talle kirjeldanud oli. Järelikult oli see nüüd siia jõudnud või õigemini küll jõudmas. Õieti polnudki see nagu pilv, pigem muutus kogu taevas järk-järgult kahvatuhallist tumedamaks, kuni saavutas silmapiiril praktiliselt süsimusta tooni. Viiskümmend halli varjundit, mustast rääkimata, mõtles Hanna irooniliselt. See, mis teda aga tõeliselt hämmastas, oli pilve värv. Või siis taeva. Ta polnud kindel, kumb see täpselt oli, aga kuna teoreetiliselt oli ka pilv justnimelt taevas, polnud tegelikult suurt vahet.

Hanna teadis väga hästi, et öötaevas peabki must olema, aga siin oli mitu asja, mis ei klappinud. Esiteks polnud kell veel nii palju, et peaks kottpime olema. Teiseks oli juba maikuu ning pööripäevani ainult üks kuu minna, mistõttu ei olnud ööd isegi kõige sügavamal unetunnil täiesti süsimustad. Kolmandaks ei saabunud öö kunagi nii, nagu see praegu majakese aknast paistis – minnes helehallist üle järjest tumedamateks toonideks kuni süsimustani välja.

Järelikult oli see ikkagi pilv, otsustas Hanna ning tõmbas kardina otsustavalt ette. Väga harukordselt tume ning natuke imelik, aga ikkagi pilv. Võib-olla oli see äikesepilv. Hanna oli näinud, kui sünged äikesepilved mõnikord olla võivad, ning aastaaeg oli esimeste äikesehoogude jaoks samuti küps. Seega võis arvatavasti oodata suuremat sorti äikesetormi. Hanna võdistas sellele mõeldes õlgu ning läks kiiresti allkorrusele, et kontrollida, kas uks ja aknad on ikka korralikult kinni, ning tõmbas sealgi kardinad ette. Peale seda tundis ta ennast hulga kindlamalt. Mitte et ta hirmsasti äikest oleks kartnud, aga see sünkjas pilv oli millegipärast temas ebameeldivat kõhedust tekitanud.

Aga kui kardinad olid ees ning laetuli põles, tundis Hanna ennast taas hästi. Kamin kiirgas mõnusat soojust ning tuli praksus hubaselt, nii et ta unustas kiiresti oma äikesehirmu. Küll ta selle ka üle elab, ega ta laps ole. Ja pealegi on siin majakeses kümneid või isegi sadu kordi ööbitud ning tõenäoliselt ka äikesega, nii et kindlasti peab maja vastu. Noh, kui äikesega peaks kaasnema kõva torm, võib vool muidugi ära minna, aga sellisel juhul saab küünlad põlema panna. Ongi romantilisem. Tegelikult ta isegi imestas, et sellises jumalast hüljatud kohas üldse elekter oli.

Kuna parajasti midagi targemat teha ei olnud, otsustas Hanna kaasavõetud bordoo lahti korkida ning elust mõnu tunda. Ta valas klaasi täis, võttis külmikust karbi singirullidega ning istus kamina ette karunahale. Just sellest oli ta nädal otsa unistanud ning nüüd oli see hetk käes. Küll ilma Peetrita, aga alustuseks oli ka nii päris hea. Ta ringutas mõnutundest ning hammustas singirulli.

Siis ta kuulis seda. Kõlas mingi kummaline lätsatus, nagu oleks keegi märja rätikuga vastu akent äianud. See oli vaevukuuldav, kuid siiski täiesti tajutav. Hanna tundis, kuidas külmavärin mööda ta selgroogu allapoole liikus. Ta püüdis kiiresti mõelda, mis sellist heli tekitada võiks. Kas oli äikesevihm kohale jõudnud ning see, mida ta just kuulis, oli esimene sahmakas vett? Pisut järele mõelnud, jõudis Hanna järeldusele, et see võis isegi tõsi olla. Ta hingas mitu korda aeglaselt sisse ja välja, kuni külmavärinad järele andsid. Ei saa olla nagu väike laps, kes iga asja peale paanikasse satub, hurjutas ta ennast. Teisalt, kui see oli äikesevihm, siis ei pruugi ta öö läbi magada saada. Ah jaa, kui see oli äikesetorm, siis ei kesta see tõenäoliselt kuigi kaua, nagu ka äikesevihm. See mõte rahustas ta maha. Hannal polnud mingit tahtmist hommikul, kui Peeter kohale jõuab, näha välja nagu pahur zombi lihtsalt sellepärast, et ta pole silmatäit magada saanud.

Siis torkas talle pähe, et võiks Peetrile helistada ja küsida, kuidas linnas ilm on ning kas sadu ja torm on väga hullud. Ta ajas ennast karunahalt püsti ning otsis paar minutit oma telefoni, enne kui selle külmkapi pealt leidis. Nojah, ta oli selle ju sinna poetanud, kui asju külma pani. Hanna valis kiiresti Peetri numbri ning tõstis telefoni kõrva äärde. Tükk aega ei kostnud midagi, siis teatas kuiv ja ametlik naisehääl „Mobiiltelefon, millele te helistate, on kas välja lülitatud või asub väljapool võrgu teeninduspiirkonda.“ Mida põrgut, mõtles Hanna pahaselt. Mispärast pidi Peeter telefoni välja lülitama? Kas ta tahtis rahus tööd teha ja kindlustas ennast sellega Hanna võimaliku segamise vastu? Ta hakkas just vihaseks saama, kui talle järsku meenus, et äikesetormi tõttu ei pruugi telefoniühendus korralikult töötada, oli tal ju juba varemgi Peetri kuulmisega raskusi olnud.

Kahetsustundega pani Hanna telefoni käest ning läks ja istus tagasi kamina ette. Siin ta nüüd siis oli, maailmast ära lõigatud, üksi keset metsa, äikesetorm tulekul. Oleks vähemalt Peetergi siin olnud, aga praegu ei saanud ta mehega isegi mitte rääkida. Lohutuseks lonksas Hanna klaasist suure suutäie punaveini ning püüdis millestki muust mõelda. Näiteks Peetrist. Temast ja Peetrist. Punasest pitskorsetist ning mustast minikleidist ülemise korruse kapis. Temast ja Peetrist peeglitega ümbritsetud voodis. Või näiteks siinsamas karunahal kamina ees, kõigi nende põdra- ja hirvepeade valvsa pilgu all. Sellele mõeldes tundis Hanna, kuidas tal alakõhus mõnusalt soojaks läheb. Aeglaselt nagu paks rahulolev kass sirutas ta ennast koreda naha peal välja. Järgmisel hetkel kostis klirin ning Hanna ajas ennast ehmunult istukile. Kurat! Ta oli veiniklaasi enda kõrval põrandal täiesti unustanud ning nüüd oli ta selle küünarnukiga ümber ajanud. Heledal puitpõrandal laius inetu punane loik, mis järjest laiemaks venis, ning loigu keskel oli külili klaas, mis oli mitmeks väiksemaks killuks purunenud. Kaks kuradit! Ta hüppas kiiresti püsti ning tormas külmkapi kohal oleva riiuli juurde, haaras sealt rulli majapidamispaberit, keris selle küljest suure puntra ning surus järjest laieneva punase loigu peale, teise käega samal ajal klaasitükke kokku korjates.

Aih! Ta oli klaasi oma pihku rabades liiga tormakas olnud ning ühe tüki terav serv oli peopessa kena haava tekitanud. Järjest hullemaks läheb, mõtles Hanna vihaselt. Kõigepealt see, et Peeter ei saanud koos temaga tulla. Siis see paganama äikesetorm. Siis õnnetult ümberaetud veiniklaas ja nüüd siis see ka veel. Ta silmitses masendunult kitsast punast triipu oma peopesas, millele oli tekkinud kolm punast piiska. Tore, kui ma siia kohe midagi peale ei pane, on mul varsti rida taga, mõtles ta järjest enam paanikasse sattudes. Vein ja veri. Niimoodi esitab omanik neile kindla peale rikutud põranda eest kahjunõude. Ta heitis kiire pilgu selja taha jääva veinilaigu poole, aga kuna selle koha peal oli praegu suur hunnik valget paberit, võis asi oodata. Selle asemel keskendus ta oma käele. Kuna midagi paremat ei tulnud pähe, rebis Hanna sama rulli küljest veel ühe lehe ning surus haavale. Plaastreid tal kaasas ei olnud ning ta ei viitsinud ka otsima minna, kas vannitoast oleks midagi leidnud. Seega rebis ta veel ühe lehe, voltis kokku, asetas haavale ning surus käe rusikasse. Kui ta piisavalt kaua sõrmi lahti ei tee, jääb verejooks arvatavasti pidama.

Seejärel keskendus ta uuesti põrandal olevale veiniloigule. Paber oli suurema osa sellest endasse imanud ning punane bordoo moodustas kokkukägrutatud valgel paberil huvitavaid mustreid. Väga kunstipärane, mõtles Hanna mõrult, kui ta terve käega paberi üles tõstis. Kuigi suurem osa vedelikust oli nüüd paberis, oli see siiski põrandale inetu punase läraka jätnud. Kurat ja põrgu! Kuidas ta pidi seda omanikule selgitama? Et jäi ühest klaasist nii purju, et virutas klaasi ümber, rikkus põranda, lõhkus klaasi ning tagatipuks üritas endal veel veene läbi lõigata? Okei, need polnud küll veenid, vaid kõigest peopesa, aga ikkagi. Kauaoodatud puhkus hakkas tasapisi järjest ebameeldivamaid noote võtma.

Saaks ta vaid Peetrile helistada ning oma rasket saatust kurta! Sellesse küll eriti uskumata võttis ta telefoni ning valis veelkord mehe numbri. Seekord valitses aga täielik vaikus. Isegi too tuima ja peaaegu masinliku häälega naine ei lugenud ette nimekirja põhjustest, mispärast ta parajasti Peetriga rääkida ei saa. Telefoni kõrva juurest langetanud, kontrollis ta automaatselt levipunkte ning avastas, et tal polnud ühtegi. Nojah, sellepärast siis oligi nii totaalne eetrivaikus. Asi ei olnud üldsegi Peetris, vaid tema enda telefon ei suutnud kinni püüda mitte ühtegi signaali. Küllap see on selle neetud äikese pärast, arvas ta kohe. Järgmisena jõudis talle kohale, et väljas oli kahtlaselt vaikne. Peale selle esimese tormi-iili, mis maja raputas, polnud ta rohkem midagi kuulnud.

Imestunult astus ta akna juurde ning piilus kardina vahelt välja. See, mida ta nägi, ei meeldinud talle mitte üks raas. Asi oli selles, et tegelikult ei näinud ta üldse mitte midagi. Kiire pilk käekellale kinnitas, et kell on umbes pool üksteist. Okei, päike oli muidugi juba looja läinud, aga nii pime ei oleks tohtinud ikkagi olla. Ah jaa, pilv. Aga väljas ei sadanud ja välku ka ei löönud, nii et mis pilv see selline siis oli? Hanna kissitas silmi, et pimedusest läbi näha, kuid ainus tulemus oli see, et pingsast jõllitamisest lõi silmade vahele kerge valuhoog. Ta sulges korraks silmad, lastes kardinal samal ajal tagasi akna ette vajuda. Mis kurat seal väljas toimus? Esimest korda õhtu jooksul tundis Hanna, kuidas tal kõhe hakkas. See pimedus ei olnud kuidagi loomulik. See imas kõik endasse nagu must auk, nii et isegi kõige pisem valguskiir ei pääsenud läbi. Ja see ei kõlanud üldse hästi.

Issand, ega järsku tuumasõda lahti pole läinud, tuli talle järgmisena pähe. Ta teadis, et tuumaplahvatus võib põhjustada tuumatalve, aga ta ei teadnud, kas see võib põhjustada ka kõikehõlmavat pimedust. Peale mõningast järelemõtlemist jõudis ta järeldusele, et pigem vist mitte. Järgmisena torkas talle pähe supervulkaan. Ta mäletas väga hästi mõne aasta tagust Eyjafjallajökulli ootamatut purset, kui sünge tuhapilv uhkelt läbi Euroopa purjetas. Kas nüüd on äkki Campi Flegrei purskama hakanud? Teadlased olid selle võimaluse eest hoiatanud ning Itaalia ei olnud ju tegelikult üldse kaugel. Hanna piilus veel korra kardina vahelt välja ning taas rabas teda see pime tühjus, mida ta seal nägi. Nagu oleks väljas maailma lõpp. Just need sõnad tulid talle välja vaadates pähe – maailma lõpp.

Väriseva käega tõmbas ta kardina kiiresti ette tagasi ning läks ja istus kamina ette. Vähemalt toas oli soe ja valge. Kaminapuid esialgu jätkus, seega polnud tal mingit vajadust neid õuest juure tooma minna. Hanna tunnistas endale vastumeelselt, et tal puudub igasugune soov välja minna. Ta polnud kunagi pimedust kartnud, isegi lapsena mitte, aga see seal väljas oli teistsugune. Hirmutav.

Närvide rahustuseks tõusis ta püsti ning läks ja kallas omale veel ühe klaasi veini. Sedakorda juba ennetavalt plasttopsi. Noh, põrandat see muidugi ei päästa, kui ta topsi ümber peaks ajama, aga vähemalt ei lõhu ta seda ära. Nagu lasteaias või vanadekodus. Hanna muigas mõtte juures, et inimesed alustavad ja lõpetavad oma elu tegelikult üsna ühtemoodi – mähkmetes, kilest linade ja plastist nõudega. Noh, temaga see asi muidugi nii hull ei olnud, aga ta ei tahtnud rohkem ühtegi klaasi ära lõhkuda.

Veini, maheda valguse ning hubase soojuse käes rahunes ta siiski varsti, unustas õues valitseva hirmutava pimeduse ning nautis üksiolemist ehk iseenda meeldivat seltskonda, nagu ta seda nimetas. Järgmisel päeva pidi saabuma Peeter ning see päev oli mõeldud hoopis teistsuguste naudingute jaoks.

Selleks ajaks, kui kell seinal südaöötundi näitas, oli ta pudelile põhja peale teinud, söönud ära karbitäie singirulle, pool karpi riisi-makrasalatit ning kaks kanakintsu. Tal oli õnnestunud hoiduda igasugustest täiendavatest ekstsessidest ning kogu vein oli leidnud tee tema soolestikku selle asemel, et põrandale lompe moodustada. Kokkuvõttes tundis ta ennast selleks ajaks täiesti oivaliselt vaatamata sellele, et haav peopesas kipitas. Silmitsedes mõtlikult enda kõrval taldrikul vedelevaid kanakonte, tühja veinipudelit ning majapidamispaberi nutsakaid, torkas talle järsku pähe, et kui ta tahab homme värske ja särav välja näha, oleks õige aeg magama minna. Vaevaliselt ajas ta ennast jalule, kohendas kaminas hõõguvaid viimaseid söeriismeid ning tuikus seinalt tuge otsides trepist üles magamistuppa. Duši all käimise lükkas ta pragmaatiliselt järgmisesse hommikusse, lubades iseendale, et tõuseb selle võrra hommikul pisut varem. Üldiselt Hanna vihkas hommikust dušši, aga praeguses olukorras tundus see parima lahendusena. Ta oli liiga unine ja liiga purjus ning tema esmane ülesanne oli ennast kõigepealt kaineks magada.

Magamistuppa jõudnud, tiris ta juba pooleldi tukkudes T-särgi seljast ja teksad jalast ning viskus voodisse, keris ennast kohe looteasendisse ning tiris teki üle pea. Rinnahoidja traadid pitsitasid ebameeldivalt, kuid ta oli liiga väsinud, et neid ära võtma hakata. Ähmaselt kuulis Hanna veel mingit imelikku lädinat, kuid veiniuimane mõistus polnud võimeline aru saama, kas see on pelgalt tema ettekujutuse vili või oli sadu lõpuks kohale jõudnud. Seejärel vajus ta raskesse, kummituslike unenägudega unne.

* * *

Hanna avas vaevaliselt silmad. Pea lõhkus valutada ja süda oli kergelt paha. Vanaks hakkan jääma, vot mis, mõtles ta pahaselt. Veel viis aastat tagasi ei olnud öö läbi pidutsemine ning joomine mingi probleem, aga nüüd oli üks pudel veini ta täiesti auti löönud. Ja ta polnud isegi pidutsenud! Paistis väga sedamoodi, et üksi joomine mõjus märksa halvemini kui kellegagi koos joomine.

Oli veel täiesti pime ning kardinate vahelt ei immitsenud kübekestki valgust. Huvitav, kaua ma magasin, mõtles Hanna kätt välja sirutades, et voodi kõrval olevalt kitsalt riiulilt telefon võtta. Ta silmitses kumavat ekraani ning esimese hooga ei uskunud oma silmi. See näitas täpselt 11.30. Ta oli maganud peaaegu kaksteist tundi. Aga mitte see ei häirinud teda. Selleks ajaks oleks pidanud päike juba kõrgel taevas särama ning õhukesed puuvillased kardinad ei oleks tohtinud valguse sissetungi kuigivõrd takistada. Ometigi oli toas kottpime, nii et ilma telefoniekraani kumata ei näinud ta isegi oma kätt, kui selle kontrolliks silme ette tõstis. Mida kuradit see veel tähendas?!

Järgmisel hetkel tuli talle midagi meelde. Pilv! Kas see polnud ikka veel ära läinud? Kas öösel oli sadanud ja tema polnud kuulnud? Ja kuidas sai üks pilv olla nii paks ja tume, et sellest mitte vähematki päikesevalgust läbi ei tungi? Neile pakilistele küsimustele vastuse saamiseks ajas ta ennast ägisedes istukile ning klõpsas lülitile. Midagi ei juhtunud. Hanna vajutas uuesti. Ja siis veel kord ja veel kord ja veel kord. Lõpuks jõudis talle kohale, et tema tegevusel pole tulemust ning selline paaniline klõpsimine ei vii kuhugi. Juhtunud oli üks kahest – kas oli pirn läbi läinud või polnud voolu.

Aegamisi hakkasid meenuma eelmise õhtu sündmused. Kas tõesti oli öösel olnud nii kõva äikesetorm, et vool ära läks? Ta pidi siis ikka väga kõvasti magama, et ta seda ei kuulnud. Noh, arvestades, millises seisundis ta õhtul oli olnud, polnudki see võib-olla nii võimatu. Ühest pudelist veinist! Selle peale mõtlemine ajas Hanna ikka veel vihaseks.

Märksa olulisem oli aga küsimus, mida edasi teha. Oli muidugi kaduvväike võimalus, et ainult magamistoa lambi pirn oli otsad andnud. Selle kontrollimiseks ajas Hanna ennast vaevaliselt voodist välja, tõmbas T-särgi selga ning läks ettevaatlikult trepist alla, valgustades telefoniga teed. Alla jõudnud, vajutas ta kohe lülitile, mis pidanuks suure laeplafooni põlema panema. Midagi ei juhtunud. Niisiis polnud küsimus ühes pirnis, vaid tal tõepoolest polnud voolu. Mis tõi ta tagasi küsimuse juurde, mis edasi?

Hanna püüdis kainelt hinnata, mida see tema jaoks tähendab. Kõigepealt muidugi valgus. Majas polnud valgust ning kardinate eesttõmbamine siin ei aita, sellest oli ta juba aru saanud. Igaks juhuks kergitas ta pisut kõige lähemale jääva kardina nurka, et välja piiluda, kuid seal valitses täpselt samasugune pilkane pimedus nagu õhtulgi. Ühesõnaga – tal polnud valgust. Mis veel? Külmkapp ei tööta ilma elektrita ning selles olev vein ja toit lähevad soojaks. Aga kas see on üldse probleem? Vein veiniks, aga see, kui toit on pisut soe, ei ole suurem õnnetus. Ta ei kavatse ju nädalateks siia jääda. Ning veinist oli tal niikuinii mõneks ajaks kopp ees. Niisiis oli külmkapp rohkem nagu pseudoprobleem.

Mis veel? Ah jaa, vannitoa küte. Ta oli saabudes põrandakütte maksimumi peale keeranud, sest seal oli olnud külm nagu hundilaudas. Kui vool juba ammu ära läks, siis on seal arvatavasti uuesti külm ning ta ei saagi duši alla minna. Kuna Hanna tundis ennast üsna räpaselt, otsustas ta seda fakti kohe kontrollima minna. Nagu selgus, pidas ka see paika. Vannituba oli sama külm kui tema saabudes, mis sai tähendada ainult üht – vool oli ära läinud üsna varsti peale seda, kui ta magama läks. Vandudes lõi ta vannitoa ukse kinni ning läks ja istus nõutult diivanile.

Mida kuradit ta siis nüüd peale pidi hakkama? Üksi keset metsa, voolu pole, väljas on pime nagu karu tagumikus ja isegi puhtaks ei saa ennast pesta. Sellisena ta küll oma romantilist nädalalõppu ette polnud kujutanud. Samal hetkel, kui ta masendusega oma hetkeolukorrast kokkuvõtet tegi, torkas talle midagi pähe. Peeter! Kiire pilk telefonile kinnitas, et käes on südapäev. Peeter oleks pidanud selleks ajaks juba siin olema. Mees oli lubanud hiljemalt kell kümme sõitma hakata, mis tähendas, et ta oleks pidanud juba tükk aega tagasi kohal olema. Hanna tundis, kuidas tal sees keerama hakkas.

Kas Peetriga oli midagi juhtunud? Sellises pilkases pimeduses sõites võis väga vabalt õnnetus juhtuda. Hanna käed hakkasid sellele mõeldes värisema. Ta ajas ennast ebakindlalt püsti ning läks kraanikausi juurde, et närvide rahustamiseks lonks vett võtta. Ta keeras kraani peaaegu lõpuni lahti, kuid sealt ei tulnud tilkagi. Mida kuradit? Nüüd ei ole siis vett ka või? Järgmisel hetkel jõudis talle kohale, et ta on üksikus majas keset metsa, kus vesi tuleb tuppa pumbaga kaevust. Elektripumbaga. Lihtne loogika ütles, et kui pole elektrit, pole ka vett.

See teadmine näis Hannast välja imevat viimase energia, mis talle jäänud oli. Ta pani tühja klaasi kolksti! lauale ning vajus põrandale istuma, suutmata isegi enam vanduda. Veel kord võttis ta kujunenud olukorra kokku. Pole elektrit, pole vett, pole Peetrit. Rohkem automaatselt kui midagi lootes heitis ta pilgu oma telefonile, et näha, ega levi mingil imekombel tagasi pole tulnud. Loomulikult ei olnud, kuid tema tähelepanu köitis hoopis miski muu. Telefoni aku hakkas kohe tühjaks saama. Kui telefon ka ära kooleb, pole tal enam millegagi valgust tekitada. Jahmunult kargas ta püsti, lõi pea valusalt vastu laua äärt ära, kuid sööstis sellest hoolimata paaniliselt küünlaid otsima.

Õnneks leidis ta ühe pooleldi põlenud küünlajupi kohe esimesest seinakapist, mille lahti tõmbas. Sealsamas olid ka tikud. Ta asetas küünla väikesele taldrikule ning tõmbas tikku. Taht võttis kohe tuld ning tuba täitus võbeleva kahvatu valgusega. Hanna ohkas kergendatult. Vähemalt midagi positiivset. Järgmisena jäi ta silm kaminale pidama ning ta tundis alles nüüd, kui jahe ruumis tegelikult oli. Tikud kõvasti pihku surutud, läks ta kamina juurde, toppis sinna hunniku ajalehti ning mõned halud ja süütas ka selle. Kui tuli kaminas praksuma hakkas, tundis ta ennast pisut paremini, sest lisaks soojusele eraldas kaminatuli ka hulgaliselt nii hinnaliseks muutunud valgust. Vähemalt oli tal nüüd mõneks ajaks soe ja valge.

See ei aidanud tal aga kuidagi mõista, mis väljas tegelikult toimub. Esimest korda tundis ta kahetsust, et siin raadiot ega televiisorit polnud. Esialgu nii romantilisena tundunud asjaolu osutus nüüd tugevaks puuduseks. Hanna vajas hädasti informatsiooni, aga ei suutnud välja mõelda ühtegi viisi, kuidas seda hankida. Raadiot ega telekat polnud, telefonil puudus levi ning pealegi hakkas see iga minut tühjaks saama, laadimisvõimalus aga puudus. Täiesti fucked up olukord.

Hanna hingas mitu korda sügavalt sisse ja välja, püüdes olukorra adekvaatseks hindamiseks mingilgi määral rahuneda. Esimese asjana heitis ta pilgu kamina kõrval seisvale puudevirnale, mis peale eelmise õhtu üksildast orgiat oli hirmuäratavalt kahanenud. Tegelikult oli seal veel kõige rohkem viis-kuus halgu lisaks nendele, mis juba kaminas põlesid. See polnud hea. Tule kustumine oleks tähendanud ühekorraga kahte negatiivset asja – nii soojuse kui valguse kadu. Hanna teadis, et maja taga on veel suur virn kaminapuid, kuid millegipärast polnud tal erilist isu neid sealt juurde tooma minna. Ja kuidas ta olekski läinud? Taskulampi tal polnud, telefon oli kohe tühjaks saamas ning küünlaga poleks ta arvatavasti kuigi kaugele jõudnud. Ei, see ei olnud lahendus.

Peale mõningast kaalutlemist hakkas üks otsus Hanna peas järjest kindlamat kuju võtma. Ta peab siit minema saama, tagasi turvalisse koju. Tal polnud aimugi, kas kodus on niisama pime ja külm, aga see ei omanud praegu tähtsust. Kodu on kodu. Pealegi oli talle mingil hetkel kohale jõudnud, et Peeter niikuinii ei tule. Kas oli mees pimeduses sõitmist liiga ohtlikuks pidanud või oligi seesama pimedus talle maanteel saatuslikuks saanud, seda Hanna ei osanud enam öelda, aga selles, et mees ei tule, oli ta täiesti kindel. Seega polnud ka temal mingit vajadust enam siia jääda, eriti arvestades, et valgust ja soojust jätkus kõige enam kaheks tunniks või isegi vähemaks.

Seega peab ta maja maha jätma, kuidagi autoni jõudma ning linna tagasi minema. Kui kõikjal mujal on sama pime kui siin, peab ta muidugi väga ettevaatlikult sõitma, aga ta saab sellega hakkama. Kui vaja, sõidab ta kümme kilomeetrit tunnis. Polnud oluline, kui kaua tal aega läheb, oluline on see, et ta pääseb siit minema.

Sellegipoolest tundus Hannale, et autosõit on tema plaani kõige lihtsam osa. Kuidagi tuli autoni jõuda ja tal polnud õrna aimugi, kuidas. Tal polnud ühtegi valgusallikat. Telefoni akust oleks jätkunud kõige rohkem paariks minutiks ja seejärel oleks ta ihuüksi keset kottpimedat metsa. Nii ei jõua ta kunagi pärale.

Järsku jäi Hanna pilk pidama pooleldi laua alla lükatud toolil. Just! Ta teeb omale tõrviku. Kohe haaras teda energiasööst ning ta tiris tooli laua alt välja, võttis tagurpidi kätte ning virutas täie jõuga vastu maad. Kostis kõva raksatus ning tooli mõlemad jalad murdusid, jäädes ainult paari puidukiuga raami külge rippuma. Just seda tal vaja oligi. Oma edust innustust saanud, tahtis ta kohe ühe toolijala otsapidi kaminasse torgata, aga sai siiski õigel ajal pidama. Rahu, rahu, manitses ta ennast. Kõik tuleb lõpuni läbi mõelda, et sellest asja saaks. Esiteks jääb ühest treitud toolijalast üsna selgelt väheks, et korralikult teed valgustada. Teiseks avastas ta alles nüüd, et on jätkuvalt aluspükste väel ning ta riietus koosneb lisaks aluspesule vaid lohmakast T-särgist.

Nii, tüdruk, kõigepealt paned ennast korralikult riidesse, kamandas ta iseennast, asetades toolijala ajutiselt kaminasimsile, ning läks trepist üles, et kapist midagi soojemat selga tõmmata. Tal polnud aimugi, kui soe või külm õues on, seega jõudis ta pragmaatilisele otsusele, et rohkem on parem, ning tõmbas jalga teksad, juba olemasolevale otsa veel ühe T-särgi ning kõige selle otsa jaki. Siis läks ta tagasi allkorrusele ning pani jalga tossud, mis polnud eelmisel õhtul vihmamärjas rohus kõndimisest veel päris ära kuivanud. Nüüd oli ta riides ning sai tõrviku kallale asuda.

Kraanikausi kõrval vedeles kasutatud köögirätik. Pikemalt mõtlemata haaras Hanna selle pihku ning hakkas ümber toolijala mähkima. Hetkeks kaalus ta isegi vannitoast saunalina toomist, aga sai siis ise ka aru, et see oleks ilmselgelt liiga suur olnud. Niisiis kinnitas ta käteräti kõvasti oma improviseeritud tõrviku otsa ning suskas selle leekidesse. Käterätik ei tahtnud alguses tuld võtta, ajas ainult suitsu välja ja susises, kuid võttis lõpuks siiski leegi üles. Hanna tõmbas tõrviku kaminast ning silmitses tulemust rahulolevalt. Ta oli valmis lahkuma.

Majast väljumine osutus siiski raskemaks, kui ta oli arvanud. Kuigi pime, oli maja pakkunud teatavat turvatunnet. Nüüd pidi ta astuma sellesse kõhedakstegevasse pimedusse, kus polnud enam kaitsvaid seinu tema ümber. Hetkeks tundis ta kõhklust ning suurt kiusatust üks veinipudelitest lahti korkida ning sealt julgutuseks üks korralik punnsuutäis võtta, aga suutis ennast siiski korrale kutsuda. Esiteks oli tal vaja kaine olla, et totaalses pimeduses autoga toime tulla, teiseks poleks tal olnud juba põlevat tõrvikut selleks ajaks kuhugi panna. Niisiis tõmbas ta kopsud õhku täis ning astus peksleva südamega õue.

Selleks, mis teda õues ootas, ei olnud Hanna aga valmis. Loomulikult ta teadis, et seal on nii kottpime, et ei näe sõrmegi suhu pista, aga ta polnud arvanud, et see pimedus nii tihke on. Ta tundis täiesti füüsiliselt, kuidas see ta endasse haaras ning paigale naelutas. Järgmisel hetkel haaras teda paanikahoog ning ta oleks peaaegu tõrviku maha pillanud. Instinkt käskis tal ümber pöörata ja tagasi majja joosta, kuid mõistus ütles, et kui ta edasi ei lähe, ei pääse ta siit kunagi. Seega jäi ta paigale ning üritas hingamist kontrolli alla saada. Ta selg kattus külma higiga ning süda peksles meeletult, nagu tahaks rinnust välja hüpata. Nii seisis ta seal mitu minutit, enne kui uuesti liigutada julges. Hanna polnud kindel, kas ta selle aja jooksul üldse hinganud oli, ning täitis nüüd kopsud pahinal õhuga.

Ma pean minema, kui tahan autoni jõuda, kinnitas ta endale ning tegi ettevaatliku sammu. Kuigi tõrvik põles heleda leegiga, ei heitnud see ümbritsevale varje nagu mõni hetk tagasi toas. Kui see teadmine Hannani jõudis, jättis ta süda löögi vahele. Pimedus oli nii sügav, et selles ei olnud varje. Selle asjaolu kohalejõudmine võttis pisut aega. Samal ajal fikseeris Hanna alateadvus, et heledalt põlev tõrvik ei valgusta tegelikult üldse mitte midagi. Ta ei näinud oma jalge ette ning ta ei näinud tegelikult isegi oma tõrvikut hoidvat kätt. Ainus, mida ta nägi, oli tõrviku leek keset kõikehaaravat pimedust. Hanna käsi hakkas nii kontrollimatult värisema, et tõrvik ähvardas maha kukkuda.

Kuidas on võimalik, et leek mitte midagi ei valgusta? Kuidas saab pimedus olla nii läbitungimatu, nii – füüsiline? Samal hetkel sai Hanna aru, et see ei saa olla lihtsalt mingi pilv, mis sellist olukorda põhjustab. Ükskõik milline äikese-, tuha- või kurat-teab-mille-pilv ei oleks seda suutnud. See pidi olema midagi muud, aga Hannal polnud õrna aimugi, mis, ning üks osa temast tundis, et ta ei tahagi teada. Samuti hakkas pead tõstma üks vaikne hääleke tema sees, mis sosistas, et see on lõpp.

Hanna ei tahtnud, et see oleks lõpp. Ta jõllitas hüpnotiseeritult leegitsevat tõrvikut oma käes ning hakkas astuma. Ta mäletas enam-vähem, mis suunas maja juurde toov rada lookles, ning hakkas mälu järgi minema. Teel olid arvatavasti loigud, sest paar sammu hiljem kuulis ta lirtsatust ning tundis, kuidas jalad ebameeldivalt märjaks ja külmaks muutusid, aga ta ei hoolinud sellest, vaid kõndis edasi. Ta ei suutnud mõelda millelegi muule kui metsaveerde pargitud lillale Nissan Micrale ning oli millegipärast veendunud, et kui ta selleni jõuab, on kõik jälle korras.

Tal polnud aimugi, kaua ta kõndinud oli, kui märkas, et tõrvik hakkab kustuma. Kuigi sellest polnud kõige vähematki kasu, täitis võimalus täielikku pimedusse jääda teda õudusega. Hea õnne toel oli tal õnnestunud siiani enam-vähem rajal püsida. Ta küll ei näinud seda, aga maapind jalge all oli endiselt kõvaks trambitud, samuti polnud ta ühegi puu vastu põrganud, mis näis kinnitavat, et ta on õigel teel. Hanna püüdis ennast veenda, et arvatavasti on tema väike Nissan juba nägemisulatuses, kui vaid oleks võimalik midagi näha. Sellest mõttest innustust saanud, lisas ta korraks sammu, koperdas aga peaaegu kohe mingi kivi või puujuure taha, tõrvik lendas tal käest ning kustus susinal.

Tasakaalu tagasi saanud, seisis Hanna hirmust halvatuna ning püüdis oma vapruseriismeid kokku korjata, kuid see ei tahtnud kuidagi õnnestuda. Nüüd, kus polnud tõrvikuleegi pisutki julgustavat valguselaiku, tundus pimedus nii tihe, et mattis hinge. Hanna tundis, et mõistus hakkab teda maha jätma. Jäine hirm pitsitas südant ning halvas igasuguse tegutsemisvõime. Ning siis tundis ta seda. Miski liikus mööda ta jalga ülespoole, aeglaselt, kuid sihikindlalt, ning muutis ta jala täiesti tundetuks. Juba oli see põlvede, seejärel puusade juures ning järgmisel hetkel ulatus juba ribideni. Hanna ei tundnud enam oma alakeha, kuid leidis endas veel niipalju jõudu, et käega üle puusa libistada. See oli sile ja libe ning samal ajal kuidagi kuiv ja niiske ühekorraga. See kattis ta keha nüüd juba kuni rindadeni ning liikus aina ülespoole. Kümmekond sekundit hiljem tundis Hanna, et ei saa enam hingata. Ega liigutada. Ning hetk enne seda, kui teadvus lõplikult kadus, jõudis ta veel mõelda, et see siiski on LÕPP.

* * *

Väljavõte AK erakorralistest uudistest:

„… Eile õhtul Lõuna-Eesti kohale laotunud ebatavaline sünkmust pilv on hakanud ilmutama lahkumise märke. Viimasel liitlaste poolt tehtud ülelennul tuvastati, et selle süsimust värvus on muutunud siin-seal heledamaks, samuti on vähenenud pilve kogupindala. Millega täpselt tegu, pole ikka veel teada. Pilve piirkonda jäänud inimestega pole siiamaani kontakti saadud, samuti pole ükski asja uurima saadetud uurimisrühma liikmetest naasnud ning nende telefonid vaikivad. Anonüümseks jääda soovinud kaitseministeeriumi kõrge ametniku sõnul on üheks oletuseks, et tegemist on tundmatu süvakosmosest pärit aine kogumiga, mis neelab igasugused õhu kaudu levivad lained, mistõttu ei tööta ka raadioside ega telefonid. Kuna peale pilve saabumist pole keegi piirkonnast väljunud, on samuti alust kahtlustada, et tegemist on inimeste jaoks mürgise ainega ning vähemalt osa elanikke on selle tulemusel hukkunud, kuid mingit kinnitust selle kohta praegu ei ole.“

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 12/17 (Ove Hillep)

Intervjuu: Krista Kaer (Ove Hillep)

Kas metafoorne tekst on ulme ? (Tõnis Hallaste)

Palju õnne, Dee Wallace (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Me armastame maad 2 (J. J. Metsavana)

Kuidas naksikesed tagasi tulid ehk Kaarnakivi perenaine (Ene Kallas)

Raamatuarvustus: Haldjate veri (Ove Hillep)

Mänguarvustus: Ei sisalda hapnikku (Ove Hillep)

Filmiarvustus: Thor ja surev Odin (Riho Välk)

Uudiskirjandus 12/17

Ulmkonnakroonika 12/17

Jyrka karvustused 12/17 (Jüri Kallas)

Juttudest 12/17 (Tõnis Hallaste)

Tõlkejutt: Teispoolsusest (H. P. Lovecraft)

Jutt: Deduktiivne meetod (Tormi Ariva)

Jutt: Helisev muusika (Heinrich Weinberg)

Jutt: Venuse sünd (Jaagup Mahkra)

Jutt: Pilv (Helen Käit)