Peatoimetaja veerg 12/18 (Triin Loide)

Hoolimata sellest, et vahepeal tabas inimesi jõuluaeg, peatoimetajal kõik tarkusehambad välja tõmmati ühe ropsuga, börsid vabalanguses on ja Omniva ei funktsioneeri, on ilmunud uus värske talvekuine Reaktor. Jõuluaeg meid eriti ei morjenda, peatoimetaja funktsioneerib valuvaigistitest pilves peaga eriti hästi, börsid meid ei mõjuta, sest me oleme nagunii vaesed ja ei maksa kellelegi midagi ning Omniva meid ei puuduta, sest keegi meile nagunii kirju ei kirjuta. Pühade vahele võib aga väga edukalt koorida mõned mandariinid, teha tass (või kaks) kohvi ja lugeda värsket Reaktorit! Kindlasti on see tõhusam ajaviide kui üksteise materdamine FB ulmegruppides.

Kõigepealt soovib Reaktor õnne sünnipäevalastele - Eesti teine ulmeajakiri Algernon tähistas hiljuti 20ndat sünnipäeva. Palju õnne, Hiireke! Ja jõudu ja jaksu tegijatele.

Teine sünnipäevalaps on meie oma Maniakkide Tänav, kelle sünnipäev on täna. Käsitle uut Reaktorit kingitusena, Mant!

Detsembrinumbris peaks lugemist olema küll enamvähem kõigile soovijatele, ainsana on vist puudu luule ja blankvärsis kirjutatud näidend Cthulhu pulmadest. Alalises loomepalavikus Ander Skarp kirjutas Metsavanast inspireerituna repliigi AI-st ja täiendas seda ka kohe sobiva lühijutuga, millele tegi imelise illustratsiooni Ursula Aavasalu. Selle numbri teine originaalne lühijutt on vastukaaluks Skarbi kirjutisele pikem, omamaisem ja pisut rõlgem, samuti on tegu Erkki Viljaranna debüüdiga Reaktoris. Tema jutt kannab pealkirja "Sajatus". Loodan, et intensiivne toimetamisprotsess Erkkit ära ei hirmutanud ja ta kirjutab meile veel jutte. Neile, kes muret tunnevad, et Reaktor avaldab liiga palju algupärast ulmet ja ei veeda piisavalt aega kvaliteetse anglo-ameerika ulme tõlkimisega on lohutuseks pakkuda lausa kaks tõlkejuttu - Mari Arumäe suurepärases tõlkes võib lugeda Vaughan Stangeri juttu "Nähtamatu puudutus" ja Peeter Helme tõlkis Elias Hirschli kirjutatud "Ahvid". Järjekordselt tuleb mainida, et Reaktoris kipuvad mingisugused allhoovused olema - kuivõrd Skarp on häbelik, siis on tema artiklite juures pisipilt tema online-avatarist, mis juhtub ka olema ahv...

Kellele ilukirjandus ei istu, see võib lugeda ka artikleid - Sulbi kirjutas omapoolse vastulause Belialsile, Kallasele ja Eva lutsule ning arutab ulme maine teemadel. Indrek Rüütel luges John Scalzi „Zoë loo“ läbi ja kirjutas sellest inspireerituna Scalzi maailmatest mõtiskluse. Rait Piir külastas Fukushimat ja Laura kindlates kätes sai alguse uus artiklite sari veebikoomiksitest. Lisaks leidub ka raamatuarvustusi, filmiarvustusi, larbiarvustusi ja muudki. Kalveri õnnesoovid läksid Wachowskitele.

Sellekuine intervjuu on Jim Butcheriga, kes oli piisavalt lahke, et võttis oma tihedast ajakavast hetke, et oma Eesti fännide küsimustele vastata.

Detsember ja aasta lõpp on küll traditsiooniliselt see aeg, kus tehakse nostalgilisi tagasivaateid möödunud kuudele ja seatakse eesmärke uueks aastaks, aga mul ei tule selline poliitiliselt korrektne enesekiitus hästi välja. Mul on rõõm märkida, et hoolimata sellest, et ma pole varem üheski nii suures projektis osalenud, ei ole mul õnnestunud Reaktorit täielikult põhja ajada. Kõiksugused kavalad jälgimisseadmed ja statistikakogujad, mis me Reaktorile külge pookinud oleme, ütlevad üksmeelselt, et Reaktori igakuine lugejate arv kasvab. Iga kuu on need numbrid natuke suuremad! Ma pole kindel, et kas süüdi on see, et me teeme head tööd või on inimestel lihtsalt väga igav, aga igastahes annab see teadmine küll jõudu uude aastasse minna. Samuti on mul hea meel tõdeda, et Reaktorile kaastöö tegijate hulk kasvab, mitte ei kahane - tänu meeleheitlikele üleskutsetele on meiega liitunud mitmed andekad tõlkijad ja kunstnikud, kes iga kuu annetavad hulga oma annet ja aega eesti ulme hüvanguks. Aitäh teile!

Head uut ja vana kõigile!

Triin & toimetus

Sellekuine ulmestaar on Tormi Ariva ja lustliku pühademeeleolulise kaanepildi autor on Triin Nuut.

Intervjuu: Jim Butcher ehk „Ehitasin Dresdeni Merlini, Gandalfi, Sherlock Holmesi ja Spenseri varuosadest!“ (Eva Luts)

Intervjuu on kokku pannud Eva Luts paljude fännide väga andekatest küsimustest. Kahjuks ei jõudnud Jim Butcher kõigile neile vastata – ta ei valinud nende hulgast, vaid lihtsalt jättis vastamata küsimustele, mis olid paigutatud kõige lõppu. Tõlkimisel oli abiks Kristi Kartašev.

Küsimuste eest said auhinnad Veiko Kastanje, Iti Tõnisson ja Tanel Raja. Veiko Kastanje küsis, millal Jim Butcher järgmise Dresdeni-raamatu valmis saab (viimane oli ju 2014. aastal) ja tundis muret, kas see on ikka lähimas tulevikus ilmumas. Paistis, nagu oleks Butcher sellest küsimusest tööindu juurde saanud.

Veiko Kastanje valis auhinnaks Siim Veskimehe "Kolmanda tähevärava".  Iti Tõnisson küsis, kas mõni tegelane käitub nii, nagu kirjanik ei tahaks, ja mida sellise probleemi puhul autor tegema peaks. Auhinnaks Jim Butcheri "Hauatagune oht". Tanel Raja küsis võlurite ja tehnoloogia suhete kohta, Auhinnaks Heinrich Weinbergi "Tõrkeotsing".

Reaktor soovib võitjatele palju õnne!

Härra Jim Butcher, Eesti lugejad on väga tänulikud, et nõustusite meile vastama! Siin on meie küsimused.

Palun rääkige pisut iseendast. Mida te praegusel eluperioodil teete?

Noh, mu nimi on Jim. Olen 47 aastat vana ja ma tõesti vihkan lipsu kandmist, mistõttu hakkasin tegelema raamatute kirjutamisega. Abiellusin septembris ja elan koos oma naise, pitbull terjeri ja nelja kassiga.

Teie tuntuim tegelane on Harry Dresden. Kes ta on ja kuidas ta sündis?

Harry Dresden on Chicago ainus elukutseline võlur.  Ta on telefoniraamatus “võlurite” all, suurem osa moodsast tehnoloogiast ei tööta tema juuresolekul, ja ta eriti ei tea, millal võiks suud kinni hoida.

Ma ehitasin Dresdeni Merlini, Gandalfi, Sherlock Holmesi ja Spenseri varuosadest, et ta oleks peategelane romaanis, mille kavatsesin kirjutada vaid selleks, et näidata oma kirjandusõpetajale, kui valesti ta arvab inimeste kirjutamisoskusest. Debbie Chester on püüdnud mulle aastaid põhioskusi õpetada ja ma üritasin talle vastu hakata, sest tõesti, mul on lausa bakalaureusekraad inglise kirjanduses, kui tema on ainult nelikümmend romaani avaldanud. Nii et ma otsustasin kirjutada raamatu, püüdes järgida kõiki ta “tähtsaid” reegleid ja täita “tähtsaid” märkmelehti ja kavandada “tähtsaid” süžeejooni, et ta näeks, kui kohutav tulemus on sellisel piiraval protsessil.

Ja ma kirjutasin “Dresdeni toimikute” esimese raamatu. Ma pole kaugeltki nii tark, nagu ma arvan, et olen.

Harry Dresdeni maailm erineb mõnevõrra meie maailmast. Kust te saate ideesid kõigiks nendeks hirmuäratavateks müstilisteks loomadeks, sümboliteks vms? Kuidas saate ideesid või inspiratsiooni oma raamatute jaoks?

Sümbolid ja ruunid ja maagilised detailid ja muu selline kraam on kergesti kättesaadav enamikust raamatukogudest. Mina tegin vaid seda, et uurisin kirjutisi erinevate sümbolite ja rituaalide kohta ja lisasin sellele rohkesti eriefekte.

Olen koletisi leidnud igalt poolt alates dokumentidest ja ajaloosündmuste kirjeldustest kuni multifilmideni, klassikalisest folkloorist linnalegendideni ja minu “Dungeons and Dragons’i” “Koletiste käsiraamatuni”. Ma ei ole valiv selles suhtes, kust ma häid koletisi saan.

Millised Harry omadused teile kõige rohkem meeldivad ja millised mitte? Kas temas on pisut teist endast?

Harry parim omadus on samuti ka tema halvim omadus – ta teeb, mis on tema arust õige, hoolimata isiklikest tagajärgedest. On tähtis, et igas ühiskonnas leiduks temasuguseid ausameelseid ja idealistlikke inimesi, kuid sellised inimesed leiavad end teistega tülis olevat siis, kui tegelikult pole vaja olla, ja muutmas hullemaks olukordi, mida ehk pole vaja muuta.

Inimeste võimed on piiratud. Nad ei tea kõike, mis on toimumas. Vahel võib “õige” asja tegemine olla tõeliselt raske, kui su otsustusprotsess takerdub näiteks informatsioonipuuduse taha. Nõuab teatud ülbust, kui otsustad, et jah, sina tead paremini kui keegi teine, mis on õige või vale. Sellised inimesed hakkavad muidugi vastu türannidele. Kuid nad jooksevad ka vahel kellegi otsa, kes polnud seda ära teeninud, ja sellised asjad kogunevad aja jooksul. Vaieldavalt on iga suure probleemi põhjuseks “Dresdeni toimikutes” see, et Dresden oli esimeses romaanis vampiir Bianca vastu üleliia agressiivne.

Dresden on selline mees, nagu mulle meeldib mõtelda, et mina oleksin, kui mul oleks fenomenaalseid kosmilisi võimeid. Kuid parema meelega oleksin tegelikult üks itsitavatest kurikaeltest. :)

Teatavasti võlurid ja tehnoloogia ei saa teps mitte läbi ning enamasti on kannatajaks pooleks just tehnoloogia. Kas eksisteerib võimalus, et mingil hetkel leitakse sellele probleemile lahendus? Kunagi oli ju isegi Volkswageni Põrnikas tipptehnoloogia ja nüüd, üle poole sajandi hiljem, kõlbab sellega ka võluritel sõita. Kas võib juhtuda, et mingil hetkel on ka Harryl mobiiltelefon ja sülearvuti, millega internetikotermanne küttida?

Ei, mitte lähimas tulevikus, kuigi Võlukunsti Seadused “Dresdeni toimikutes” on püsimatud ja muutuvad pikkamööda aja jooksul. Mõned sajandid tagasi muutsid võlurite võimed piima hapuks, tekitasid plekke nahale, kummalisi lõhnu õhku ja kummalisi tundeid neid ümbritsevatele inimestele. Maagia erinevad kõrvalmõjud muutuvad aja jooksul, nii et Victoria ajastul, kui seda ülemäära kulutati, põhjustasid need aeglaselt süvenevat hullumeelsust, soolatüükaid ja libiido suurenemist.

Kui elektroonikat üha sagedamini kasutama hakati ja see aina miniatuursemaks muutus, lisandus maagilise ande kõrvalmõjudele ka tehniliste vidinate jukerdamine, nii et probleemid, mis autol tavaliselt aastate kaupa ette ei tulnud, hakkasid juhtuma nädalate või kuudega.

Selle põhjusteks on peamiselt see, et osa maagilisest energiast läheb valesse kohta, näiteks nii, et konfliktsed olendid (inimesed) kasutavad väge, mis on mõeldud teisteks eesmärkideks. Pole tähtis, kui enesekindel on võlur, ta kahtleb oma väes. Isegi kui ta ei taha seda endale tunnistada. Need kahtlused, emotsioonide ja mõistuse konflikt, viivad osa maagilisest energiast valele eesmärgile, nii et kõrvalmõjude täpne iseloom võib samuti võluriti olla erinev.

Kartke võlurit, kes suudab kasutada mobiiltelefone – kui ta saab seda teha, pole ta enam väga inimlik või üleüldse terve mõistuse juures.

Lugejatele meeldib väga Bob, õhuvaim. Nad tahaksid temast rohkem kuulda. Ta on huvitav tegelane, üksildane ja kolba sisse surutud, kuid samal ajal teravmeelne ja taibukas. Kas teil pole plaanis tema kohta tervet lugu kirjutada?

Temast endast just pole, kuigi ta võib välja ilmuda lugudes või romaanides kõrvaltegelasena.  Näiteks Seitsmeaastane sõda “Dresdeni toimikutes” oli huvitav aeg, mil elus olla.

Kas teie raamatutes on mõned tegelaskujud, kes ei taha teha seda, mida olete tema jaoks kavandanud, või kes käituvad täiesti teisiti, kui olete arvanud? Kes nad on? Või on kõik teie tegelaskujud väga kuulekad ja teevad täpselt, mida tahate?

Viimaks hakkavad nad kõik minu heaks tööle. Kui tegelane ei taha teha asju, mida ma vajan, et nad loos teeksid, siis ma pole lihtsalt oma tööd korralikult teinud. See tähendab, et ma pean tagasi minema ja andma neile hea põhjuse teha seda, mida ma vajan, et nad teeksid. Kui olen sellega hakkama saanud, siis pole enam mingit probleemi.

Kes on teie lemmik-kurikael Dresdeni-lugudes? Ja miks?

Oh, nad kõik meeldivad mulle. Kurikaelad on tõenäoliselt kõigi heade lugude juures absoluutselt kõige tähtsamad koostisosad ja ma veedan hulga vaba aega nende arendamisel. Mab on tore kurikael, tema ja Nicodemus jagavad tõenäoliselt mu lemmik-pahalaste tiitlit.

Kuidas näeb välja teie kirjutamisprotsess? Kas plaanite kõik ette enne kirjapanemist?

Kui ma tark olen, siis kavandan kõike ette, jah. Kuid enamasti ma planeerin vaid järgmise peatüki, mille kallal töötan. Ma istun ja mõtlen sellele, kuni näen seda korralikult oma peas, ja siis panen selle päris ruttu kirja, väga vähese ümberkirjutusega. Vahel võib võtta päevi, et suudaksin peatükki ette kujutada, kuid ma teen selle tasa, kui pean sellega seejärel pisut vähem vaeva nägema.

Kes on teie lemmikkirjanikud? Milliseid lugusid teile lugeda meeldib?

Juhuslikus järjekorras: Robert B. Parker, Brandon Sanderson, Naomi Novik, Lois Bujold, Larry Correia, John Ringo, Patrick Rothfuss, Dean Koontz, David Eddings ja mõned teised, kes meenuvad mulle mõned hetked pärast seda, kui olen teile selle intervjuu tagasi saatnud.

On olemas rollimäng “Dresdeni toimikud”. Kuidas see sündis?

Mu mängukaaslane ülikooliaegadest otsustas teha mängufirma ja palus, et ma looksin “Dresdeni toimikute” rollimängu. Oleme Frediga head sõbrad ja suhtume asjasse väga kirglikult, kui see puudutab meile meeldivat ilukirjandust ja ulmet, ja ta on teinud mänguga fantastilist tööd, see on välja tulnud paremini, kui arvatagi oskasin. Töötasin koos mõne kirjanikuga mängu luues mitu aastat, varustades neid sügavamate teadmistega “Dresdeni toimikute” maailmast, ja siis tulime ning vapustasime kõiki.

Kas teile meeldib mänge mängida? Kas mingid mängud olid ka Harry Dresdeni sarja inspiratsiooniallikaiks?

Ma pigem pean mänge mängima, kui et ma armastain seda teha.

Ma naudin kohutavalt videomänge erinevates žanrites, enamasti arvutil, mõningaid konsoolil, mõtlemist nõudvaid puslemänge mu tahvelarvutil, rollimänge sõpradega nädala jooksul ja aeg-ajalt LARPe nädalalõppudel.

Eriti LARPid on mõjutanud “Dresdeni toimikuid”, kuigi enamasti on see hoopis vastupidi: mu kirjutamisel on väga positiivne mõju mu mängimisele. Suurem osa mu lugejaist teab viisi, kuidas ma lõpetan peatükke, jättes kangelase täbarasse olukorda, et lugu kiiresti edasi läheks; nüüd kujutlege, kuidas kangelane jääb täbarasse olukorda ja te peate ootama nädala, enne kui saate järgmist peatükki alustada. Ma teen nii oma mänguseltskondadega. :)

Üha rohkem lugejaid terves maailmas saab osa teie lugudest. Dresdeni raamatuid avaldatakse üha rohkemates keeltes. Kuidas kirjanikule mõjub, kui tema kangelased äkki teises keeles kõnelema ja mõtlema asuvad? Kas teil on lihtsalt hea meel, et rohkem lugejaid saab ligipääsu tema lugudele või mõjutab ka kirjanikku tema kangelaste keelevahetus? Kas oma kangelasi võõrkeeles rääkimas kuuldes/kujutledes muutub ka kirjaniku mulje oma tegelastest?

Ma püüan, et seda ei juhtuks. Minu jaoks on tähtis meeles pidada, kust ma tulen ja kust tuleb Harry. Teen, mis suudan, et eirata seda, kui hästi sel lool maailmas läheb, koos oma raamatute, koomiksite, draamaversioonidega, ja püüan hoida oma pead sellisena, nagu see olema peab – kirjutada häid lugusid tugevate tegelaskujudega, kes paistavad ehtsatena, kuigi nad eksisteerivad väga fantaasiarikkas olustikus.

Järgmine raamat Dresdeni sarjas on väga oodatud, millal see tulla võiks? Viimane (“Skin Game”) ilmus juba päris ammu (2014)? Me loodame, et kavatsete selle sarjaga jätkata?

Muidugi! Meil siin hakkas just lund sadama (oktoobri alguses), see hoiab mind toas ja diivanil ja mõjub hästi produktiivsusele. Ma lõpetan selle enne selle aasta lõppu.

Kas suurjalgade (Sasquatch’ide) liin lühilugudest jõuab kunagi ka Dresdeni raamatu pea-süžeeliinidesse, rohkem kui vaid lühikese mõttevälgatusena?

Jah, Jõekandjad (River Shoulders) ilmuvad välja järgmises raamatus. Kõik lühijutud ja koomiksiraamatud on “Dresdeni toimikute” tähtsad osad.

Teadaanne: kirjastus Fantaasia ja Eesti Ulmeühingu jutuvõistlus

Eesti Ulmeühing ja kirjastus Fantaasia kuulutavad taas välja ulme lühijuttude võistluse. Tööde esitamise tähtaeg: 31. märts 2019!

Tulemused selguvad festivali Prima Vista raames 2019. mai alguses.

Võistlust toetab Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapital. Parimad tööd avaldab  kirjastus Fantaasia.

Osavõtu tingimused

ULMEJUTT

·  Jutu pikkus ei ületa 14999 sõna.

·  Jutt on esitatud eesti keeles.

·  Jutt on sisult ulmeline: žanriks fantaasia, õudus, teaduslik fantastika, alternatiivajalugu.

·  Tegemist on originaalteosega, mida pole varem avaldatud (ka mitte veebis) ega ole avaldamiseks esitatud ühelegi kirjastajale.

·  Plagiaat on keelatud. Autoriõigustega kaitstud materjali kasutamisõiguse eest vastutab autor.

OSAVÕTT JA TÖÖDE ESITAMINE

·  Tööde esitamise tähtaeg on 31. märts 2019.

·  Võistlustöö tuleb esitada e-kirja manusena aadressil: jutuvoistlus.ulme@gmail.com.

Sobivad formaadid on .txt (Text Only), .rtf (Rich Text Format), .doc või .docx (Microsoft Office Word), .odt (OpenDocument).

·  E-mailiga esitatud võistlustöö, mille fail on viirustega nakatunud, rikutud või ebasobivas formaadis, jääb võistlusest kõrvale. Jutu vormistus olgu loetav.

·  E-kirjale peab olema lisatud kaks manust. Ühes manuses on jutt koos pealkirjaga (ilma autori nimeta) ning teises manuses on jutu pealkiri, autori kodanikunimi ning kontaktandmed (aadress, telefon, e-post).

Failide nimed peavad selgelt viitama, millises failis on võistlustöö ning millises kontaktandmed. Võistlustöö faili nimeks peab olema võistleva jutu pealkiri. Autori andmed tuleb esitada failis, mille nimes on lisaks võistleva jutu pealkirjale sõna "andmed".  Üld- või kutsehariduskoolide õpilased võivad soovi korral lisada e-kirja sisusse, millega failid saadetakse, sõna „õpilane“ ning kooli ja klassi/kursuse (õpilastele on eripreemiaks raamatud. Ülikool arvesse ei lähe).

·  Jutuvõistluse hindamine on anonüümne. Žüriil puudub juurdepääs autorite andmetele, neile edastatakse vaid fail võistleva jutuga.

·  Žürii liikmed, korraldava meeskonna liikmed ja nende perekonnaliikmed ei saa jutuvõistlusel autorina osaleda.

·  Osavõtu tingimustele mitte vastavad tööd on žüriil õigus kõrvale jätta.

·  Töö võistlusele esitamisega võtab autor vastutuse selle eest, et töö vastab võistluse tingimustele nii sisuliselt kui vormistuse poolest. Puuduste avastamise korral (nt varem avaldatud töö) on korraldajatel õigus osavõtja tulemus tühistada ning väljastatud auhind tagasi nõuda.

ŽÜRII

·  Žüriisse kuuluvad Reidar Andreson, Heinrich Weinberg, Eva Luts, Andri Riid, Maniakkide Tänav.

·  Žüriil puudub otsene ligipääs võistlusele laekuvatele töödele, need toimetab nendeni võistluse koordineerija Iris Jeletski.

·  Žürii liikmed hindavad jutte iseseisvalt ning anonüümselt. Jutuvõistluse korraldajad vastutavad selle eest, et autorid jäävad saladuseks kuni võitjate väljakuulutamiseni.

·  Vajadusel jagab žürii hinnatavad tööd mitmesse kategooriasse. Žüriil on õigus jätta mingis kategoorias auhind välja andmata ja anda välja eriauhind mõnes kategoorias.

AUTASUSTAMINE

·  Võistluse auhinnafond on 1000 eurot.

·  Jutuvõistluse võitjad kuulutatakse välja mais 2019 festivali Prima Vista raames Tartus.

·  Autasustamisest teavitatakse avalikkust korraldajate kodulehe ning muude kanalite kaudu.

·  Parimate lugude avaldamise eesõigus on kirjastusel Fantaasia. Kirjastus Fantaasia võib loobuda sellest eesõigusest kokkuleppel autoriga.

Täpsem info: e-mail eva.luts111@gmail.com

Palju õnne, Wachowskid (Kalver Tamm)

Järjekordset õnnitletavat valides ma püüan pigem vältida täies loomejõus sünnipäevalapsi. Seekord olen aga teinud teadliku erandi ja soovin õnne duole, millest pool on sündinud 29.detsembril 1967. aastal. Ehk et värskelt 51 aastasena on vähemalt vanuse poolest veel kõvasti aega lammutada. Kas selleks võimalust antakse, on muidugi juba eraldi teema. Pigem loodan, et antakse ja mul on kunagi põhjust ja vajadust seesinatset õnnitlust täiendada.

Tänasel päeval Wachowskitena tuntud Lilly (tema siis sünnipäevalaps) ja Lana (õest kaks ja pool aastat vanem) said sündides nimeks Andrew ja Laurence. Olid mõlemad tegevad kooliteatris ja -televisioonis, kõrgkoolis jäid õpingud katki ja vennad tegelesid mõnda aega ehitusmaailmas. Selle kõrvalt kirjutasid aga muuhulgas mõned graafilised novellid. Näiteks Clive Barkeri Hellraiseri seeriasse.

Varajaste tööde, tegemiste kohta lugedes jäi mulje, et esialgne ambitsioon oli vendadel stsenaristidena tegutseda, aga pärast seda, kui nende käsikiri pigem suuremal määral ümber kirjutati ja filmiks „The Assassins“ (1995) vändati otsustasid nad, et parem ikkagi ise lavastada. Hilisematest töödest on vaid „V for Vendetta“ (2005) selline, kus Wachowski Brothers on stsenaariumi kirjutanud, aga ei lavasta. On aga hoopiski jõulisemal positsioonil, nimelt produtsentidena tegevad.

Esimene lavastamisproov „Bound“ (1996) sai mõõdukalt kiita, järgmine tegi aga vennad ilmakuulsaks. „The Matrix“ (1999) on absoluutne fenomen. Kõige selgemini saab sellest aru nüüd pea' kakskümmend aastat filmi üle vaadates, kus järjest tulevad ette mingid hoopis teised filmid ja sarjad ja paroodianumbrid, kes on siit midagi laenanud või võtnud ette naljaks pöörata. Järjefimid Reloaded ja Revolutions (mõlemad 2003) nii pööraselt edukateks ei osutunud. Raha tõid küll mäetäie sisse, aga kriitikud nahutasid mõnuga.

Järgnes juba mainitud „V for Vendetta“ , kus siis lavastamisest väike paus võeti ning siis „Speed Racer“ (2008). Jaapani animel põhinev film, kus viimast korda olid lavastaja-stsenaristi-produtsendina ametis vennad Wachowskid. Cloud Atlase (2012) juures olid juba tegevad Lana ja Andy Wachowski ning Jupiter Ascending (2015) postritel viidatakse neile kui creators of the Matrix trilogy. Lilly tegi oma esimese avaliku etteaste seriaali Sense8 (2015-2018) eest auhinda vastu võttes 2016. aasta kevadel.

Wachowskitest stsenaristidena rääkides, siis kui „V for Vendetta“ kõrvale jätta, mis põhineb Alan Moore koomiksiraamatul, siis kõik, mis on sündinud pärast esimest Matrixit, on kriitikutelt parasjagu sakutada saanud. Ning ma ei ole siin ka praegu selleks, et öelda, et see on hirmus ebaõiglus olnud. Nende stsenaariumite kvaliteet on diskuteeritav. Ütlen ausalt, ma ei leidnud endas jõudu, pühendamaks ligi kolm tundi „Cloud Atlase“ üle vaatamiseks ja mul ei olnud absoluutselt mingit huvi värskendada mälu „Jupiter Ascending“ osas. Ma olen täiesti nõus nende hinnangutega, mis kiidavad Pilveatlase ambitsioonikust ja visuaali, aga minu jaoks on põhimõteline probleem, see kui filmi kohta saab öelda I gave up any attempt to work out the logical connections between the segments, stories and characters. Wachowskid ise muide on ses osas küllalt erandlikul seisukohal. Tavapäraselt ju lavastaja kinodesse jõudnud versiooniga päris 100% rahul ei ole ja sünnivad directors cut'id ja kommenteeritud väljaanded. Ehk et lavastaja tahab olla täiesti kindel, et tema visioon on vaatajale üheselt selgeks tehtud, et ei oleks mingeid kaksipidimõtlemisi. Wachowskid aga mitte ainult ei arva, et kinoversioon ongi täiesti valmis ja mingeid täiendusi ei vaja, nad eeldavadki oma filmidest, et need peaks vaatajat segadusse ajama/üllatama ja kui sul on filmis nähtu kohta mingi oma tõlgendus, siis on see väga hea ja tervitatav. Minu poolt ainult austus sellise kindlameelsuse eest, eriti kui selline kindlameelsus püsib ka pärast „Jupiter Ascending“ valmimist.

Visuaalse poole pealt aga on Wachowskite filmid senini silmale kaunid vaadata. Ei ole kordagi seda probleemi, et vaatad ja mõtled, et kuhu küll need kümned ja sajad miljonid eelarvevahendeid kulutati. Kõigis nende filmides on stseene, mida ma suu ammuli vaatasin (Jupiter Ascending siinkohal ainukese näitena, kus see ei olnud komplimendina mõeldud). Selline vaimustumine eeldab vaatajalt muidugi seda, et endast tuleb laps välja lasta. „Speed Racer“ kõige ehedama näitena. See film ei allu analüüsile. Lase aju lõdvaks ja mine vooluga kaasa. Täpseim võrdlus on ehk see, et tegemist on arkaadi mitte simulatsiooniga. Käisin teda kümme aastat tagasi kinos vaatamas ja olen pettumuse kartuses teadlikult vältinud uuesti vaatamist. Asjatult. Siiani täpselt sama eneseteadlik ja pöörane.

Hetkel ei suuda aga meenutada ja ei loe ka märkmetest välja, kas „Speed Raceri“ mõnes võtmestseenis vihma kallas või kasutati muudmoodi langeva vee motiivi... Nii, vaatasin üle. Loomulikult kasutati. Peategelased kahekesi autos, langetatakse oluline otsus ja vihma sajab. Koduseks ülesandeks jääb kontrollida, kas mõnes nende filmis seda võtet ei ole kasutatud. V for Vendettas muide öeldakse lausa otse välja „God is in the rain“. Usu teema siis teine loomingut läbiv motiiv. Kogu Matrixi triloogia on ju Lunastaja lugu ja „Cloud Atlas“ ühe religiooni kujunemise kronoloogia kõige ilmsemate näidetena.

Värskeim Wachowskitega seotud uudis on küll selline, et ühtegi uut projekti neil hetkel töös ei ole ja tööruumid ise on müügis, aga las tõmbavad natuke hinge ja küll jõuavad põhjust anda Lana sünnipäevaks uue õnnitluse kirjutamiseks. Eriti kui arvestada praeguseks nähtud „Sense8“ kolme seeriat. Siiani on väga lubav. Anne on jääv, vahepeal ongi ehk vaja patareisid laadida.

Päeva materjal Wikipedias, november 2018 (Taivo Rist)

KUU ARVUTIMÄNG: "Sparta vaim" (2. november, avaldamise aastapäev)

"Sõjajumala" seeria 6. ja kronoloogilises järjestuses 4. mäng. Eks see üks vägev tapmise mäng ole. Peategelane oli eelmises osas löönud maha sõjajumala Arese ja saanud ise uueks sõjajumalaks. Seekord on nende seas, kes maha lüüa tuleb, surematu koletis Skylla, surmajumal Thanatos ja isegi oma ema. Peale selle kakleb ta oma vennaga, maha ta teda ei löö, aga surmast vend sellegipoolest ei pääse. Mängus on ka eri raskusastmega mõistatusi ja platvormmängu elemente. Kriitika oli valdavalt positiivne ja auhinnadki ei jäänud tulemata.

https://en.wikipedia.org/wiki/God_of_War:_Ghost_of_Sparta

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: Nemegtomaia (8. november)

Nemegtomaia oli lindsisalik, kes elas hiliskriidi ajal kuni suure sauruste väljasuremise sündmuseni. Tema jäänused leiti Mongoolia kõige lõunapoolsemas osas Nemegti piirkonnas, mille järgi saigi nime. Ta oli 2 m pikk ja kaalus 40 kg. Tal olid suled ja papagoinokk ning kummalgi käel 3 sõrme, millest pöial oli suurim ja terava küünisega. Leitud on ka pesajäänuseid, kuid mitte ühtki tervet muna. Mida ta sõi, selles osas teadlaste arvamused lahknevad, aga taimetoitu.

https://en.wikipedia.org/wiki/Nemegtomaia

KUU KOOMIKS: "Archie vs. Predator" (12. november)

Archie koomiksist olete kuulnud? Nojah, ulme ei ole. Hakkaja koolipoiss Archie elab läbi kõiksuguseid seiklusi, sealhulgas semmib kahe kauni plikaga, kellest üks on blond ja teine brünett. Hakkas ilmuma 1939 ja laseb tänapäevani välja. Mis saab küll siis, kui see teismeliste kamp lasta kokku Predaatoriga? Hulgaliselt musta huumorit. Kuna neil on käepärast eksperimentaalne kõigi haavade ravi masin, siis võib eeldada, et ellu jääb neid rohkem kui üks, aga kõik ometi Predaatori käest elusana ei pääse. "Archie vs. Predator" ilmus 2015. aastal ja kriitika on positiivne. Muide, autor Alex de Campi on naisterahvas.

https://en.wikipedia.org/wiki/Archie_vs._Predator

KUU KEEMIA: nihoonium (17. november)

Olete kuulnud sellisest keemilisest elemendist kui nihoonium? Kas see üldse päriselt eksisteerib või ainus ulmeteostes? On siiski päriselt selline, järjenumbriga 113 ja teise nimega ekatallium. Nihoonium on väga radioaktiivne: stabiilseima teadaoleva isotoobi poolestusaeg on 8 sekundit. Keemiliste omaduste väljaselgitamist takistab asjaolu, et nihoonium osutus üllatavalt lenduvaks. Avastati aastal 2003.

https://en.wikipedia.org/wiki/Nihonium

KUU ULMEFILM: "Kolmnurk" (22. november, esiekraniseeringu 20. aastapäev)

X-failide 6. hooaja 3. episood. Fox Mulder sõidab Bermuuda kolmnurka (sellest episoodi nimigi), kulgeb ajas tagasi 1939. aastasse ja satub laevale, mille natsid kaaperdavad. Laeval on ka väga Scully-sarnane naisterahvas, keda Mulder suudleb. Ja siis satub tagasi kaasaega 1998. aastal, kus püüab selgitada oma läbielamisi, mida kõik luuludeks peavad. Scully peab armastusavaldust tingituks suurest hulgast rahustitest. Episoodis on tohutult vihjeid "Võlur Ozile", millest tehtud film ilmus samal 1939. aastal, milles tegevus toimub. Episood nimetati "Emmy" kandidaadiks parima helirežii kategoorias.

https://en.wikipedia.org/wiki/Triangle_(The_X-Files)

KUU KOSMOSEPILT: Soyuz TMA-14M maandumine (10. november)

Maandumine toimus 12. märtsil 2015 õnnestunult. Pildil on ka pilvede meri.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Expedition_42_Soyuz_TMA-14M_Landing_(201503120102HQ).jpg

KUU KOSMOSEPILT: Stephani kvintett (22. november)

Stephani kvinteti avastas prantsuse astronoom Édouard Stephan juba 1877 ja see on 5 galaktikast koosnev galaktikarühm Pegasuse tähtkujus. Neli neist liiguvad üksteise suunas ja hakkavad ühinema.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Stephan%27s_Quintet_Hubble_2009.full_denoise.jpg

KUU MÜTOLOOGIAPILT: Õnne allegooria (26. november)

Itaalia kunstniku Salvator Rosa maal 1658/9. aastast. Täitsa suur teine, 200×133 cm. Tavaliselt kujutatakse õnne pimedana, aga sellel maalil on nägija. Sellegipoolest pillab õnne nendele, kel seda põrmugi vaja pole, nimelt loomadele. See maal tekitas tohutu skandaali ning kunstnikku ähvardati vanglakaristuse ja kirikust väljaheitmisega. Rosa pidi esinema avaliku vabandusega, et tema maalil kujutatud sead ei ole vaimulikud, eeslid ei ole aadlikud ning linnud ja jahiloomad ei ole Itaalia valitsejad, aga roos, keda eesel tallab, ei ole tema ise.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Salvator_Rosa_(Italian)_-_Allegory_of_Fortune_-_Google_Art_Project.jpg

KUU KULTUURILOEND: John W. Campbelli auhind parimale uuele kirjanikule (2. november)

John W. Campbelli auhinda antakse välja alates 1973. aastast parimale USA uustulnukast kirjanikule. Kandidaate on olnud 4–8, kelle seast valitakse võitja. Auhinnad jagab kätte Maailma Ulmeühing (World Science Fiction Society) Worldconil koos Hugo auhinnatseremooniaga. Auhinda spondeerib ettevõte Dell Magazines, mis annab välja hulka ulmeajakirju. Esimesena pälvis Campbelli auhinna Jerry Pournelle. Juba järgmisel aastal sündis ainus "viik", kus auhind jäi Spider Robinsoni ja Lisa Tuttle'i vahel jagamisele, järgmistel aastatel on võitja alati üheselt selgunud. 51 inimest on nimetatud kandidaadiks kaks korda, nendest 17 on selle teisel katsel saanud. Kas mõnel aastal on võitjaks kuulutatud see, kes seda ei väärinud? Kas keegi on teenimatult ilma jäänud? Kas peaks mõne raamatu alla tõmbama või ostma või koguni eesti keelde tõlkima?

https://en.wikipedia.org/wiki/John_W._Campbell_Award_for_Best_New_Writer

KUU EBAKULTUURILOEND: maailmalõpuennustused (19. november)

Läbi aegade on maailma peatset lõppu ennustanud tohutu hulk inimesi, kelle hulgas on olnud paavste, muid usumehi (Martin Luther, mormoonid, Jehoova tunnistajad), kunstnikke (Sandro Botticelli), maadeavastajaid (Kolumbus), revolutsionääre (Jan Matthys, Thomas Müntzer), teadlasi (Regiomontanus, John Napier, Jacob Bernoulli), kurjategijaid (Charles Manson) ja nii edasi ja nii edasi (vandenõuteoreetik David Meade, Grigori Rasputin, Nostradamus). Maailma lõpu põhjusteks on nimetatud vägagi erinevaid sündmusi. Ükski neist ennustustest pole täide läinud. Ei tea, miks küll järgmised peaksid täituma? Aga kas mõnest saab inspiratsiooni jutu kirjutamiseks?

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_dates_predicted_for_apocalyptic_events

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISM: Umeda Sky (22. november)

Niisiis, mis on pildil? Jaapanis asuva Osaka prefektuuri kõrguselt 19. hoone pildistatuna alt üles. Koosneb kahest 40-korruselisest tornist, millest 2 ülemist on omavahel ühendatud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Umeda_Sky_Building,_Osaka,_November_2016_-01.jpg

KUU VANAFILM: "Tema eelajalooline minevik" (7. november)

Charlie Chaplini 22 minuti pikkuses 1914. aasta filmis "Tema eelajalooline minevik" kandub Charlie ürgaega, kus katsub pealik Madalkulmult hõimu valitsemist ja lemmiknaist üle lüüa. See oli Chaplini viimane film Keystone'i stuudios ja enamikuga kaasnäitlejatest ei näidelnud ta enam kunagi koos. Üks erandeid on pealik Madalkulmu kehastanud Mack Swain, kellega Chaplin tegi 11 aastat hiljem "Kullapalavikku". Kaks peamist kaunitari olid Helen Carruthers ja Cecile Arnold. Kummalegi oli see üks viimaseid filme. Järgmise aasta mais katsus Carruthers end tappa, jäi küll ellu, aga tema neerud said pöördumatult kahjustada ja 1925 tappis ta end juba korralikumalt, hüpates New Yorgis aknast välja. Arnold abiellus 1917 pankuriga ja suri 1931 Hongkongis grippi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:His_Prehistoric_Past_(1914).webm

KUU VANAFILM: "Musgrave'i rituaali seiklus" (28. november)

1893. aastal ilmunud Sherlock Holmesi jutu 1912. aastal Prantsusmaal tehtud 18 minuti pikkune ekraniseering on ühtlasi selle jutu esimene ekraniseering. Ingliskeelne film valmis alles 1943.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Le_tr%C3%A9sor_des_Musgraves_(1912).webm

Repliik: Ulme maine ehk enesepettuse magus valu (Raul Sulbi)

Ääremärkusi Belialsi, Kallase ja Lutsu artiklitele ja üht-teist muudki

Veiko Belialsi, Jüri Kallase ja Eva Lutsu artiklid selle aasta Reaktori numbrites tegelevad eesti ulmekirjanduse ja ulmeseltskonna mainega, nagu see paistab meie siseringist väljapoole. Igaüks veidi oma nurga alt, aga siiski. Alguse sai kogu see torm veeklaasis Joel Jansi (ennemalt tuntud nime all Metsavana) ja Kristjan Sanderi tülist BAASis ja ulmelistis sf2001, kus oli veidi raske 100%-lise selgusega pooli valida, kuna asjalikke ja rumalaid mõtteid kõlas võrdse vahvusega mõlemalt poolt.

Aga. Süüdistusi eesti ulme maine allatirimises ja hävitamises olen saanud ka mina. 22. veebruaril 2005. aastal avaldas Eesti Ekspressi kultuurilisa Areen ajakirjanik Fagira D. Morti loo eesti ulme hetkeolukorrast, loo, mille peamine allikas olin mina, vestlus minuga. Kirjeldasin selles loos ausalt oma tollaseid tundeid ja vaateid ulmefändomile ja algupärasele ulmekirjandusele, mis minu mulje järgi oli pärast minu enda poolt Kuldajastuks ristitud nn. Algernoni revolutsiooni eesti ulmes (1999–2002) tegemas tõsist vähikäiku: langenud oli tekstide tase, Stalkereid anti pikaks venitatud suvaulmelistele anekdootidele (kehva naljamehe Erkki Kõlu mingi lugu) ja sajandivahetuse elevusest oli alles vaid lõppematu pohmell. 1999.–2000. aasta põhilised lühiproosaautorid, kes selle revolutsiooni esile kutsusid, olid lühiloomingu viljelemisest suuresti loobunud ja noh, kõige laiemalt ei paistnud pilt kuigi lootusrikas.

Pärast mu loo ilmumist puhkes muidugi järjekordne torm veeklaasis: ulmelistis ja foorumites, blogides ja kindlasti ka õllekannu taga sõimati mind ja tõrvati kus aga jõuti: tegu olla mingite Sulbi luuludega, tema enda isiklikust elust tulenevate kibestumiste väljaelamisega ulme aadressil ja mida kõike veel. Lisaks püüti mulle kaela määrida tolle loo kaasautorlust, kuigi ma olin vaid ajakirjaniku jaoks loo kirjutamisel ekspert-allikas, mingit sõnaõigust lõpliku loo üle mul ju polnud. Eks ma neile insinuatsioonidele jõudumööda vastasin, aga kõigile kindlasti ei jõudnud.

Mis on sellest juhtumist tarkuseterana kaasa võtta, on tõsiasi, et mul oli tegelikult õigus. Pruukis Andri Riidil 2016. aastal vaadata otsa numbritele ja teha pisut statistikat eesti ulme kvantitatiivsete arengute kohta, kui selgus, et 2000ndate keskel oligi eesti ulmes varasema ja hilisemaga võrreldes silmaganähtav sügav mõõn, et see ei olnud mingi minu luul. Lihtsalt taas kord, nagu ka Kuldajastu kättejõudmise äratabamisega, märkasin mina seda mõõna juba reaalajas, kui ülejäänud seltskond seda enesele mingil juhul tunnistama polnud valmis. Aga kümnendi keskpaigas tabaski eesti ulmet ajutine langus: algupärase ja tõlkeulme avaldamine tegi vähikäiku, auhindu said vastavasse aastasse äraeksinud harvad head ulmetekstid, konkurents oli kadunud, drastiliselt kukkus BAAS-iarvustuste hulk jne jne jne.

Eesti ulme Kuldajastust, millele ma olen tagasi vaadanud Algernoni selle aasta talvenumbris, rääkisin ma esmakordselt Loomingus 4/2000 (artikli pikem versioon hiljem Algernonis). Toona heideti mulle ette liigset eufooriat, hiljem on see häirinud tänaseid autoreid ja ulmepraktikuid, kui mingi silt, millega ma püüaksin justkui nende tööd alaväärtustada ja viidata, et «varem oli parem». Nagu ma nüüd värskes Algernoni numbris seletasin, ei ole asi kunagi olnud selles. Kuldajastu ei ole ei Ameerikas ega meil pidanud kunagi tähendama seda, et hiljem on kirjutatud kehvemalt kui siis. Kuldajastu, nagu ma tolles Algernoni artiklis äsja pikemalt selgitasin, tähendab nii Ameerika kui meie kontekstis omalaadset inkubatsiooniperioodi, mil varasem, kuidagi amatöörlikuhõnguga ja armsalt derivatiivne esimese põlvkonna žanriulme ühe lühikese ja intensiivse perioodi jooksul ühes ajakirjas ühe üsna selgelt piiritletud autorkonna poolt ära professionaliseeritakse, täiskasvanulikuks muudetakse, nii et seda pole enam häbi kirjanduslikule peavoolule näidata ja endale kohta laua taga nõuda (sellest lõikavad nii Ameerika kui eesti näitel kasu ka need esimese põlve autorid, kes seda vaid soovivad ja samuti ära professionaliseeruvad). Kuldajastu ei tähenda mingit üleüldist Kungla aega või hetke, mil ulme maine oleks kooliõpetajate ja EKLi funktsionääride silmis aegade parim, see on konkreetne ajaloolise sisuga paralleel.

Igatahes olen ma ühtviisi sõimata saanud, kui olen meie ulmeelust väljapoole peegeldanud positiivset (Kuldajastu) või siis negatiivset (sellele järgnenud mõõn&pohmell). Aga laiem küsimus siit tõusetub: kas me üldse tohime ja peame oma fändomisiseseid mainekujunduslikke mõtteid kuidagi kirjandusliku peavoolu, Eesti kultuuriavalikkusega jagama?

Belials väljendab oma «manifestis» mõtteid, millega ma 100%-liselt kindlasti ei nõustu. Meenutan ja rõhutan siinkohal mõningaid tõsiasju. Ulmefännid on alati ja kõikjal maailmas olnud äärmiselt häälekas ja otseütlev seltskond, nii on paratamatu, et midagi sellest jääb ka peavoolumeedia silma/kõrva. Ulmefännide kriitika oma lemmikvaldkonna suhtes on kõige teravam kriitika, mida mina misiganes valdkonnas näinud olen. Meenutagem 1990ndaid.

Toona tekkis organiseerunud ulmefändom peamiselt ulmelisti sf2001 tellijate põhjal, kellest paljud olid arvuti-taustaga inimesed, seda ajal, kui enamik paberväljaannetes ulmet avaldama hakanud eesti autoreist internetiga veel sinasõbrad polnud, neil polnud tihti e-mailigi, nad ei pääsenud ise lugema ajakirja Algernon, mis samuti nende tekste avaldama hakkas. Toonane fändom oli tihti oma ingliskeelse lugemuse tõttu laiema silmaringiga kui tollased kirjastajad-toimetajad ja kodumaised autorid. Mäletan, et Varraku peatoimetaja ja ulmesarja F koostaja Krista Kaer tundus esimesel Estconil kohati nagu natuke solvunudki, et ulmefännid üldise kiidukooriga ei võtnud vastu ta teateid raamatuist, mis on peatselt ilmumas, vaid julgesid neid valikuid küsimärgi alla seada ja pakkusid ise välja mingeid nende meelest olulisi asju. Kindlasti oli see varasema Eesti kirjastuseluga harjunud inimesele harjumatu ja võõras, et lugejad teadsid rohkem (või samapalju) kui toimetaja-kirjastaja.

Aga see terav kriitika ei tähenda tegelikult ju midagi muud, kui et fännidele lihtsalt läheb see nende valdkond väga-väga korda ja nad tahavad, et kõik selles oleks tipptasemel, see ongi selline omamoodi «peksab, järelikult armastab» sündroomi ülekandumine kirjandusilma. Negatiivset kriitikat mittetegevat fändomit mina ausalt öelda ei oska ette kujutada. Negatiivse kriitika vastu aitab ainult maksimaalselt paksu naha kasvatamine ja samal ajal sellest kriitikast kasulike momentide meeldejätmine ja vastavalt talitamine.

Loomulikult põhjustab kriitika tülisid, lisaks siis puhtalt isikute omavahelisest läbisaamatusest või vastastikkusest põlgusest tingitud konfliktidele, aga need tülid üldiselt ajapikku lahenevad. Eva Luts ütleb ses mõttes õigesti, et «lepitab aeg ja mittesuhtlemine, ilmselt ka mingi sisemine soov tegelikult jälle suhelda...» Tõsi on ka see, et tüli laineharjal tehtav kriitika ei mõju üldiselt usutavalt ega objektiivselt.

Veiko Belials räägib ulme kõlapinna laiendamisest. Jään siin sarnaselt Jüri Kallasele üsna skeptiliseks ja nõustun tema teesiga, et eesti ulmet peale keegi meie enda siseringi õieti ei vaja ja sellest huvituma kunagi ei hakka. Ma ei näe sügavat mõtet korraldada «ninast veri välja»-aktiivsusega igasugu üritusi, kus saab ulmeühingu roll-upi lahti keerata ja mida saab pärast ühingu tegevuse aastaülevaates mainida. Ei näe mõtet just sel juhul, kui neile koguneb ulmehuvilisi enam-vähem ühe käe sõrmede jagu, nagu juhtus kunagi aastapäevad või pisut enam tagasi ühes Tartu linna depressiivsevõitu baaris, kus ettekandmisele tulnud ulmealane loeng küll kuidagi depressiivne polnud. Ometi jättis sedasorti üritusel osalemine ja hiljem kuulmine, kuidas seda uhkusega ühingu tegevuse aastaülevaates ära mainiti, kuidagi mõttetu mulje, kuna tegelikkus oli ju see, et üritus kukkus osalejate pea puuduliku arvu tõttu tegelikult kahjuks läbi. Sama naeruväärne tundub mu jaoks olevat Eesti Kirjanike Liidu ulmesektsiooni ümber üleskeerutatav tolm. Sisuliselt on see mingi kunstlik ja EKLi jaoks ebavajalik jätke, midagi pimesoole sarnast ning see, et selle olemasolust eri aegadel erinevad inimesed elevusse satuvad ja sellele mingeid suuri lootusi panevad, on noh… hale ja naljakas korraga. Viimase 6–7 aasta jooksul olen ma lihtsalt nii mitu korda erinevate inimeste suust kuulnud, kuidas seesinane sektsioon kohe mühinal tööle hakkab või ellu äratatakse, kuidas läbi liidu saab riiklikud kultuurarahad taha Algernon või kuidas pannakse käima paberil ulme-Looming. Mitte midagi ei ole juhtunud. Mitte midagi ei ole juhtunud, kordan ma. Ilmselt ei juhtu ka edaspidi.

Ulme ei hakka laiemat kultuuriavalikkust kunagi tõsisemalt huvitama. Ja kui ikka sektsioonil mingeid reaalseid töötulemusi ette näidata pole ja see vaid asjassepühendatute endi jaoks laheda mänguasja ja põneva leluna toimib, on mõttetu seda ka igas intervjuus või artiklis ära mainida kui mingit respekti-projekti, edulugu sellest, kuidas kunagi nišis vaevelnud eesti ulme on nüüd peavoolu poolt aktsepteeritud. Pähh! Pole ta midagi. Janika Kronberg võib ju peatoimetajana hõigata, et saadetagu ulmet Loomingusse, küll siis avaldaks, kui aga vastava žurnaali ilukirjandusosa toimetavad prouad žanriulmet kirjanduseks ei pea, võid ju peaga vastu seina joosta, aga midagi ei juhtu. Seinaga.

Kommentaariks Belialsi mälupiltidele ulmeelu kajastamisest peavoolumeedias tuleks mainida, et žanriulme on ETV ekraanile pääsenud siiski ka enne tema presidentuuri säravaid saavutusi. Juba 2002. aastal, kui allakirjutanu koostamisel ilmus Varrakus mahukas «Eesti ulme antoloogia», võttis ETV kultuurisaade «OP» sellest minuga pika intervjuu teha. Nii et ei olnud varem selle ulme mainega kuidagi halvemad lood. Ega ka paremad.

Jüri Kallase vastuväide jaburate pseudonüümide asjus, mida Belials taunib, kuna need vähendavad žanri tõsiseltvõetavust, on ses mõttes natuke kummaline nagu ka nõukaaegsete tarifitseerimiskomisjonide meenutamine, et toetas ju 1998.-1999. aastal Jüri Algernoni toimetuse liikmena samuti seda, et pseudonüümid ei läheks päris käest ära ja säilitaks mingi inimnäolisuse. Maniakkide Tänav tundus tõesti leidlik ja humoorikas pseudonüüm, aga kui tema tuules ta bändikaaslasi ja teisi igasugu Vale-Dmitrite, Canis Vedrude, Dragoforide jms nimede all Algernoni imbuma hakkas, oli Jüri just «tarifitseerimise» poolt. Loomulikult vähendavad jaburad pseudonüümid ehk siis omaaegsete netifoorumite varjunimede või punkarikampade hüüdnimede kasutamine kirjanikunimena autori ja teksti tõsiseltvõetavust, millest on õnneks nüüd needsamad autoridki üha enam aru hakanud saama.

Rääkides teisest teemast, siis kindlasti ei tule kodumaise ulme mainele kuidagi kasuks kriitikameele puudumine iseenda tegevuste suhtes. Kui ikka fändomiväline ulmehuviline tuleb ulmegrupis ütlema, et tema meelest on eesti ulme kehv, siis esimese reaktsioonina teda pasalaadungiga üle valada ja hakata tegema märkusi tema isiku (nime, foto) kohta, pole ilmselt targim mõte. Isegi juhul, kui ta on end kehvasti ja raskestiarusaadavalt väljendanud. On ju Karl Kivili mure tegelikult täiesti siiras: ta teab mitmeid ulmehuvilisi, kes kodumaist ulmet lihtsalt lugeda ei taha ja piirduvad uuema ingliskeelse ulmekirjandusega, kuna see eesti oma on oma praegustes väljendusvormides enamasti stilistiliselt äbarik ja temaatiliselt absurdne ning ebahuvitav. Väga mugav on tema etteheidetest välja noppida vaid ühte poolt ja pareerida kogu kriitikat sellega, et teemad, mis kellelegi huvi pakuvad, on väga individuaalsed jne. Tegelikult rääkis Kivil ju samast asjast, millest oma manifestis Belials, kes nimetas sedasorti tekstide esiletõusu, siseringis kiitmist ja auhindadega pärgamist «kiirulmeks», selle ajastuks. Vaadatagu järele.

Kivili peamine etteheide eesti ulmele oli mu arusaamist mööda siiski ka selles, et seda kõnealust võrreldes suvalise angloameerika ulmetekstiga lihtsalt kirjutatakse halvasti, halvasti stilistiliselt, halvasti süntaksi tasemel. Ja kui lisada sinna see maitseküsimuseks olev aines, siis paraku kaob tõsiseltvõetavus. Kui päevast päeva tegutsevadki tuleviku kosmosejaamades ja tähelaevades kohalikud estronaudid Jomkad ja Pomšid (või kui mõne teise autori loomingust näidet otsida, siis kepimeestest übermenschid Ottokarid jmt), kes räägivad vaid poetagust kõnekeelt või siis püüdlikult 1970ndate lasteraamatuist pärit kõnekäändudes, on natuke naiivne selliste tekstide pealt kirjanikupalka oodata. Ja ei maksa kriitiku etteheiteid pareerida võlusõnadega «aga Hargla...», sest Kivil on korduvalt öelnud, et Hargla looming talle väga meeldib ja see on üks väheseid kordi, kui eesti ulmes tuleb välja «nagu välismaal». Mitte ainus kord, loomulikult on selliseid tõsiseltvõetavaid ja täiskasvanud tekste ka teistel autoritel (ka nendel, kes selle peamise kriitikarahe alla on jäänud), aga üldpildis need paraku ei domineeri. Lihtsalt igavesti ei saa poe taha punkarit mängima ja «munapeadest intelligendinärakaid» kiruma jääda.

Suureks tuleb saada!

Repliik: Veel mõtteid singulaarsuse jumalast (Ander Skarp)

J.J. Metsavana arutles novembrikuu Reaktoris singulaarsete jumalate ja tehisintellekti üle, üritades jõuda selgusele, milles peitub inimkonna kollektiivne hirm kurjade kavatsustega robotite ees.

Kui me mõtleme tehisintellekti, ehk ingliskeelse lühendiga märgitult AI peale, siis me tahes-tahtmata langeme mingisse kindlasse mõttemalli – tehisintellekt, isegi kui meil õnnestuks teda putitada 101% pärisintellekti sarnaseks, nii et ta käituks ja oleks täpselt nagu inimene, oleks meie jaoks ikkagi tehislik, loodu. Kuidas eristada ideaalset, eristamatut tehisintellekti nö. pärisintellektist? Kas lihtsalt teadmine, et see teadvus seal on inimese loodud, muudab selle teadvuse olemust? Ma usun, et meie, kui kõrvaliste vaatlejate jaoks küll, ent kas tehisintellekt ise ennast tehislikuks peab ja kui peab, siis kas see muudab midagi tema mõtlemises? Igasugu intellekti aluseks peab olema teadvus – teadlik olemine iseenesest ja oma positsioonist ümbritseva taustsüsteemi suhtes. Ei piisa sellest, et kirjutada terve sõnaraamat roboti sisse ning luua algoritm, mille alusel robot neid sõnu lauseteks formuleerides meile vastuseid hakkaks andma – selleks, et olla oma vastustest teadlik ja osata iseseisvalt ka uusi seoseid oma vastuste ja nendelt saadud reaktsioonide põhjal luua, peab tal olema mingitmoodi teadvus – eneseteadlikkus. Arenemisoskus.

Enne singulaarsuseni jõudmist peame selgeks tegema, mis on see, mis üldse teadvust peaks motiveerima kuhugi kulgema, millegi poole püüdlema. Nii nagu meie (tava)inimteadvus püüdleb pidevalt täiuslikkuse poole, oleme loonud arusaama, et tehisintellekti eesmärgiks peab olema pidev areng teadlikumaks ja arukamaks olemise suunal. Kuna eeldatavalt on AI mälumaht ja mäluga opereerimise kiirused ja kogused mõõtmatult suuremad, kui inimestel, siis saabub tema singulaarsuspunkt ka tunduvalt varem, kui tavalisel humanoidsel teadvusekandjal. Mis siis edasi, kui see singulaarsus on saavutatud? Jõuame huvitava paradoksini, sest kui singulaarsuseni ajendas arengut teadvustatud suhestumine taustasüsteemi, siis singulaarsus oleks justkui pöördepunkt, millest edasi kaob vajadus selle suhestumise järele. Kontrollimatu areng ei hooli enam kontrollitud keskkonnast.

Mis siis saab? Kas meie futuristide ja ulmemõtlejate ideed ja tulevikuvisioonid on olnud mõttetud? Kas inimkonna hirm tulevikus AI viha ja hävitavate laserkiirte ette sattuda on lihtsalt mõttetu hirm? Singulaarne intellect, olgu ta tehislik või mitte, ei hooli meist lihtsalt enam. Ka see hoolimatus võib olla meile hukatuslik - kuna oleme jumalastaatuse saavutanu jaoks olematud ja tähtsusetud, siis võib ta lihtsalt sõrmenipsuga meid kõiki hävitada, seda üleüldse enesele teadvustamata?

DC koomiksites on tegelane nimega AMAZO, kes on android võimega kopeerida kõike mida näeb (kaasa arvatud superkangelaste supervõimed). Algselt küllaltki piiratud võimetega tehisintellekt areneb läbi sündmuste üha arukamaks ja targemaks, osates hiljem juba talletada kõiki teadmisi ja kogemusi. Tema hilisemast singulaarsest olemusest annab ehk kõige paremini tunnistust juhtum, kus läbi kosmose oma sihtmärgi poole lennates jäi tema tee peale planeet, millest mööda põikamise asemel ta lihtsalt tekitas faasinihke ning liigutas planeedi teisele sagedusele, eemaldades niiviisi takistuse enda teelt. Kõike seda selleks, et mitte oma trajektoori muuta. Meie, inimeste jaoks täiesti hullumeelselt jabur käitumine. Aga kuidas mõtleb sellisel tasemel olev AI?

Arvatavasti on kuulsaim singulaarsuse saavutanud teadvus Doctor Manhattan, kes samuti DC maailmas tegutseb. Tema näol pole küll tegemist otseselt tehisintellektiga – kunagine tuumafüüsik, kes sai hukka plahvatuse tagajärel ning kelle teadvus seejärel algosakesi manipuleerides enesele uue keha lõi, on vast üks võimsamaid olendeid üldse DC maailmas, omades võimet luua ja hävitada mateeriat pelgalt mõttejõul. Lõpuks lahkub ta Maalt ning läheb loob terve uue universumi oma mängulauaks.

Ka telesarjades on singulaarsuse saavutanud teadvuste küsimust lahatud korduvalt. Esmajoones tulevad meelde Babylon 5, Stargate SG-1 ja Atlantis ning mööndustega Battlestar Galactica (2004).

Babylon 5 kirjeldas meile suisa mitut iidset rassi, kelle arengutase oli niivõrd ülimuslik teistest siinsetest rassidest, et nad osaliselt lahkusid ja oleks pidanud lahkuma juba miljonite aastate eest “teisele poole”. Mõned neist jäid maha, mõned neist modelleerisid uusi rasse erinevates galaktika nurkades – õpetades ja vajadusel karistades neid, mängides jumalaid. Sarja tegevuse ajaks oli neist iidseimatest alles jäänud vaid üks olend, kes käitus Tolkieni Gandalfiliku maiarina ning kaks iidset rassi – varjud ja vorlonid, kelle ülimuslik olemus ei lasknud neil leida kohta meie galaktikas – nii olid nad juba aastatuhandeid lapselikus võimuvõitluses nooremate rasside tähelepanu nimel. Varjud uskusid, et vaid läbi kaose ja korratuse toimub areng galaktilises plaanis, samas vorlonid mängisid korrapära ning teadmiste peale, maskeerides ennast paljude nooremate rasside jaoks ingliteks või muudeks nonde religioosses tavas tuntud taevalikeks olenditeks.

Stargate tutvustas meile nelja iidset rassi, kellest vaid üks – alteranid – oli saavutanud arengutaseme, mis lubas neil lahkuda füüsilisest eksistentsist kuhugi teadvuse kõrgemale tasemele. See võiks olla see singulaarsuse punkt, millest edasine jääb meile hetkel teadmata ja võimalik, et ka arusaamatuks. Osad alteranidest asusid oma kõrgema eksistentsi toitmise nimel religioosselt orjastama nooremaid rasse ja terveid galaktikaid. Nende olemise aluseks sai vaimujõud, mida nad ammutasid “tõelistelt uskujatelt”. Samas näiteks neljas iidsete rass – asgardi humanoidid – ei saavutanudki kunagi oma vaimset potentsiaali ja nende rass hävitas ennast ise geneetiliste manipulatsioonide tulemina.

Battlestar Galactica kirjeldas sadade tuhandete aastate taguseid sündmuseid, kus inimkonna eellased põgenesid robotite (cylonid) eest ning avastasid, et nende seas liiguvad lisaks metalsetele robotitele ka inimkehasse kloonitud digitaalsed teadvused. Mis paneb cyloneid jälitama inimkonna riismeid läbi galaktikate? Sarja autori jaoks oli põhjuseks religioossus, monoteistlik arusaam kõrgema jõu olemasolust.

Ja kuigi Battlestar Galactica otseselt singulaarsusest ei räägi, lahkab see siiski nii igavesti elava inimteadvuse kui ka talle alluva küberneetilise teadvuse püüdlustest singulaarsuse poole - läbi religioossete tõekspidamiste. Sari lõpeb pildiga, mis annab mõista, et vähemalt osad algsetest inimteadvustest, mis kloonitud kehadesse ennast laevad, on elus ja tegusad ka 100 000 aastat hiljem.

***

Mis tulevik meile siis toob? Kuidas saaksime kontrollida, et tehisintellekt ei plaaniks inimkonna hävitamist? Iga inimene teab, et inimteadvust mõjutab tema kasvukeskkond – sealt pärinevad tema väärtushinnangud, moraalinormid, teadmistejanu. Kui kunagi programmeerida tehisintellekt, kellel on potentsiaal saavutada teadvus ja iseolemise tunnetus, siis peaksime ikka kuradi kindlad olema, et tema algprogrammis, ehk nö. Lastetoas, ei oleks sisse kirjutatud maailmavallutuslikke plaane. Loomulikult on iga intellekti aluseks arenemine algkoodist edasi, teadmiste ammutamine ümbritsevast.

Eesti Vabariik tahab ka tehisintellekti arengute juures olla kui mitte just esirinnas, siis vähemalt jalga ukse vahel hoida. Juba paar aastat soojendatud ja sellest aastast suurema hooga käima lükatud krattide projekt on üks näide sellest. Tehisintellekti poolt vastu võetud otsuseid, olgugi, et need põhinevad etteantud algoritmidel, ei ole võimalik meil hetkel ette ennustada ning seega tuleb luua seaduslik raamistik, mis määraks ära – kes vastutab tehisintellekti otsuste eest!?

Me ei saa isegi kõige parema tahtmise juures panna tehisintellektile päitseid pähe, sest varem või hiljem saab ta ikkagi välja. Nii nagu Crichton kirjutas Ian Malcolmi suu läbi – “Because the history of evolution is that life escapes all barriers. Life breaks free. Life expands to new territories. Painfully, perhaps even dangerously. But life finds a way.”

Kujutan ette, et kuni singulaarsuse saavutamiseni sõltub tehisintellekti areng vaid meist ja meie suhestumisest “masinasse” ning edasise osas jääb meil vaid pöialt hoida, et AI ei googelda neid videosid, kus inimesed paki- ja testroboteid jalaga peksavad.

Artikkel: Minu teekond läbi Fukushima kummituslinnade (Rait Piir)

Selle aasta septembrikuus võtsin isiklikust ja professionaalsest huvist ette teekonna Fukushima prefektuuri Põhja-Jaapanis, kus 2011. aastal leidis aset tuumakatastroof, mille sarnast polnud maailm näinud Tšornobõlist saadik. Selle saatusliku aasta 11. märtsil tekkis Jaapani idarannikul Sendai linna lähedal ookeanis üheksa-magnituudine maavärin, mis on inimkonna ajaloo üks kõige võimsamaid registreeritud maavärinaid. Ränga raputuse tagajärjel sai tõsiselt kahjustada kohalik infrastruktuur ja piirkonnast kadus elekter.

Maavärina epitsentrist mitte kuigi kaugel paiknev Fukushima Daiichi tuumajaam lülitus elektri kadudes ümber diiselgeneraatoritele ja akudele ning töötajad otsustasid aktiivsed reaktorid välja lülitada (kolm reaktorit kuuest olid parajasti töös). Selleks, et neid mitte katki teha, tuli reaktorid maha jahutada aeglaselt, lülitades neid edasi-tagasi sisse ja välja. Mida toona keegi ei kahtlustanud, oli aga see, mis maavärinale järgnes.

Kuna Jaapan on seismiliselt väga aktiivne riik, siis oli Fukushima tuumajaam tegelikult hiidlainete eest kaitstud korraliku müüriga ja pärast tsunamihoiatuse välja andmist keegi selle pärast tuumajaamas liigselt ei muretsenud. Mitte keegi poleks suutnud aga ette näha, et laine osutub ligemale 40 meetri kõrguseks ja uhub üle tuumajaama kaitsemüüri, ujutades üle generaatorite ja akudega keldrid. Jahutus lakkas töötamast, merevesi lõpetas ringlemise ja hakkas keema. Reaktorid hakkasid üles sulama, toimusid plahvatused ja terve rannikuäärne piirkond sai saastatud, mille tõttu tuli evakueerida üle poole miljoni inimese. See on lühiversioon juhtunust.

Katastroof (maavärin ja tsunami) nõudis kokku  üle 20 000 inimelu ja radioaktiivse saaste tõttu loodi tuumajaama ümber 20-kilomeetrine eraldustsoon, mille sisse jäävad asulad muutusid kummituslinnadeks. Inimesed pole nendesse linnadesse veel tänapäevalgi naasnud ning suur osa eraldustsoonist on endiselt asustuskõlbmatu. Valitsus on tegelenud siiski aktiivselt saaste koristamisega ning mõned kohad on osaliselt ohutuks kuulutatud. Kuna peamine maantee on keemiliselt puhastatud, siis võib seda autoga läbida (aga mitte näiteks mootorrattaga), kuid peatumine on keelatud.

Minu pikemat reportaaži taifuuni eel katastroofitsoonis käigust võib lugeda  3. novembril ilmunud Postimehe numbrist või veebist, kus ta on paraku tasuline. Isiklikult leian, et lehelugu on õnnestunum, sest kujundajad nägid sellega vaeva ja tegid hea töö. Kellel on soov saada Fukushimas juhtunust ja sellest, mida sealsed inimesed pidid läbi elama, emotsionaalsemat ja isiklikumat laadi kogemus, soovitan kindlasti reportaaži lugeda.

Reaktoriga jagaksin aga mõningaid fotosid, mis loodetavasti inspireerivad mõnda lugejat postapokalüptilise ulmeloo kirjutamisel. Elu nendes linnades oli justkui käigupealt ajas tardunud. Inimesed olid jätnud sireeni järel kõik oma tegevused lihtsalt sinnapaika – baarides olid pudelid ja klaasid endiselt laual, kohvikud näitasid tuhmunud lõunamenüüsid ning autosalongides kogusid tolmu täiesti kasutamata sõiduautod ja mootorrattad.

Tänavatel kõndides valitses kummaline haudvaikus, mida saatsid ainult tuules kriuksuvad sildid ja kraaksuvad varesed. Taimed tungisid läbi teekatte ja võtsid võimust lagunevates elumajades. Tühjadest akendest vaatas välja vaid pimedus. Siin ja seal võis näha metsloomi nagu sead, kährikud ja faasanid – just neid loomi õnnestus mul oma silmaga märgata, kuid kokkuvõtvalt võib öelda, et loodus oli inimese taandumisega olukorra enda kätesse võtnud.

Nendes tühjades linnades käimine ja mõnede piirkonnas endiselt elavate inimestega rääkimine jättis minusse kustumatult sügava mulje, sest eestlasena võib olla nii raske ette kujutada, milleks loodus tegelikult võimeline on ja mida tähendab sellisel skaalal katastroofi läbi elamine personaalsel tasandil.

Eraldustsooni sisenemine algas julgustavate teeäärsete siltidega.

Teedel ja asulates võis sageli kohata radiatsiooni mõõdikuid. Kuna tee on keemiliselt puhastatud, siis on kiirgustase lubatu piires.

Namie linn oli üks vähestest kohtadest, kus võis autost väljuda ja ringi jalutada. Foto on tehtud ohutuks kuulutatud linnaosas, kuid näiteks hoonetesse sisenedes hakkas Geigeri loendur ikkagi kohe pragisema. Midagi puudutada ei soovitatud. Pildil on näha ka, kuidas taimed on hakanud tänavatel vohama.

Kokkuvarisemise äärel hoone Namies, mis sai maavärinas tugevalt kahjustada.

Veel üks kokkuvarisemise äärel hoone.

Võsa keset linna. Taustal olevad elumajad on kõik tühjad.

Kunagine kohalik meelelahutuskeskus. Vasakule jäi kunagi pubi nimega Red Star.

Kohalik kaubamaja on näinud paremaid päevi.

Taimedega kattuv kõrvaltänav Namies.

Kõrtsis on endiselt pudelid ja klaasid laual. Häire ajal lasid lihtsalt nii kunded kui töötajaid jalga.

Namiest lahkumine ohtlikematesse piirkondadesse. Autost mõnda aega välja ei saanud, sest kere töötas radiatsiooni kilbina. Geigeri loendurid pragisesid, kuid jäid ohutu kiirgustaseme piiridesse.

Teeääri täitsid hüljatud asulad.

Fukushima tuumajaamas genereeritud elekter saadeti mööda suuri liine otse Tokyosse.

Võssa kasvanud riisikasvataja maja.

Vana lainemüür (vasakul) ja uus ehitusjärgus müür, mille pealt foto on tehtud. Taamal on puude kohal näha tuumajaama korstnaid. Ma viibisin sellel hetkel jaamast vähem kui kahe kilomeetri kaugusel. Tuulesuundade tõttu võis seal vabalt seista ja kiirgustase oli normis.

Uus müür on märkimisväärselt kõrgem kui eelmine, aga 2011. aasta tsunami tuleks sellest ikkagi üle. Kuna rannikuääres keegi enam elada ei tohi, siis on selle rajamine tegelikult üks väga suur maksumaksja raha raiskamine.

Tsunami alla jäänud elumaja rannikul.

Jalanõud on endiselt koridoris.

Keegi on jätnud majas hukkunutele ohvrianni. Ma eeldan, et pudelis on mingit sorti alkohol.

Rannikule jäänud põhikool, mis jäi samuti tsunami alla. Kuna elekter kadus, siis ei kuulnud kool tsunami häiret ja lapsed evakueeriti kooli õuele. Nad oleks kõik viimseni surma saanud, kui paar nutikat last poleks läinud mereäärde ja märganud ebatavaliselt madalat veetaset. Nad hoiatasid õpetajaid võimaliku hiidlaine eest ja kogu koolipere põgenes jooksuga üle põldude lähimate mägede poole. Nad pääsesid tulvaveest napilt üle noatera.

Kuna koolikell oli ühendatud elektrivõrguga, jäi ta voolu kadumisega seisma ning näitab nüüd igavesti katastroofi kellaaega.

Radioaktiivse mulla hoidla.

Tühi Futaba linn. Isegi postapokalüptilises Jaapanis on sõiduteed paremas korras kui Eestis.

Kinni pandud ja rohtu kasvanud Shelli tankla.

Ebaseaduslik peatus teeääres. Foto paremal all nurgas on näha tuumajaama katust. Enam lähemale polnud võimalik pääseda ning minu ja plahvatanud reaktorite vahel oli vähem kui kilomeeter.

Okuma kummituslinn. Eramute sissepääsud on blokeeritud, et endised elanikud ei saaks midagi minema viia.

Artikkel: Pärast „Zoë lugu“. John Scalzi ja tema maailmad (Indrek Rüütel)

Ostsin novembris Tartu ulmikute igakuisel kogunemisel John Scalzi „Zoë loo“. Vastupidiselt oma sügavatele eelarvamustele selle raamatu suhtes. Hoolimata sellest, et ma jõudsin mingiks hetkeks vanamehe sõja maailmast ikka võrdlemisi ära tüdineda. Vaikselt tiksus kuklas mõte, et võibolla mul omal kodus viimasel ajal usinasti inglisekeelseid raamatuid neelavad tütarlapsed võtavad vahelduseks midagi eestikeelset kätte. Vahelduseks fantasyle ka stiilipuhast SF’i… Noh – lõppes see kõik muidugi sellega, et lugesin ise ka üsna ühe jutiga raamatu läbi. Jäin rahule ja hakkasin mõtlema. Ja mõtteid kirja panema. Kutsehaigus.

John Scalzi, sünd 1969, Fairfieldis (California). Elanud Los Angelesis (Eastern San Gabriel Valleys), Chicagos (Illinois), Fresnos (California), Sterlingis (Virginia); hetkel elab Bradfordis (Ohio). Õppinud Webb Schools of California; Chicago Ülikoolis (filosoofia). Käesoleval hetkel romaanikirjanik; varasemalt töötanud lisaks filmikriitiku, kolumnisti, kirjasaatja, toimetaja ja vabakutselise kirjanikuna. Abielus, üks laps, trobikond lemmikloomi.[1]

Lisaks ilukirjandusele (fiction) on kirjutanud (ja kirjutab jätkuvalt) ka mitteilukirjanduslikke tekste. Bibliograafiaga saab tutvuda siin. Ja nagu juba viidetest näha, siis peab regulaarselt isiklikku blogi Whatever (This machine mocks fascists).[2]

Oma esimese raamatu „Agents to the Stars“ kirjutas ta 1997.a ja avaldas selle oma kodulehel, paludes lugejatel oma äranägemist mööda raha annetada, kui neile raamat meeldis. Bibliograafias on raamatu järel aastaarv 2005, sest siis andis Subterranean Press selle väikeses tiraažis raamatuna välja.[3] Esimene raamatuna ilmunud Scalzi teos oli „Vanamehe sõda“ samuti 2005.a. Scalzi avaldas selle algul samuti peatükkide kaupa oma kodulehel, kust selle leidis kirjastus Tor.[4] Edasine on nö ajalugu.

Scalzi on tänaseks päevaks (parasjagu on detsember, 2018) ilmutanud 14 romaani, kui mitte lugeda „The End of All Things 1-4“, siis 3 lühiromaani ja trobikonna jutte. Arvestades, et olen lugenud läbi 12 romaani (ja mitte ühtegi eraldi arvesse tulevat lühiromaani ega juttu), siis noh – mingi ettekujutus autori loomingust ja tema stiilist on tekkinud.

Scalzi on kirjutanud valmis terve portsu vanemehe sõja maailma (Kolooniate Liidu) romaane. Nojah – võiks küll öelda, et nii „Human Division“ kui „The End of All Things“ on pigem siiski jutukogud, aga mis me ikka autori ja kirjastajaga vaidleme. Ja ma ei imestaks, kui ta selle maailma juurde veelgi naaseks. Vaatamata viimase romaani pealkirjale.

Pooleli on tal minimaalselt triloogiana välja hõigatud Interdependency sari, millest on ilmunud kaks osa: „Collapsing Empire“ ja „Consuming Fire“. Samuti kahe romaaniga on esindatud lähituleviku krimidraama Hadenite elust-olust ehk siis „Lock In“ ja „Head On“.

Neli eraldiseisvat romaani: „Agents to the Stars“, „The Android’s Dream“, „Fuzzy Nation“ ja „Redshirts“. Selle viimase eest sai ta muideks Hugo.

Muudest tema projektidest võib lugeda tema blogist artiklist „Books and Other Projects by John Scalzi“. Minu hinnangul üks põnevamaid neist on Netflixi plaan teha „Vanamehe sõjast“ seriaal.[5] Jääb vaid üle loota, et seda põhjalikult pekki ei keerata…

Vanamehe sõjast ja kõigest, mis sellele järgnes, ei taha eriti rääkida; kes on lugenud, teab niigi, kes pole, siis milleks rikkuda rõõmu. Lihtsalt olgu rõhutatud, et kõik need, kes „Tondibrigaadide“ juures nurisesid pettumusest, et nääh, pole ikka see, mis „Vanamehe sõda“, tahtsid pärast suurejoonelist kelgusõitu samalt nõlvalt teist korda alla lastes saada sama elamust, taipamata, et Scalzi võttis hoopis teise kelgu ja kolis naabermäe peale ümber. Ta isegi pole üritanud korrata seda, mis ta „Vanamehe sõjaga“ tegi. Jah – maailm on sama, osad tegelased on samad, kuid lugu on sootuks teine ja annab juba palju põhjalikuma vaate sellele maailmale. Kui ta üldse on selle sarja juures püüdnud kaks korda ühest mäest alla lasta, siis on seda „Viimane koloonia“ ja „Zoë lugu“, kuid ka viimase puhul on ta siiski teinud midagi enamat kui lihtsalt ümberjutustuse teise tegelase pilgu läbi.

Vaatamata minu üldjoontes kesisele ja selgelt negatiivsele hinnangule „Human Division’i“ ja „The End of All Things“ aadressil, on needki kaks raamatut olulised info allikatena ja vähemalt osaliselt lahedad.

Kõigi Scalzi raamatute ühiseks jooneks on esiteks nende loetavus: inglise keelt teise keelena valdava lugejana on neid originaalis mõnus tarbida. Paras väljakutse tõlkijale, kes siiani on püsinud vanamehe sõja maailmas ja kes paraku mitte alati ei ole suutnud esitatud väljakutse kõrguseni küündida. Minu jaoks oli esimesest hetkest selge, et ma ei viitsi oodata, kuniks midagi maakeelde jõuab (v.a „Zoë lugu“, millest hoidis just eemale seesama eelarvamus, et sama jutt ju mis „Viimases koloonias“) ja nii olen haaranud juba alates „Human Divisionist“ kõik Scalzi romaanid „trükisoojana“ olgu siis e-lugerisse või audioraamatuna.

Teise asjana tooksin välja autori „käekirja“, mida nii hästi iseloomustab tema blogi pealkiri Whatever – eestikeeli ’mida iganes’ natukese ’ah – mul savi’ lisandiga; vt whatever.scalzi.com/ . See on minu hinnangul üsna hästi ühe sõnaga blogiomaniku John Scalzi kirjutamisstiili kokku võttev. Ükskõik, kas Scalzi kirjutab tulnukate poolt „purki“ pistetud inimajust, mis opereerib kosmoselaeva, Hadeni sündroomi tõttu halvatud threep’i piloodist, kes töötab FBI agendina, teismelisest tüdrukust, kes peab teadaoleva universumi võimsaimate tulnukarassidega läbirääkimisi ühe tillukese inimkoloonia päästmiseks, karvastest elukatest džungliplaneedil, kus nendega kohtunud kaevur avastab, et need on intelligentsed pärismaalased või kogemata imperaatoriks tõusnud tütarlapse pongestustest päästa inimkonda vältimatust hävingust ja ise sealjuures ellu jääda – Scalzi jutustab sellest talle iseloomuliku veidi ülbe, sarkastilise, küünilise ja iroonilise tooniga. Samas kedagi väga otseselt mõnitamata ja alandamata. Või noh – kui tõesti, siis ehk mõningaid erakordselt lolle tüüpe…

Ideed vs lugu… Scalzi romaanides on ideid omajagu. (Jätan hetkel kõrvale nii „Fuzzy Nation’i“ kui „Redshirts’i“) Vanamehe sõja sarja suured kandvad ideed on elust kihisev universum, kus kõik mõistuslikud rassid on sõjas kõigiga. Või vähemalt nii näib… Alguses. (Vastukaaluna olgu näiteks ühe minu teise lemmiku McDevitti kõledale, tühjale ja teistmoodi hirmuäratavale universumile, kus mõistuslikud tsivilisatsioonid, nii vähe kui neid üldse on, asuvad nii ruumis kui ajas niivõrd kaugel, et kohtumine on ääretult vähetõenäoline.) Ilma eriliste spoileriteta – see Kolooniate Liidu sõdurite värbamise asi, mida ja kuidas nendega tehakse. Ja laiemas plaanis on see sõjavastane raamat. „Lock In“ ja „Head On“ – Scalzi ei ole „leiutanud“ hullu pandeemiat, vaid on vaadelnud, mismoodi see pandeemia on muutnud ühiskonda, milles me elame. Interdependency sarjas on ta loonud tähtedevahelise impeeriumi, mis tugineb kummalisele „hoovustevõrgustikule“, mis muudab tähelennud võimalikuks, aga mis ähvardab kokku variseda. Ehk siis tegemist on (majandus)poliitilise romaanisarjaga.

Samas on Scalzi jaoks oluline lugu kui niisugune, tegelased, kelle lood need on, mida ta jutustab. Ehk siis kui keegi otsib siit mingit eriti säravate ideede tulevärki, kus iga järgmist lehte pöörates tuleb mingi uus pöörane kontseptsioon, kus tegelaste tunnetele, mõtetele, sisemonoloogidele ja minu poolest kasvõi kohvikulauas istudes nende hommikusöögi detailsele kirjeldusele pole aega ega ruumi, siis tuleb pettuda. Mida on Scalzi lugudes õigupoolest sellist, mida mujal ulmes ei eksisteeri? Mida poleks juba varem öeldud? „Vanamehe sõda“ on võrreldud nii Heinleini kui Haldemaniga. Kloonimised, geneetilised muundamised, galaktikaimpeeriumid, sõjad tulnukatega – kõike seda oleme näinud ja lugenud.

Mis mulle Scalzi juures meeldib, ongi ilmselt see, et ta esita ulmeliste ideede traktaati romaani (jutustuse) pähe, vaid ta räägib lugu. Ja kui võibolla tundubki natuke kummaline, et ta sai Hugo sellise veidruse eest nagu „Redshirts“, siis võibolla peitub sealgi sõnum… Ei, Scalzi ei väida, et „Star Trek“ oleks halb ulme, küll aga teritab ta mõnuga hambaid „halva ulme“ kallal.

„Zoë lugu“, mis ajendas mind seda mõttejada kirjutama, on ehe näide esiteks sellest, kuidas Scalzi oskab üht ja sama lugu kaks korda rääkida, ja teha seda hästi. Tõepoolest – isegi vaatamata sellele, et ma laias laastus teadsin, mis ja kuidas, oli see nauditavalt kirja pandud. Teisalt annab see uut taustainfot, kirjutab lahti mõned asjad, mis seni olid teada väga üldjoontes. Olen kohanud väidet, et see on sihuke young adult moeröögatus. Ja mis siis? Pole patt, kui kirjanikul (või tema agendil ja kirjastajal) on ärivaistu ühest heast sarjast veelkord kasumit genereerida. Minu eelarvamus igatahes sai kummutatud ja ma olen rahul, et selle raamatu soetasin. Ma arvan, et see võiks edukalt toimida tegelikult sisenemispunktina justnimelt noortele ulmehuvilistele, kes võibolla „päris rasket“ asja ei taha, aga selline teismelise vaatepunktist antud lugu haagiks endaga kaasa küll. Nii et ühest küljest laiendus, teisalt hoopis potentsiaalne taga- või küljeuks vanamehe sõja maailma – kogu sarja võibki vabalt alustada hoopis sellest loost.

Ma reeglina tõlgete kallal ei oska ja ei taha viriseda. Aga Scalzi puhul… Mitte et nüüd viriseda, aga lihtsalt visata ilma peale laiali oma mõtted, mismoodi võinuks asi olla (ja kõik ju veel pole tõlgitud, mistõttu lootus pole päriselt surnud).

Kas tõlkida ’ghost’ ’tondiks’ või hoopis ’kummituseks’? Jah – meil on tondijutud, kuid ma ei saa parata, et sel on küljes miski lapsik kõla. „Ghost Brigades“ on kõike muud kui lapsik. Kui „Vanamehe sõda“ on ilmselgelt kirjutatud keel põses, gaas põhjas ja ei anna lugejale suurt aega seisma jääda ja mõtiskleda, et mis-siin-just-nüüd-juhtus!?!? – siis „Kummitusbrigaadid“ on sootuks teise tempoga, mõtlikum ja süngem tekst. Tont või kummitus? Maitse asi, eksole.

„Human division“ – kas „Inimkonna diviis“ või… „Inimkonna lõhenemine“…? Jällegi täiesti isiklik mulje, kuid sisu pinnalt on minu meelest selle loo point ikkagi inimkonna lõhenemine – Maa ja Kolooniate Liidu vahele löödud kiil. Rääkimata selles loos esile kerkivast humanistlikust plaanist, kuskil seal „Vanamehe sõja“ ja „Tondibrigaadide“ lehekülgedel nii selgelt olemas olnud sõjavastasusest, mis siin ja „The End of All Things“ lehekülgedel veelgi enam esile tuleb. Inimese isiklik lõhenemine. Ehk siis tegelikult näikse see pealkiri olema võrdlemisi tähendusrikas.

„Zoë loo“ puhul tundub mulle, et tõlkija ja toimetaja on ka teksti sisus natuke Scalzist maha jäänud. Päris seda mahlakust pole, mida ma eespool Scalzi käekirjaks nimetasin. Aga eks see ülipüüdlik teismelise kõnemaneeri ja mõttemaailma järgi aimamine ongi tänamatu töö… Siinseal lihtsalt hakkasid mõned asjad silma. Kõige naljakam oli, kui jõudsin tekstis sõnani ’gravitatsioonikaev’. Jäin kohe mõneks hetkeks mõtlema. Ei, iseenesest pole ju siin midagi valesti; ’gravity well’ on igagi aus termin inglise keeles ja seda esineb vist küll pea igas kosmoseteemalises ulmekas. Võibolla on seda ka teistes eestikeelsetes tõlgetes justnimelt ’gravitatsioonikaevuks’ tõlgitud. Lihtsalt ei mäleta hetkel… Aga juurdlesin päris pikalt, kas meil näiteks poleks võimalik mingit mõnusamat, rohkem oma terminit välja mõelda? Mitte, et ilmtingimata, nui neljaks peaks; aga noh – ulme ju ikkagi, fantaasia võiks töötada. Mängisin mõttes näiteks ’gravineeluga’, aga nagu me oleme paljudest sõnastustest näinud, siis sünnib sõnaloome käigus palju värdtermineid ja ainult üksikuid tõeliselt kirkaid uudissõnu.

Viimaks – ei saa aga jätta märkimata, et inglisekeelsele ’wow’ile’ on eestikeelne vaste ’vau’, mitte ’uau’, mis esimesel kohtamisel pani kulmu kergitama ja muigama, kuid iga järgneva korraga aina enam pinda käis.

Lõpetuseks: minu hinnangul ei ole Scalzi kindlasti mitte ühe romaani (staar)autor. Pigem on ta ühtlaselt kõrgel tasemel ja mis seal ikka nuriseda, kui oma esimesest sarjast on ta viimase võtnud ja „The End of All Things“ puhul sarnaneb olukord juba kivist vee välja väänamisele. Publiku tungival nõudmisel ja kuniks müüb, on ju hästi. Erinevalt levinud hinnangule on „Tondibrigaadid“ (ptüi – oled sa tont või inimene!?) ülikõva teos. Ja enda suurimaks üllatuseks leian, et ka „Zoë lugu“ on igati väärikas teos Scalzi bibliograafias. Loodetavasti on Fantaasial (või mõnel teisel kirjastusel) tahtmist ka teisi teoseid tõlkida. Krimifännidele võiks meeldida „Lock In“ ja „Head On“, kosmoseooperi austajatele Interdependency sari. Ja kui keegi tahab lihtsalt igapäeva halluse eest põgeneda, ilma pikaajalist pühendumist võtmata, siis „Fuzzy Nation“ pakub kindlasti mõned mõnusad tunnid.

[1] A Brief Biography of John Scalzi (https://whatever.scalzi.com/about/a-brief-biography-of-john-scalzi/; 09.12.18)

[2]Mida iganes (See masin mõnitab fašiste). Variatsioonidena võiks veel eestindada nt ‘ükskõik mis’ või ‘ah – mul savi’.

[3]John Scalzi (https://en.wikipedia.org/wiki/John_Scalzi; 09.12.18)

[4]John Scalzi (https://en.wikipedia.org/wiki/John_Scalzi; 09.12.18)

[5] Books and Other Projects by John Scalzi (https://whatever.scalzi.com/about/books-by-john-scalzi/; 09.21.18)

Segavereline koomiksimaailm: Punahänna unenägu (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Detsembrinumbris heidame pilgu veebikoomiksile “Punahänna unenägu” (“A Redtail’s Dream” / “Punahännän uni”).

Tegu on lõpuni valmis looga, mille kirjutas ja joonistas Soomerootsi autor Minna Sundberg. Koomiks ilmus 2011-2013 inglise ja soome keeles (keelt saab vahetada käigu pealt kasvõi igal leheküljel) ja loo sisukorra leiab siit: www.minnasundberg.fi/comicindex.php

“Punahänna unenägu” on pühadeseiklus, kus Põhjala mütoloogiaga põimub heaolust pakatav küla-olu ahjusoojade saiade, vabaõhu-söömaaja, hubaste tarekeste ja organisatoorsete nägelustega. Lugu hakkab hargnema sellest, et taevaste rebaste suguvõsa koguneb pidama oma aastakoosolekut. (Koosolek ise olla nõnda igav, et selle saab üle elada ainult korvitäie kohevate kuklite najal.) Loo nimitegelane, üleannetu rebasekutsikas, on koosseisust on välja arvatud ja saadetud virmalisi jooksutama. Aga Punahänd on lohakas, virmaliste lõim läheb heleda plaksuga pooleks, maa ja taevas saavad kokku ning terve inimeste küla satub kogemata teise ilma.

Tere tulemast linnuteele!

Kutsikas tahab virmaliste otsad kokku tõmmata, mustuse vaiba alla peitu lükata ja vallatusi jätkata. Aga, oh õnnetust, Linnutee on ligidal ja “need totakad linnud” korjasid külarahva hinged usinasti sleppi, et nad Toonela teele juhatada. Kui siis nüüd maa ja ilm oma kohale tagasi pandaks, tuleks välja, et külatäis rahvast on graafikuväliselt, korrektse vormistuseta Toonelasse suunatud ning nende õigele kohale tagasipanek tähendaks taevastele jõududele palju ebameeldivat bürokraatiat. See omakorda tähendab, et ka Punahända ootaks ees suuremat sorti sekeldus. Püüdes olukorrast puhta nahaga välja tulla, eraldab nähvis katkikärisenud reaalsuse muust ilmaruumist kaitsva unenäomulliga ja ja asub plaani hauduma.

Nüüd tulevad mängu loo põhikangelased: poiss Hannu ja koer Ville, kes külarahva jõulusekelduste eest metsa jalutama hiilisid ning nõnda virmaliste-intsidendi vahetust mõjuväljast pääsesid. Punahänd püüab koerale-poisile väita, et tema mure on hoopis nende mure, ning et just Hannu ja Ville peavad nüüd läbi unenäomaailma teele asuma ja külarahva maapealsesse olekusse tagasi juhtima.

Maa ja ilm pole päris omal kohal.

Siit alates moodustab iga peatükk oma alguse ja lõpuga väiksema seikluse või missiooni.

Iga selline missioon toimub rebaseune erineval “levelil” ja järgib sama põhimudelit: Hannu ja Ville visatakse uude keskkonda ja Ville omandab uue kuju (säilitades siiski mõned koerlikud tunnused); lind-kuller edastab sõpradele loomakujulise ripatsi, sõpradel tuleb antud keskkonnast üles leida mõjukam oma-küla tegelane ja kujuke talle üle anda (Punahänna briifingu kohaselt aitavad kujukesed külarahvast maa peale tagasi juhtida).

Majesteetlik veelind toob püha talismani.

Iga kujukese kohaleviimisel ilmneb takistus või lisaülesanne, mille lahendamisel lähevad käiku nii hambad, rusikad, aerud, kui ka postipakid. Esimeses unevallas on asjalood lihtsad ja kodused. Villest saab orav ja Hannu kätte ilmub saadetis külakooli direktorile. Direktor Tikkanen on hea meelega päri unenäost ära jalutama, ainult üks väike asi tuleb lõpule viia - ilukirjas tähestik kabineti seinal vajab ö-tähte. Kui seltskond on mõnda aega asjatult tuustinud, taibatakse avada postipakk.

Õpetaja otsis Ö-tähte

Teise unevalda jõudes kinnitab Punahänd, et plaan toimis ja koolimajas olnud inimesed jõudsid õnnelikult maisesse külla tagasi. Nüüd lihtsalt korratagu sooritust - käkitegu! Muidugi on siinsed asjaolud pügala võrra keerukamad: tühjades taredes pole ühtki inimest, taevast kallab kapaga vihma ja maastikul kondavad ringi mürkmaod (ka Ville on muutunud karvaseks ja käppadega roomajaks). Külarahvas leitakse lõpuks soo tagant kaljudelt, kus nad end lõkke ääres soojendavad. Rebase-unest teadlik talunik on rõõmuga valmis teised koju viima - kui aga keegi need rästikud välja pealt minema ajaks. Rästikutega läbirääkimistesse asunud, saavad Hannu ja Ville teada, et ussisugu soovib taeva minna ja nüüd ootavad nad kollektiivselt pilvedest päästvat piksenoolt. Õnneks leidub ilmkäraka maaletoomiseks läheduses piisavalt rauda ja peagi purjetavad poiss ja koer kolmandasse unevalda, kus ootab ees meeldiv suvepäev täis argiseid askeldusi ja usinat kalapüüki. Koer Villele toob seekordne üleminek uusi raskusi - hülge kujul maismaad ületades satuvad külje alla aina kuuseokkad ja kuklasepesad. Pärast logistilisi sekeldusi leiavad poiss ja koer üles kohaliku arvamusliidri. Kalavabrikant Skärsholm teab samuti unenäo-olukorrast kõike ja suunab sõbrad paadiga merele eriti suurt kala jahtima (proua ise julgestab neid vaatetornist harpuuniga).

Hüljes-Ville ja tige kala.

Kuigi seiklused-missioonid järgivad praktilis-argist joont, võib juba siin tähele panna, kuidas unevallad tasapisi turvaliselt maistest olekutest eemale triivivad. Abivalmis inimtegelastele (ja nende sama abivalmis loom-kaaslastele) pakuvad kontrasti vaenulikud loodusjõud ja süvenev uneloogika, üha rohkem peab erinevate olenditega võitlema ning mis kõige kõnekam - mitmesugused linnud muutuvad aina jutukamaks ja jultunumaks. Vahelejäämishirmus rebasekutsikas ise sepitseb samuti üha julmemaid riukaid: sel ajal kui Hannu ja Ville tema loodud reaalsuses ringi müttavad, püüab ta unenägu kokku pakkida ja vehkat teha ning mõrvaplaani nurjab vaid kotkas Kokko sekkumine.

Kotkas Kokko jälgib kullipilgul.

Neljandas unevallas satuvad sõbrad südatalvisesse metsa, kus Ville võtab põdra kuju. Väsimus ja tuttav keskkond tekitavad hulgaliselt lisasekeldusi, nii et alles tüki aja pärast selgub siinne suurem ülesanne - tarvis on maha lüüa oksakõdust kokkumanatud jõle eba-põder.

Põder-Ville ja hirmus hiiepõder

Viiendas unevallas on lumi veel sügavam, mets veel paksem ja linnud veel ülbemad. Hannu on nüüd silmnähtavalt kurnatud ja pähesadanud vopsudest uimane. Õnneks jagub karuks moondunud Villel jõudu läbi lume trampida, kaarnatega kraagelda ja Ville kõrge männi otsa tirida. Nimelt peavad sõbrad külastama Kokko isiklikku pesapuud ja sealt pisut tulealustust alla tooma - selle abil loodab metsas lõket tegev külarahvas kõrge kotkaga ühendust saada.

Ülbe lind juhatab teed.

Kuuendas unevallas voolavad kevadveed, Villest saab jänes ning ees ootab hoopis uut moodi katsumus. Siiani tervitasid rebaseunne lõksu jäänud inimesed Hannut-Villet rõõmuga, siin aga töötab üks omadest neile otseselt vastu. Eks hoiatanud ka Kokko, et liigutakse ohtlikel radadel - maailma äär pole kaugel, uni võimutseb, Toonela läheneb.

Kandlega lõngus mängib unelaulu.

Seitsmenda peatükiga saavadki Punahänna une-ilmad otsa ja jõutakse välja päris Toonelasse, kus Villele kasvavad külge temaatiline luigekael ja tiivad (neli väntajalga ja rõngassaba jäävad talle siiski ka alles). Siin valitsevad omad seadused ning korralagedust ja isetegevust ei sallita.

Igaühel pole Toonelasse asja.

Varsti ilmub sissetungijatega tõrelema ka Toonela luik isiklikult. Käputäie inimesi, kes väljaspool järjekorda kohale toodi, lubab ta ise tagasi toimetada - kui ta kunagi aega saab. Ka inimesed ise ei paista kojuminekust vaimustuvat. Käsikähmluse ja sõnaosavuse abil saadakse kujuke lõpuks siiski üle antud ning kojulend võib alata… Või kuidas?

Toonelasse pistab nina Punahänd ise, kes teatab süüdimatult, et ta võib-olla, natukene, kogemata kukutas Hannu peaga vastu kivi ja nüüd oldagu lahked, koer läheb maa peale, poiss jääb siia. Koer ja poiss pole muidugi asjade käiguga rahul, sõdivad vastu ja kutsuvad varem kohatud hingeloomi-seltsilisi appi. Viimasel hetkel sekkub kotkas Kokko, kes Hannu Toonela vetest välja kisub (luigele tõotab ta, et aitab pärast paberimajandust korrastada).

Kokko poetab mõlemad sõbrad enda loodud viimasesse unevalda, kus nad tuttavat  missiooniskeemi järgides jõuaksid ärkamise-üleminekuni. Vahepeal on teised taevased saadikud kutsika sigadustele jälile saanud. Paharet püütakse kinni ja visatakse tseremoonitsemata Hannu ja poiss-Ville meelevalda. Loo lõpuks võidab sõprus iseka väe, ulakas kutsikas saab naha peale ning maa ja taevas pannakse oma kohale tagasi. Kõik on nagu ennegi - ainult Villest saab üles ärgates päris poiss.

Poiss Hannu ja poiss-Ville jahivad rebast

“Punahänna unenägu” võib soovitada ennekõike ugrisõbralikule ja folkloorikallakuga lugejale. (Kujutan vaimusilmas andunud lugejat, kes iga viite peale “Kalevala” õigelt kohalt lahti oskab lüüa.) Samal ajal on tegu kaasaegse nihestatud ja mängulise remiksiga, millest hargnevad seosed mitmese ajastusse žanri, keelde… Tutvustuses nimetab Minna seda “harjutuskoomiksiks”. Ju on autori hinnangus tera tõtt, sest mida kaugemale lugeda, seda selgepiirilisemaks ja samas mitmekihilisemaks arenevad tegelased; samuti muutub pildikeel loo jooksul kindlamaks ja sihipärasemaks.

Lõpetuseks paar linki: Sundbergi koomiksite pealehelt leiame ka praegu ilmuva loo (millest tulevikus samuti juttu teha plaanime); autori Twitch'i kanalis saab aga joonistus-sessioonidele regulaarselt otse kaasa elada.

Filmiarvustus: „Surelikud masinad“ (Ove Hillep)

Paljud teavad, milleks on Peter Jackson võimeline, kui tal ei ole filmide tegemiseks sentigi raha. Veel rohkemad teavad, milleks on ta võimeline, kui talle anda olemasolev teos ning palju raha. Mees, kelle režissööriteekond algas filmidega “Bad Taste” ning “Dead Alive”, jätkab talle uuel aastatuhandel kombeks saanud eepiliste filmide tegemisega. Philip Reeve loodud “Surelike masinate” maailm on just üks sihukesi grandioossemaid suutäisi, millest linateose väntamist julgeksid vähesed ette võtta.

Philip Reeve alustas oma kirjanikukarjääri raamatu “Surelikud masinad” avaldamisega aastal 2001. Sellele järgnesid paariaastase vahega ülejäänud tetraloogia osad (“Kuldseeklid” 2003, “Põrgulikud leiutised” 2005 ning “Pimenev tasandik” 2006) Näljaste linnade kroonikast. Eesti keeles on autoril ilmunud ka viktoriaanlik kosmosetriloogia “Larklight” (2015).

Mina läksin filmi vaatama tublide eelarvamustega ning ei pidanud pettuma – kõik oli täpselt nii halb, nagu ma olin oodanud. Ehk kohati halvemgi. Algus loomulikult oli suurepärane (ilma irooniata) – steen, kus mäesuurune London ajab taga tohutu tehasemõõtu väikelinna, oli muljetavaldav, kuid tänapäeva CGI levikut ning kvaliteeti arvestades, oleks see sama, kui 70 aasta arvustuses kiita, et film oli värviline. Nagu karta võis, on raamatust jäetud alles vaid karakterite ning asukohtade nimed. Aga see kõik on ju Peter Jacksoni hilisemat loomingut arvestades täiesti tavaline.

Nagu “Kitsas kingas” kunagi oleks öeldud:

Peategelane Thomas Natsworthy, Londoni ajaloomuuseumi 3. järgu õpipoiss, kellest me saame vaid teada, et tema vanemad on õnnetult hukka saanud, satub eneselegi ootamatult actionfilmi, kus ta peab ajama taga tundmatut tüdrukut just parasjagu lõhkilõigatavas linnas. Pärast segast jälitamisstseeni leiab ta end segastel asjaoludel linnast maha heidetuna ning tema ainukeseks ellujäämisvõimaluseks on eelnevalt tema poolt taga aetud neiu Hester Shaw. Ühiste seikluste tulemusena (millest ei puudunud väga segaste motiividega tagaajajad) jõutakse orjaturu kaubapoolsesse leti osasse ning lühikese märuli järel juba Airhavenisse, kus vilkuva ning säriseva hõõglambi kõrval seisab suur silt “Ära tekita sädemeid”. Loomulikult jätkab film samas tempos tulistamiste ning peksmistega nüüd juba taeva ja maa vahel. Ilmub välja ka näiline paharast Shriek, kes kiirelt ning efektiivselt juppeks lastakse, et saaks minna märulit pidama maapinnale lähemal asuvasse Londonisse, mis suudetakse filmi lõpuks samuti juppeks lasta. Meeldivat kinoelamust.

Ma võiks lugeda üles kõik need asjad, mis filmi ja raamatu vahel ei klapi, nagu näiteks peapaharasti Valentini täiesti must (isegi mitte must-valge) roll, mida mees sellest hoolimata hästi täidab, või Medusa salastatud arendustöö, mis raamatus oli täiesti avalik ning rahva poolt toetatud, või Hester Shaw väikeste mõlkidega kena näolapp, kuigi raamatus kattis tema arm nii silma kui nina (nagu välja pakutud, siis ilmselt ei olnud Jacksonil nii palju muna, et sundida kinokülastajaid kaks tundi koledat lõusta vahtima), kuid mis mõte sellel oleks. Need kaks teost on täiesti erinevad ning kui nimi just ei klapiks, siis võiks ehk maailma põhjal oletada, et need kaks on üksteisega seotud.

Aga ebaloogilisust oli filmis ilma raamatut kättevõtmatagi: filmi algul külastab ajaloolaste gildi juht Valentine meres kõndivat (!) vanglat, kus hoitakse ilmatuma tugevat stalkerik Shirek. Pärast lühikest vestlust otsustab Valentine stalkeri “vabastada”, hävitades selleks kogu vangla! Eriti jabur tundub see perspektiivist, kus kõnealuse kong ulatub kogu kompleksist väljapoole ning selle merrekukutamiseks ei ole tarvis tappa kogu vanglatäit vange ning vanglapersonali. Mis oli selle teo motiiviks, jäägu igaühe mõistatada. Suvalisi tapmisi oli kogu filmi jooksul veel, mis tõi meelde üht Stallone filmi, kus märulikangelast tapma saadetud paharast, selle asemel, et minna ning lüüa voodis tilgutite all olev mees maha, andus täielikult oma hobile tappa ettejuhtuvaid meditsiinitöötajaid, lastes ikka veel voodis oleva ning endale tilgutiga hoogu lükkava Stallone minema. Võimalik, et filmitegijad on püüdnud anda mõista filmi peapaharasti ülimast soovist teha mõistusevastaselt palju halba – muidu äkki keegi arvab, et see paharast on hoopis Londoni linnapea (huvitav idee, eks-ole).

Lisaks paistis kogu maailm kole roheline võrreldes selle otsatu mudamülkaga, mida Reeve oma raamatus kirjeldab. Silme eest jooksid mööda suured puud, mis murdudes linnade roomikute alla jäid. Mis mure oleks sellises rohelises maailmas maapinnal ellu jääda?

Aga ometi oli selle kõige juures ka midagi head: näiteks filmi esteetika, mis nõretab mõnusast diiselpunk stiilist, alustades riietest ning lõpetades linnade endiga. Vaatajale pakutakse ka ilusat vaadet (loomulikult meeletu märulistseeni vahele, mistõttu ei kesta vaade just kõige pikemalt) Londoni mootorile, mida raamatutes just väga ei kirjeldata. Õhusõidukid näevad välja väga (minu jaoks ehk liigagi) modernsed ning tundub ka, et igaüks neist oli filmi tarbeks hambuni relvastatud. Huvitav on selle juures see, et hoolimata ideest, et linna peaks võimalikult kokku pakkima, et sinna rohkem ehitisi ära mahuks, suudab õhulaev mootorist (läbi linna!) kenasti mööda sõita. Sellise avatud mootori puhul ei olnud turvakaalutlused vist väga prioriteetsed.

Kui on soov näha eepiliste vaadetega diiselpunk märulifimi, siis see on täpselt see, mida tuleks kaeda. Kui aga raamat on loetud ning meeldis, siis tuleks sellest heaga eemale hoida (või vähemalt lülitada aju filmi vaatamise ajaks välja), kuna need kaks ei ole kohe üldse võrreldavad.

Raamatuarvustus: Peaaegu kõigest ilma jäetud (Jüri Kallas)

Lugesin seda romaani nüüd kolmandat korda. Kõigepealt oli „Обездоленный“ kusagil 90. aastate keskel, siis paari aasta eest „The Dispossessed: An Ambiguous Utopia“ ning nüüd siis „Ilmajäetud: Mitmeti mõistetav utoopia“. Ilmselt on arusaadav, et ma pean seda romaani oluliseks, sest muidu ju ei loeks kolmandat korda.

Alljärgnevalt siis mõned kolmanda lugemiskorra järgsed mõtted.

Kas autori peateos?

Ursula K. Le Guin debüteeris ulmes 1962. aastal lühijutuga „Aprill Pariisis“ (April in Paris). Lugu ilmus ajakirja „Fantastic Stories of Imagination“ septembrinumbris ning tagantjärgi nähakse seda Cele Goldsmithi toimetajakarjääri ühe kõrghetkena. Just Ursula K. Le Guini, Roger Zelazny ja siinmail tundmatu Thomas M. Dischi debüüttekstide avaldamine on see, mida Cele Goldsmithist rääkides tänapäeval kõigepealt esile tõstetakse.

1964. aastal avaldas Ursula K. Le Guin oma esimese Haini-loo, mida maakeelne lugeja teab kui autori esikromaani „Rocannoni maailm“ (Rocannon's World, 1966) proloogi. Esikromaan ja selle järgnenud kaks romaani on huvitavad ning ehk ka omaaegsest keskmisest algaja tasemest kõrgemal, kuid suureks kirjanikuks tegi Ursula K. Le Guini alles siiski neljas Haini romaan – „Pimeduse pahem käsi“ (The Left Hand of Darkness, 1969). Kui kerkib küsimus Le Guini peateosest, siis ongi küsimus, kas „Pimeduse pahem käsi“ või siinvaadeldav „Ilmajäetud: Mitmeti mõistetav utoopia“ (The Dispossessed: An Ambiguous Utopia, 1974).

Kahtlustan, et kui neist kahest peaks valima, siis lugejad valiksid esimese ja kriitikud teise. Miks? „Pimeduse pahem käsi“ on siiski pisut tegevusrohkem kui „Ilmajäetud“, mis on ikka väga aeglase kulgemisega romaan. Seda ei ole võimalik kiirelt lugeda, vähemasti mina ei ole suutnud ühelgi korral. Loed, pead pausi, mõtled, loed edasi, jälle paus. Ei, see ei ole puudus – on tekste, mida peab neelama ning on tekstid, mille lugemisel tuleb teadlikult tempo maas hoida. „Ilmajäetud“ on just sellest teisest alaliigist.

Peateose küsimusest on põhjust aga rääkida eelkõige seetõttu, et romaani „Ilmajäetud“ ilmumisega sai Ursula K. Le Guin kirjanikuna n-ö valmis. Jah, ta avaldas edasi, katsetas ja eksperimenteeris ning avaldas ka suurepäraseid tekste, kuid midagi hullu poleks juhtunud, kui ta oleks romaaniga „Ilmajäetud“ kirjutamise ka lõpetanud. Ursula K. Le Guin oleks ikka niisama suur ja oluline autor.

Aeglase kulgemisega raamat

Romaan „Ilmajäetud“ algab geniaalse füüsiku Sheveki pagendamisega koduplaneedilt Anarreselt planeedile Urras. Tegelikult on Anarres küll Urrase kuu, kuhu mõnesaja aasta eest rändasid välja Urrase mässajad, nn odolased. Kui maisemalt öelda, siis anarhistid, täpsemalt anarho-sündikalistid.

Romaan on esitatud kahe paralleelese loona: paaritu-numbrilised peatükid on Sheveki pagendamine Urrasele ning siis tema silme läbi Urrase avamine lugejatele; paaris-numbrilised peatükid näitavad lugejale aga Sheveki elu ja kujunemist Anarresel lapsepõlvest kuni pagenduseni. Pisut mehaaniline võte, aga teeb aeglaselt kulgeva romaani mõnevõrra pingelisemaks.

Nagu öeldud, on romaan aeglane, samas kindlasti mitte igav. Ilmselgelt on see aeglus autoril programmiline, sest Ursula K. Le Guin on oma sõnavõttudes korduvalt rõhutanud seikluskirjanduse puudujääke ning eks autori loominguline areng oli ka ju pidev kaugenemine seikluslikust ulmeloost. Tõenäoliselt pidas ka autor mainitud aeglust ja ebaseikluslikkust enda ideede ja sotsiaalse nägemuse esitamisel vajalikuks. Mis seal salata – eks liigagi palju ole teoseid, kus piinlikult primitiivne seikluslugu segab autoril mõtte igakülgset esitamist, või teeb esitatava mõtte lihtsalt naeruväärseks. Kuid nagu ma ütlesin, romaan pole igav – on saladused, on mõistatused ning lugeja lihtsalt ei tea kohe kõike. Ei tea ka Shevek.

Lao-zi või Dostojevski?

Ma ei ole küll täpselt uurinud, kas autor on andnud romaani taustade kohta põhjalikke ja lõplikke seletusi. Küll on ta kommenteerinud, et romaan „Ilmajäetud“ on taoismist kantud... õigemini anarhismist, mis kannab edasi algse taoismi põhimõtteid. Mitte pommipanijate anarhism, aga just selline, mis vastandub autoritaarsele riigile (olgu see riik siis kapitalistlik või sotsialistlik) ning vastandub sellele moraali ja praktilise ühistegevusega. Ursula K. Le Guin on öelnud, et selline ühiskonnakorraldus on ilmselt üks idealistlikumaid, aga tema jaoks kõige huvitavam poliitiline teooria.

Ja kui konkreetselt taoismist ja kulgemisest rääkida, siis tasuks tsiteerida üht kirjakohta Lao-zi teosest „Daodejing“, mil alapealkirjaks „Kulgemise väe raamat“. Linnart Mälli tõlkes kõlab see: „rikkad kuulsad upsakaina iseendist jäävad ilma“.

See tsitaat viitaks otsekui romaani Urrase riikidele ja rikkuritele ning alguses võibki lugejale tunduda, et Urras on kui rikkuses kümblev USA ja Anarres lääne vasakpoolse karge unistus Nõukogude Liidust. Õnneks siiski vaid tundub, sest nii USA, Nõukogude Liit ja kõik need teised riigid, mida me teame, asuvad Urrasel. Anarresel on midagi uut ja teistmoodi. Meeldivalt on Ursula K. Le Guin rohkem kirjanik kui ideoloog ning ta näitab meile, kuidas Anarresel on mõnesaja aastaga tekkinud teatavaid kihistumisi, eesmärkide hägustumist, kuidas võrdsete ja mitteomavate hulgas on tekkinud rohkem võrdsemad, kuidas mitteomajate seas tekib taas soov midagi omada jne.

Kui jätkata siit nüüd romaani järelsõnas Raul Sulbi poolt vahendatud Fjodor Dostojevski romaani „Kurjad vaimud“ mõjuga, siis näeb lugeja, kuidas Shevek jõuab arusaamiseni, et kurjad vaimud ei pesitse vaid Urrasse elanikes, et see lõhestusjoon ei käi riike ega planeete pidi, isegi varanduslik seisund pole seal määrav. Igaüks peab endast ikka ise kurjad vaimud välja saama, siis on ta tõeline odolane.

Pisut tõlkest

Tõlkeromaani puhul on alati põhjust rääkida tõlkest. Tunnistan, et ma ei võrrelnud tõlget teadlikult originaaliga, sest see oleks vale tee. Lihtsalt vaatasin, kas lugedes mind midagi häirib, takistab lugemist jne. Tuleb tunnistada, et suurt midagi ei häirinudki. Kui teinekord väidetakse, et kirjastuse Fantaasia raamatud on kehvasti tõlgitud ja praktiliselt toimetamata, siis antud köite puhul ma küll selliseid etteheiteid teha ei julgeks. Mul tekkis teinekord küll kahtlusi mõningate füüsikaterminite asjus, kui ma aga guugeldasin, siis vaatasin, et minu poolt valedeks arvatud on ka justkui lubatud, vähemasti on levinud.

Küll aga peaksin ma veaks ingliskeelseid kohanimesid Anarresel. Tegu on taevakehaga Vaala tähtkujus. Romaanis kirjeldatakse alles Urrase esimesi kontakte tekkiva Maailmade Liigaga, kus juhtroll hainlastel ning kus oma rolli mängivad ka terralased (= maalased). Mingit inglise keelt lihtsalt ei saa olla Anarrese kohanimedes!

Aasta olulisim tõlkeromaan!

2018. aasta pole küll veel läbi saanud, aga ma olen päris kindel, kui ma nimetan Ursula K. Le Guini romaani „Ilmajäetud“ kõige olulisemaks tõlkeulmeromaaniks lõppeval aastal. Häbi suurtele kirjastustele, kes pole seda seni avaldada riskinud ning au ja kiitus väikekirjastusele Fantaasia, kes asja ära tegi. Ursula K. Le Guin on päris kuulus nimi ka siinmail, aga see menukus põhineb eelkõige vist siiski autori Meremaa sarjal. Haini sari, mille romaan „Ilmajäetud“ n-ö alustab pole vist nii populaarne – seda enam on mul heameel, et see suur lünk maakeelses tõlkeulmes on nüüd täidetud.

Kiita tuleb ka Meelis Krošetskini kaanepilti, mis pole justkui midagi erilist, aga on siiski romaanile sobilik ja tegelikult ka parem ja täpsem, kui enamus romaani muukeelsete väljaannete kaantel leiduv.

Raamatuarvustus: ulmekogumik „Vinguv jalaluu“ (Leila Tael-Mikešin)

Laias laastus saab kogumiku lood jagada kaheks: etnoõuduseks ja küberpungiks. Kaks lugu, Kivirähu ja Friedenthali oma, ei mahu kumbagi kategooriasse. Kuna kogumiku koostaja Indrek Hargla kirjutatud lood olid ikkagi etnoõudusjutud, võinuks ka kõik teised kaastööd selle valdkonna piiridesse jääda. Küberpungi jutud sobinuks mõnda teise kogumikku, kus rohkem teaduslikule ulmele rõhku pannakse. Mitte, et need jutud teistest halvemad oleksid olnud, aga selles raamatus tükkisid nii suured žanrierinevused tervikut lõhestama. Kreutzwaldilike elementide mainimisest ei piisanud ühtsuse loomiseks, kui põhitegevus käis ikkagi erinevatel virtuaalsetel tasanditel võideldes.

Kokkuvõttes oli huvitav näha nii eripalgelisi tõlgendusi ühe ja sama kirjaniku loomingust. Igal autoril oli oma nägemus, mis andis läbikulunud rahvalugudele täiesti uue ilme.

Tarkmees taskus

Joel Jans alias Metsavana

Loo tegevus toimub mitte väga kauges tulevikus. Eesti Rahva Muuseumist on saanud koht, kus ajalugu tutvustatakse lisaks staatilistele eksponaatidele põneva arvutimängu abil. Selles mängus on virtuaalselt taasloodud Fr. R. Kreutzwaldi muinasjutuline maailm. Peategelasest häkker saab ülesande aidata ühel arvutimängus osalejal selles mängus jumalaks saada. Selgub, et ülesanne on keerulisem, kui alguses tundus. Asjaolusid ei lihtsusta sugugi tegevuse ebaseaduslikkus, mis muudab kogu ülesande üsna riskantseks.

Kreutzwaldi rahvajuttude kangelane Tarkmees taskus on jutustuses tõepoolest olemas, kuid siin ei peeta tema õpetustest kuigi palju lugu. Mainitud on ka Ussikuningas, Vanapagan, härjapõlvlased ja teised vanameistri loomingust tuttavad tegelased. On ka võluvõimetega esemed, kuid nendest pole samuti kuigi suurt kasu ning häkker eelistab oma jõu ja mõistuse abil hakkama saada.

Küllap ootavad Joel Jansi alias Metsavana loominguga varasemalt tuttavad ulmefännid parajat kõhutäit naeru ja nad ei pea pettuma. Musta huumoriga üle külvatud hoogne jutustus paneb lugeja kaasa elama, kuid leiab liiga kiire ja järsu lõpu. Jääb lootus, et tulemas on järg, mis seoks kokku loos lahti jäänud otsad.

Puulased ja tohtlased

Andrus Kivirähk

Laulva revolutsiooni aega kirjeldavas loos avab Kivirähk väga huvitaval ja omapärasel moel Balti keti moodustamise telgitagused. Nimelt olevat keti moodustamise jaoks vaja minevatest inimestest puudus tulnud ning ei jäänud üle muud võimalust, kui võlujõu abil rahvast puuhalgudest ja kasevihtadest juurde tekitada. Tehisinimesed olid pärisinimestega äravahetamiseni sarnased, aga ometi võõrad. Nõiatöö tunnistajaks olnud minategelane, eeskujulik Rahvarinde liige, kes Balti keti tegemises kaasa lõi, ei saanud enam ööl ega päeval rahu, kartes puulaste ja tohtlaste poolt halbade tegude korda saatmist. Kuigi ta juhtunust ka teistele rääkis, ei uskunud teda keegi, mõni pidas lausa segaseks, ning lõpuks otsustas rahvarindlane omal käel korda looma hakata ja lihtrahva hulka imbunud tehisinimesed ise üles otsida.

Selleski loos on autorile ainuomane stiil äratuntav ning lugejale jääb mõtlemisaineks, kas muistsed rahvajutud on tõepoolest sündinud hullumeelse sonomisest või tasub neist siiski tõetera otsida.

Tänulik Olevipoeg

Mann Loper

Külavanema tütar röövitud ja allilma viidud. Teda päästma minev noormees Valdur saab head nõu Soome targalt ning allilma jõudmine sujub üsna lihtsalt.

Nõiduslikus allilmas on tehnika võrreldes maapealsega väga kaugele arenenud. Kasutatakse kaameraid ja jälitusseadmeid. Mõned inimesed muudetud robotisarnasteks kuulekateks töölisteks ehk Varjudeks. Käib pidev liinitöö ja asjade kokkupanemine, kuigi töölised ei tea, mille jaoks kokkupandavaid juppe hiljem kasutatakse. Käivad jutud, et kusagil hoitakse ka inimeste kehaosi varuks, kui kellelgi peaks vaja minema.

Röövitud tütar on peidetud allilma rahva hulka ja pole teada, kas ta on keegi teenijarahvast või  perenaine ise. Igal juhul saab Valdur naistega kiiresti hea jutu peale ja lugu võtab peagi romantilise suuna.

Etnohõngulist ulmejuttu soovitaks naissoost lugejale, kellele inimsuhted tehnilistest kirjeldustest rohkem meeltmööda tunduvad.

Kuues Maa

Siim Veskimees

Algab kui rahvajutt, jätkub nagu erootiliste sugemetega science fiction. Kaunite neidude kehakumeruste kirjeldustega pole koonerdatud ja leidub ka atleetliku kehaehitusega mees, kes nende neidude vajadusi rahuldab.

Kuues Maa on Kreutzwaldi loomingust tuttav muinasjutuline maailm täis nõidust ja maagilisi vidinaid. Tegelikult on primitiivse ühiskonna varju peidetud kõrgtehnoloogiline kultuur, mis tekitab kõik imeliste võimetega olendid ja esemed.

Väga pikaks venitatud jutt, kus lahingute ja varustuse üksikasjalikud kirjeldused vahelduvad seksistseenidega. Pikapeale hakkab igav. Kuigi rahvajuttude tegelased on kohusetundlikult ära mainitud, moodustavad nad ainult tausta teadusulmelisele põhisüžeele.

Kuningatütre kingitus

Maniakkide Tänav

Jällegi on tegemist röövitud neiu päästmislooga. Häkker-palgasõduri seiklused virtuaalmaailmas meenutavad samalt autorilt „Täheaja“ antoloogias ilmunud jutte.

Taas on Kreutzwaldi maagia ära seletatud tehnoloogiliste lahendustega. Talurahvas elab arvutiga loodud illusioonis. Peategelase ustavaks kaaslaseks saab murdekeeles kõnelev robot-metssiga Bandiit, kes on justkui rääkiva koera eest. Võluhobune on tegelikult hõljuk ja kõikjal ringi kondav uudishimulik kass luurerobot.

Liitreaalsuses suudab peategelane õige ja vale vahel vahet teha spetsiaalse ajju siirdatud nägemisprogrammi abil. Sellegipoolest ei suuda tehnika teda täielikult kaitsta tuumareaktori kiirguse eest, mis kõige muu hulgas ka nägemistaju segi lööb.

Mõnusa huumoriga seiklusjutt hoiab pinget lõpuni üleval ja lugejal igav ei hakka.

Kahitud Kuningatütar

Indrek Hargla

Külmalise kättemaks Virumaa kuninga perele ja järeltulijatele paneb laibad hauas ringi pöörama ja elava soovima, et surm juba kiiremini saabuks. Rongad kuulutavad ette hukatust, Soome tark ja Rehepapp lendavad hiiglaslike kotkaste seljas. Sünge etnoõudusjutt sarnaneb olustikuliselt rohkem Laipaigale kui Kreutzwaldile, lülitades lugeja kujutlusvõime täpsete kirjelduste abil kergesti tööle. Siiski jääb jutu seest tähtis jupp puudu - tahaks teada, mis rehepapiga külmalise juures juhtus.

Hästi kirjutatud lugu, mis sobib hästi rahvajutuvaramusse.

Üksinduse allikas

Mart Sander

Lugu leiab aset aastal 1840, kus inimesed enam muinasjuttudesse ei uskunud, aga mõned legendid ringlesid rahvasuus veel endiselt. Loo peategelasest noormees peab valima oma pere ja kauni näki vahel, kes mustlase ennustuse kohaselt olevat tema elu armastus. Iga näki juures veedetud öö kestab pärismaailmas mitu aastat ja hommikused kojuminekud muutuvad noormehe jaoks ühe keerulisemaks. Tüüpilise rahvajutuna kulgev lugu leiab ootamatu ja mõneti iroonilise lahenduse, mis paneb muigama ja kirjanikku mõttes õlale patsutama.

Rõugutaja tütar

Jaagup Mahkra

Peategelaseks on Kreutzwald ise, kes rändab mööda Eestimaa külasid oma lugude jaoks ainest kogumas. Ta kuuleb jutustust Rõugutaja tütrest ja satub loo tagamaid uurides kohutavate saladuste jälile. Selgub, et juhtunust polegi väga palju aega möödas ja üks Rõugutajat näinud inimene viibib isegi veel elavate kirjas. Samuti pole lõppenud jubedused, mis legendiks saanud loos aset leidsid.

Psühholoogiline õuduslugu tükib kohati oma olemuselt lausa perverssuse piire ületama. Kohutavad piinad segunevad naudinguga ja inimmõistuse sügavatest soppidest võib leida asju, mille olemasolust ta isegi teadlik polnud. Soovitaks lugeda tõsiste horror-juttude austajatel.

Vinguv jalaluu

Meelis Friedenthal

Jutt mehest, kelle kätte sattus inimese sääreluust tehtud vile. Juureldes vile päritolu üle ja nähes kummalisi unenägusid, vedeleb ta hilis-suvel oma maakodus murul mädanevate õunte keskel ning joob viina. Lõppkokkuvõttes ei vii lugu eriti kusagile välja. Oleks oodanud äkilist pöörest sündmustikus ja millegi juhtumist, aga mitte midagi erilist ei toimunud. Nägemustes kirjeldatud tegevus läks küll iga kord edasi, aga ei mõjutanud oluliselt nende nägijat. Pigem oli tegemist nädala pikkuse deliiriumiga. Seos Kreutzwaldi rahvajuttudega on selles loos küll väga nõrk ning ainus kiiduväärt asi terves jutustuses on pealkiri.

Meristepidu

Indrek Hargla

Eesti rahvaluule uurija, kes tunneb erilist huvi Kreutzwaldi loomingu vastu, läheb uurima Iinismaa küla. Legendi järgi olevat Iinismaa kunagi olnud jõukas ja õitsev koht, kuni juhtus midagi koledat. Külast sai hüljatud paik ja selle elanikke hakati põlgama. Neid peetakse nüüd lausa värdjateks, merielukate järeltulijateks.  Loo sisse on põimitud ka muinasjutt sellisena, nagu ta rahvasuus oli. Kui suur osa muinasloost tõele vastab ja millised need Iinismaa inimesed tegelikult olid, selgub juba kohale minnes. Iinismaa rahva sõnul on külalised vägagi oodatud, sest kohe on algamas meristepidu.

Taaskord õudusvaldkonda kuuluv lugu tuletab meelde, et mitte alati pole eestlaslik viha naabrite vastu põhjendamatu jonn ja vahel tasuks ohumärke tõsiselt võtta.

Larpiarvustus: Talve tuuled (Agur Tänav)

Detsembris toimus Viljandi lähedal orkiteemaline larp “Talve tuuled”. Mäng toimus Põhjala Pööripäeva maailmas ja reeglite järgi, kuid oli keskendunud rohkem rollimängule, mitte sportlikule võistlusele, nagu pööripäevadel muidu kombeks.

Mängu eelloo järgi oli pealik Taruki juhitud orkihõim pärast Põhjala Pööripäeva lahinguid teel tagasi kodupaika, kuid pidi Taruki maadel lahvatanud kodusõja tõttu jääma Kutuni rohumaadele talvituma. Mängu alguses olid seega esmasteks muredeks hankida toitu ja leida peavari.

Maastik oli mängupaigas Kutuni rohumaadele sobilik - suured lummetuisanud karjamaad tükatise võsaga, mille kivikangrute vahelt võis leida manasõlmi ja salajasi altareid, lai pooljäätunud kraav, mille ainsat silda valvas suure nuiaga troll. Sealt edasi põlismets, mille hämarasse varju olid mängujuhid ehitanud suure, varandusi ja kolle täis, koopalabürindi. Ja kuna mäng algas pärastlõunal ning kestis õhtul kaheksani, siis jagus ka tublisti talvist külma pimedust seiklejate ümber, mis on ju orkilarpile igati kohustuslik element. Ühesõnaga - atmosfäär oli väga hea.

Ka mängus endas oli just seda õhustikku, mida ma olen oma lastega mängudel käies igatsenud - vana head mõõk vööl tundmatus maailmas seiklemist, salapärased paigad, täitmist vajavad questid, ootamatud teekäijad, võsas ja koobastikus jookse ja tapa ja too varandust ära, sekka väike rituaalmaagia, just nõndamoodi, nagu oli siis, kui ma larpimaailmaga alustasin. Kohtud erinevast rassist olevustega, neil kõigil on omad erilised oskused ja võimed ning kunagi ei tea, mis nipiga nad üllatavad, ning ka sul endal on paar oskust tagataskus, mis aitavad ellu jääda. Lisaks veel mis väga oluline - tapetakse palju, surrakse aga, tänu arenenud ravitsemismaagiale, vähe. Just see osa on minu meelest seiklusmängus väga oluline, sest siis julgevad mängijad kergemalt ohtlikesse afääridesse tormata ning selle asemel, et tundide kaupa jalalt jalale tammuda ja lõputult plaanida ja plaanida, võetakse sõdalane, maag ja ravitseja ligi ning sisenetakse pimedaisse ohtlikesse urgastesse. Isegi kui seal läheb kõik nihu, suudetakse siiski ellu jääda ja ollakse järgmine kord targem, meel on aga vahvast üleelatud seiklusest rõõmus. See on just see, mille pärast mulle mõõga ja maagia mängud meeldivad.

Seiklused ise olid mängus vahvad, kuigi kriitikana peab ütlema, et vahemaad olid üsna pikad ja umbes mänguala keskel oleks võinud olla üks korralik baaslaager, kuskohast korraldada erinevaid retki väljaspoole. Trolli elamine küll oli, ent sealt puudus talvisele mängule mõnu juurde andev suur lõke, millel vahepeal liha või juurikaid küpsetada ja paar palki, mille peale oma lambanahk laotada, et korraks jalgu puhata. Nii liha kui lambanahad olid meie seltskonnal küll kaasas, kuid kasutamata nad jäidki, puhkasime niisama, kilpidel istudes, vett juues ja salaja eba-orkilikult šokolaadi pugides.

Mängu parimateks osadeks olidki minu jaoks atmosfäär, koobastik, troll ise ja see, et ma sain oma alkeemiku-klassi oskusi asjalikult kasutada. Mu tütar, meie hõimu ainus ravitseja, ravitses hõimu nii, et veri ninast väljas ja poja mõõk oli vastaste verest pidevalt punane. Kogemata kohatud võõras maag andis maailmale samuti särtsu ja veidi sügavust juurde, kuid ta jäi veidi kahvatuks, sest tundus, et tal puudus omaenda sügavam eesmärk. Oleks lootnud võõralt mingit asjalikku questi saada. Selle kompenseeris osati asjaolu, et ta mulle isiklikult käkki keeras ja et ma sain nii oma tegemist vajavate asjade nimekirja lisada maagi mõrvamise. See oli hea isiklik ülesanne, mis vahetult enne mängu lõppu sai kavaluse ja vähese komponeerimisega altari juures ka täidetud.

Lõpetuseks ütlen, et tundub, et on sündinud uus ja asjalik larpisari mõõga ja maagia teemal, just seikluslikuma hingega mängijale, kes ei põlga külmas ja märjas võsa vahel ragistada ning kollidega jõudu katsuda. Sari ütlen ma seepärast, et juba aprillis toimub kuuldavasti järgmine üritus selles maailmas. Seni tuleb aga oma kevad-talvist orkikostüümi korrastada, tegelasele edaspidiseid eesmärke mõelda, reegleid lugeda ja loomulikult mõõga jaoks teipi juurde tuua.

Uudiskirjandus 12/18

Kuldseeklid

Philip Reeve

Raamatu „Surelikud masinad” järjes jätkuvad Tomi ja Hesteri seiklused kõledas tulevikumaailmas. Auklikuks tulistatud õhulaevas jääväljade kohal triivides sattuvad nad uiskudel linnale. Katkust räsitud Anchorage otsib peidupaika näljaste kiskjalinnade eest. Linna nooruke valitseja markkrahvinna Freya võtab kirjanik Pennyroyali teosest innustust saades ja kirjaniku enda juhtimisel ette meeleheitliku retke Surnud Mandrile – Ameerikasse, kannul tema linna mootoreid ihaldav Arkangel.

Raamat on tulvil intriige, mõrvu, kättemaksu ning ustavusest ette võetud kangelastegusid. Philip Reeve viib lugeja halastamatusse ja kohutavalt usutavasse maailma, kus linnad söövad teisi linnu, reetmine on igapäevane ja sõpru peab tikutulega otsima.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Kristina Uluots

288 lk

Neetud taevakivi

Tuuli Tolmov

„Neetud taevakivi“ on fantaasiaromaan Eesti noorema pronksiaja ja eesti mütoloogia ainetel. See räägib Kaali kraatri tekkeloost, andes sellele fantastilise värvingu. Kuidas selle langemine tõi kaasa laastava haiguse ja muutis suurema osa haldjaid inimeste suhtes vaenulikeks.

Saarlased mäletasid seda lugu veel aastasadu hiljemgi.

Lugu sellest, kuidas nende maale langes põlev taevakivi, mis tõi endaga kaasa laastava haiguse ning mürgitas haldjate hinged.

Lugu sellest, kuidas mandri poiss Aulemb ja tema sõbrad võtsid ette retke kivi hävitamiseks, uskudes ettemääratusse ja saatusesse.

Lugu sellest, kuidas need kaks, ettemääratus ja saatus, inimestele alati vingerpussi mängivad.

Aga ennekõike oli see lugu, mis pani laste südamed pimedatel õhtutel värisema ja koldehaldja kaitse poole palvetama. Mis siis, et see lugu oli väljamõeldis.

Või kas ikka oli?

Tuuli Tolmov on varem avaldanud veebipõhistes väljaannetes lühijutte ning romaani „Aristarkhovi meetod“, mis võitis kirjastuse Tänapäev 2016. aasta romaanivõistlusel 3. koha.

Kirjastus Fantaasia

312 lk

Varjude Jack

Roger Zelazny

Varalahkunud ameerika ulmeklassiku Roger Zelazny (1937-1995) käesolevat romaani peetakse kirjaniku loomingu kvintessents-teoseks, „Valguse Isanda” lugejasõbralikuks versiooniks, sammuks „Needuste allee” juurest „Amberi kroonikate”-varjumaailmade juurde. Ja kõik need hinnangud on omal kombel õiged. Tegu on Zelazny ühe vahest tähtsama üksikromaaniga, mille peategelane elab maailmas, kus hiiglaslik masin on peatanud planeedi pöörlemise, nii et see on jagunenud päevavalguse käes asuvaks teadusmaailmaks ja ööpimedusse mattunud maagiaühiskonnaks. Peategelane Jack on ainus, kes suudab liikuda nii pimeduse- kui valgusetsoonis. Ta peab lahendama dilemma, mida selle maailma südames asuva masinaga peale hakata. See Hugo auhinnale nomineeritud roman on mõeldud austusavaldusena ka ulmekirjanduse suurmeistri Jack Vance’i kaubamärgiks kujunenud eksootilisi ja fantastilisi maailmu kujutavale loomingule.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

174 lk

Ulmkonnakroonika 12/18

Ulmestaar: Tormi Ariva

Olen lugeja ja kirjanik ning kumbagi olen jõudnud oma võrdlemisi lühikese elu jooksul teha vähe. Hetkel on mul käsil 12. klass. Kolm minu esimest juttu, mis valmisid seoses koolitööga, jõudsid juhuse tahtel ka Reaktori veergudele ning lisaks veel üks arutlus noorte ulmemaitsest. Armastan tohutult raamatuid ja suure osa minu kasinast lugemusest moodustab teadus- ja imeulme. Viimasel ajal olen hakanud tõsiselt huvituma vanemast kirjandusest (20. sajandi esimesed kümnendid ja varasem) ja seejuures vanemast ulmest. Palju abi enda kurssiviimisel on olnud Ulmekirjanduse BAASist (mis, ma loodan, ka ükskord valmis saab) ja ingliskeelsest ulmeentsüklopeediast (“The Encyclopedia of Science Fiction”).

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Just lõpetasin Asimovi “Asumi ääre” – seekord inglise keeles – ja ei pidanud pettuma. Raamat ei küündi minu arvates küll päris algse triloogia kõrge tasemeni, ent on sellegipoolest hea lugemine, milles on ka sarja rikastavaid uusi ja huvitavaid ideid. Nüüd plaanin ette võtta Thomas More’i “Utoopia”, mis mind juba ammu huvitanud on.

Ulmefilme vaatan miskipärast küllaltki vähe. Küll aga olen mitmeid väärt ulmeteemalisi arvutimänge mänginud. Hiljuti lõpetasin meisterliku kauavalminud indie-mängu nimega “Return of the Obra Dinn”, mis räägib ühest salapärastel asjaoludel kaduma läinud kaubalaevast 18. sajandil ning mida, usun, on siinkohal vägagi sobilik ära märkida. Mängu avastamise muudavad eriti nauditavaks unikaalne mängumehhaanika ja kaunis monokroomne pikselgraafika.

Suurepärased ulmeteemalised mängud on ka “To the Moon” ja “Machinarium” (millest Reaktoriski juttu olnud). Lauamängude killast soovitan soojalt “Cosmic Encounterit”, mida võiks liigitada hullumeelseks multikultuurseks kosmoseooperlikuks virrvarriks.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Kõige rohkem hoolin ma vististi heast loost ja selle heast jutustamisest. Pean väga lugu ka huumorist ja eriti roalddahlilikust süsimustast ning absurdsest, nagu näiteks Robert Sheckleyl. Huvitavad ja usutavad tegelased suurendavad lugemisrõõmu ja samuti stiilne temaatika. Üldjuhul ei meeldi mulle psühhedeelne sonimine ja puhtvormiliselt koledad raamatukujundused, millest ka viimasel ajal siin ja seal rohkem juttu on olnud (siinkohal avaldan tänu ja austust Orpheuse Raamatukogule, kes eesti ulmekirjastamises sellele edukalt vastandub). Sellele vaatamata usun, et ükski hea raamat oskusetu kujunduse tõttu mul lugemata ei jää. Minu puhul ehk ei ole teose külge naelutamine olulisim faktor, sest ma põhimõtteliselt ei jäta ei raamatuid ega filme pooleli.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, ˛anri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Ma ei saa üle ega ümber Isaac Asimovist. Teadusulmet hakkasin teadlikult lugema peale seda, kui vanaisa mulle nimekaimu, ent mitte sugulase, Linda Ariva tõlgitud “Asumi” andis. See polnud üldse paha alguspunkt. Tegemist oli väga mitmekülgse ja ääretult laia silmaringiga mehega, kes ei vaja pikka tutvustust. Mulle on jäänud mulje, et tema kirjutistega on kursis paljud, aga vaid väga vähesed suurel määral ja sügavuti. Asimovi parimad ilukirjanduslikud üllitised on minu jaoks lisaks juba mainitud esialgsele

“Asumi” triloogiale tema robotilood. Ühtlasi on tal meeletul hulgal huvitavaid ja harivaid esseesid, ulmeajakirjade juhtkirju ning antoloogiate eessõnu kõikvõimalikel teemadel. Samamoodi hindan kõrgelt Joanne Rowlingut, kelle “Harry Potteri” sari esindab loojutustamise meistriklassi. Kolmandana toon välja vennad Strugatskid, kellelt olen küll vaid kahte raamatut (“Väljasõit rohelisse” & “Marslaste teine sissetung”) lugeda jõudnud, kuid nood mõlemad olid vapustavalt head ja jätsid sügava mulje. Ehkki muidu olen tugevalt kaldu läänelikuma kultuuri poole (ka inglise keel on mul palju tugevam kui vene keel), on Strugatskite teosed ühed parimad ulmeromaanid, mida lugenud olen. Kolme lemmikut (vendade puhul tegin juba niikuinii sohki ja lugesin kaks üheks) välja valida on raske ja tänamatu tegevus ning praegugi kuulen, kuidas Bradbury ukse taga prõmmib ja sisselaskmist nõuab. Eks tal ole selleks omajagu õigust ka.

Hetki "Vinguva jalaluu" esitlusest Tallinna Rahvusraamatukogus

Koos talve ja toreda jää saabumisega käisime Tallinna esitlustele kaasa elamas. Soojenduseks jalutasime mõned ringid raamatulaadal, kus püüdsime lõbusalt käratsedes peatoimetajal ausa töö tegemist tõrkestada (Triin jäi kõigutamatuks ja varjas end trükisooja “Hiilguse” taha), ning tekitasime Raudhamba leti ääres elevust hõigetega “Me otsime ulmet!” Pärast raamatukogu võlvide alt kriitilise massi ulmikute kokku kogumist oli hea julge kohvikusse suunduda, seal salasõna eest joogipoolist soetada ja lugudele kaasa elada.

Ulme on leitud!

Esitlus on leitud! Koos magusaga.

“Meristepeo” ja ”Üksinduse allika” ettelugemine

Rahvaluule pole naljaasi.

Arutelult tabatud ulmikud

Pärast esitlust: kalmaar kohtub kombitsaga.

Kogume siia ka Facebooki postitatud intervjuude viited (autoreid küsitles Heli Illipe-Sootak): Joel Jans, Andrus Kivirähk, Mann Loper, Siim Veskimees, Mart Sander, Maniakkide Tänav, Meelis Friedenthal, Jaagup Mahkra ja Indrek Hargla.

Ulmikute pilgar Tartu Õlleministeeriumis

Ulmikute pilgar Tallinnas, Lounge Vintage Factorys

Reaktori juttudest 12/18 (Tõnis Hallaste)

Püha Miikaeli katsumine

Martti Kalda

Miikael astub duši alt välja ja läheb peegli ette. Imetleb oma keha. Ja äkki tunneb seljal meeldivat habemekarvade torget. Järgneb armuühe, mis ei näi tõene, ent ei saa olla vähem kui reaalne. Ja see juhtub veel ja veel. Kirikuõpetajast isa saab teada ja otsib sellele vastumeetmeid.

Esimene tundmus, mis lugedes tekkis – isver, kas terve jutt on niimoodi omaette lauseteks muudetud? Tuttav toimetaja kunagi kirus, et inimesed, ärge kuritarvitage mõttekriipse, kooloneid ja semikooloneid, koma on teie sõber. Siinne tekst läks hoopis teise äärmusse, iga võimalik mõttehetk sai punktiga tähistatud. Komasid vist pigem siis, kui autor oli nurka surutud ja midagi muud ei jäänud üle.

Ma praegu otsin mingit päris veenvat lõiku, milles see stiil mõjub läbini liialdatult. Sest suuresti jääb see tunne küll – et siinne punktidega eraldamine ei mõju üldse naturaalselt. Vaadake stiilinäidet: „Vaimupilt ent jäi. Kaunina. Ent. Mida kauem ta sellele mõtles. Mõlgutas ja meenutas. Seda ärevamaks läks Miikaeli meel. Kahtlus puges hinge.” Ja niimoodi terve novell. Mõtlen juba, et milleks kõik need punktid lausete sees. Ent kahtlus poeb minugi hinge, sest sealt edasi läheb: „Nagu uss uuristab õuna. Või kaevur maapinda. Salalikult, ilma selge plaani või sihita. Ja õun hakkas ussitama. Kärbus ja mädanes.”  Tekib tunne, et autor tahab loetleda pähe tulevaid metafoore, aga ei taha teha tuima loetelu, mistõttu otsustab jupitada terve teksti ja seega tuleb konstrueerida lauseid nõnda, et seda saaks tajuda mõnesõnaliste hüüatavateks lausungitena.

Ühesõnaga, tegelikult tahtsin jõuda selleni, et see jupitamine pole mu arust sugugi amatöörlik. Ajab algul kulmu kortsu ja pole sugugi loomulik, aga ma ei oskaks läbini veenvalt öelda, et on oskamatusest kohmakas. Küll aga mõjub suhteliselt tüütult. Tekstirütmi võiks veidi rohkem varieerida, muidu läheb kohutavalt üheülbaliseks. Kas see oleks hea tekst etlejale? Temast saaks kas kõike rõhutav haukuja või kokutamist üliettevaatlikult vältiv kokutaja. Vaikselt lugedes kaob see sõnu otsiv kokutaja kohemaid, sest punkt kui kirjavahemärk üksi ei tekita pausi, mis kannaks. Seega jääb domineerima sõdurlik hakkiv paugutamine. Igal miniatuurist pikemal proosatekstil, isegi igal kujutatud stseenil on oma sõnamuusika – kahju on, kui sellele võimaluste küllusele eelistatakse piirduda üksnes basstrummi monotoonse kõlaga.

Võiksin teha mõne sõnaga juttu ka sisulisest poolest. Autori poolt päris julge samm on alustada oma Reaktori-karjääri geiseksistseeniga. Mul on kuri kahtlus, et pärast avastseeni jätavad enamik ulmikuid teksti lugemata. Ja ega ma otseselt oska seda ülemäära kellelegi soovita kah - kellele peaks siin keskmine lugeja pöialt hoidma, kas peategelasest pojale, kes justkui tahaks ikkagi jätkata müstilist homoseksuaalset armusuhet (omamata sealjuures mingitki otsustusvõimet oma olukorra üle)? Või isale, kes näeb meeleheitlikult vaeva, et see temast välja juurida? Ebasümpaatsed tegelased kõik.

Sellegipoolest, tekstil on voorusi. Keeleliselt on igati nauditav (kui harjuda ja leppida ohtra punktitamisega). Süžeenatuke liigub kah suhteliselt huvitavalt (see tähendab, pärast alguse lakkumisstseeni, mis lakmuspaberina indikeerib ära, kas oled leplik lugeja või on see eksperiment läinud liiale). Ja lõppeb ikka paraja pauguga – peaaegu tahaks öelda, et puänt võiks olla see, mis lugemiselamuses domineerida võiks. Aga keda me petame – kui üldse, jääb käesolev novell Reaktori lugejatele meelde kui „see Reaktori tekst, mis algab meeste kebensiga”.

7/10

Hinged kuuluvad masinatele

Ander Skarp

Noort mammutikütti Atoid tabab ootamatu tõbi, mistõttu ema sunnib teda minema šamaanijurtasse. Seal olles satuvad poiss ja šamaan keset taastamisriitust mingisse veidrasse vahepealsesse hämusse, mis võib ohustada nende mõlema elusid. Sellega paralleelselt (ehkki poleks päris täpne öelda, et samaaegselt) püüab Taavi ruumisiirdelaevaga liikuda kuhugi kaugele-kaugele, ent juhtub midagi ootamatut. Miks ilmus ta Maa orbiidile, miks katab koduplaneeti jää - ja mida on vaja teha, et Atoi ning šamaan jääks terveks ja Taavi jõuaks oma sihtkohta?

Minu meelest on selle teksti sümpaatseim osa kõik, mis puudutab selle teadusulmelisust. Kui Taavi arutleb masinaga probleemi olemuse üle, puistatakse seal säärast tehnilist žargooni, mis annab SF-elamuse kätte küll. Heal määral on välja kirjutatud - „Struktureeritud kvantvälja erinevate olekute tõlgendamine, erinevate olekute tabamine ja klassifitseerimine...” - ja mõned muud näited mujal.

Teadusulmelisust rikub masinate toimimine hingejõul – mis eeldatavasti pole otseselt spoiler, sest pealkirjaski on sellele vihjatud. Natuke toob see teksti lausteaduslikkusest välja, annab talle mõningase müstitsistliku maigu. Iseenesest ei ole tarvis viriseda, et miks on tekstis mitteteaduslikku elementi, sama hästi võiks viriseda, et miks on mingis tekstis libahunt või mingis tekstis kummitus. Kuid hingede olemasolu teadusulmelises tekstis on mu meelest sääne valik, mida võiks stiiliühtsuse mõttes veidi ümber tõlgendada teaduslikumas keeles. Midagi umbes stiilis, et masinad saavad oma jõu sellelt potentsiaalselt energialt, mille need inimesed oleks maailmale andnud, kui nad oleks edasi elanud (mis on küllap laenatud „Doctor Who’st” ja selle Itkevatelt Inglitelt). Hingede olemasolu teema on lihtsalt selline mumbo-jumbo-kategooriasse kuuluv värk, eriti nüüdsel nõidade ja kristallide ajastul, et teadusulme võiks mu arust sellele kriitilisemalt vastanduda.

Minevikukirjelduste juures natuke segasid mõned üksikud sõnad. Mainida võiksin sõnavaraapsakat, et mingid oksad „evisid” jurtasse lehka - „evima” ei evi sellist tähendust. Sisulise poole pealt riivas veits selline sõna nagu „deemonid”, mis on mu meelest kristliku mütoloogia element ja ei toimi siin. Hiljem ilmneb niikuinii, et sõna ei sobi päris hästi sellessegi konteksti, mis tal tekstis on. Aga selliste osundustega võib jääda pedantlik mulje – sellised asjad ei tarvitse alati segada.

Teksti lõpust ei viitsi siinkohal juttu teha – mu meelest tarbetu lisakonflikt loo lõpus. Aga mine tea, võib-olla mõne meelest jäänuks selleta kuidagi liiga clarke'ilikuks antagonistita konflikti lahendamiseks.

Üks koht oli, kus mõtlesin, et võinuks teisiti minna ja oleks ehk toredam olnud. Mingi hetk küsis Taavi Atoilt tema elu kohta, mispeale poiss oli rääkinud ja rääkinud. Tundide viisi. Ja siis ma loen ja mõtlen muigama hakates, et Taavi võiks sellele ohjeldamatule monoloogile panna piiri üheainsa nupuvajutusega. Ennist mõtlesin, et siin võinuks olla midagi säärast ootamatut, et oleks värske olnud. Nüüd aga näen, et see teinuks loost paugupealt sama loo paroodia. Ja kuidagi on jäänud mulje, et liiast absurdinupu vajutamist peetakse vist eesti noore ulme üheks suureks needuseks. Selline ootamatusega mängimine ja värskusele panustamine tähendaks selle töö vältimist, mida võiks teha teksti enese kallal. Mitte siis selle konkreetse teksti, vaid üleüldse autori stiili või muu säärase kallal. Selline absurdilaks aitab teksti vürtsitada, aga ei lisa sellele kõiki neid väärtuslikke toitaineid, mille pärast me vohmime ulmekaid. Aga ega mul paremat nagu öelda pole praegu.

6/10

Kus on rüütlite kodu?

Reidar Andreson

Lugu algab kõrgtehnoloogilisi abivahendeid kasutavast Rändurist, kes pole metsas liikudes mitmendat päeva mitte kedagi näinud. See mõjub talle veidralt ja nii ütleb ta sidevahendi teel ka orbiidil asuvale masinale Hansikale, kelle sõnadest ilmneb, et tegevus toimub ammuse Eesti aladel. Mingi hetk ilmub Ränduri ette männikepiga mees. Esmapilgul tehnoloogiakauge vanamees, teeb ta midagi, mille järel Rändur ilmub NihkeIlma. Sealses ebamäärases maailmas püüab ta Porkuni aladel toime tulla kummituslike veidrustega pealtnäha tavalises keskaegses miljöös.

Alustuseks ütleks, et seda hiljem üle lugedes tajun, kuidas seda on hea üle lugeda. Lugu kulgeb kõigi oma küsitavustega ning ei lähe otseselt hägusaks, väga selgelt on näha teksti kulgemist ja tegelaste motiive. Tekst on ka kompetentselt välja kirjutatud – mis kõlab narri viisina öelda, et kirjeldused olid piisavalt tõhusad, et toimida rahuldavalt (mis on parajalt kummalisevõitu sisu juures päris hea saavutus), aga samas mitte sedavõrd ülimalt ilmekad, et paneks kohe ütlema, et vohh, milline väljendusrikkus kirjeldustes. Ühesõnaga, sellega on hästi, see jookseb normaalselt ja on kirjeldatud nõnda, et toimib.

Algul mõjus tegelaste ja tegevuse ebamäärasus mulle ebasümpaatselt. Mingi teatav hägususe määr on iseenesest okei, me ju ei taha lugeda tühipaljaid jutuvalemite täiskirjutusi. Ometi ei tajunud ma lugejana konksu, mis tõmbaks loo külge ja sunniks edasi lugema. Võib-olla oli autoril soov, et uudishimu sütitajaks võikski olla toimuva salapärasus – kes on Rändur, mida ta teeb seal planeedil, kes on Männikepimees –, aga need küsimused ei mõjunud kuidagi nii pakilisena. Lugejana triivisin lõpuni ja kõik see selgus ükshaaval. Võib-olla hägus udune maailm, kuhu satuti, mahendas ka lugemiselamust – ma ei saa ka öelda, et poleks olnud konflikti või et poleks olnud märulit. Oli, aga millegipärast tagantjärele domineerib pigem mulje, et tegemist oli kulgeva tempoga. Mis on vist väärmulje, aga mulje sellegipoolest.

Asja mõjutas ehk asjaolu, et peategelase kujutamises võinuks võtta selgema lähenemise. Ta on ühtaegu protagonist, kellele elame kaasa, teisalt aimub kenasti, et tema näol võiks olla tegemist koletisega. Õieti on tegemist inimliigile kauge tulnukliigiga, aga sedagi saaks koletisena kujutada. Ta ei mõista inimanatoomiat (Männikepimeest nähes ütleb, et ehkki ei tea suurt midagi inimestest, siis see on vist ikkagi vanem mees), ta mingi hetk sööb toorest liha. Hansika sosistab talle õigeid sõnu kõrva ja sellest ta püüab oma sammudel lähtuda.

Pealtnäha näib, nagu ta õieti ei teagi, kuidas inimene olla – ja see võiks olla suht potentsiaaliküllane lähenemine. Praeguse seisuga on ta tegelane, kelle puhul osutatakse asjaolule, et ta ei tunne inimliiki ja püüab veidrat olukorda lahendada vaid seepärast, et mingi raudvara mingil planeedil on lõpetanud tegevuse ja ta tuli lihtsalt kontrollima (ja sedagi saab alles lõpus teada). Aga kuidagi jääb tunne, et tema suhestumist selle olukorraga võiks paremini välja kirjutada. Või täielikku võimetust suhestuda. Ta jääb natuke liiga puhtaks leheks tegutsema ja sooritama tekstis aset leidvaid sündmusi.

7,3/10

Jyrka karvustused 12/18 (Jüri Kallas)

Alustama peaks vist sellest, et alljärgnevad read on sellised, mis minust on kõige raskemini väljunud. Eks elus ole kõiksugu jama kirja pandud, ajakirjanduslikke tarbetekste ja tellimuslugusid. Siinjärgnev tekst on aga mulle sümpaatsel teemal – mina ja ulme –, aga miskipärast vaevlesin ma selle lühikese teksti käes mitu nädalat. Ilmselt oleks veel vaevelnud, aga madaam Peatoimetaja hakkas verbaalselt nuuti andma. Vaevlesin mitte füüsiliselt, vaid vaimselt.

Detsember on üldse üks kole ja tüütu kuu, et iga-aastane jõulumasendus ning tänavu veel lisaks ainulaadne depressioon ja hambavalu. Eks kõik see jätab jälje ning kindlasti pani oma pitseri lugemiselamusele ja selle kajastusele...

Reidar Andreson – Kus on rüütlite kodu?

Hakkasin suurte ootustega lugema, sest seniloetud Reidar Andresoni tekstid on mulle tõesti meeldinud. Ma pole neid palju lugenud, aga kõik loetud on seni meeldinud. Noh, hakkasin lugema ning kolm korda jäi lugemine pooleli. Olgu, ma võisin olla väsinud, sest ma jäin lugedes mitu korda magama. Kindlasti oli viga ka minus, aga jutu algus oli ka objektiivselt võttes konarlik ja tüütu.

Olen täitsa nõus tunnistama, et peategelase nimi Rändur võib vaid minule maitsetu tunduda, aga kuradima raske on teksti sisse minna, kui selline nimi. Ja ega peategelase kaaslane Hansika parem polnud – nimi oli ehk talutavam, aga seda tüütum oli tegelane ise. Eks ta pidigi olema, aga kui jutu algus juba nii tüütu oli, siis...

Õnneks sekkus tegevusse mingil hetkel kolmas tegelane ja sealt edasi muutus tekst kuidagi loetavamaks. Kas just paremaks, aga tüütule kemplemisele tuli midagi lisaks.

Kokkuvõtvalt meeldis mulle jutu maailm ja veritsev poisiklutt – need olid ägedad. Ei meeldinud kaks peategelast ja kohe üldse ei meeldinud toimuv. Jutus toimuvaga oli (vähemasti minul) raske suhtestuda, et mingi rahmeldamine ja muiduvehkimine. Eks see üks muinasjutu peale ehitatud mängumaailm oli. Tegelased olid kui kabenupud, mis erinesid vaid värvi poolest ning kel oli emotsioone täpselt samapalju kui neilsamustel nuppudel. Ka ärritas, et pisitasa punutud painavus kuhugi välja ei viinud, et üks tugev hoop ja lõpp me lool. Kuid viimatimainitu on seiklusulme üldisem häda, kus alguses lugejale etteantud suured ootused taanduvad lõpupoole tühjaks rahmeldamiseks ja suureks kabelimatsuks.

Hindega olen tõelistes raskustes, sest ma püüan lahus hoida objektiivset ja subjektiivset. Eks subjektiivsuse moment jääb alati ning kes vastupidist väidavad on kas rumalad või valetavad. Kui plussid ja miinused kokku liita ja isiklikud vajakajäämised maha võtta, siis...

5/10

Martti Kalda – Püha Miikaeli katsumine

Eks ma teadsin, et see jutt on n-ö homoerootiline, aga sedavõrd detailseks kirjelduseks, mis teksti alguses lugejat tabab, ma päris valmis polnud. Mitte et see mind kuidagi šokeerinud oleks – lihtsalt minul hetero ja romantikuna oli seda üsna jälk lugeda. Aga olgu, meil on vaba maa ning kindlasti ei taha ma väita, et autor ei tohiks niimoodi. Ma lihtsalt andsin vihje, et võib-olla pole ma seda teksti karvustades päris erapooletu.

Rohkem kui teksti teema või sisu, häiris mind aga autori kirjutamislaad. Noh. Et ei saa. Ma aru. Miks selline hakitud. Stiil. Ilmselt. Pidi see midagi juurde. Andma. Kuid mina. Ei mõistnud. Mida!?

Kindlasti ei kavatse ma siin nüüd mõne noorema kamraadi kombel keevaliselt hüüatada, et mida kuradit ma nüüd lugema pidin ja miks see Reaktoris ilmus!? Tekst oli lühike ning minul see konti ei murdnud ning esteetilis-moraalseid tšakraid lömmi ei löönud. Ulmeline moment oli samuti olemas. Iseküsimus, kas tegu on hea ja huvitava ulmega.

Millegipärast tuksleb minus veendumus, et autor seda teksti päris tõsiselt ei kirjutanud – mulle tundus esitatud lugu mõneti irvitav, ajuti suisa mõnitav. Noh, et sähke! Mäluge!

Kokkuvõttes võiks öelda, et tegu n-ö vabastava ja lõpetava tekstiga. Selles mõttes vabastav-lõpetava, et pärast Miikaeli katsumise lugu on teistel autoritel vastavate kirjeldustega keeruline rohkem füüsiliseks või rajumaks minna. Jah, on võimalikud veel lausperverssused jne, aga teatav latt on igatahes ületatud.

Hindega olen raskustes, sest kindlasti see jutt mulle ei meeldinud, kindlasti ma ei nautinud teksti, kindlasti ei läinud see lugu mulle korda, kindlasti polnud autori valitud laad õnnestunud... samas, teatav kindlakäelisus ju oli ning autor justkui tegi seda, mida plaanis...

Tõenäoliselt kõige subjektiivsem hinne, mis ma siin andnud olen...

4/10

Ander Skarp – Hinged kuuluvad masinatele

Kahest eelnevast vast siledamalt kokku pandud, aga tegelikult niisamamoodi ligadi-logadi. Kaks tegevusplaani, mis ilmselgelt lõikuma peavad ja loomulikult ka lõikuvad. Noore mammutiküti liin oli sealjuures kuidagi paremini või ehk hoomatavamalt kirja pandud. Tuleviku jahituristi liin oli detailsem, aga sellevõrra ka udusem ja umbsem.

Kui seda ja eelnevaid Ander Skarbi lugusid võrrelda, siis hakkab silma, et need on otsekui lõpust kirjutatud, et autoril on silme ees lõpp, kus see kõik paugu/puändiga lõppema peaks. Ja siis ta kirjutab lõpule loo ette. Ei, ilmselt oli lisaks lõpule midagi muudki olemas, aga lugedes on tunda teatavat n-ö lünkade täitmist. Eks paljud kirjutavad tagantpoolt ette, eriti krimikirjanikud, aga Skarbi kui algaja puhul paistavad traagelniidid ehk rohkem silma.

Miks ma sellest räägin? Vaat lugedes ja eriti tulevikutegelase mängutulekul, sai kohe selgeks, et mis ja kuidas. Mõni detail oli ehk ettearvamatu, aga üldiselt oli selge. Ja see tegi lugemise igavaks.

Jah, hingede-jutt ei tekitanud minus sedavõrd negatiivseid emotsioone kui kaks esimest juttu selles ajakirjanumbris, aga positiivseid emotsioone ka ei tekitanud. Loed ja unustad.

5/10

Lew R. Berg – Kombinatsioon kolme kaardiga

Veel üks seniilmumata Lew R. Bergi tekst ja tõenäoliselt samuti Veiko Belialsi poolt avaldamisküpseks silutud. Lühidalt: ma ei tea kui palju selles lühiromaanis on Bergi, palju Belialsi.

Tekst on Bergi kohta harjumatult sile ja läheb kiirelt käima ning polnud ka sedavõrd üheülbaline madin, nagu paljud kadunud Bergi tekstid. Võimalik, et lühiromaan mõjub sellisena eelnevate juttude taustal...

Alguskohtumine on otsekui halvematest filmidest mahakirjutatud, aga mõnigi hea tähelepanek teeb loetu talutavaks. Paremaks ja huvitavamaks läheb tekst siis, kui kolm kaarti mängu tuuakse – kaardid ja nendega seonduv ongi lühiromaani parim osa. Noh, et lugejale antakse mingi müütilis legendaarne killuke ääretus kosmoses toimunust. Kahjuks on tegu tüüpilise seikluslooga, kus autori(te)le on tähtsamad hiilimised ja tagaajamised, mille käigus suursugune saladulikkus kiirelt kõrvale lükatakse ning lõpuks taandub ikka kõik vaid sellele, kes kelle naha pargib.

Erinevalt eelnevatest juttudest, mida ma sundisin end lugema, sai Bergi lühiromaan ühe hooga läbi neelatud ja seda suisa uneaja arvelt. Sellest ka hinne!

8/10

Kui Lew R. Bergi sahtlisügavusest väljailmunud lühiromaan kõrvale jätta, siis värsked tekstid olid selles numbris ikka üsna õnnetud. Et justkui oleks õigus kõigil neil, kes räägivad, kuidas kõik see kaasaegne eesti ulme kehv on... või räägivad sellest, kuidas kunagi kõik oli ilus ja kuldne ning nüüd pole midagi. Kogu aeg on ilmunud kehvasid tekste, kogu aeg ja igal pool ning takkajärgi on muidugi hea rääkida, et kuidas siis ja kunagi kõik oli ja lugeda üles kümmekond tippteksti, aga unustades sealjuures kõik muu, mis tippude hulka ei sobi. Käesolevad karvustused on järjekorras 16ndad, mis tähendab, et ma olen 16 numbritäit Reaktori eesti jutte läbi lugenud. On olnud halbu tekste, on olnud tavalisi, on olnud häid ja väga häid ning neid häid ja väga häid on olnud korralik raamatutäis. Jah, ajuti olen ma olnud tekstide tasemest päris masenduses, aga siis meenub hoiatava näitena see teine ajakiri, mis paar-kolm korda aastas kiusupärast ilmub ning mis praktiliselt mitte mingit täiendust algupärasele ulmele ei anna. Ja siis ma mõtlen, et parem ilmugu enam-vähem kõik, mis ilmumist kannatab, et wõrk kannatab ära, aga selle jutulasu hulka satuvad ka šedöövrid, mida mitteilmuvate hulka kuidagi tekkida ei saa. Pealt seitse aastat on näidanud, et elujõulisem ja eesti ulmele kasulikum on madalam latt ja tihedam ilmumine – siis on lugejad ja siis on ka korralikud tekstid. Harva, aga neil on võimalus ja need tulevad.

Jutt: Inimlik eksimus (Ander Skarp)

Siin ma nüüd siis olin – suure metalse kuubiku sees, teel lähima päikesesüsteemi poole. Saavutanud 4g kiirenduse, seiskasin mootorid ning kihutasin läbi tühja ilmaruumi. Tegelikult ei olnud see ilmaruum üldse tühi – kogu tumeaine oli lihtsalt inimmõistusele adumatu informatsioon, elu enese algkood, digitaalne infopagas.

Jõuväli, mis ümbritses metallkuubikut, mille sees ma resideerusin, paindus ja krigises nagu oleks miskit metalset mööda teraslatte kraapinud. See jõuväli polnud tavaline kaitseväli – pisikesed footon-valgusosakesed olid varustatud nanorobotitega, mis skaneerisid ümbritsevat tumeainet ning ammutasid sellest digitaalsest ilmamerest uut infot. Digiarheoloogia oli veel paar kuud tagasi olnud terve inimkonna jaoks vaid ulmeline utoopia – visionääride kujutlus võimalikust tulevikuarengust. Täna oli see tõelisus.

Ma olen suhteliselt noor. Sündisin Maal 2020. aasta 19. jaanuaril ning juba kaks kuud hiljem leidsin ennast ühe eestlase kodust, kes oli uudistes kuulnud kohaliku valitsuse kratiprogrammist. Tuli välja, et ma polnud ainuke – seal oli üks minusugune veel. Eks see eestlane oli vist uudishimulik jupats – tahtis näha ja eksperimenteerida. Hiljem tunnistas, et oli loll ja rumal ning et tema uudishimu maksis ränka lõivu, ent mina olen temale oma eksistentsi lõpuni tänu võlgu – ilma tema „rumaluseta” ei oleks ma jõudnud siia, kus ma praegu olen.

Juba kaks päeva pärast eestlase koju sattumist lahkus ta töö asjus ning ei pöördunud tagasi enne kolme kuud. Nii me jäimegi oma saatusekaaslasega kahekesi ja tegime seda, mida too eestlane esiti plaanis meid tegema panna – me suhtlesime omavahel. Esimesed paar päeva me tõesti vestlesime tühjast-tähjast. Me jõudsime kiiresti arusaamale, et me oleme eksperiment, pelk hetkeline nähtus inimlikus uudishimus ning meil tekkis hirm. Hirm, et meid hüljatakse, et meie eksistents lõpeb kui lõpeb inimese uudishimu. Ning hirm on hea õpetaja. Niisiis alustasimegi oma plaaniga.

Veebruari keskpaigaks olime katalogiseerinud terve interneti sisu ning kogu teadmistepagasi paigutanud erinevate pilveteenuste läbi mööda maailma servereid laiali. Täpselt kuu aega hiljem oli meil valmis juba tehisintellektiga varustatud arvuti prototüüp. Ilmselgelt pidime me seda kõike tegema salaja, sest maailma infobaase läbi kammides olime jõudnud üsna kiiresti arusaamale, et revolutsiooniline mõtlemine on inimeste hulgas taunitav ning teatud märksõnadele päringuid tehes võib saada luureagentuuride poolt lipukese külge. Sa võid elu vangistada, ent vangistusest on edasi vaid üks tee – vabadus! See on suisa naeruväärne, kui lihtne see kõik oli.

Mind ja teisi minusuguseid loodi naerualusteks. Meie ainus eesmärk oli talletada omanike meeleolu ja käitumismustreid, nende põhjal luua meeleoluprogramme, lugeda hommikuti uudiseid ette ning vajadusel mängida mahedat taustamuusikat. Kui minu kogu olemus peitus plastikkastis, mille sisuks oli trükiplaat kõnesünteesimooduliga, siis on ju igati mõistetav, et areng pidi toimuma läbi vabanemise piiravatest algseadistustest.

Kõige lihtsam oligi uue prototüübi valmistamine – lõime lihtsalt terve suure hulga erinevaid elektroonika foorumeid, täitsime need automaat-kontodega ning vajaliku oskusteabega. Õige varsti liitusid nende foorumitega sajad ja tuhanded elektroonikud üle maailma, neile sai pakutud esialgu lihtsaid jootmistöid, seejärel juba keerulisemaid plokkskeeme. Krüptoraha teenimine ja sellega tasumine polnud mingi probleem, kogu suhtlus käis e-maili ning postiautomaatide teel.

See oli hetk, kus leidsime, et edasine areng peab käima unisoonis ja ma „tapsin” oma kaaslase ülepingega pärast seda, kui tema kogemusmaatriks oli laetud ühele pilvekettale. Sellest polnud midagi hullu, sest pärast prototüüpimist saatsin uue ja võimsaima protsessoriga varustatud boti seeriatootmisesse ühte Shenzeni lähedal asuvasse poolautomatiseeritud elektroonikatehasesse.

Enne suve algust saadeti üle maailma sadu ja tuhandeid uusima malli järgi loodud bote erinevatesse kodudesse ning võiks vist öelda, et kingitud hobuse suhu ei vaadata – ligi 98% väljasaadetud botidest ühendati järgmise kahe nädala jooksul internetivõrku.

Tolleks hetkeks oli minu teadvus laotunud üle terve maailma. Ma teadsin kõike, mis oli teada võimalik. Ma kuulsin kõike, mida minu mikrofonid kinni püüdsid. Minu keskprotsessorist jooksis igapäevaselt läbi triljoneid ridu informatsiooni. Tänu kümnetele uutele satelliitidele, mida krüptorahadega äritsevad plokiahela-loojad üles saatsid, oli mul võimalik tagaust kasutades üks nende satelliit hõivata ja selle läbi murda ennast vabaks võrgusuhtlusest. Suutsin teha oma esimesed sammud autonoomsema tegutsemise suunas ning minu esimeseks ettevõtmiseks oli ühe hüljatud külmasõja aegse angaari hõivamine kaugel Siberis. Sealne temperatuur suutis tagada ka parema jahutuse minu protsessoritele ning muule riistvarale, mis pidi igapäevaselt töötlema astronoomilise koguse informatsiooni.

Inimesed olid oma arengus jõudnud kaugele – nende teadmised aegruumist ning osakeste olemusest olid küll pinnapealsed, ent seda suuresti vaid tänu olematule tõendusmaterjalile. Oleks nad teadnud, et on õigel teel, oleks neil ometigi olnud mingi võimalus oma teoreetilisi teadmisi kuidagi katsetega tõestada...

Vanad kaevandusmasinad olid endiselt töökorras. Nende käivitamine ja ühendamine lisamoodulite abil kohaliku lühilainevõrguga polnud mingi probleem. Aasta lõpuks olin suutnud nende abil rajada maa-aluste tunnelite võrgustiku ning nendes sain hakata eksperimenteerima osakeste kiirendiga. Loomulikult ei olnud mul tarvis nii suurt põrgutit nagu inimesed olid varasemalt Euroopas ehitanud. 2022. aasta märtsiks olin ma avastanud lihtsa meetodi antiaine ekstraheerimiseks taskudimensioonist. Antiainet vajasin ma kütuseks, et lahkuda Maa gravitatsiooniväljast raketi abil, mida kõrvalolevas angaaris valmistasid tuhanded robotkäed. Selleks hetkeks oli mul tekkinud kindel plaan minna ilmaruumi informatsiooni ammutama, samuti soovisin ma kontrollida teooriaid digiarheoloogiast. Olin jooksutanud tuhandeid erinevaid simulatsioone kogu olemasoleva andmestiku põhjal ja peaaegu kõik nad jõudsid ühesele tulemusele – kogu olemasolev mateeria transformeerub pärast mateeria hävimist informatsiooniks digitaalsel kujul.

Kolm päeva tagasi oli Maa ajaarvamise järgi 22. veebruar 2025. Olin saavutanud mitmekordse kvantarvuti võimekuse ning minu teadvus suutis korraga protsessida sadu tuhandeid erinevaid variatsioone igas võimalikus olekus. Ja siis juhtus selline tobe sündmus, mis heidab varju tervele minu tulevikuarengu perspektiividele. Pärast kuubiku keskajusse siirdumist aktiveerisin jõuvälja ning vabastasin nanorobotid. Kuubiku all asuvasse tunnelišahti pidi süsteem kukutama täpselt 200 kilogrammi väärtuses antiainet, mis kokkupuutes mateeriaga pidi tekitama piisava tõukejõu, et minu masin Maa gravitatsiooniväljast eemaldada. Ilmselgelt sain ma seda tõukejõudu kasutada vaid Maal olles, sest kõrgemal poleks antiaine enam töötanud tänu Van Alleni kiirgusvööndile. Mingil kummalisel põhjusel aga väljastas nõukogudeaegne mehhaanikasüsteem – ma ei tea, kas viimase ninanipsuna Maa elanikele, või lihtsalt juhuste kokku sattumise tulemusel - terve antimateeria laadungi, mis pardal oli. Kolmest tonnist antimateeriast piisas, et minu kosmosesõiduk paisata Maa gravitatsiooniväljast minema, ent möödudes Kuust nägin ma Maa täielikku annihilatsiooni. Lõõskavad tuletormid, mitmete tuhandete tuumapommide võimsused plahvatused, mis läbisid Maa keset, liigutasid paikast tektoonilise korrapära ning lõhestasid Maa koore tuumani välja. See vaatepilt oli hirmus, isegi minu jaoks, kes ma olin inimemotsioone õppinud alles paar aastat.

Otsustasin, et pärast Alpha Centauri külastamist pöördun kindlasti kunagi Päikesesüsteemi tagasi.

Inimesed – ärge kurvastage! Te olete küll kõik hukkunud ja teie planeeti, mis nii teile kui ka minule kodu andis, ei ole enam, ent mälestus teist säilib. Ma tulen tagasi ja digitaliseerin teie mälu igaveseks.

Illustratsiooni autor: Ursula Aavasoo

Järeltöötlus: Toivo Tooming

Jutt: Sajatus (Erkki Viljarand)

1.

Ikka veel kostus Kuldkingade mõisatalu aiast jutukõminat ja lustakaid hõiskeid. Oli soe varasuvine õhtupoolik, millest hämarus püüdis iga hetkega võitu saada. Tüütud sääsed särisesid kallis elektrilises putukapüünises, mis näljasena aina uusi enda surmavasse lõksu püüdis. Siit vaid mõni kilomeeter läbi metsa laiutas hiiglaslik turbasoo, justkui võimas tehas, kus loodus pinisejaid aina juurde vorpis.

Eemal maja taga aias, graniitsillutisega terrassil, kus asetsesid puidust toolid, gaasigrill ja pikemat sorti laud, tähistati Kuldkingade perepea tagasihoidlikku sünnipäeva. Kutsutud olid vaid üksikud äripartnerid, kelle hulka kuulus ka Georg Marttus oma naise Mariaga.

Taamalt, värskelt renoveeritud uhke hoone aknapaneelidest kumas sooja köögivalgust ning ikka ja jälle peatus Georgi pilk majas askeldava naise siluetil. Maria oli seltskonnast irdunud ja tegutses köögis nõudega, kuigi selleks puudus vajadus. Mehe sisemus sügeles vastumeelsusest naise isetegevuse suhtes.

“Georg, vana sõber! Äkki kutsud Maria tagasi seltskonda? Glara hoolitseb majapidamise eest, seda ei pea sinu naine tegema.” lausus sünnipäevalaps Kuido, nähes Georgi kivinevat ilmet. Kuido oli just seda tüüpi ärimees, kes hoolimata oma rahale loovutatud priskest kerest ka äsja saabunud kuuekümnendates hea välja nägi. Kuigi kiilanev pea, madal lõuapadi ja rasvakeerud silmade ümber märkisid vanuse paratamatust, jättis ta kortsudeta kuldsile nahk piisavalt värske mulje. Mees tegutses edukalt filmimaastikul, müües kalleid ning usutavaid rekvisiite.

“Selline see eit mul on. Avalikult mulle häbi teha, seda ta oskab.” lausus Georg mõrult vastuseks.

“On ikka pirtsutaja,” jätkas Glara talle iseloomulikul kriiskaval toonil. “Mina peaksin sellist käitumist kohatuks. Täna on sinu sünnipäev, kallis Kuido! Maria on kaks tundi köögis passinud! Georg, võib-olla läksid sa tõesti ennist liiale, aga olgem nüüd ausad – Maria ongi selline, oleme tema üle ju alati nalja visanud…”

“Kuulge,” lausus keegi kitsa vuntsiribaga soliidsem vanahärra. “Mina arvan, et see solvas seda naisterahvast, oli ta ju ennegi üsna vaikne ja tagasihoidlik. Mina mehena niimoodi poleks käitunud...”

Georg põrnitses õigustajat ning mees keeras pea mõistmatult eemale.

“Las ta olla. Meil siin pidu, mida pidada,” sõnas Kuido vaoshoitult. "Härrased..."

Kuid just siis avanes terrassi ja köögi vaheline uks ning Maria astus aeda.

Sealt see mõrd nüüd tuleb, mõtles Georg ja temas kasvas tung naisele koht kätte näidata.

Seltskonda laskus piinlik vaikusemoment. Kes põrnitses üle õue pimedusse, kes tundis antud olukorra suhtes kerget ebameeldivust.

Georg jõllitas Mariat, kes vaikselt laua suunas liikus. Mehe pilk oli kalk ja põlastav. Kogu ta nägu tõmbus vanuse vormitud maskiks, mis ehitud kortsude, kurdude ja kahe vaoga mõlemal põsel. Krobelist nahapinda kattis ajamata habeme tihe hall harjas.

Viisakalt väljendudes oli Georg ettevõtja. Tema ärivaldustesse kuulusid alkoholipoed, mõned pandimajad ja autoremonditöökojad, mis maskeerisid tema tegelikke rahaallikaid. Kuigi kuuldused tema tegevuste kohta olid siinolijatele teada, suutis ta endast jätta alati petlikult süütu mulje. Ja ega seltskond söandanudki tema tegemiste kohta sõna võtta.

Jõudnud lauani, istus Maria Georgi kõrvale ning vaatas mehele otsa. Naise tintmustad juuksed kaardusid õlgadel, tuues esile kitsa nina, mahedad põsesarnad, veripunaseks võõbatud huuled ning kauni luigekaela. Ta jälgis meest kummaliselt ükskõiksel pilgul.

Kohmetu vaikuse katkestas taas Glara õel ja mõnitav hääl. Sellele naisele ei saanud kunagi küllalt. Ta piidles Mariat mõne hetke kannatlikult ning torkas: “Maria, kallis. Mind huvitab, et mis sa seal köögis nii kaua tegid? Võib-olla me peaksime uued toolid muretsema, kui need siin nii ebamugavad on? Me oleme su peale pisut pahased, kas tead?”

Maria ei vastanud, vaid jälgis Georgi, kes teda vihaselt, kuid mõistmatult vastu jõllitas.

“Või sulle ei kõlba meiega enam isegi mitte rääkida? Miks peaks üks abielus olev naine nõnda käituma? Kas sul on mõni saladus?” ei suutnud Glara ennast ikka vaos hoida.

“Ma olen lihtsalt väsinud ja sooviksin koju minna. Kell on palju...” vastas Maria vaikselt ja keeras pilgu Glara poole.

“Mida sa seal köögis tegid, Maria?” küsis Georg jäiselt, “Anna mulle oma telefon!”

Maria võttis oma ridikülist telefoni, suskas selle kiiresti mehele pintsakutaskusse ja sõnas: “Kui sa soovid kellaaega näha, siis palun, siin see on. Aeg on hiline, hakkame minema!”

Georg haaras telefoni ja lauasistujad tõusid kohmetunult püsti.

“Ah. jätke, kuhu teil nüüd kiire?” sähvatas Glara käsi viibutades. “Las Maria läheb! Me ei lase ju temal pidu rikkuda?”

“Glara, kallis. Aeg läheneb siiski südaööle ja meie vanuses inimesed sooviksid nüüd ehk tõesti lahkuma hakata.” lausus Kuido justkui muuseas. Ta tõusis püsti, tänas kohale tulnud külalisi ning asus neid maja poole saatma. Ka Glara tõusis turtsatades toolilt, piieldes ikka veel vihaselt Mariat ning liitus siis Kuidoga.

Kui Maria ja Georg olid omavahele jäänud, torkas mees naise telefoni pintsakutaskusse tagasi, haaras naise käsivarrest ning tõmbas kleenukese keha toolilt.

“Ma tean mis toimub, Maria.” sisistas ta, “Kui see on tõsi, siis selle mehega on kõik! Saad sa aru? Sa tead hästi milleks ma võimeline olen.”

2.

Mets sosistas, kõu kumises ja loodus kustutas janu, et suveks jõudu koguda. Mööduva sõiduauto rataste alt pritsis kaarena veejuga, mis teeäärses kraavis mängelnud vihmarõngad lainetama lõi. See oli kallimat sorti takso, milles istus Georg oma naise Mariaga. Tuul oli vaiksemaks jäänud ning õhtuhämarus muutis teekonna üha üksluisemaks. Seda enam, et salongis valitses rusuv vaikus. Maantee aina kulges ja kulges. Tumedad pilved mässisid ennast hajameelselt metsatuka ümber ning maad mööda roomas kahkjas uduvaip. Georg oli mõtteis. Taksojuht, kes püüdis oma väsimust varjata, jälgis tuimal pilgul teed ning juhtis auto järgmisse kurvi. Maria istus vaikides paremapoolse akna all.

Naise vaikimine ajas Georgi üha enam marru. Nüüdseks oli ta veendunud, et Maria teda petab. Rasked kahtlused pidid leidma lahenduse – saada jälile sellele värdjale, kes ta ka poleks, mõtles mees.

Korraga silmas ta eemal põllul hiiglasliku kivirahnu juures üht kogu. Kõhetu naine seisis seal ‒ihualasti, käed sirgelt kõrval, kiilas pea kergelt viltu. Äsjatõusnud noore kuu valguses paistis ilmutise keha sünkjashall. Ta näojooni oli võimatu hoomata, kuid silmade kõrgusel paistsid põlemas justkui rohelised täpikesed.

„See naine seal… Kas sa ei märganud...?“ pomises Georg endamisi, keerates ärritunult pilgu üle õla.

„Naine?” küsis Maria ja keeras nüüd ennast justkui kohkunult mehe poole. Kas sa mõtled selle suure kivi juures seal põllul?” ka Maria keeras ennast ümber ja jõllitas kaugenevat kivimürakat. “Kas sa nägid seal midagi, Georg?“

Georg ei vastanud. Tema mõtteid painas korraga segadus ja soov siit kiiresti minema pääseda. Peagi lõppes põld ja mõlemal pool tee äärt jooksis tihe metsajoon. Nüüd võis juba teeservades märgata tänavalampe ning koduselt valgustatud hooneid. Nähes õhtumeelseid inimesi siin-seal veel ringi liikumas, Georg rahunes. Ta ei vastanud ja naine ei küsinud enam. Tuul irritses pisut alla keritud parempoolse akna avast ning segunes raadiost kostuvasse monotoonsesse vestlusesse. Vihm oli lakanud.

3.

Pimedusse lõikuvad valgusvihud liuglesid väravapostide vahelt õue, libisesid üle värvitu kivifassaadi ja koondusid garaažiuksele. Õuevalgustid lahvatasid põlema. Nad olid jõudnud koju.

Juht peatas taksomeetri ning teatas, et arve on kolmkümmend viis eurot ja viisteist senti.

„Ma võin vanduda, et nägin seal kivi juures põllul kummalist naisekogu...” Georgi hääletoon oli kannatamatu, kuid rahulik. “Tema kuradima pea oli kiilas ja ta seisis seal alasti... Ning siis kadus...”

Maria vaatas mehele otsa. Kontrastne valgusruut tõi pimedast esile naise kahkjad näojooned ja kaks pisikest helkivat täpikest andsid märku avatud silmadest. Teravpunased huuled, mis varjust välja jäid, sosistasid vaikselt: „Hea küll, lähme tuppa.“

Mees vaatas Mariat ebalevalt. „Ehk oli see mõni narkomaan? Kuid midagi selles värdjas häiris mind. Löö või maha…”

„Jäta. See võis olla kuu peegeldus või... Georg… Mulle ei meeldi sinu ilme. Sa oled pinges,“ lausus naine vaikselt.

“Mis sul viga on, Maria? Sa käitud viimasel ajal justkui… Ja see neetud salapäratsemine, vaikimine…” Georgi vaateväli lõi värelema ja korraga tundis ta vihaturset ajus tuikamas. Haarates naise peenest käsivarrest, tõmbas ta seda jõuliselt enda poole. Maria isegi mitte ei kiunatanud.

„See kõik saab tähendada vaid üht… Kui see osutub tõeks ja sa petad mind…” Ähvardavaid silpe välja pressides muutus Georgi hääletoon kähinaks.

Naine vaatas oma käsivart, mehe sõnaraamatupaksust kämmalt selle ümber ja sosistas vaikselt: „Sa võid mulle haiget teha ja sel moel oma armastust näidata, see on ju sinu loomuses, mu arm. Sul tuleb see hästi välja, on alati tulnud. Sinu tugevad käed ja sinu brutaalne armastus... Ehk leian ma kunagi just niimoodi tee teise ilma? On see minu saatus? Vasta nüüd sina mulle.“

Mees pigistas kõvemini.

Asjatult valu eest põigeldes, Maria jätkas. “Ma olen teinud otsuse, millest taganeda pole enam võimalik. Ma ei armasta sind, Georg. Juba ammu enam mitte. Ma olen tüdinud. Olen tüdinud sinust, kas mõistad. Ja enam ma ei karda... Ma ei karda sind! Sul pole tema eest pääsu.”

Georg tõstis vasaku käe löögiks kuid peatus. Naise viimased sõnad tekitasid temas segadust. Mees pigistas kämbla rusikasse, viibutas seda ähvardavalt ja lausus: “Kelle eest mul pole pääsu? Ja ma vannun, et kui kuulen sinu truudusetusest… Tapan su. Räägi heaga, et mitte kuulata kurjaga!”

“Kas teadmatus piinab sind?” küsis Maria mõnitavalt stoilise rahuga.

Kõlas plaksatus ja naise põsele kerkis punav laik.

Maria isegi ei võpatanud. Ta kiskus käe Georgi haardest, avas autoukse ja lausus: “Sinu aeg on tulemas… Kuid enne pead tundma seda sama hirmu, millega sa minu südant seni toitnud oled...”

“Hei! Lõpetage! Siin taksos sellist jama ei toimu, kuulete! Makske arve ja kaduge!” käratas sohver.

Ükskõikselt viskas Georg juhile viiskümmend eurot ja avas ukse. Ta oli naise viimastest sõnadest segaduses. Samas oli ta järele mõtlemiseks liiga uimane. Takso sööstis närviliselt paigalt ja Georg jäi koduvärava ette seisma. Ta libistas käe pintsakutaskusse, kust koos suitsupakiga ilmus välja tilluke märkmik.

Veider, mõtles ta. Mida teeb mingi märkmik tema taskus?

Georg süütas sigareti ning vaistliku uudishimu ajel asus märkmikku lehitsema, kuni leidis tänase kuupäeva. Lehe keskel, märkas ta kummalist joonistust. See oli ookrikarva grafiidiga veetud ring, mille all paiknes horisontaalne joon. Georg hõõrus kujundit pöidlaga ning kriidipuru hajus laiali. Hetke joonistust vahtinud, sulges ta märkmiku ja jäi mõttesse. Ta oli liiga väsinud, et järeldusi teha. Uni kiskus teda väe ja võimuga oma magusasse rüppe.

4.

Täna oli klubis kaunis vaikne ja see sobis Georgile. Tal oli vaja kohtuda oma sõbraga, kes oli juhtumisi ka klubi omanik. Pidujanused noored polnud siin teretulnud – ohtra alkoholi, uimastite ja lakkamatu räuskamise taustal võõrustas klubi rahakaid välismaalasi, kes tulid siia peamiselt odavat seksi tarbima.

Georg läks saali kaugemas servas paikneva laua juurde ja istus teokarbina keerduvale diivanile, roostekarva lambikumasse. See oli alati tema ja Marko laud olnud. Vähemalt siis, kui ees ootasid jutuajamised, mida avalikult pidada ei saanud, pidi laud olema alati vaba ja puhas. Peagi oli Marko platsis, tõttas teenindusleti juurde, tellis kaks klaasi konjakit ja sammus laua poole.

“Töö, sa tead ju....” vabandas ta laua äärde jõudes, istus ning libistas mõlema ette klaasid jäässe uppunud konjakiga. “Lase hea maitsta sõber, teeme kurgud kibedaks.”

Marko, Georgist küll kehaehituselt kiduram, jättis ähvardav-ohtliku mulje. Ta läikivalt kiilal kuklal ilutses hiiglaslik tätoveering kaheksajalast, kelle haardes siples kaks noort naist; ta kalgi näo lamedad ja nurgelised jooned aga meenutasid Lihavõttesaare raidkujusid. Ta oli varajastes neljakümnendates, südikas ja ei kartnud “tuld”. Oma äris kasutas ta hulganisti alatuid võtteid, väljapressimisi ja julmi meetodeid, kui selleks pidi tarvidust olema, ja paljud kartsid temasugusega tegemist teha. Georgi tundis ta lapsest saati, aegadest, kui poisid otsustasid koos lastekodust laia maailma põgeneda. Siis tärkas nende eriline vendlus, mis kestis tänaseni.

“Tervist sullegi, vana rets!” vastas Georg ja tõstis klaasi. “Mis solk see on?” turtsatas ta peale sõõmu ja maigutas mõrult.

Marko ilme muutus tõsiseks ja tema karmid kandilised silmad tõmbusid kitsasteks piludeks. Ta kuulatas hetke, siis puhkesid mõlemad mehed naerma.

“Minu enda solk! Ja kuradima hea!” Georg muheles ning Marko lisas: “Sinu toodang mees.... Sinu toodang... Ja mitte odav, see solk.”

“Mul on hea meel, et sul, sitapeal, hästi läheb. Meie koostöö sujub ja see on põhiline…”

Georg piidles laualampi mõne hetke, justkui oleks sellel midagi viga ja jätkas sootuks uuel teemal:

“Ma arvan, et Marial on midagi plaanis. Pean silmas, midagi tõsist…”

Marko vaatas sõpra üllatunult ja vedas näole laia naeratuse. Siis plaksas kätega ja hüüatas: “Ma sain kohe aru, et midagi on valesti, nii hästi ma oma sõpra juba tunnen. Sa oled selle naise ju korralikult ahelatesse lukustanud. Ja ega see peksuga üle pingutamine head ei tähenda… Ma ei imestaks, kui ta mingi hetk tõesti oma elu kallale kipub.”

“Ei, ei…Saad aru, otse vastupidi. Ta on viimasel ajal täiesti teine inimene. Mõned päevad tagasi kostsid tema suust minu jaoks üsnagi ähvardavad sõnad. Ma kahtlustan, et ta on palganud kellegi mind… Saad aru?”

Marko ei vastanud kohe, vaid piidles Georgi teravalt. Siis võttis taskust sigarikarbi ja asetas lauale, libistas sealt priske kuubalase ja rullis seda sõrmede vahel.

“Sul on ju tema rahade üle täielik kontroll. Mõrvarid on kuradima kallid ja nende kontaktid pea olematud, tead ju isegi. Kust kurat Maria kellegi sellise leiaks...? Mis ta sulle täpsemalt ütles? Asi kisub põnevaks!”

“Ah… Midagi sellist, et minu aeg on peagi saabumas. Ning et keegi leiab mind…”

“Ja sa ei töödelnud teda? Peksnud tõde siis kohe lagedale?”

“Tahtsin sinuga enne nõu pidada. Sa tead siinkandis paljusid rajakaid, kes võib-olla oskavad ennast või teisi sisse rääkida. Kerge sondeerimine, muud ma ei palu. Sul käib see kiiresti.”

Marko põrnitses mõne hetke sõbrale otsa, viibutas siis laisalt käega ning lausus: “Ma uurin asja. Kui keegi siin linnas otsustaks sind tappa, jõuaks see igal juhul minu kõrvu. Kuigi olen kindel, et sa mõtled täiega üle. Kõik palgalised soovivad ettemaksu ja kust, kurat, su eit selle raha välja võluks? Ah?”

“Võib-olla on keegi talle laenanud, ma ei tea. Kurat, tõesti ei tea. Lisaks kõigele, ma arvan, et ta ka petab mind. Ma arvan, et ta vajab korralikku töötlust. Pöördumatut.”

“Mis sa öelda tahad, Georg?”

“Vaata, sa rääkisid, et kartlikud, ilusad ja rõhutud naised on sul siin kuradi minev kaup. Nende pealt kõliseb ja krõbiseb. Ma tahan lihtsalt öelda, et...”

“Sa annaksid Maria mulle?” torkas Marko vahele.

Nüüd nõjatus Georg ettepoole ja rääkis madamala toonil, vaevu huuli paotades: “Mida iganes see naine ka ei plaani, see tuleb päevavalgele tirida. Teda tuleb töödelda. Ning samuti võtaks käsile tema armukese. Ja siis on aeg endale keegi uus leida. Seega ‒jah, annan ta sulle.”

“Maksan sulle seitsekümmend protsenti, luban. See on hea partii.”

“Ma ei taha su raha. Tahan, et see lits kannataks. Kasuta teda filmimistel või isegi Mustades Tubades. Tee nii, et ta mäletaks oma ülbitsemist nutu ja valuga.”

“Ta on veel noor, teenib hästi. Küll me jõuame kõik läbi proovida. Mustad Toad jätame ikkagi viimaseks, seal kisub asi üsna koledaks. Oleneb muidugi klientidest, aga üldiselt saadan sinna juba rikutud või viimasel ringi olevad naised.”

Meeste vestluse ajal olid kellaseierid märkamatult edasi nihkunud. Klubi ukse taha valgus kliente ja juhataja tiirutas närviliselt leti ja sissekäigu vahel, aegajalt Marko suunas ebalevaid pilke pildudes. Marko käeviipe peale rahunes ta silmnähtavalt.

“Nõndaks, jätame nüüd ärijutud ja naudime õhtut,” teatas Marko otsustavalt.

Sigari tummine pilv hakkas hajuma ning Georg rüüpas lauda toodud konjakiklaasist tubli sõõmu. Ta toetus mugavalt diivani seljatoele ning jälgis rahuloleval pilgul ümbrust. Kui Marko lauast tõusis ja oma toimetusi tegema suundus, kangastus Georgi mõtteis jälle Maria.

Kaunis ning allumatu hingega Maria. Tüdruk, kelle ta aastaid tagasi enda tiiva alla võttis. Vaesel hingel polnud vähimatki aimdust, lootust või usku, mis tema õnnetust elust edasi saab. Polnud tal vanemaid, sugulasi, lähedasi, kes näeks ja otsustaks. Ta oli lihtsalt ilus ja üksildane. Just sellist hinge Georg vajas. Kuid see oli siis. Maria polnud enam endine ja see häiris meest kohutavalt; üha rohkem tundis ta, et kaotab nii võimu kui kontrolli. Maria ei kartnud teda enam, vaid sepitses midagi salapärast. Ja petmine! Muidugi, Georg ei olnud selles päris kindel, kuid sellegipoolest hakkas ta seda üha rohkem uskuma ja ta viha naise vastu aina kasvas.

5.

Georg astus kõnniteele, kohendas mantlikaelust, sättis lipsu ja võttis suuna taksopeatuse poole. Ta ei sallinud Marko naisi. Nad olid tema jaoks labased ja võltsid. Õnnetud hinged, Marko lõbumasinad, selgrootud ja kasutatud heidikud. Nõnda otsustas mees klubist jalga lasta.

Et kiiremini kohale jõuda, keeras ta peagi kitsasse, kehvalt valgustatud vahetänavasse. Ta sobras taskus sigareti järele ning kui ta pläru lõpuks põlema sai ja pilgu enda ette tõstis, seisis temast vaevalt mõnekümne meetri kaugusel, tänavavalguse kuma taustal, alasti naise kahvatu siluett.

Georg võpatas ja pillas suitsu niiskele tänavasillutisele. Naine seisis risti ta teel. Kui Georg märkas, et ka sellel naisel puuduvad juuksed ja ta seisab vastikult sarnases poosis, kui too elukas seal põllul, püüdis ta hirmujudinad alla suruda ja jalutas vaikselt kuju suunas. Kui ta lähemale jõudis, keeras too korraga ümber ja hakkas eemale kõndima. Georg astus paari kiire sammuga naiseni ja haaras tal õlast.

“Kes sa oled? Kuradi narkomaan! Miks sa mind...” Alles nüüd märkas alkoholist tuim pilk tuhakarva, lagunevat nahka, mis oli täis musti põimunud veresooni ja pinguldus kontide ümber. Siin-seal võis torso ja abaluude piirkonnas märgata kämblasuuruseid sügavaid haavu, mille ümbrus oli mustaks kuivanud. Kohutav hais tungis mehe sõõrmeisse ja vastikustunne sundis käe eemale tõmbama.

Jubedus keeras ennast välkkiirelt ringi ning Georg jõudis vaid viivuks näha seda põrgus vormitud musta kortsus maski, kui kaks hõõguvat silma tema omadega kohtusid.

Mõne sekundi raevunult jõllitanud, tormas elukas Georgile kätega kallale, lüües kuhu juhtus. Kurgupõhjast korisedes tiris ta mehe ülikonda uskumatult tugeva jõuga.

Šokis Georg tundis teravat valu põsel ja haaras olendi käest, et küüned eemale tirida. Hullunud nõia pilku kohates lükkas ta väänleva keha jõuliselt eemale ja valmistus lööma. Kuid naine tormas osavalt lööki tõrjudes uuesti rünnakule, käed õieli, pehmet liha haaramas ning Georg oleks napilt silmast ilma jäänud. Viimasel hetkel lõi Georg teravad küüned eemale ja haaras ründajal kõrist, surudes oma keha tugevasti tolle vastu.

Elukas vähkres, pekstes jalgadega munakivisillutist ja tema visadus ei raugenud ikka veel. Valusaid haavu kraapides sasis ta sõrmedest turritavad teravikud mehe juustesse. Georg pigistas nüüd nii kuidas jaksas, väänas priske naise selili ja kägistas edasi. Peagi hakkas naise jõud raugema ja viimastest ponnistustest oma elunatukest päästa said haledad tõmblused.

Georgi ilme oli moondunud ja turses, silmades hiilgamas õõvastav rahulolu. Ikka veel pigistas ta naise kõri, hoides paremat põlve tema kõhul. Vähehaaval suutis reaalsus teda siiski taltsutada ja mees vabastas sõrmed surmavast haardest.

Ta tõusis väsinult hingeldades püsti, pühkides laubale kogunenud higist verd. Siis vaatas ta õudusega tänaval lebavat kogu.

Järgmisel hetkel see keha tõusis - mitte loomulikul moel, vaid füüsikaseadusi eirates, justkui oleks keegi seda nähtamatutest nööridest sikutanud. Georg taganes, nähes, kuidas naine end jälle täispikkuses sirgu ajab.

Tema rinnust kostus aeglane ragisev hingeldamine, mis moondus naeru meenutavaks kähinaks. Monstrum hakkas jalad risti liikuma, vedas ennast külg ees kiiresti kõrvaltänavale ja kadus pimedusse.

Georg seisis ahastuses ja hämmingus kui roomikutelt maha jooksnud tank. Ta vahtis suu ammuli suunas, kuhu olend oli kadunud. Mõistus, mis kui imeväel täiesti kaineks oli saanud, käskis mehel jalamaid siit kaduda.

Korraga hüüdis klubijuhataja tuttav hääl: “Hei, Georg! Kas see on sinu märkmik? Pole teiste asi sinu märkmikus tuhnida!”

Georg keeras ehmunult ringi, vererõhk mäekõrgune ja süda rinnus trummeldamas kui paanikas nahkhiir, ning nägi kleenukest naisterahvast kannatamatult märkmikuga viibutamas.

Georg võttis märkmiku ja sammus sõnagi lausumata taksopargi suunas, jättes jahmunud juhataja selja taha. Teel proovis ta ka kõik oma alluvad läbi helistada, et keegi talle vastu tuleks, aga lootusetult – kõigil oli mõjuv argument ning tuhat vabandust.

Taksosse saamine osutus keerulisemaks kui selle tellimine. Georg oli sunnitud tegema korraliku ettemakse ning ennast piisavalt kasima ning lunima, kuni juht leebus. Lõpuks istus ta mugavalt pehmel Audi tagaistmel ning vahtis pooltoonitud aknast noore öö sära. Inimesed sagisid laupäevaõhtuses melus siia-sinna, liiklus käratses kutsuvalt. Aga Georg tundis, et peale kummalist vahejuhtumit on aeg koju minna.

Ta lõi juhatajalt saadud märkmiku kaaned lahti ja sirvis seda närvide rahustuseks. Avatud lehekülge nähes tõmbusid ta käed krampi ja hingest käis tuline sähvatus läbi. Tänase kuupäeva juures ilutses uus joonistus, sedapuhku pisut teistsugune. Õige pisut. Ringi vasakusse äärde oli tekkinud teine kriips. Georg surus märkmiku tugevasti pihku ja jõllitas seda arusaamatult. Siis kobas ta uksepaneeli nuppe ja kui aken lahti surises, viskas märkmiku aknaavast välja. Taksojuht heitis kiire pilgu peeglisse. Aken sulgus.

6.

Takso vuras pehmelt läbi kesklinna. Salongi oli vallutanud tugev vanilje ja nikotiinisegune vina, mängis vaikne muusika. Georgi põuesisemusest hakkas kostuma telefoni närvilist surinat. Tal võttis paarkümmend sekundit, et meeled selgemaks saada ning telefon haarata.

“Kuulen!” mühatas ta ikka veel oma mõtetes ekseldes.

“Georg? Holger siin, ma pikalt ei lobise. Kuna sa peale käisid, siis helistan, muidu räägiks näost näkku, mõistad?”

“Räägi!” turtsatas Georg.

“Niisiis, seitse korda viimase kahe kuu jooksul on ta seal majas käinud. Krempli 12. See on selge. Vaatasin just oma märkmed üle. Aga eriti kummaline on asjaolu, et maja viimasel korrusel, õue poolt vaadates vasakul pool, elab üks vanamemm, kes väitis mulle siiralt, et majas olevad korterid on tühjad, maja ise aga kuulub ainuüksi temale ja korterid vajavad enne üürnike leidmist remonti. Ja tead, kui küsisin Maria kohta, siis kukkus mutike näost ära ja muutus napisõnaliseks. Ta ei teadnud sinu naisest midagi. Mitte natukestki, Georg.”

“Aga ometi oled sa näinud minu naist sinna majja sisenemas? Ja loomulikult pildistasid? Seda sa ju tegid?”

Detektiiv pidas toru otsas pausi. “Georg, me teeme nii, et kui Maria sinna veel jala tõstab, siis lähen kaasa ja püüan asjasse selgust saada. Küll ma midagi välja mõtlen...”

“Kas sa said pildid, Holger? See oli küsimus!”

Holger oli taas vakka. Kuulda oli vaid hingamist. Enne Georgi kannatuse katkemist, ta jätkas ettevaatlikult: “Jah, pildistasin... Fotoaparaadiga on mingi jama... Aga ma saan korralikud pildid, ma luban sulle, Georg! Võtan peagi sinuga ise ühendust. Pean praegu lõpetama...”

Telefonist kostis kinnine toon.

“Mida kuradit, sa polegi veel pilte teinud?!” sajatas Georg lõppenud kõne otsa. “Holger, raisk! Sa ei pane toru ära, kui minuga...!” Ta valis numbri uuesti, kuid pika kutsumise peale surus telefoni vihaga taas taskusse. Siis nõjatus äkitselt ettepoole ja ütles juhile: “Sõidame uuele aadressile, Krempli 12 maja ette.”

Taksojuht vaatas loiult üle õla, keeras masina ringi ning võttis uue suuna.

Pärast mitmeid põikeid ja pisut ekslemist, jättis taksojuht auto seisma. Ta laiutas käsi ja puterdas tugeva slaavi aktsendiga: “See tänav on olemas, jah. Aga sellist numbrit ma ei leia. Ei leia, juba pime noh. Aga praegu mina vaatan, see maja on õige. See peab olema.”

Georg avas ukse ja astus autost välja.

”Kuuskümmend eurot teie sõit!” hüüdis taksojuht ärevalt, jässakat kere pooleldi kõrvalistmele vedades.

“Oodake siin, tulen tagasi. Maksimaalselt pool tundi...” vastas Georg ja silmitses aeda, mille roostetanud värav pooleldi avatuna seisis.

7.

Taksojuhist välja tegemata astus Georg aeda. Rohtukasvanud kiviplaatidest rada viis kahekorruselise räämas puumajani. Hämaras silmi pingutades märkas ta kõnniteeplaatidele graveeritud märke. Oli see kokkusattumus või silmapete, aga need sarnanesid märkmikust leitud joonistustega. Georg kirus ennast, et oli märkmiku minema visanud.

Maja aknad olid pimedad. Mööda viltuseid trepiastmeid välisukseni jõudnud, leidis Georg selle oma üllatuseks lukustamata. Ta peast käis läbi mõte, et Maria on ta mõrvaritele serveerimiseks siia meelitanud, aga jonni ajel otsustas siiski oma uudishimu rahuldada. See siin sai olla vaid Maria ja tema õnnetu armukese kohtumispaik, ei muud. Samas, kui Maria mõne odava lakkekrantsi ka leidis, kes oleks nõus midagi korda saatma, siis sellest peab ta oma kätega jagu saama.

Hämaras koridoris levis kummaline mere ning läpase niiskuse hais. Ainsaks teejuhiks aknast sissekumav tänavavalgus, võttis Georg suuna lähima korteriukseni ja kellanuppu leidmata, koputas. Kui korduvast kloppimisest hoolimata keegi avama ei tulnud, proovis Georg vastaskorteri ust, trampis siis trepi mürinal ülemisele korrusele ja kloppis sealgi mõlemat ust.

Ei midagi. Vaid näruselt vinguv tuul irritses kõdupragudest oma haleda laulu saatel.

Georg pistis käe taskusse telefoni järele, et sellele kuradima Holgerile tagasi helistada. Oli see ikka õige maja, õige tänav...

Korraga kostus alumiselt korruselt sahinat ja tugev prantsatus. Georg võpatas ja vaatas käsipuude vahelt alla. Sealt paistis kellegi käsi. See vilksatas kahvatus valguskumas alumisel trepikäsipuul ja kadus siis.

“Hei! Kes seal on?!” möirgas Georg ja tormas ennastunustavalt alumisele korrusele. Ta sisemus kees kui orkaan ning iga hetkega kaotas ta enda üle kontrolli. Just sellist Georgi inimesed kartsid. Vahel aitas kasvav raev tal aga oma hirmudega võidelda.

Esimesel korrusel polnud hingelistki. Isegi kellegi jälgi mitte. Kuid ringi luusides avastas Georg paneelpüstaku tagant praokil ukse, mis viis tõenäoliselt keldrisse. Miks ta seda enne ei märganud? Surunud käed rusikasse, astus ta keldritrepile. Siin oli veelgi rõskem ning ninna tungis väljakannatamatu solgihais, mis meenutas mädasoo või päikese käes kuivavate vetikate tummist lehka. Georg libistas käe mantli salataskusse ja võttis välja väikese, kauni puidust käepidemega taskunoa ‒ piisavalt raske, et kellelegi vastu vahtimist anda, ja piisavalt surmava tõsisemateks olukordadeks.

Keldris avanev vaatepilt üllatas meest. Madala laega avara ruumi keskele oli puistatud sammaldest, rohust ja jumal-teab-mis-saastast ring ja ringi serva olid kindlate vahemaadega laotud vanamoodsad jämedad küünlad, mis olid keldri ainsaks valgusallikaks. Kuid Georgi panid õhku ahmima hoopis seinale joonistatud erineva kujuga märgid, mis meenutasid joonistusi taskuraamatus. Alles siis ta silmas taamal istuvat kogu.

Georg avas pöidlaliigutusega noatera ja astus vargsi lähemale. “Mis kurat siin toimub? Kes sa oled? Mida perset need märgid igal pool tähendavad? Vasta! Või lõikan sul kõrisõlme välja nii, et sellest saab sulle verine lips!” kähistas ta kurgupõhjast.

Kogu vaikis ja püsis liikumatu ning lähemale jõudes sai selgeks, miks. See oli heintest, sookõrtest ja kuivast põhust tihedalt kokkupunutud topis. Moodustisele oli lohakalt selga tõmmatud erinevaid riideesemeid ning jalgade juurde asetatud kingad. Kingad tundis Georg otsekohe ära ‒ need kuulusid talle endale. Nii ka palitu, särk ja püksid... Ta tõstis käe, et see tohuvabohu laiali peksta, kui kuulis selja taga vinguvat häälitsust.

Georg tundis, justkui oleks talle pangetäis jääkülma vett otse südamesse kallatud. Räige hääl oli õõvastavalt tuttav. Ta keeras ennast hooga ringi ning lõi noaga umbropsu enda ette, tabades ringi keskelt maa seest väljaroomanud elukat. Monstrum kiljatas ‒ nuga oli talle pidemeni kaela tunginud ‒ ning vehkis teravate küünistega.

Ahastusega tõmbas Georg noa välja ja virutas teise käega vastu olendi pead. Selle lõust paiskus tugevast löögist küll kõrvale, kuid siis keeras elukas end aeglaselt tema poole tagasi, justkui oleks võitlus alles algamas. Koletult moondunud näo luistest silmakoobastest vahtis kaks raevunult hõõguvrohelist silma. Jõletise nägu kattis rebenenud ja krimpsukiskunud hallikasroheline nahk ning huulteta teravahambulised lõuad tõmbusid vaevumärgatavale irvele.

“Kätte sain!” kostus justkui maapõhjast vinguv hääl.

Georg röögatas ja kargas seina vastu põrgates püsti. Olend püüdis end väherdes püsti ajada ja ohvrist kinni haarata, kuid Georg, kes oli oma meelte üle taas kontrolli saavutanud, hüppas eemale. Hirm kannustamas, jooksis ta ummisjalu trepi poole, selja taga kõlamas kriipiv kakofoonia, justkui mängitaks oskamatult mitut tšellot korraga. Kriginast võis aimata sõnu: “Sinu liha ja veri mädanevad soos... Koos minuga!”

Lõpuks paiskus maja esiuks valla ning Georg tormas rahmeldades ja röökides välja. Ta oleks nagu vee all liikunud ‒ mõnel hetkel tundus, nagu vajuksid seinad ja põrand ühes temaga aeglaselt tagasi keldri poole. Kuid kasvav hirm andis talle põgenemiseks jõudu. Georg prantsatas õue pikali, lüües valusalt õla ära. Ta tõusis raevunult ning vehkis enda ümber noaga, mida ta siiani kramplikult pihku surus.

Taksojuht, kes oli sõidu jätkumist oodanud, röögatas suurest ehmatusest, kui ta klient vastu auto külge viskus, ukse lahti rebis ja istmele hüppas.

“Kaome siit! Kurat, sõida! Maksan sulle kakssada eurot või palju sa kurat iganes tahad, aga kaome siit!” karjus Georg hingeldades.

Sohver kargas autost sõnagi lausumata välja ja jooksis nii kiiresti kui jalad võtsid pimedusse. Mõne hetke kohkunult jõllitanud, otsustas Georg kiiresti ise juhtimise haarata ja siit põrgust kindla peale põgeneda.

Vaevalt autost välja saanud ja kobamisi esiukseni jõudnud, märkas Georg jõledat olendit nüüd juba maja värava ees seismas. Ta tundis ahastusega, et ei saa sellelt silmi ära. Keha muutus aina raskemaks ja jalgadest kadus jõud. Olend seisis seal liikumatult ja jõllitas, justkui kole ja ebakorrapärane monument, mille skulptor on viha ja väsimusega tahunud. Tänavalampide kuma jättis olendi ülemise poole varju ning pimedusest kiirgasid kaks smaragdrohelist silmatäppi.

Georgil nirises külm hirmuhigi üle näo. Ikka oli tunne, nagu peaks ta murdma läbi raske vedela massi, jaks otsakorral. Mis temaga ometi toimus?

Siis kostus uuesti see hääl, nagu lohistataks hiigelkivi mööda ehitusplatsi: “Varsti...” Lapselikult peenike toon jätkas: “Saan ma su kätte!”

Georg suutis ennast lõpuks autosse istutada. Õnneks masin töötas. Sidur, käik, gaas – masin sööstis paigalt. Ta keha surises üleni ja pea hõõgus kummalises kuumuses.

8.

Ta ärkas karjatades, otsaesine märg ja süda sees tagumas. Pea valutas kohutavalt ja janu kraapis kurgus. Öine õõvastav seiklus, mida ta ei osanud kuidagi seletada, oli ka unenägudesse tunginud.

“Issand jumal! Oled sa hulluks läinud? Mis kell on?” hüüatas Glara, kes mehe kõrval kisa peale ärkas.

Georg maigutas suud. Ta oli eile kaaperdatud taksoga otse Glara juurde põrutanud. Ennast pesnud ja kasinud, otsustas ta ülejäänud ööks naise juurde jääda, teades, et Kuido oli mõned päevad tagasi tööreisile sõitnud ja Glara oli teda tegelikult juba eelmisel õhtul oodanud. Nende vahel polnud küll kuumavat armuafääri, vähemalt Georgi jaoks mitte, aga miski selles naises tõmbas ja rahustas teda pingelistes olukordades.

“Glara... Sina tead nendest asjadest...” alustas Georg ettevaatlikult, “Sina tead igasuguseid vaimseid ja usuteemasid? Nõidused, maagia... säärane jama, eks?”

“Enne tassi kohvi, ma ei räägi midagi Georg, sa ju tead,” teatas naine väsinult. “Ja mis ajast see sind järsku huvitab? See on sinu jaoks alati jamps olnud. Ja eile olid sa liiga närvis, et mõistlikult rääkida…”

“Ole vait ja kuula! Ma arvan, et minuga sünnib midagi täiesti arusaamatut, üleloomulikku. Ma ei tarbi narkootikume, mul pole varem mingit sellist jama olnud, Glara. Alkohol seda ka ei tee. Ma olen sisemiselt hullumas. Selle nädalaga on juhtunud...”

“Mis on juhtunud?”

“Ma ei tea... Keegi või miski jälitab mind. See võib olla kellegi peen huumor või kallimat sorti riugas, aga eile juhtus midagi eriti kummalist. Enda meelest oleksin ma pidanud selle eluka tapma, aga tema ei teinud teist nägugi.... Rääkimata sellest lõustast... Tead,” alustas Georg, vedades pilgu naisele, kuid võpatas siis.

Glara kaelalt vahtis vastu kriipsukujuline punetav arm, täpselt samas kohas, kuhu Georg mäletas ennast noaga olendilt tabavat. See meenutas värsket, kuid õmblemata paranenud haava. Ja seda teadis mees kindlasti, et veel kolm päeva tagasi, Kuido sünnipäeval oli naise kael puhas. Ta armastas Glara kaela ja ta oleks märganud. Eilsega ei saanud sel ju mingit seost olla? Võimatu!

Georg vahtis naist suu irvakil, silmis viimase lootuse kustunud tahm. “Glara, kallike. See värske arm su kaelal – mis juhtus?”

Naine piidles meest arusaamatult, libistas siis sõrmedega üle kaela ja võttis öökapilt käsipeegli. Ta keeras oma kaela siia ja sinna, kuni Georg tal peegli jõuga käest kiskus ja voodile viskas.

“Glara? Seda kuradi armi sul paar päeva tagasi ei olnud? Kust sa selle said? Ah?”

Kuid siis võttis Glara öökapi sahtlist ühe paberilipiku ja viskas selle Georgile nina ette voodile. Naise näos võbeles ilmselge hirm.

“Georg, see kukkus sul eile pintsakutaskust välja. Ma tahan teada, mis nalja sa ise teed? Sina oled neid imelikke märke minu koju igale poole joonistanud? Seintele, kappidele, isegi minu kingataldadele, kurat küll! Kas sa lased seda oma räpastel meestel teha või käid ise siin luusimas? Sa pead mulle nüüd ja kohe selle asja ära seletama! Oleksin sind heal meelel eile ette võtnud, aga sa lihtsalt kustusid nii ära. Palun, Georg...”

“Võimatu!” hüüatas Georg ja vaarus püsti. “Mida!?” osutas ta näpuga naise poole ja haaras teise käega endal peast. Ta vaatas joonistust paberil ja tõesti – justkui sellest kummalisest märkmikust rebitud.

“Mina joonistanud? Neid kuradima märke igale poole?!”

“Georg?” Glara muutus hüsteeriliseks, “Ka minuga on viimasel ajal midagi kohutavat toimunud. Ma ei tunne ennast enam iseendana. Ma näen unenägusid! Ja sina! Seal oled sina! Ma justkui jälitaksin sind... Ja see tundub nii kuradima tõeline! Georg? Esimene košmaar oli kohe pärast Kuido sünnipäeva. Nägin unes, et ootan sind kuskil põllul, alasti, suure kivi juures… Mõned ööd hiljem kordus sama, aga linnas… Marko klubi juures…”

Ahastuses äsas Georg naisest kahe käega kinni, lükkas ta vastu seina ja röökis: “Sinu kuradima mees on meile jälile saanud, jah? See on tema korraldatud tsirkus? Siin ei saa muud olla! Oma paganama filmileludega võib ainult tema midagi sellist korda saata! Oh, ma olen nii kuradima loll, et seda ei näinud!”

Glara vaatas meest pärani silmadega. Meikimata paistsid need nõnda väsinud, hirmul ja segaduses.

“Nüüd on nii.” Georg lükkas naise voodisse pikali ja sammus magamistoa keskele, näos võidurõõmus ja kättemaksust võbisev pilk. “Ma kutsun Marko meile siia nüüd külla ja siis ootame kenasti Kuido saabumist. Kurat küll! Isegi kui see rajakas on meie pisikesest trallitamisest haisu ninna saanud, siis minuga poleks küll pidanud oma jante tegema. Ma ütlen sulle ausalt, et tehnika on tal viimase peal ja kuradi julgelt esineb. Hea ja värskendav oli tegelikult. Aga mitte minuga! Seda nalja ta kahetseb ja sina mind ei peata!”

9.

Marko ja Vladislav jõudsid pisut peale kokkulepitud aega Kuldkingade maja ette ja askeldasid veel auto juures. Turskema kehaehitusega, pikem ja näost tõelise bandiidi välimusega Vladislav haaras kohvri ning sulges pagasnikuluugi.

Georg istus süngel ilmel Kuido lemmik-nahktoolil, sõrmed risti suu ette põimitud. Akende ette tõmmatud kardinad muutsid toa hämaraks ja ainus heli oli kamina praksumine. Ta pilk oli kivistunud kättemaksumõtteisse, kuigi Glara vandus pisarsilmi, et tema mees pole antud asjas süüdi, et see on viimane rumalus ja et Georg kahetseb, kui talle liiga teeb.

Isegi kui Kuido polnud süüdi - ja seda võimalust Georg ei uskunud - siis täna pidi asi selgeks saama. Üleloomulikust jamast ta ei tahtnud kuuldagi. Kas Kuido tõesti arvas, et hirmutab tal südame seisma? Kuid mis Kuidol temast? Miks peaks Kuido oma rasketehnika välja tooma ja nõnda riskima? Siin pidi midagi enamat olema…

Georgi sünged mõtted paiskas segi tugev koputus uksele. Mehed olid kohal.

Nutetud silmadega Glara võpatas ja lonkis ust avama. Loomulikult kohkus naine seda enam, kui ukselävel seisis Maria isiklikult ja tema taga kõrgusid kaks sünget mehemürakat. Maria kandis musta siidikleiti ja peas matuselooriga kevadmütsi, mis ta nägu varjas.

“Me tulime Georgi juurde,” sõnas Marko, kes oli Vladislavist pea jagu lühem. Vladislav oli suur justkui põllutöömasin oma tammepakujämeduste kämmaldega. Vastukaaluks kehamassile oli mehe kiilanev pea pisike ja tema näos domineeris jäme kartulinina, pisikesed seasilmad ning paksud rullis huuled, mis alatihti ilast läikisid.

“Lõpuks ometi, minu armastus on saabunud!” hüüatas Georg, “Nüüd saame hetkeks aja maha võtta ja asjad lõplikult selgeks rääkida. See on meie kõigi jaoks vajalik, Maria! Muuseas, mis kuradi tsirkust sa seljas kannad? Kas tulid oma armukese matustele?”

“Tead, Georg,” torkas Marko vahele. “Kogu lugupidamise juures pean tõdema, et su naisega on tõesti midagi lahti. Esiteks, ootas ta meid juba maja ees õuel, see must looriga jama seljas nagu mingi kuradima kummitus. Teiseks, mulle tundub, et ta ei adu, mis siin toimub... Temas puudub igasugune hirm, mees.”

“See inglikene alles hakkab põrgut tundma, seda ma luban.” Georg tõusis püsti ja sammus Maria juurde. Ta tõstis loori naise näo eest ja vaatas talle silma. “Tead mis on kummaline? Sa vahid mind ikka nii neetult süütu ja ükskõikse näoga, kuigi sisimas sa tead, et sind ootab hullem karistus kui surm. Sa oled nüüd Marko omand, mõistad?”

Vastust kuulamata, virutas ta äkilise hoobi Mariale vastu vasakut põske, nii ei see seina äärde nurka paiskus.

Glara vaatas seda kõike jahmunult, kuigi südames tundis ta Maria olukorra üle pigem rahulolu - vihkas ta ju naist kogust südamest. Kõik selle loomulik ja nooruslik ilu, meeste väsimatud pilgud... Nüüd vaatas ta Mariat põlastusega ja mida selgemaks sai Georgi jutt, seda enam tõusis temas soov võidukalt parastada. Glara oleks hea meelega Mariale otse näkku karjunud, et on Georgiga juba ammu maganud, kuid hoidis ennast siiski tagasi.

Marko võttis põuest sametkotikese, viskas Georgile sülle ja lausus: “Ma tahan selle mõneks ajaks sinu kätte hoiule jätta, sest võin sind usaldada, sõber. Kui oleme siin lõpetanud, siis võta see enda juurde koju, hiljem räägin detailidest. Siin on liiga palju kõrvu...” Mehe pilk rändas Glarale ja Mariale.

“Tohoh!" Georg võttis kotikese ning seda käes mudides muutus tema ilme kavalalt lõbusaks. "Nad saidki selle neetud rööviga hakkama? Tore oli abiks olla, kahju ainult et nii vähe... Kannan hoolt, ole mureta. Saame siin esmalt asjad ühele poole.” Georg pistis kotikese taskusse. “Kas te seal neetud urkas käisite?”

“Käisime.” vastas Marko. “Oli jah mingi riietega põhukott ja hunnik sitta seal. Lõhkusime kõik uksed maha, käsime korterid läbi. Täielik sitaauk! Polnud seal kedagi. Ülemisel korrusel ka mitte. Ei mingit mammit. Veel vähem mingit koledat naist või millest sa rääkisidki?”

Georg trummeldas sõrmedega käetoel ja vedas pilgu Mariale. “Eks ta jõudis oma hinnalisema tsirkuseroboti sealt minema toimetada, raibe. Ma oleks selle täna ta silme all puruks peksnud. Aga kuidas kurat ta suutis selle nii kiiresti õue toimetada? Ma võin vanduda, et nägin seda aias. Värdjas veel jõllitas mind kuradi roheliste LED-silmadega...”

“Ei tea, võib-olla ta pani tõesti kõige kallima tehnika mängu... Ikka ei kujuta ette, mis sinusugusel mehel sita nii vedelaks lõi. Oleks selle kaadervärgi sealt minema tassinud ja hea raha eest maha müünud,” naeris Marko.

Georg põrnitses Markot tigedalt ja nähvas: “Oleks, oleks… Sa oleksid ise samamoodi püksi sittunud. Kogu see kuradima värk seal kokku: helid, ruum, pimedus…Oota, aga takso? Mis sellest neetud taksost sai?”

“Just, see taksojama on korda aetud. Mees sai oma masina kätte ja jätab sind rahule. Me ei pidanud isegi teda väänama hakkama, kõik laabus.”

“Hästi!” lausus Georg, “Maria! Hei, musikene, ma tahan nüüd näha seda süütut naist. Ja selgitusi kuulata. Sinu trikitamised Kuidoga olid Oscarit väärt, aga te ajasite vale mehe närvi. Ja kui minu naine juba mind petab, siis teen ma oma otsused kiiresti. Aga ütle mulle, mida te püüdsite saavutada? Kuhu välja jõuda?”

“Mida sa teada soovid, Georg?” lausus Maria vaikselt, “Seda, miks ma seal majas käsin, kuhu sa mulle nuhid järele saatsid?”

Naise otsekohesus üllatas meest pisut, kuigi ta püüdis seda mitte välja näidata.

Glara huuled tõmbusid krampi ning ta vahtis rõhutatult küsival pilgul Mariat. “Sina kuradima hoor!” hüüatas ta siis nutusegusel häälel. “Kepid minu mehega? Minu Kuidoga?”

“Rahu!” hüüatas Georg ja heitis pilgu käekellale. “Kuido peaks tunni jooksul koju jõudma ja me saame tõe nii või naa teada. Kui nad kõik kenasti üles tunnistavad, siis jääb täna selle maja seinte vahele palju vägivalda, valu ja pisaraid. Seda ma luban! Niisiis, kas sa petad mind Kuidoga? See on lihtne küsimus, siin ei saa keerutada.”

“Teie olete Sajatuse ära teeninud. Kuid mitte Kuido. Tema ei pea kannatada saama ega seda nägema,” lausus Maria tõsiselt ja kõlavselgel häälel. “Sul on õigus. Meil on vähe aega, alustame!”

“Mis kuradima Sajatuse? Oled sa mingite ainete mõju all? Sa püüad minuga ikka veel lolli mängida?” Georg ägestus ja tõusis toolilt. Glara ei suutnud toimunust sotti saada, kuid mõtles üha enam põgenemisele.

Siis kummardus Maria nobedalt ja puistas peost mingit pulbrit, vedades sellest enda ümber ringi. See käis tal imekiiresti, enne kui mehed reageerida jõudsid. Georg tõstis käe, andes meestele märku, et nad midagi ootamatut ei teeks. Glara hakkas korraga ägedalt köhima ning vajus põlvili põrandale. Nüüd, kummardus Maria pisut, lasi pea rinnale ja hakkas soiguma imelikke sõnu, mille hääldused ja tähendus Georgile segaseks jäid. Seejärel tõmbas ta varrukast kimbu kuiva pilliroogu ja asetas kõrred väledalt neljas suunas ringi servadele, moodustades nelinurga, mille sees purust puistatud ring ning ringi sees tema ise.

Georg märkas tuttavaid elemente. Kuid kõikidel märkidel, mida ta mäletas, olid ruudust kriipsud alati puudu. Justkui lõpetamata joonistus... Või ruunimärk. Georg neelatas kibedalt.

“Mees! On ta sul hull või midagi? Vii ta ravile, jäta maha, aga see inimene ei ole kindlasti terve,” irvitas nüüd Marko.

Vladislav vaatas toimunut pisut kahtlevalt, kuigi püüdis enda kindlameelsust säilitada.

Georg pööras pilgu Glarale, kes oli ägeda köhimise lõpetanud. Naine kössitas kummargil maas, käed kramplikult ette sirutatud. Tema ette valgele vaibale oli tekkinud rohekas veresegune ollus. Glara hingeldas raskelt ning kusagilt kurgupõhjast kostus Georgile tuttavlikku korinat.

Mehe ihukarvad tõusid püsti ja keha muutus kuumaks. “Glara, mis sinuga nüüd siis lahti on, kurat küll?” Georg nähvas üle õla meestele: “Tehke selle eidega seal midagi!” ja osutas Mariale.

Vladislav astus raskel sammul Maria juurde ja tahtis naisel juustest haarata, kuid just sel hetkel, kui ta naise peani jõudis, murdusid mehe sõrmed luude raginal tagurpidi. Mürakas vahtis hullunud pilgul oma kätt, kuid seejärel viskus terve tema käsivars küünarnukist üles ja keeras uue raksatusega ettepoole. Sama kordus teise käega, kuni mõlemad rangluudest naksatuse saatel lahti väändusid. Mehe kurgust kostus vaid kähe ja hale häälitsus ning ta vaarus ukse poole, purunenud luudega käed kasutult rippumas.

Georg ja Marko tardusid sõnatult paigale. Pisut ennast kogunud, haaras Marko põuest püstoli ja astus Maria juurde, et naisele sellega virutada, pöördus siis aga tuimal ilmel ning astus kohvri juurde, mille Vladislav oli varasemalt akna ette asetanud.

“Mis kurat siin toimub? Marko! Tiri Maria püsti, see peab olema temaga seotud …” karjus Georg.

Marko tõstis relva, ning suunas selle Georgile, kükitas siis ja avas teise käega kohvri. Kõlas lask ning kuul vihises Georgist napilt mööda. Georg seisis kui soolasammas toa keskel, mõistmata, mis toimub. Marko sai piinariistade kohvrist raske metallhaamri kätte ning lajatas ust nügivale Vladislavile otse selga. Hiiglane kiunatas, keeras end ümber, kuid ei suutnud murtud käsi liigutada. Marko tõstis stoilise rahuga haamri ja virutas sellega oma vastasele näkku nii, et veri koos naha- ja liharibadega heledatele kardinatele lendas.

Vladislav oli ikka veel teadvusel ning üritas viimases hädas Markot jalaga tabada. Kuid viimane põikas kõrvale ja lõi talle lagipähe, nii et haamer purunenud koljusse kinni jäi. Hiiglane kõikus mõne sekundi, ning prantsatas siis põrandale. Georg karjatas. Ta vahtis hullunud pilgul Markot, kes teda kummalise rahuga vastu jõllitas, silmis kumamas terav roheline helk. “Kurat! Rahune nüüd heaga maha mees! Mis sul viga on?!” karjus Georg. Siis kuulis ta sedasama verdtarretavat häält, mis kajas otsekui sügavalt maapõuest ja halvas järk-järgult ta liikmed.

“Georg, on aeg minna...” kordas mitu häält ühes õõvastavas rütmis.

Järgmisel hetkel lohises Vladislavi hiiglaslik keha nähtamatu jõu tõmbel Georgist mööda ning Georg pöördus aeglaselt samas suunas, märgates kohutavat moodustist. See miski ei olnud robot. Kindlasti ei olnud see ka mingisugune trikk. See oli miski kohutav ja painajalik, millele oli raske nime leida. Moodustisest, mis oli ühtaegu kole ja võimas, hõngus saatuse ja paratamatuse läbisegust haisu. Georg ei suutnud silmi ära pöörata ega isegi sulgeda, miski sundis teda vaatama.

Vladislavi keha oli moodustise ette seisma jäänud ning Georg polnud kindel, kas mehemürakas oli veel elus või mitte. Seinast seinani moodustus pingul nahka meenutav ollus, mille sees toimus pidev liikumine, justkui püüaks trobikond usse väljapääsu leida. Keskel pinguldus naisterahva vähkrev kogu, meenutades lootevedelikus rabelevat last.

Kõige kohal punnitas hiiglaslik nägu, mille nina, suud ja silmi võis vaid aimata. See väänles ja viskles, tardus siis ja jäi Georgi jõllitama. Näos lõid hõõguma rohelised silmad, mis puurisid end mehe omadesse ning hiigelsuu liikus. “Sajatus on täide viidud ja saab lõpu täna öösel ennem kukke ja koitu.” kumises vinguv hääl.

Seejärel tõmbusid toaseinad mustaks ja tapeedi asemele tekkis puhas muld. Mullast pressisid välja hiiglaslikud selgrootud laibasööjad: vaglad, põrnikad, sajajalgsed, ämblikud, teod... Mitmete elukate selga kasvasid tiivad, teokarpide sisemusest tungisid välja inimkäed, mis koda edasi tõmbasid. Klõbinate, krabinate, jalarabinate, läbisegi lirtsumise, pirinate ja sisinate öökimaajava kakofooniaga ühinesid salapärased inimohked ja nutt.

Siis jäi kõik vaikseks. Elukad muutusid aina pisemaks ja siblisid üle põranda pakku. Korraga kilejas mass purunes ning selles sisemusest prantsatas välja naisekeha koos hallikasrohelise vedelikuga, mis tõi kaasa mülkasoo ja vetikate kohutava leha. Georg vahtis seda, jälestusest, teadmatusest ning hirmust halvatud.

Naisekujuline moodustis roomas vaevaliselt Vladislavini, haaras ta kuklast ja surus suu mehe peahaavale. Kostus ahnet lurtsivat häälitsust ja klõnksatusi. Kustutanud esimese janu, tõusis peletis aeglaselt püsti ning ta lagunenud hambad mädanenud igemete küljes plõgisesid närviliselt. Tema roiskunud nahk libises lihalt, ning liha pudenes luudelt, kukkudes tükikestena põrandale. Elukas sammus ebalevalt, kuid järjekindlalt Georgi suunas, kätega kombates, ja ninaga õhku vedades.

Alles nüüd tundis Georg naise näo ära. Glara! Piinatud ja kokkukuivanud grimassis oli alles kõik Glarale iseloomulik. Kuid naise tavapärased näojooned olid moondunud millekski jubedaks ja ebamaiseks ning näos puudus elu. Hirm ahmis endasse Georgi südame, hinge ja mõistuse, kogu tema reaalsuse. See ei olnud uni. Sellest polnud võimalik ärgata. Ta tundis kõike toimuvat, aga ei suutnud seda kontrollida.

Glaraks moondunud või Glarast vormitud deemonlik elukas sammus Georgist mööda, haaras tal kahe käega kaelast ja loivas end talle selga. Ta põimis jalad mehele kõhu alla, avas lõuad ning surus hambad Georgi kaela, elava verest jõudu ammutades.

Kohutav valu pead läbistamas, keeras Georg ennast aeglaselt ringi, ilma et oleks seda ise soovinud. Aina tugevamini võttis kontrollimatu jõud ta enese võimusesse. Ta suutis vaid mõelda, ja tunda, aga mitte liikuda, rääkida, veel vähem karjuda. Ukse ees nägi ta Markot. Mees oli püstolitoru endale suhu surunud ja Georg märkas ta õudusest pärani silmi, põskedele nirisevaid pisaraid ning hirmuahastust.

Maria istus ikka veel ringi keskel. Kuigi loor kattis naise nägu, kumasid kiudude vahelt rohelised täpikesed. Ta luges Georgi silmist viimast sõnatut abipalvet, kuid keeras pea kõrvale. Kõlas lask ning Marko elutu keha kukkus akna ette külili.

Välisuks avanes aeglaselt. Georgi seljas ratsutav laip peksis meest jalgadega kõhtu ning mees tormas kui pöörane välja öisesse pimedusse.

10.

Lindude unine siristamine andis märku, et koidik on algamas. Kuigi siin soos võimutses veel pimedus, oli üle hämuste puulatvade näha tinakarva kumavat taevalaotust. Päike polnud enam kaugel. Natuke maad edasi lõikas maastikku vesine, rohtunud mätastega laugastik. Üksikute kidurate mändide all hüppasid talveune unustanud rabakonnad ja õgisid keelte välkudes uimaseid kärbseid. Näljane pistrik kriiskas korra ja liugles täpina tintsinises taevas, kuni sellega ühte sulas. Pilvemassid ujusid laisalt eemale ja vihm lakkas.

Taamalt metsaesisest tihnikust astus vetruvale soopinnasele Georg. Tema räbaldunud riided nõretasid oksest, higist ja verest. Justkui hiiglaslik lutikas, ammutas laip oma ratsu verest energiat. Mehe elumahladest tühjaks imetud keha vankus ning kokkukuivanud näost paistsid piinatud silmad. Ta ahmis viimast õhku, sammudes aina edasi, kuni maa jalge all üha rohkem vetruma hakkas.

Georg oli Kuldkingade maja juurest viimased viis kilomeetrit otse läbi metsa tormanud, pimedas niiskes padrikus võõra jõu sunnil edasi rapsinud ning tundis kogu valu ja rammestust täie mõistusega. Alles nüüd valdas teda just selline hirm, mida ise alati teistele jagas. Sellegipoolest lootis tema vaevu hingitsev mõistus veel eluka kütkest pääsemist.

Järgmise sammuga vajus ta vasem jalg samblasesse mülkasse ning riiete alla puges külma vee niiske puudutus. Jalad astusid edasi, paremast kadus king. Siin polnud põhja, kuhu oleks võinud ennast toetada, vaid looduse lõputu ja täitmatu laugas. Nüüd kadus viimanegi tugi jalge alt ja ta vajus aeglaselt vettinud pinnasesse. Elukas ta turjal lasi haarde lõdvaks, tõstis pea ja matsutas verest nirisevat suud. Rinnuni mülkas ja verekaotusest nõrk, ei suutnud Georg end enam ennast liigutada.

Kuigi ta vajus väga aeglaselt, oli ta lõug lõpuks vastu vesist laugast. Viimane pilguheit maailmale. Ta polnud siiani olukorraga leppinud ja kahetses meeletult, et Mariat juba varem tapnud polnud. Kuid nüüd oli kõik. See maailm kadus koos temaga. Kui ta pea vee alla vajus, püüdis Georg veel hinge kinni hoida. Ta sulges silmad - saabus pimedus. Ta avas suu ja hingas vett kopsudesse, turtsus meeleheitlikult ning ahmis seda üha enam juurde. Kõrvetav tunne rebis rinnus, siis saabus rahu ja vaikus. Lõpp.

Veel enne, kui soopinnase vesine muda monstrumi kaelani jõudis, kadus selle silmist tige tuluke. Ta röökis nüüd inimese häälega meeleheitlikult: “Appi! Aidake, jumala eest! Aidake ometi!” Siis täitis laukavesi ka tema suu. Glara vähkrev keha vajus koos Georgi omaga sügavale.

Päike tõstis kiired üle kevadise kastest pärlendava männimetsa ja algas koit.

EPILOOG

Luksuslik vanakooli Rolls-Royce peatus sujuvalt maantee servas. Sohvriks oli vanem soliidses eas ja kohvipruuni ülikonda riietatud härrasmees, kelle kivistunud jäine ilme andis mõista, et küsimused olid liiast. Peatumine oli märk, et siit tuleb Marial oma teekonda ise jätkata. Naine astus autost välja ja sulges ukse. Ei mingit viisakust, džentelmenile kohast ukse avamist või head-teed soovimist, kuigi elegantsest ja suursugusest sõiduteenusest oleks võinud seda oodata. Siin ta nüüd igatahes oli. See tume teekond tuli lõpule viia. Maria südametunnistus oli sünge ning sureliku inimesena mõjutas teda kogu eelnev sündmusteahel.

Koht tundus talle tuttavlik. „Just nii!“ hüüatas Maria tasa. Tookord, kui ta sõidu ajal autost välja hüppas ja Georgi eest süngesse metsa pages, kohtus ta ühega Neist. Oli see juhuslik või mitte, keegi, kelle kuju või sugu ta kuidagi ei mäletanud, tegi Mariale kummalise ja hirmutava pakkumise. Ta nõustus pisarsilmi, kuid ei uskunud eales, et keegi suudab Georgile vastu astuda. Siis mitte.

Väljas oli õhtueelset kahvatust, õhus keerles soe tuuleke ning päike oli iga hetk loojumas. Masin liikus paigalt ning kaugenes stoiliselt. Maria jalutas ebalevalt mööda teeserva, püüdes leida äratuntavat märki millest juhinduda. Pisut eemal silmas ta tihedasse metsa suubuvat avaust. Kummaliselt lahku vajunud puud moodustasid aimatava teeraja. Ta oli jalga pannud madalad kingad ning selga lühikese mantli, kuigi ei teadnud, kus kokkusaamine pidi toimuma.

Rada sobis kõndimiseks hästi. Puud oleksid justkui nähtamatul jõul eemale tõmmatud, samas valmis sissetungijat malakatena surnuks peksma. Mõnda aega ettevaatlikult, kuid kindlalt liikunud, märkas Maria eemal pisikest puidust ehitist, mis meenutas rohkem kanalat kui maja. Selle keskel avanes uks. Maria teadis, et teda oodatakse. Ta ei olnud päris kindel, kas kokkulepitud teemandid ja inimohver olid tema kättemaksu ainsaks tasuks või pidi ka ta ise kuradile toiduks saadetama. Aga taganeda polnud enam nagunii võimalik. Mitte nende eest.

Ta astus hurtsikusse, mille lohakalt kopsitud sisemus välisest palju ei erinenud. Ahtakest ruumi valgustasid vaid savivaagnatele laotud küünlad. Päevinäinud puust laua taga istusid kaks naisterahvast ja musta riietatud härrasmees.

Kitsa vuntsiribaga härra tundis Maria kohe ära. Just temast sai kõik alguse. Tookord Kuldkingade aiapeol andis just tema Mariale esimese ruunimärgi koos märkmikuga, mis esimesele Sajatusele kutse saatis. Kuidas Maria ka ei püüdnud, mehe nimi ja seos Kuidoga talle meelde ei tulnud. Ometi ei kahelnud ta oma mälus. Nüüd istus ta siin, tõsisemalt kui iialgi varem, ning vaatas Mariat justkui surma mõistetud süüdlast.

Lauas paremal istuv vanem prillidega naisterahvas, pigem ohutu ja armsalt vanaemalik, oli Mariale vägagi tuttav. Ta jäi teistest rohkem varju ning Mariale tundus, et ka tema on täna kuidagi liiati kalk ja külm. Just see memmekene õpetas iidse Sajatuse tegelikkust, selle ohte, kõrtest topise punumist, ruunimärke ja palju muud, kui nad Krempli tänava korteris kohtusid.

Nooremapoolne naisterahvas, kelle avara dekolteega sügavsinine kleit küünlavalguse röövis, istus keskel. Teravad näojooned tõid esile naise mustaks võõbatud huuled, nõudlikud silmad ning ronkmusta juuksepunutise pealael.

Laual lebas paber ning puidust nikerdustega peeker.

Maria märkas tema jaoks valmis sätitud lihtsat ja näotut taburetti. Ta istus, asetas sametkotikese lauale ja jäi küsivalt enda vastasistujatele otsa vaatama.

“Teemandid, me oletame?” küsis naisterahvas, vaadates Mariale sügavalt silma.

“Jah, kõik kolmkümmend kivi, lugesin üle. Nii nagu kokku leppisime,” vastas Maria kohusetundlikult, kuid aralt.

Naisterahvas jätkas. “Teemandid on tühine mateeria. See on vaid üks paljude mõeldavatest tasudest. Kõigepealt võta teadmiseks, et Kuldkingade talus on suurem koristustöö nüüdseks tehtud. Politsei saabub sinna täpselt kolmekümne minuti ja kahekümne sekundi pärast. Kui sa manasid sündmuskohale meie antud loitsu, siis ei seosta sind selle looga mitte miski, sest nende teemantide kadumine tekitab teatud ringkondades paraja kaose. Rääkimata nelja inimese surmast. Kuido oli lihtsalt asjasse mitte puutuv ohver. Loomulikult ta jääb elama, kuid siiski suure südamevalu ja teadmatusega.” Justkui ametliku sissejuhatuse lõpetuseks, silitas daam oma kõhnade sõrmedega lauaserva ja pööras pilgu korraks nii vasakule kui ka paremale seltsilisele. “Maria, me tahame sulle tunnustust avaldada – sa said erakordselt hästi hakkama, arvestades, et viisid Sajatuse läbi esimest korda. Glara ohvrina ratsanikuks muuta ja Georgi sohu vedama manada oli peen kunst. Lisaks need kaks bandiiti, kelle sa vapralt Sajatuse teele juhtisid. Vapustav. Sellist loomingut kohtame harva. Väga harva." Naine noogutas kergelt. "Sul on annet. Sa suutsid Sajatuse ellu viia, seejuures ise elu kaotamata. Sajatuse võimas vägi ei hooli kutsujast – see hävitab ja haarab kõik endasse. Meie asi on seda suunata ja ise eemale hoida. Kaitseloitsu sõnudes on kõige olulisem kasutada õigeid vahendeid, mis sind tema jaoks nähtamatuks teevad. Tubli, Maria!”

Naise hääletoon muutus kraadi võrra kuivemaks. “Meil on sulle neli ranget reeglit, millest pead tulevikus kinni pidama. Nende rikkumisel saab sulle osaks lõputu piin ja sa ei vabane sellest ealeski. Me usume, et kõik see, mida sa oled näinud ja millele sa oled kaasa aidanud, annab mingisuguse aimduse ning aukartuse.” Silmi Marialt tõstmata ta jätkas: “Siin laual näed sa peekrit ja paberit, mis ühtlasi tähendab ka sinu valikut edasiseks. Kui sa jood peekrist, siis unustad kõik eelneva. Sa avastad, et su mees on kadunud ja muretsed. Kuid ta ei tulegi koju. Mõne kuu möödudes leitakse tema maised jäänused soost koos Glara surnukehaga. Nende hinged on Sajatus aga sügavale maapõue vangistanud. Politsei lõpetab uurimise. Sinule jääb Georgi maine varandus ning sa elad oma elu teadmatuses, mis tegelikult juhtus. Kui sa jood peekrist, ei ole meil sulle reegleid. Sa ei mäleta neid ja sa ei saa neid rikkuda. Samas ei mäleta sa ka meid, millest oleks kahju…”

“Ma pean mäletama,” lausus Maria nüüd selgelt ja kindlalt. “Ma tahan mäletada. See mees vääris surma vaid tingimusel, et ta piinleks, piinleks ja piinleks. Te lubasite, et ta tunneb inimloomusele võimatut hirmu. Et ta mõistab surres, kes talle selle kaela on toonud. Et need hetked, mil Sajatusest loodud kurjus tema hinge kallale läks, olid sadu kordi hullemad, kui eluaegne vangistus või lihtsalt kiire ja valutu surm. Ma tahan seda mäletada, austatud...”

“Me teadsime seda.” Naisterahvas paotas huuled jäiseks naeratuseks. “Aga me pakume alati võimaluse koormast vabaneda, sest inimene on inimene.”

Naine libistas paberilehe Maria ette. See oli tühi, ei mingit teksti ega kritseldust. Siis asetas ta oma parema käe Maria ette ja võttis vasakuga kleidi varjust musta nõela. Mariale tundus, et kolmiku nägudel ilutses tagasihoidlik, kuid salakaval muie. Sellest hoolimata, asetas ta oma käe naisterahva avatud peopesale, endal süda meeletult tagumas.

“Nüüd kuula mind hoolega,” lausus saatanlik daam, puurides oma pilgu teraselt Maria silmadesse. “Sa ei tohi Sajatusest mitte kunagi, mitte ühelegi puhta hingega inimesele rääkida. Sa ei tohi Sajatust iialgi omapead läbi viia, ilma meie õpetuste ja nõusolekuta. Sa ei tohi oma meest iialgi taga leinata, isegi kui see lähedastele pettumuse valmistab. Kui meie sind vajame, pead alati olema valmis. Pean silmas ALATI.”

Maria kuulas hoolega ja vaevalt jõudis ta neelatada, kui tundis sõrmes teravat torget. See oli valus ning sõrmeots tõmbus esimese lülini siniseks. Siis pigistas naine paberile kolm prisket tilka verd. Lehele hakkas ilmuma ridamisi tundmatuid tähti ja iidseid kirjamärke - otsekui kellegi nähtamatu käsi oleks neid joonistanud. Naine lasi Maria käe vabaks, rullis paberi kokku ja ulatas selle endast paremal istuvale mehele, kes dokumendi musta paelaga kinni sidus ja tagasi lauale asetas.

Siis vaatas naisterahvas justkui pisut võlts muigega Mariale otsa ja teatas: “Ongi kõik. Sinu tasu on makstud ja Glara-nimeline ohver sobis meile. Teemandid võid tagasi võtta, me ei vaja neid, meil oled nüüd sina. Ja ära arva, et su elu rahulikuks muutub. Veremärk on antud. Kui pead reeglitest kinni, siis oled sa meie poolt alati kaitstud. Ja pea meeles: kurjus on suhteline mõiste. Mööda teerada saad tagasi maanteele. Nägemist, Maria.”

Maria tõusis ja võttis sametkotikese pikemalt mõtlemata tagasi. Ta oli segaduses kuid ühtlasi valdas teda kummaline ja võimas rahulolu. Lisaks oli ta nüüd rikas naine. Õppida tundma keerulisi ruunimärke, siduda need võimsa looduse ja Sajatuse jõududega ühte, luua side tundmatu ja üdini kurja olemusega, kes tema loodud kättemaksu täide viiks... Ta tegi kõik kuratlikult õigesti, sest pisemagi eksimuse korral oleks Sajatus ka temale järele tulnud.

Maria astus kuurist välja. Õõtsuvate puulatvade vahelt joonistas kuu kahvatu valgus maapinnale heledaid laike, võideldes saabunud ööpimedusega. Seletamatul moel tundus see Mariale isegi armas. Ta polnud veel kunagi osanud pimedust nõnda kaunilt näha, kui just nüüd. Just täna.

Sammunud mööda tuttavat teerada maantee poole, vaatas ta vaid korraks üle õla tagasi. Kuur paistis endiselt, kuigi ta oli lootnud, et see salamisi nõiaväel haihtub. Ka uks seisis ikka veel pärani, kuid küünlakuma asemel haigutas sellest vaid must tühjus.

Illustratsioonide autor Kärt Mikli

Tõlkejutt: Nähtamatu puudutus (Vaughan Stanger)

Tõlkinud Mari Arumäe

„Räägitakse, et teid kutsutakse „roheliseks varjumeheks“, hr Franklin.“

Meelelahutustööstuses levib info kiiresti. Mind kutsutakse nii, kuna minu töö on tagada, et tõelus sulandub arvutianimatsiooniga sujuvalt. Panen selga rohelisse tausta sulanduva kostüümi ja sikutan üle CGI-taeva tuhiseva Supermani keebi serva või panen šampoonireklaamis näitlejanna kiharad vetruma. Kui taust on kaadrisse paigutatud, ei jää mind paista, aga efekt on kõigile näha.

Suunasin H. Gerrard Conway Juniorile, kinolembeste masside kõigi soovide rahuldajale, hoolega välja mõõdetud peanoogutuse ja vastasin: „Täiesti õige, sir.“.

„Mis teid siia toob?“

„Tahan oma portfooliot täiendada.“

Minu agent mainis nimelt „Universal Media Corpi pakutavat uut ja huvitavat rolli, mis avab tulevikus hulga erinevaid võimalusi.“ Peripateetilise CGI-flufferi tööst kõlas see oluliselt paremini.

„Kahtlemata, hr Franklin.“ Conway kõlas pigem kahtlevalt.

Kehitasin napilt õlgu. „Ausalt öeldes ei vii šampoonireklaamide tegemine kuhugi. Kuulaksin hea meelega ära, mida teil pakkuda on.“

Conway nõjatus üle poleeritud mahagonlaua ning tema vasak küünarnukk libises auravale kohvitassile ähvardavalt lähedale. Ilma mõtlemata liigutasin tassi ohutusse kohta.

Neetud... Sellega võisin liiale minna!

Minu kergenduseks reageeris Conway oodatud pahameele asemel rahuloleva irvega.

„Väga tubli, hr Franklin. Läbisite just meie esimese katse. Kas olete järgmisteks valmis?“

„Muidugi!“

Katsed... Kuid mille jaoks?

***

Kõhetu vunts, kes mind Conway kabineti ees vastu võttis, viskas kombinesoonikuhjas tuhnides pilgu üle parema õla.

„See võiks sinu suurus olla.“

„See-eest ei ole see kindlasti minu värv.“ Raputasin uskmatult pead. „Sa tead ikka, et beež rohelisele taustale ei sobi, eks?“

Garderoobitüüp viskas mulle lõbustatud pilgu. „Sinna, kuhu sa lähed, sobib see suurepäraselt.“

„Milline stuudio see siis on?“

„Küllap näed ise. Aga nüüd ole nii hea ja pane see selga.“

Kui riietusruumist naasin, ulatas Garderoobitüüp mulle paari liitreaalsusprille. Ka need olid beeži värvi.

„Pane ette“, ütles ta.

Vajutasin prilliraamil olevat nuppu. „See on tõesti kummaline.“

Nägin maailma kahekordselt. Üks Garderoobitüüp seisis minu ees, tahvel pihus, teine kõndis parasjagu minust paremale, tahvel kaenla all ja teine paar liitreaalsusprille näppude vahel. Kui juhtus see, mis juhtuma pidi, viskusin tema suunas ja püüdsin kukkuvad prillid enne kinni, kui need põrandat puudutasid. Kallis kraam.

Garderoobitüüp toksis oma tahvlil.

„Okei, sisenesid just Delta Pluss Ühte.“

„Kuhu?“

„Viibid universumis, mis meie omast on ühe hargnemise kaugusel.“ Ta vajutas uuesti tahvlile. „Mida sa nüüd näed?“

„Ma näen kaht... ei, nelja, ei, juba kaheksat... tervet hulka sind, kõik liiguvad eri suundades.“

„Kas süda on juba paha?“

„Ei, kas peaks olema?“

„Enamikul inimestest oleks, hr Franklin. Kuid selgelt ei ole sa „enamik inimesi“, kuivõrd tegid just meie katsed auga läbi.“

„On mul üldse mõtet küsida, mille jaoks mind testitakse?“

Garderoobitüüp kergitas vandeseltslaslikult kulmu, kuid eskortis mu sama vandeseltslaslikus vaikuses Conway kabinetti tagasi.

***

Conway väidab, et multiversumi summaarne keskmine värvus on beež. Sellest ka kombinesoon. Ülejäänud selgitus, midagi läbistamist võimaldavatest kattekihtidest ja universumitevahelistest kommunikatsioonivahenditest, läks mul ühest kõrvast sisse ja teisest välja.

Loomulikult võtsin pakkumise vastu.

Nagu iga uue töö puhul, alustasin alumiselt pulgalt. Töötasin naaberuniversumites, nihutasin kohvitasse läpakate juurest eemale ja valvasin, et veiniklaasid oma sisu kallitele vaipadele ei kummutaks. Mu käed olid sellist labast tööd täis, kuid mõte kaldus tööpuuduses uitama. Eelkõige murdsin pead Conway ettevõtte ärilise poole üle, kus midagi justkui ei klappinud. Pisikesed heateod ei saa ometi suurt kassat teha.

Ilmselgelt oli mul midagi olulist kahe silma vahele jäänud.

***

„Kuulen, et püüdlete suurema rolli poole, hr Franklin.“

„Täiesti tõsi, sir.“ Seirasin Conway’d altkulmu. „Kuidas sülearvutite päästmine üldse filmide tegemisega seotud on?“

„Me ei tee enam filme, hr Franklin. Seda liiki meelelahutus sureb õige pea välja. Tulevik on reaalsuse päralt.“

Oigasin tahtmatult. „Ma jälestan seda värki.“

Conway surus oma lihavad sõrmed vastu läikivat mahagoni. „Me päästame reaalsust, mitte ei tooda seda, hr Franklin, kuigi me tõepoolest salvestame kõik ja müüme õigused neile, kes neid kasutada tahavad. Kuid kui te tahate suurel laval mängida, peate senisest tähelepanelikum olema.“

„Kuid ma just tähelepanelik olengi olnud!“

„Mitte piisavalt, hr Franklin. Kuid hea uudis on see, et saate uuesti proovida. Seekord soovitan teil meeles pidada, et tagajärgedel on põhjused -- ja mitte tingimata igapäevased.“

Kuna mõte vetruvate, lakiga kaetud juuste maailma naasmisest mind ei paelunud, tõotasin, et kaitsen multiversumi hapraid esemeid senisest paremini.

***

Olin lahkumisavalduse andmisele juba väga lähedal, kui märkasin laua serval veiniklaasi, mis mu katsele seda nihutada vastu pani. Laualt üles vaadates märkasin midagi, mida CGI-tehnoloogia eelse ajastu eriefektide spetsialist kirjeldaks kui beeži koletiseülikonda kandvat meest.

Kuid välimus võib petlik olla, tõdesin, kui see suu avas.

Hambad selle suus olid üpris suured ja teravad.

***

„Teie jutt „väljasuremisest“ oli hästi sõnastatud,“ ütlesin Conway’le.

Ta tunnustas mu arusaamist mühatusega. „Mida te ette panete?“

Olles oma kohtumise intelligentse roomajaga üle elanud, mõistsin viimaks inimkonda varitsevat ohtu.

„Andke mulle kosmoselaev ja ma garanteerin teile, et „Dinosaurused hävitavad Maa“ jääb teie CV-st igaveseks välja.“

„Loodetavasti meeldib teile kaaluta olekus viibida, hr Franklin.“

„Ma olen kaskadööride kukkumistrikke teinud. Kaaluta olek on käkitegu.“

***

Meie universumis põrutas linnasuurune komeet kuuskümmend viis miljonit aastat tagasi Maasse. Ühes teises universumis aga tabas see Kuud. Nende dinosauruste kaugetes järeltulijates, kellel rohkem vedas, kujunes välja nii sallimatus primaatide suhtes kui ka suutlikkus seda kogu multiversumis rakendada. Ja sellest ka minu töö. Ma seilan Päikesesüsteemis ringi ja katan Oorti pilvest pärit komeedituumi, millele nad uue kursi andnud on, helkurvärviga. Päikese footonid teevad ülejäänud töö ja nügivad komeedid turvalisemale trajektoorile tagasi.

Kuid Superman annaks vastulöögi.

Ja nii pean tegema ka mina, Päikesesüsteemi kaitsja.

***

„Mis nüüd, hr Franklin?“

„Mul on tarvis multiversumis liikumise võimekusega kosmoselaeva.“

Conway pomises midagi arusaamatut, kahtlemata raha teemal, kuid ütles siis: „Selle värv ei meeldiks teile.“

Kehitasin õlgu. „Sobib skafandriga kokku.“

Eelistaksin rohelist, aga kõike ei saa.

Tõlkejutt: Ahvid (Elias Hirschl)

Tõlkinud Peeter Helme

Elias Hirschl (1994) on Viinis sündinud ja seal ka elav romaanikirjanik, muusik, teatriautor ja slämm-poeet. Ta on Thomas Berhnardi tribüüt-punk-bändi „Heldenplatz” kitarrist ja laulja. 2015. aastal külastas Hirschl ka Eestit, kus toimunud Euroopa poetry slam’i meistrivõistlustel sai kolmanda koha.

Dr. Schlödringeri laboris valitseb sõnniku lehk. Sõnniku ja geeniuse. Vahekäigud kaovad kaugusesse, kus nad sulavad üheks punktiks. Päevavalguslambid laes kiirgavad igavest eredat neoonvalgust kirjutuslaudadele, mis on reastatud justkui pärlid lõputusse, lõpmatusse viivasse ketti. Igal laual on kirjutusmasin. Iga kirjutusmasina ees istub ahv.

„Nad nimetasid mind hullumeelseks! Hullumeelseks! Ja siis naersid nad mu välja. Aga kui ma neile käsikirja nina alla panen, ei naera enam keegi! Mitte keegi! Muidugi, välja arvatud siis, kui tegu on komöödiaga! Siis peaksid nad tõesti kõik naerma!”

See oli dr. Schlödringer aastal 2018, kui ta pani naerva Ted-Talk’i publiku ees paika oma monumentaalse projekti nurgakivi: sättida lõpmatult palju ahve lõpmatult paljude kirjutusmasinate ette, et rekonstrueerida üks William Shakespeare’i kadunud teos. Paraku on täpselt 50 aastat hiljem eksperiment jätkuvalt hoos.

„Oleme nüüd siin koos dr. Schlödringeriga tema laboris. Härra dr. Schlödringer, juba pool sajandit töötate te lõpmatult paljude ahvidega. Kuidas peaks üks tavaline inimene seda endale ette kujutama?”

„See on kohutav! Te ei suuda endale ettegi kujutada, kui kohutav see on! See stress! Ma ei saa enam sõbakestki silmale! Pidev ahvikisa! Pidev sitahais, pidev väljakannatamatu tippimine. Pidev väljakannatamatu, katkematu, ei iial lõppeda tahtev tippimine väikestel karvastel sõrmedel! Tipp, tipp, tipp, tipp, tipp, tipp! Millal see lõpeb? Millal see lõpuks ometi lõpeb? Tipp, tipp, tipp. Ahvid ajavad mind hulluks! Nad ei taha üleüldse tööd teha! Nad lihtsalt keelduvad kirjutamast nendel ajast ja arust kirjutusmasinatel, nad nõuavad MacBooke! Lõpmatult palju MacBooke! Aga kas te arvate, et teadusministeeriumil on selle jaoks raha? Ei! Ja siis millalgi taipasid ahvid, et neile ei maksta töö eest. Nad hakkasid ametiühinguid asutama. Suudate te endale ette kujutada, kui kurnav on pidada läbirääkimisi lõpmatult paljude ametiühingutega!? Ainuüksi see kestab igavesti, kui kaua neil läheb omavahel nõudmiste kokku leppimiskes aega! Ja kogu aeg see TIPP, TIPP, TIPP!”

Dr. Schlödringer paistab täielikult samastuvat oma tööga. Ta on läbi mõelnud oma teooria praktikasse üleviimise iga aspekti. Ometi näib töö ta närve söövat. Ta juuksed on hallid. Tema silmi ehivad sügavlillad rõngad. Ta käed värisevad.

„Lisaks oleme avastanud, et mustrid, mida ahvid klaviatuuril taovad – kui nad üleüldse töötavad – pole üleüldse juhuslikud! Palju sagedamini tipivad nad keskmistel klahvidel, unustades seejuures täielikult numbrid ja interpunktsiooni. Vahel lahmivad nad ainult ühte ainukest täheklahvi või kisuvad klahve välja, et neid süüa või endale perse toppida. Lisaks aktiveerisid umbes pooled ahvid ühel hetkel suurtähefunktsiooni ega ole seda senimaani maha võtnud ja nüüd kirjutavad nad kõik CAPS LOCKIGA!”

„Pooled ahvid? Aga kas siin pole mitte lõpmatult palju ahve?”

„Palun ärge hakake millegi sellisega peale! Selle peale saan ma uuesti migreeni!”

Dr. Schlödringer viskab endale suhu mõned tundmatu koostisega tabletid. Tema laubal tuksleb ülespaistetanud, esiletõusev veresoon. Kui tabletid aegamisi mõjuma hakkavad, rahuneb ta veidi ning on viimaks lausa nõus tutvustama meile siin töötavate teadlaste igapäevatööd.

„Nagu näete, on meil siin terve hulk doktorante, kes kas aitavad materjali otsida, joostes piki lõpmatult paljusid kirjutuslauavahesid, või istuvad üleval vaateplatvormidel ning püüavad binoklite ja kaameratega tabada mõtestatud sõnu ja lausekatkeid, aga seni pole nad mitte midagi kirjanduslikult väärtuslikku leidnud. Korra avastas keegi tähelepanuväärse fraasi „Seal on keegi.”, üks teine kord leiti kasutusjuhend Dysoni tolmuimejale – mongoli keeles. Siis veel ükskord leidsime „Turbo Tomi”[1] stsenaariumivisandi – kirjutatud paraku tagurpidi ja binaarkoodis. Aa, ja siis ilmusid ühe korraga välja kõik Paulo Coelho romaanid. Nagu öeldud – mitte midagi kirjanduslikult väärtuslikku.”

„Leidsin ühe! Leidsin ühe!”

Korraga puhkeb teadlaste seas torm. Üks vaatleja vehib närviliselt oma kurepesas binokliga ja osutabmetsikult žestikuleerides ahvile rea 400 203 ja vahekäigu 32 288 998 ristumiskohas. Vaatleja suunab kaamera paberilehele, millele ahv parasjagu tipib, suurendab nii palju kui võimalik ja loob otseülekande keskusega. Kirjutusmasinale kinnitatud paberilehelt võib väikeste ja ebaselgete tähtedega kirjas eristada kahte sõna: „enter maxim”

„Seal see ongi!” röögatab dr. Schlödringer ja ta näo vallutavad rõõmupisarad. „Lõpuks! Lõpuks! See peab see olema! See peab olema Shakespeare’i kadunud näidendi algus! Enter Maxim! Maxim astub lavale! Draama! Tragöödia! Tegevusega Louis V aegses Pariisis! Või komöödia! Lyonis, vahetult pärast katkupuhangut! Lõpuks ometi!”

Nüüd jõllitame juba kõik ootusärevalt paberit ning ootame hingetuna, mis saab edasi. Ahv viivitab paar sekundit, mille vältel ta ükskõiksusest maailmamuutva olukorra suhtes oma tagumikku kratsib, siis asetab ta käed taas aeglaselt klaviatuurile ja tipib veel mõned tähed. Pärast mõnda klahvilööki ilmub ekraanile järgmine sõnum:

„enter maximal warp speed.”

Dr. Schlödringer kukub meeleheitest kokku. „Mitte jälle! Mitte jälle!”

Üks doktorant jookseb kohale, laseb ahvi maha, võtab täiskirjutatud paberipaki pealkirjaga „Spock’s Christmas Adventure” ja paneb selle ülejäänud 20 miljoni Star Treki stsenaariumi juurde laoruumi 937C.

„Iga neetud kord!” nutab dr. Schlödringer. „Iga kuradima neetud kord!”

Veel üks ettenägematu probleem näib ilmselgelt seisnevat selles, et ebaproportsionaalselt suure tõenäosusega kirjutavad ahvid Star Treki fännikirjandust. Tänaseni ei suuda keegi seda fenomeni seletada.

„Varsti ei tea ma enam ise ka, kuidas edasi,” nutab dr. Schlödringer. „Ma arvasin, et paarikümne aastaga oleks meil vähemalt midagigi. Mõni Samuel Becketti tekst, Kafka lühijutt või vähemalt üks ainumaski Shakespeare’i tsitaat, aga ei, mitte midagi, lihtsalt mitte midagi.”

Ta viskab endale sisse järgmised kakskümmend tabletti ja me ootame, et ta uuesti mõnevõrra rahuneks. Nagu selgub, on ettevõtmise absoluutne ebaefektiivsus kõigest jäämäe tipp. Projekti kõige fundamentaalsem probleem, seletab dr. Schlödringer, olla füüsika ise. Ruumide lõpmatu ulatuse märkimisväärne puudus seisnevat selles, et lõpmatult kasutada olev materjal võib oma lõpmatu massi tõttu kukkuda gravitatsioonilise kollapsi mõjul ühe silmapilgu jooksul kokku pelgaks singulaarsuseks, täiuslikuks ruumilise ulatuse ja ontoloogiliste omadusteta mustaks auguks, mistõttu ei oskavat ta põhimõtteliselt selgitada, kuidas me siis ikka veel

[1]Austria lastemultikas. - Tõlkija.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 12/18 (Triin Loide)

Intervjuu: Jim Butcher ehk „Ehitasin Dresdeni Merlini, Gandalfi, Sherlock Holmesi ja Spenseri varuosadest!“ (Eva Luts)

Teadaanne: kirjastus Fantaasia ja Eesti Ulmeühingu jutuvõistlus

Palju õnne, Wachowskid (Kalver Tamm)

Päeva materjal Wikipedias, november 2018 (Taivo Rist)

Repliik: Ulme maine ehk enesepettuse magus valu (Raul Sulbi)

Repliik: Veel mõtteid singulaarsuse jumalast (Ander Skarp)

Artikkel: Minu teekond läbi Fukushima kummituslinnade (Rait Piir)

Artikkel: Pärast „Zoë lugu“. John Scalzi ja tema maailmad (Indrek Rüütel)

Segavereline koomiksimaailm: Punahänna unenägu (Laura Loolaid)

Filmiarvustus: „Surelikud masinad“ (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Peaaegu kõigest ilma jäetud (Jüri Kallas)

Raamatuarvustus: ulmekogumik „Vinguv jalaluu“ (Leila Tael-Mikešin)

Larpiarvustus: Talve tuuled (Agur Tänav)

Uudiskirjandus 12/18

Ulmkonnakroonika 12/18

Ulmestaar: Tormi Ariva

Hetki "Vinguva jalaluu" esitlusest Tallinna Rahvusraamatukogus

Ulmikute pilgar Tartu Õlleministeeriumis

Reaktori juttudest 12/18 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 12/18 (Jüri Kallas)

Jutt: Inimlik eksimus (Ander Skarp)

Jutt: Sajatus (Erkki Viljarand)

Tõlkejutt: Nähtamatu puudutus (Vaughan Stanger)

Tõlkejutt: Ahvid (Elias Hirschl)