Peatoimetaja veerg 12/19 (Triin Loide)

Me ei ole täna need, kes me olime eile. Sellise mõttega liigun praegu vanast uude. Ma olen jätkuvalt üks vähestest eestlastest, kes ei ole näinud kultusfilmi „Viimne reliikvia“, aga see ei takista mul südamerahus kogu filmiga kaasnevat memeetilist pagasit isiklikuks otstarbeks rakendamast ja nõnda kummitab mind aeg-ajalt see lause. Ma ei tea täpselt, et mis kontekstis see öeldi, aga küllap seal on midagi andestamisest, inimesena kasvamisest ja õigusest elada ilma surmani mineviku pattude pärast taaka kandmast. Niisiis, me ei ole täna need, kes me olime eile, ja kuigi uue aastanumbri saabumine kriipsutab seda erilise tugevusega alla, siis tegelikult on meil iga päev võimalus ärgata ja püüda olla parem versioon iseendast. Eks aasta lõpp toob selle kõik kuidagi eriti hästi esile, nii et miks mitte heita siis pilk olnule, olevale ja sellele, mis veel tulemas.

Üks aasta ulmes

Ma ei oskagi nüüd öelda, et kas ulmele on olnud hea aasta – nii isiklikke aastaid kui ka isiklikke aastaid aktiivse ja teadliku ulmefännina on väheseks jäänud. Kindlasti ei ole aga olnud halb aasta, sellele kinnituse saamiseks tasub vaid sirvida eelnevaid Reaktoreid ning vaadata raamatukatkendeid, mille kirjastajad meile saatnud on ning uudiskirjanduse rubriiki, kus on alati hea peotäis raamatuid. Täiesti huvi pärast võiks sirvida, et kas on kunagi olnud sellist uudiskirjanduse veergu, kus pole mitte midagi… Aga selle jaoks mul viitsimist pole.

Küsisin sama küsimuse paarilt inimeselt, kes ulmet kaugelt enam tunnevad ja teavad kui mina. Esimesena pöördusin kirjastus Fantaasia juhi Eva Lutsu poole, sest teist sellist kirjastust meil pole, mis niivõrd kindlameelselt ulmele keskendub.

„Oli väga huvitav ulmeaasta,“ leidis Eva Luts. „Fantaasia sai kolm Stalkerit, toimus jutuvõistlus, ilmus jutuvõistluse kogumik, avaldasime Asimovi, Kingi, Zelazny, Bacigalupi, Scalzi jpt autorite teoseid, jätkusid sarjad Orpheuse Raamatukogu ja Sündmuste Horisont. Tänu jutuvõistlusele tekkisid ootused mitmete uute autorite suhtes, et millal nad midagi veel ilmutavad. Aitäh, Raul, Ats ja teised sõbrad-partnerid-kaastöölised! Ja aitäh Sulle, Triin!“

Lummuril on praegu mitu projekti pooleli, uus „Saladuslik Tsaar“ ootab oma järge ja seda peamiselt minu taga – mul pole olnud aega ega energiat, et see lõpuni läbi lugeda. Lisaks kahandas „Tondilatern“ kõvasti mu toimetamisindu, sest kuuldavasti olla seal kirja- ja trükivigu sees, ma ei tea, ma pole ise julgenud seda avada… Aga kunagi see „Tsaar“ ikkagi tuleb ja võin etteruttavalt öelda, et kuigi seal on minu maitse jaoks kõvasti liiga palju Lätit ja läti keelt, siis üsna tahe lugemine on. Samuti kiitis Kultuurkapital heaks Lummuri & Reaktori ühisprojekti, traditsioonilise Reaktori parimate juttude kogumiku „Tuumahiid“, mis seekord sai hellitavalt täiendnimeks „Fusioon“, et tähistada uute asjade sündi ja koostööd.

Eks aasta „pole olnud halb“ tervele Eesti kultuurile, „Tõde ja õigus“ on kuuldavasti jälle teel Oscarinominatsiooni poole, arvutimäng (!) „Disco Elyseum“ teeb maailmas uskumatut võidukäiku ja tegelikult tuleb häid ja toredaid uudiseid kultuurivallast pea iga päev, lihtsalt me oleme liiga väsinud ja blaseerunud, et neid tähele panna – Ugala teatri külastatavus purustab rekordeid, uued noored kirjanikud tulevad teostega välja, Eesti noored on maailma absoluutne tipp absoluutselt kõiges PISA tulemuste järgi otsustades ning veel palju taolist „nipet-näpet“, millega on hea kõigile apokalüpsisekuulutajatele paras ninanips anda; eesti keele ja kultuuri kohest võigast hukku on vist ennustatud nii kaua, kui ma lugeda oskan, ehk siis umbes 27 aastat… Elab Eesti, elab meie kultuur, elab meie ulmegi, selle üle võib rõõmu tunda.

Ulmes on ilmselt üks olulisemaid sündmuseid see, et Joel Jans tõi Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistluselt ära austusväärse teise koha. Jüri Kallas arvas selle kohta nii: „Minu jaoks on 2019. aasta ulmeline tippsündmus üks ja kindel – Joel Jans ja tema romaani "Tondilatern" teine koht Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel. Sellist üleääreajavat ulmerõõmu pole ma ikka aastaid kogenud.“ Sellele võin ka ise alla kirjutada, rõõm Joelist ja tema kirjutatust oli tõesti piiritu ja see energialaeng, mis see sündmus andis, kestis ikka kuude kaupa ja võimalik, et just seepärast oligi nii haruldaselt malbe ja õdus Estcon sel aastal. Ka Joeli ja Mandi ühisprojektina sündinud kirjastus Lummur on ju tore samm ulmemaastiku radadel, kui tihti ikka ulmefännid loovad kirjastusi, mis spetsialiseerub ulmele?

Nagu ma juba ka toimetusele kurtsin, siis ma olen vaikne omaette nohiseja ja minu huvid ei ole selgelt ainult ulmega piiritletud, nii et paljud ulmemaailmas toimunud sündmused on mulle ilmselt hoomamatuks või lausa kahe silma vahele jäänud, eks tõlkekirjanduses ole ju ilmunud palju huvitavat – juba Eva mainitud Asimovi, Bacigalupi, Kingi, Zelazny ja teiste teosed ning näiteks Eesti Raamat alustas Cixin Liu „Kolme keha probleemi“ triloogia väljaandmist. Praeguseks ilmunud esimese osa sain ma ka kirjastuselt endale kingituseks, aga arvustust pole suutnud sellele kirjutada – kuidas arvustada esimest osa triloogiast, saati veel sellist teost, mis nii sügavuti füüsikasse, matemaatikasse ja kohati lausa metafüüsikasse kaldub…? Eks, kui triloogia väljas, annab teha mingisuguse üldarvustuse, praegu piirdub arvustus sellega, et tõlge on hoolimata paarist kummalisest valikust (punavalvurid, mitte punakaartlased…) väga tahe ja tänu eesti keele nüansirikkusele isegi väljendab seda habrast poeesiat, mille poolest hiinakeelne originaal tuntud on.

Tõlkekirjanduse hindamisega on mul jälle isiklikest kiiksudest lähtuvalt kehvad lood – ma loen nimelt väga vähe kirjandust paberkujul. Osaliselt on selle taga ihnus, osaliselt lihtsalt ruumikitsikus – ma tassiks heameelega kõik raamatud kohalikust vanakraamipoest endale koju, aga hetkel on mu pesa Viljandis seitsmeteistkümne ruutmeetrine kööktuba ning aastaid elasin ma sellises 45-ruutmeetrises punkris koos oma Vanaemaga. Mida pole, on ruum, mida on, on seinatäied raamatuid. Hellitan lootust, et ehk saab minust kunagi elus edasijõudnud eestlane, kes saab endale osta maja, majja rajada aga lugemistoa-raamatukogu… Ilmselt saab sellelegi kunagi ruum otsa.

Ja osaliselt on süüdi ka see, et ma tunnen, et raamatuid trükitakse liiga palju. Ma olen asja irooniast vägagi teadlik: olen kirjastuses töötanud, nüüd töötan ajalehes, annan välja Reaktorit ja koostamisel on uus Tuumahiid… Ilmselt peaksin selle vastumeelsusega rohkem tegelema, sest raamatute trükkimine on ilmselt üks hoop, mis loodusel tuleb enda kanda võtta, et ei saaks hullem. Vaevalt, et vähelugenud inimesed kuidagi loodusega hellemini ümber käiksid kui raamatukoid, kelle ajus on sadu ja sadu ja tuhandeid erinevaid paralleemaailmaid, nägemusi, düstoopilisi ja utoopilisi visioone.

Vanadus hiilib ligi

Filmimaailmas lööb praegu sogaseid laineid uus Star Warsi episood, hinnangud sellele on olnud hapud, aga see on tegelikult juba iseseisva repliigi või arvamuse teema (nagu enamik siintoodud mõtetest). Kohati tundub, et inimesed, sealhulgas ka ma ise, ei ole võimelised aktsepteerima fakti, et nad vananevad ning et inimkond ja kultuur ei käi nendega ühte jalga. Kurta 40-aastase küpse inimesena, et see polnud ikka „nii äge“ kui kakskümmend viis aastat tagasi nähtud vanemad episoodid… See polegi ju täiskasvanutele või keskealistele mõeldud filmisari olnud mitte kunagi. See on ju pesueht YA „coming-of-age“ olnud kolmes vaatuses ja see ei saagi erilist pinget pakkuda inimestele, kes on ammu juba mingites teistes faasides.

Ehk võtaks arvesse selle, et sa pole lihtsalt sihtgrupp? Ma olen sellega ise pidevalt jännis ning muudkui sarjan filme ja sarju, aga vähemalt osa sellest kriitikast on alusetu, sest need asjad polegi mulle mõeldud ja ma peaks ammu oma valikutes tegema korrektuure… Aga kuidagi raske on aktsepteerida fakti, et ma pole enam 19, enam pole iga teine film „maailma parim!“, sest see on uudne ja seninägematu, ja aastakümneid kestnud kultuurinautlemine on kaasa toonud selle, et narratiivid hakkavad korduma ja pea kõik mõjub lahja koopiana, mis on tehtud lahjast koopiast…

Ma tegin selle avastuse najal mõned nädalad tagasi Facebooki filmivaatlusgrupis emotsionaalse karjatuse, et: „Aitab, ma ei vaata enam midagi, kui just töö ei sunni!“ ja olen sellest kinni pidanud, lisades selle klausli, et kui ikka inimene, kes on minuga samas vanusegrupis ja sarnase taustaga, soovitab, siis võib proovida… Nii et olengi vaadanud pärast oma karjatust ainult kahte filmi, kumbki neist pole ulme: „Voolusõda“ (7/10) ja „Midsommar“ (8/10). Kõik, punkt. Ma ei vaata enam nii usinasti filme ja sarju, sest suur osa toodetavast ei ole lihtsalt enam minu jaoks huvitav – seejuures on oluline tähele panna, et see pole mingi üleolev plõksimine ega enda paremaks pidamine. Väga vähe on neid mänge, mis suudavad võistelda selle emotsiooniga, mille ma sain lapsena Daggerfalli mängides. Ma hingasin seda mängu ja kuna ma olin mingi 12-aastane nagamann, kes hästi veel inglise keelt ei osanud, siis ma mängisin seda nii, et tõlkisin sõna sõnalt ja lause lauselt queste ja esemete kirjeldusi. Objektiivselt võttes oli Morrowind paremgi mäng, aga Daggerfalliga minu jaoks ei võistle. Personaalne taust ja kontekst, millesse asjad paratamatult paigutuvad, mängib alati suurt rolli ja seda tuleb teadlikult arvesse võtta. Nii et mis põhjapanevat seisukohta ma saaksingi asjade osas võtta või mis kasu neist seisukohtadest õieti üldse suures plaanis on, sest me kõik loeme ja näeme tekste täiesti erinevalt.

Ehk siis tulles tagasi alguse juurde – me ei ole täna need, kes me olime eile. Uus aasta pakub võimaluse heita pilk peeglisse ja teha korrektiive kõiges selles, et mis endale enda juures vastukarva või mis elu jures häirib. Mina olen juba teatud korrektiivid teinud ja vaatan vähem filme-sarju. Kõlab naeruväärselt, aga tunne on parem küll, ära jääb see pidev kuklas kriipiv ärritus, et: „Tähendab, mina olen ju maailma naba, miks see asi pole minu maitse ja elukogemuse järgi tuunitud…?“

Aga püüdes seda nüüd kuidagi isiklikust perspektiivist lahti haakida ja asetada üldisesse konteksti, siis ka filmimaailmas on ulmel ka globaalselt olnud hea aasta. Vähemalt filmilinal on ulme täiesti mainstream, kuigi meil siin Eestis meeldib mõelda, et me eksisteerime kambakesi kuskil kunsti ja kultuuri ääremaal, üksikul rabasaarel. Eriti just sarjade vallas võidutseb ulme peaaegu konkurentsitult, äsjailmunud Witcheri võidukäik on lihtsalt järjekordne lüli selles pikas ketis. Mina, muidugi, pole Witcherit vaadanud ja ei kavatse lähiajal vaadata ka. Ehk kunagi, kui mind suudetakse ära rääkida.

Detsembrikuine Reaktor

Ka Reaktor ei ole täna see, mis ta oli eelmisel kuul, aga liigub vaikselt ja vääramatult tulevikku. Aasta lõpp ja pühade aeg tähendab seda, et absoluutselt kõigil on kett maha jooksnud ja pannakse kuidagi vanadel aurudel uude aastasse. Tunnistan, et mul on pühaderežiimist juba mõõdukalt kõrini – päev tööl, kaks päeva kodus, päev tööl, kaks päeva kodus… Sellekuises Reaktoris üht-teist siiski on.

Püüdsin sihilikult panna põhirõhku raamatukatkenditele, et rohkem sisukaid asju jääks järgmise kuu Reaktor 100 juubelinumbri jaoks ning eks see aasta lõpp ole ka selline aeg, et istud, jood kakaod, loed katkendeid, lahkes ja heas tujus äkki ostad midagi endale (sest uue aasta lubadus on, et hakkan tubliks ja loen 100 raamatut või midagi). Esimene katkend on muidugi Joel Jansi "Tondilatern". Weinberg on juba raamatut jõudnud lugeda ja kirjutas sellest arvustuse. Teine katkend on kirjastuselt Viiking ilmunud H. G. Wells raamatust "Tulevase maailma pale". Raul saatis mulle katkendi ja paigutasin seda siis üles, Raul murelikult taustal võbelemas, et: "Väga tahaks, et see homopropaganda pealkirja mahuks!" Mahub, Raul, mahub. Lisaks täidan lubaduse ja rõhutan, et Wells ei näinud ette ainult lokkavat ja maailmahävitavat homopropagandat, vaid ka liberalismi ja ideed, et naised on inimesed ja enam-vähem sama olulised kui mehed. Kolmas raamatukatkend on Evalt, kes oli nii lahke ja andis lugejatele isu tekitamiseks Arthur C. Clarke'i "Kuutolmu varingu" katkendi.

Ilmselt kõige magusam pala ulmesõpradele on mahukas intervjuu ulmekirjanduse suurmeistri Alastair Preston Reynoldsiga. Au ja kiitus Reidar Andresonile, kes selle idee välja käis, teoks tegi ja lõpuks ka korrektselt ära viimistles ning isegi pildid tekstis paika pani, enne kui teksti meile saatis. Intervjuu on nii pikk, et see on mitmesse erinevasse osasse jagatud ning peaks olema küll igati huvitav ja põnev lugemine ka neile, kes võibolla Reynoldsi suured fännid (veel) ei ole.

Juttusid on kaks: Krafinna "Käsikäes" ja Rene Dambe "Iseenda vaenlane". Mis ma ikka pikalt öelda oskan, Krafinna on Krafinna. Äsja luulekoguga maha saanud poetess-ulmik valdab sõna meisterlikult. Hea meelega ärgitaks teda rohkem kirjutama, aga olles nüüd ise paar kuud ajalehes töötamise leiba maitsta saanud, siis hoian end empaatiavõime najal tagasi. Hea, kui õhtul arvutisse sisselogimiseks parooli sisse toksitud saad, rääkimata siis veel muudest asjadest. Dambe jutt toob aga märksa kõvemat teadusulmet ja adrenaliini, justkui vastukaaluks Krafinna pehmele, aga teravale sulele.

Püsirubriikidest on olemas Taivo Risti ekslemised Wikipedia salapärasel maastikul, Laura koomiksiveerg on seekord natuke teistsugune ja mina sain hakkama selle suure saavutusega, et leidsin oma "Taskumänguri päevaraamatu" jaoks veel ühe mängu, mida mängida. Imeline, eks? Ma olen ise väga uhke. Weinberg ja Tõnis on platsis, et arvustada eelmises numbris ilmunud juttusid ja siinkohal neile soovitus, et pange vaim jaanuariks valmis, tali on tulemas... Sulbi luges aga kahjutundega Märt Lauri loomingut ja arutab sellest artiklis, millele me ei osanud kahe peale välja mõelda, et kas see on nüüd artikkel või raamatuarvustus... Ühise mõttetöö tulemusena sündis idee luua kaks uut kategooriat Reaktorisse, "Jaur", mis on reserveeritud Sulbile, ja "Kelbas", mis on reserveeritud mulle. Peas hakkasid kohe keerlema kaunid kaanekirjad: "Raul Sulbi jaurab ja Loide ajab taaskord kelbast!".

Seekordne ulmestaar on mu hea kolleeg ja ulmekirjanik Margus Haav.

Kaanepilt ja -kujundus sündis minu ja Meelis Krošetskini oskuste ebaterves kooskõlas: minu poolt idee, tema poolt sügav ohe ja ületamatu joonistamisanne.

Ilusat vana-aasta lõppu ja head uut, olgu see parem kui eelmine!

Tervitades

Triin & toimetus

Intervjuu: Alastair Preston Reynolds (Reidar Andreson)

Kõigepealt mõni sõna autori kohta. Alastair Preston Reynolds sündis 13. märtsil 1966. aastal Walesi lõunaosas väikeses Barry linnas ja veetis oma nooruspõlve Cornwallis ning Walesis. Õpingud viisid ta St Andrews ülikooli Šotimaal, kus ta kaitses edukalt doktorikraadi astrofüüsika erialal. 1991. aastal kolis Reynolds Hollandisse Noordwijki, kus asus tööle Euroopa Kosmoseuuringute ja -tehnoloogia keskuses. Seda aastani 2004, kui ta loobus teadlasetööst ja pühendus täielikult kirjutamisele. Praegu elab ta koos abikaasa Josette’iga Cardiffi lähistel Walesis.

Reynolds alustas ulmejuttude ja -romaanide kirjutamist juba teismelisena. Kirjaniku debüüdiks võib nimetada briti ulmeajakirjale «Interzone» müüdud lugu «Nunivak Snowflakes» (1991). Lühiromaanidest ja juttudest tasub ära märkida järgmisi teoseid (mõned neist ka eesti keelde tõlgitud): «Spioon Europal» («A Spy in Europa») (1997), «Galactic North» (1999), «Suur Marsi müür» («Great Wall of Mars») (2000), «Teemantkoerad» («Diamond Dogs») (2001), «Liustikuline» («Glacial») (2001), «Turquoise days» (2002), «Zima Blue» (2005), Seiuni võitja «Weather» (2006), Sidewise’i võitja «The Fixation» (2009), Hugo finalist «Troika» (2010), Locuse võitja «Aeglased kuulid» («Slow Bullets») (2015) ja «Permafrost» (2019). Reynoldsi arvukas lühiproosa (üle 60 jutu) on osaliselt koondatud kogumikesse nagu «Zima Blue and Other Stories» (2006), «Galactic North» (2006), «Deep Navigation» (2010) ja «Beyond the Aquila Rift: The Best of Alastair Reynolds» (2016).

Romaanidest (18) tuleb ära märkida loomulikult Reynoldsile laiema tuntuse toonud triloogia «Revelation Space»: romaanid «Revelation Space» (2000), «Redemption Ark» (2002) ja «Absolution Gap» (2003). Samasse universumisse kuuluvad veel BSFA võitja «Chasm City» (2001), «The Prefect» (2007) [romaani teine väljalase uue nimega «Aurora Rising», 2017] ja «Elysium Fire» (2018). Eraldiseisvad romaanid: «Century Rain» (2004), «Pushing Ice» (2005), «House of Suns» (2008) ja «Terminal World» (2010). Teine tuntud triloogia kannab koondnimetust «The Poseidon’s Children»: romaanid «Blue Remembered Earth» (2011), «On the Steel Breeze» (2013) ja «Poseidon’s Wake» (2015). Huvitava kõrvalepõikena kirjutas Reynolds BBC kuulsa telesarja «Doctor Who» 50. juubeliks teose «Harvest of Time» (2013). Koostöös Stephen Baxteriga ilmus 2016. aastal «The Medusa Chronicles», mis on ametlikuks järjeks Arthur C. Clarke’i lühijutule «A Meeting with Medusa» (1971). Kolmas käsilolev noorteromaanide triloogia koosneb kahest juba ilmunud romaanist «Revenger» (2016) ja «Shadow Captain» (2019) ning järgmisel aastal ilmuvast teosest «Bone Silence». Kirjastus Gollancz sõlmis 2009. aastal Reynoldsiga miljoni naelsterlingilise lepingu kümne romaani peale.

Härra Reynolds, tänan Teid fänniajakiri «Reaktor» toimetuse ja lugejate nimel, et leidsite aega Eesti ulmefännide küsimustele vastata. Kureerisin need kompaktseteks osadeks ja jagasin kolmeks peamiseks teemaks. Seega asume pikemalt venitamata asja kallale!

1.  TAUST JA ÜLDISED MÕTTED

Olles ise samuti teadlane ja väikest viisi kirjanik, uurin algatuseks muutuse kohta Teie karjääris – astrofüüsikust täiskohaga kirjanikuks. Mis mõjutas Teid jätma töö tegevteadlasena, et keskenduda täielikult kirjutamisele? Kosmose uurimine tundub olevat lõputult põnev ala, millesse võiks uppuda kogu eluks.

Ma ei ole kunagi nii hea teadlane olnud, kui ehk alguses lootsin. See tähendab, ma sain tööga hakkama – suutsin läbi viia korralikku uurimistööd. Sellegipoolest mõistsin peagi, et minus puudus miski, mis oli mu kolleegidel olemas: sihikindlus ja ambitsioonikus, mis hoiavad öösiti ülal ja hommikuni tööpostil. Kui olin saanud päris teadlaseks, ei tundunud sisimas millegi süvitsi uurimine sellist huvi pakkuvat kui kirjutamine, mis pakkus üha enam intellektuaalseid väljakutseid. Ma olen endiselt tugevalt teaduseusku, kuid pigem mittedistsiplinaarses mõttes. Selle asemel, et trügida teadlasena mingi teema uurimisel imepisikesse tippu, meeldib mulle pigem olla teaduse populariseerija ja ulmekirjanik. Hoian end loomulikult teaduses toimuvaga kursis, kuid praegu olen samavõrra huvitatud nii neuroteadusest või geneetikast kui kosmoloogiast või osakestefüüsikast. Ma tahan kõike teada!

Kas Te igatsete vahel ülikoolis või Euroopa Kosmoseagentuuris (ESA) töötamist? Kas Te hoiate endiste kolleegidega sidet ja arutlete näiteks kosmoloogia teemadel?

Ma tunnen puudust mõnest teaduseluga seotud aspektist, kuid olin sellega karjääri vahetades arvestanud. Meeskonnas töötamise õhustik on väga rahuldust pakkuv ja ükski päev tööpostil ei olnud kunagi eelmistega päris sarnane. Minu endised kolleegid suhtlevad jätkuvalt minuga ja vahel tunnen, nagu oleksin mitteametlikult ikka ESA-ga seotud.

Teadusartiklite ja aruannete kirjutamine on hoopis midagi muud kui ilukirjanduse loomine. Kui raske oli Teil muuta oma kirjutustiili teadusele omaselt kuivast ja selgest faktide edastamisest kirjanduslikult kaunite lausete loomisele, mis on tulvil omadussõnu ja metafoore?

Suur muutus oli tegelikult vastupidine: olin juba varem päris palju jutte valmis teinud, kuni pidin kirjutama oma esimese teadusartikli. Just see oli minu jaoks karjääri lõpuni keeruline. Teadusartiklite kirjutamine oli kogu teadlaseks olemise töös kõige ebameeldivam osa. Iga artikkel tundus olevat lõppematu piinlemine, millele järgnes tegelemine anonüümsete arvustajatega, kes tihtipeale nõudsid arusaamatuid või aeganõudvaid muudatusi, ja seda lihtsalt nõudmise enda pärast. Pean muidugi lisama, et mitte kõik ei olnud sellised.

Räägime natuke teadusest veel. Te olete öelnud, et ei pea valgusest kiiremini (FTL – faster than light) lendamist meie universumis võimalikuks ja olete püüdnud oma teostes üldjuhul sellest tõekspidamisest kinni pidada. Teine lugu on eksootilise ainega. Romaanis «Century Rain» räägivad tegelased ainest, mis suurendab ja stabiliseerib ussiurget. Sarjas «Revelation Space» jällegi leitakse müstilised ja ülivõimsad tulnukate relvad, millest mõned toimivad tundmatute osakeste baasil. Millised on Teie mõtted inimkonna võimest mõista seni tundmata osakesi või tumeainet ja -energiat? Kas võime lähitulevikus nende abil ruumi painutada, et suuri vahemaid läbida?

Ma ei usu tõesti, et FTL-reisimine iial võimalikuks saab, kuid ma ei ole sel teemal nii dogmaatiline, et ma ei naudiks lugusid, mis taolist tehnoloogiat rakendavad. Kasutan seda ju vahel ka enda juttudes. Tasub hoida avatud meelt, sest mitmed teosed jääksid selliste leiutisteta olemata, seega miks mitte [FTL-i– RA] kasutada.

Mis puutub eksootilisse ainesse, siis minu teada on tegu kõigest matemaatilise konstruktiga, mis annab meile vihjeid reeglite osas, kuidas läbi viia keerulisi katseid nagu seda on ussiurke stabiliseerimine. Kuid puudub igasugune teadmine, mil viisil eksootilist ainet koguda või kas sellest loodud materjal meie universumis üldse võimalik on. Seega olen üsna skeptiline meie võimekuses seda kunagi kasutada.

Ma paneksin tumeaine omaette kategooriasse. Erinevalt eksootilisest ainest on tumeaine puhul kogutud mõned usutavad tõendid, et midagi seal väljas on. On olemas isegi erinevad teooriad, millest tumeaine koosneb. See ei tähenda, et usuksin tumeainesse reservatsioonideta. Väike, kuid usaldusväärne grupp teadlasi arvab, et me saame galaktika pöörlemisest valesti aru. Galaktikad pöörlevad palju kiiremini, kui võiks ennustada, eeldades, et neid hoiavad koos vaid meile nähtava aine gravitatsioonijõud, mis on peamine argument tumeaine olemasolu kohta ja mida püüab selgitada ka muudetud Newtoni dünaamika (MOND) hüpotees. Ma suhtun tumeainesse ja tumeenergiasse samamoodi nagu [kosmilisse– RA] inflatsiooni: omal ajal oli see kena lihtne teooria, mis tundus andvat vastuse mõnele küsimusele, aga aja möödudes paistab see muutvat kõike ainult keerulisemaks.

Jätkates eelnevat teemat: mõned teadlased spekuleerivad, et see nõndanimetatud tume universum (meile hetkel nähtamatu ja tuvastamatu) täidab ilmaruumist üle 90%. Leidub huvitavaid teooriaid, et intelligentne elu võib hoopis seal peituda ja meist mitte väga kaugel. Me lihtsalt ei suuda seda veel näha. Milline on Teie arvamus intelligentse elu leidmisest siin või sealpool piiri?

Romaanis «House of Suns» olen mänginud ideega elust, mis paikneb galaktikate vahelistes supertühimikes. Reaalses maailmas olen siiski mitmel põhjusel skeptiline. Kõigepealt, nagu ennist mainisin, ei ole ma kindel meie arusaamises tumeainest ja -energiast universumis tervikuna. Teiseks olen mõneti kahtlev, kas seal väljas üldse intelligentset elu leidub, arvestades Fermi ja teiste hilisemate mõtlejate tuntud argumente. Kui me spekuleerime intelligentsusest mujal, kobame tegelikult pimedas.

Tehisintellekti (TI) ja robootika uurimine areneb üha kiiremas tempos. OpenAI ja DeepMind koos Artificial General Intelligence’iga on treeninud algoritmid, mis suudavad võita maailma paremaid inimestest mängureid sellistes strateegiamängudes nagu Dota 2 ja StarCraft 2, mis on otsuste ja võimaluste osas malest või go’st kordades keerukamad. Juba treenitud algoritm töötas tavalise PC peal ning selle sekundis tehtavate otsuste hulk langetati keskmise inimmängija tasemele. Kui lisada juurde Boston Dynamicsi robot Atlas, võime peagi näha inimkujulisi masinaid tegemas iseseisvalt erinevaid asju ja jagamas käske teistele. Paljud ulmeautorid kirjeldavad oma teostes inimeste ja intelligentsete robotite omavahelisi suhteid, nagu ka Teie. Kas reaalsus hakkab ulmekirjandusele kandadele astuma?

Aastate eest, täpsemalt kümnendi eest, võtsin endale eesmärgiks, et tuua “robot” keskse teemana ulmekirjandusse tagasi. Ma tundsin, et roboteid on mitu aastakümmet alakasutatud. Võib-olla sellepärast, et Asimov rääkis omal ajal kõik teemast ära ja järele ei jäänud enam midagi huvitavat. Küberpungis oli käsitletud tehisintellektide teemat rohkelt, kuid seal oli TI peamiselt kammitsetud superarvutitesse või ülemaailmsetesse arvutivõrkudesse, mitte robotitesse. Seega hakkasin kirjutama romaane ja jutte, milles olid robotid. Tegelikult olen seda muidugi oma loominguperioodi algusest saati teinud. Näiteks Hesperus romaanis «House of Suns», millest sai minu üllatuseks fännide lemmik.

Tollel perioodil tundsin end veidi ajast ees olevat, kuid nüüd on robotid väga tugevalt kirjandusse naasnud, mitmed temaatilised antoloogiad on järjepanu ilmumas. Kirjutasin äsja ühe jutu Jonathan Strahani poolt koostatud robotite kogumiku tarbeks, mis ilmub järgmisel aastal. Ei ole kahtlustki, et reaalsus jõuab ulmekirjandusele järgi mehaanilistes aspektides, mis puudutavad kõndivaid ja rääkivaid androidilaadseid roboteid. Ma ei ole siiski kindel, et mõistuslik ja autonoomne robot on praegu märgatavalt reaalsem kui see oli viiekümne või isegi saja aasta eest.

Rääkides teistest kirjanikest, kas võiksite loetleda mõned SF-i klassikud, kes on Teie loomingut enam mõjutanud?

Nimed, mida nimetan, on ilmselged ja ennustatavad: Arthur C. Clarke, Isaac Asimov, Philip K. Dick, James White. Teise lainena, kui olin teismeikka jõudnud: Larry Niven, Joe Haldeman, Gregory Benford ja teised. Seejärel kolmas laine: William Gibson, Bruce Sterling, J.G. Ballard, Ian Watson, Stanislaw Lem ja nii edasi. Neljanda laine puhul mõistsin, et tahan lugeda rohkem nende autorite loomingut: Christopher Priest, M. John Harrison, Ursula Le Guin ja teised väljapaistvad autorid 70-ndate «uuest lainest». Ma pean tunnistama, et mu lugemisvaras domineerisid meeskirjanikud, kuid nii see lihtsalt oli.

Kuidas on lood aga tänapäevaste autoritega? Kas Teil on aega lugeda praegu ilmuvat ulmekirjandust? Kas võiksite mainida ka mõnd mitteulmet kirjutavat lemmikut?

Kusagil varastes kahekümnendates haakisin end Gene Wolfe’i teoste külge ja temast sai üks mu suuremaid mõjutajaid, kuigi ma ei suuda eales kirjutada ühtegi lõiku, mis oleks tema tasemel. Moodsatest autoritest meeldivad: Connie Willis, Michael Bishop, Michael Swanwick, Linda Nagata ja mitmed teised. Kui rääkida ulmevälistest autoritest, siis minu arvates võlgnevad «Revelation Space’i» narratiiv ja karakterid väga palju James Ellroy’le ja tema LA krimiromaanidele. Ma olen elus lugenud tohutul hulgal krimilugusid ja teen seda jätkuvalt. Lisaks meeldivad mulle ajaloolised romaanid, eriti C.S. Foresteri, Patrick O’ Brieni ja Bernard Cornwelli looming. Viimastel aastatel olen üritanud oma kahetsusväärseid puudusi lugemuses tasa teha selliste varaste autorite puhul nagu Dumas, Austen, Dickens ja muud. Ma ei loe väga intellektuaalset kirjandust, lihtsalt ei ole selle tarbija.

Mõne sõnaga poliitikast. Praegune rahutu maailm on täis pingeid ja ebastabiilsust, rääkimata olulistest protsessidest Teie kodukandis nagu Brexit. Kuidas Teid need poliitilised debatid ja poliitmängud mõjutavad? Kas Te olete reaalseid poliitilisi või sotsiaalmajanduslikke sündmusi ka oma raamatutesse üle kandnud?

Need [sündmused - RA] rõhuvad mind tugevasti. Ma olen külma sõja laps. Ma kasvasin üles kindla teadmisega, et tuumasõda Lääne ja Ida vahel on mingil hetkel vältimatu, tõenäoliselt enne 20. sajandi lõppu. Ma ei tea kedagi enda põlvkonnast, kes ei oleks sama tundnud. Seda taoti meile pidevalt pähe. Järsku, nagu mingi ime läbi, pääsesime selle varju alt. Tuumarelvad olid jätkuvalt tõsiseks probleemiks ja nende levikut tuli karmilt piirata, kuid samal ajal tundus, et oleme suuremast ohust pääsenud ja komistanud päikesepaiste ning lootuse kätte. Berliini müür langes, Nelson Mandela vabastati vangistusest! Maailm tundus liikuvat paremas suunas – suunas, mis jättis kõrvale rassismi, marurahvusluse ja militarismi. Kuid me kõik teame, et see ei püsinud, ja nüüd oleme silmitsi hullema versiooniga vanast maailmapoliitikast, kuhu iganes ka ei vaataks. Idioodid Valges Majas, idioodid Downing Streetil. Täielik ja häbiväärne idiootsus nimega Brexit. Arusaadavalt ei saa see mulle meeldida, kuna elasin pea kakskümmend aastat Hollandis ning nautisin EL-i piiresvaba liikumist. Mu abikaasa on prantslane ja tema pere on laiali üle poole Euroopa. Ma olen üdini eurooplane, föderalist, ja jään selleks alati.

Ma ei loo kirjandust vaakumis, seega satuvad pärismaailma faktorid tahest tahtmata minu raamatutesse. Romaani «House of Suns» võib võtta «post-9/11» raamatuna, kuna selles räägitakse võimust, kättemaksust ja piinamisest informatsiooni kogumiseks. Sarnased teemad tulevad esile teoses «The Prefect» ja kümme aastat hiljem on nende kaja tunda järjes nimega «Elysium Fire». Viimast on nimetatud ka Brexiti-teemaliseks romaaniks, milles on terake tõtt, kuid alustasin selle kirjutamist enne referendumit [Inglismaal - RA] ja Trumpi valimisvõitu. Kõige enam häiris mind demagoogia massiline kasv. Mul oli isekas kartus, et raamatu ilmumise ajaks on olukord maailmas paranenud ja Trumpi ning Farage’i sarnased tüübid saadetud ajaloo prügikasti. Paraku on olukord hoopis hullemaks läinud.

Sellest hoolimata olen pikas perspektiivis põikpäiselt optimistlik.

2.  MÕTTED KIRJUTAMISEST

Liigume nüüd teemadega kirjutamise ja loomingu juurde. Algatuseks, kas Teil on kindel kirjutamise rutiin, kui töötate romaani esimese variandi kallal?

Mul on küll mõningane rutiin, kuid selle rakendamine võtab mõne kuu aega, kui olen alustanud uue romaani kirjutamist. Algus on alati väga raske. Mulle ei meeldi esimest käsikirja varianti kirjutada ja eriti selle esimesi osi!

Kas Te olete hommikuinimene või «öökull»? Kas üritate iga päev kindla hulga sõnu kirja saada?

Ma ei ole kumbki, ei hommiku- ega ööinimene. Minu kõige produktiivsem loominguline aeg, eriti ideede kinnistamine, kipub olema õhtul kella kuuest kümneni. See ei ole pere ja sõprade mõttes kuigi seltskondlik, seega üritan suruda kirjutamist päevasele ajale. Ideaalsel juhul kirjutan umbes 3000 sõna päevas, nii tuhandeste osade kaupa. Näiteks esimene tuhat hommikul, teine lõuna kandis ning viimane enne õhtut või selle ajal. Talvel on olukord keerulisem, kuna olen tervisejooksja, mistõttu pean arvestama päevavalgusega. Seega lükkub osa kirjutamisest paratamatult hilisemale ajale.

Olete varasemates intervjuudes maininud, et teete lugusid kirjutades rohkelt märkmeid ja hoiate alles kõik tekstiversioonid. Kas mõtlete alati täieliku plaani loost eelnevalt valmis või proovite vahel kirjutada kavandita, et näha, kuhu Pegasus viib?

Ma hoian kirjutamise ajal ja järel alles kõik tekstijupid ja esialgsed versioonid, kuid loo planeerimist teen väga harva. Mulle loominguliselt lihtsalt ei sobi kava järgi kirjutamine. Olen seda mõne romaani juures proovinud ja need ei tulnud minu meelest nii head kui teised, mille kirjutamisse sukeldusin ilma plaanita. Ma usun siiralt alateadvuse võimesse luua seoseid lugude vahel. Seosed, mis võivad käsikirja hilises faasis välja hüpata, nagu oleks need ettekavatsetud. Ma ei saa teiste eest rääkida, kuid minul on selliseid lahedaid seoseid tekkinud romaanidega, mida on juhtinud Pegasus. Muide, mulle meeldib see ütlus [«kuhu Pegasus viib» - RA]. Ma ei ole varem seda kuulnud, aga võtan kindlasti kuskil tekstis kasutusse!

Iga eestlasest fänn on elevil, kui mõni välismaa ulmeautor oma raamatus või tele-/filmitekstis mainib Eestit või eestlasi. Seetõttu on Teie romaan «Pushing Ice» võitnud nende südames erilise koha. Raamatus on tegelane, kellele meeldib kuulata eesti koorimuusikat ja kes toob konkreetselt välja oma lemmikuna maailmakuulsa helilooja Arvo Pärdi. Kuidas Te sattusite Eesti koorimuusika juurde?

Seda on ääretult hea meel kuulda! Taolised vihjed, mida oma raamatutesse panen, ei ole kunagi küünilised. Ma ei mäleta täpselt, kuidas Arvo Pärt mu ellu tuli, kuid päris kindlasti kuulasin ma raamatu kirjutamise ajal tema loomingut ja teen seda vahel praegugi. Võimalik, et Pärti soovitati mulle ühes meililistis, mis oli peamiselt briti grupi The Fall loomingu arutamise kohaks. Listi liikmete hulgas oli mitmeid väga teadlikke panustajaid, kes soovitasid muu hulgas ka uusi artiste ja muusikat. Teisalt võisin Arvo Pärdi plaadi osta pelgalt uudishimust mõnest poest.

Kas te eelistate kirjutamise ajal muusikalist tausta või aitab muusika mõnd stseeni kergemini luua? Millised muusikastiilid või artistid Teile meeldivad?

Ma kuulan kirjutamise ajal päris palju, kuid ainult teatud tüüpi muusikat. See peab olema mulle mingil määral tuttav ja ei tohi sisaldada liiga palju teksti. Väga harva kuulan Neil Youngi laule, sest tal on suurepärane lüürika ja tema sõnad kipuvad liiga otseselt mu ajju tungima. Klassikaline muusika sobib hästi ja igasugused rokilood artistidelt, kelle loominguga olen kursis. Heli muundub sellisel juhul taustal olevaks tapeediks. Aegajalt kuulan lugusid, mis tekitavad minus teatava emotsionaalse oleku – enamasti midagi tumedat, gootilikku ja keskaegset! Jooksmise taustaks kuulan vahel metalit, aga kirjutades mitte.

Muusika juurest tagasi kirjandusmaailma. Te olete suurepärane oma trans- ja posthumanistlike tulevikukultuuride tarbeks uute paheliste ja hälbeliste aspektide looja. Milline neist on Teie lemmik ja miks?

Mulle meeldib endiselt kirjutada ultratest (Ultras) ja ühendujatest (Conjoiners). Vahel on see keeruline, kuna pean kirjeldused hoidma värskena ja varasemale täienduseks leiutama uusi lähenemisnurki või ideid. Nende kultuuride peamise filosoofia loomise au ei saa ma siiski enda nimele kirjutada. Ma arendasin edasi teiste autorite, nagu Bruce Sterling, loodud visioone tuleviku inimkonna murenenud, kirjudest ja mitmetahulistest ühiskondadest.

Kui Te peaksite ühel päeval mõnes omaloodud ühiskonnas või maailmas üles ärkama, siis millisel juhul hüüaksite «Oh, lahe!» ja millisel «Oh, ei!»?

Ma arvan, et kõigis mu maailmades on mõlemat: kohti ja hetki, kus on utoopia lähedaselt päris mugav elada, ning teisi, kus on olukord risti vastupidine. Kuigi olen väga rahul perioodi ja kohaga, millesse sündisin, tundub «House of Suns» romaanis kirjeldatud galaktilise tsivilisatsiooni ajajärk atraktiivne. Seal on muretutele inimestele antud vinge tehnoloogia tähtedevahelisteks lendudeks ja põhimõtteliselt öeldud, et sõitke ringi, avastage, õppige uusi asju ning nautige. Vastaspool on «Revelation Space» universum, millesse mulle väga meeldib lugusid kirjutada, aga kus ma mingil juhul elada ei tahaks. See sarnaneb katkude, hulluse ja apokalüpsise käes vaevlevale pimedale keskajale.

Kas võiksite kirjeldada protsessi, kuidas Te universumisiseseid tehnoloogiaid välja mõtlete? Kuidas näiteks lehtarvutid (flexies) romaanis «Pushing Ice», nutiaine (smart matter) ja moondekatk (Melding Plague) «Revelation Space’i» universumis või kuulsad piitspenid (whip-hounds) «Prefect Dreyfus Emergency» sarjas teoks said?

See sõltub konkreetsest raamatust. Romaani «Pushing Ice» puhul nihutasin ma sündmuste algusaega praegusele üha lähemale. Algselt oli aastaarvuks 2178, kuid siis mõtlesin, et võttes sada või veidi rohkem numbrist maha, saan kasutada tegelasi, kellega on kergem samastuda moe, huvide ja muude aspektide osas. Seejärel pidin hoolikalt kaaluma, millised tehnoloogiad võiksid aastal 2057 olemas olla. Ilmselgelt vajasid tegelased kosmoselaevas äratuntavaid kasutajaliideseid, kuid ma ei tahtnud sülearvuteid või LED-ekraane kasutada. Painduvate ekraanide kohta on [tehnoloogiaajakirjades - RA] omajagu kirjutatud ning ei olnud just raske sellest jõuda lehtarvutiteni. Olen rahul väikeste detailidega, kuidas lehtarvuteid sai suuremateks ekraanideks kokku kleepida, seejärel lahti koorida, või kuidas neid rüü alla laadima panna. Ma kujutasin neid ette hiiremati moodi geelja pinnaga materjalina, mida saab kokkupuutel üksteisega liita.

Nutiaine ja moondekatku väljamõtlemise detaile ma ei mäleta, kuna ideed olid olemas tükk aega enne romaani «Revelation Space» ilmumist. Ma mainisin moondekatku ühes lühijutus, mis tuli välja 1990. aastal, ja tuleb silmas pidada, et siis oli küberpungibuumi lõpuperiood, mistõttu pea igas loos olid sees nanotehnoloogia või arvutiviirused. Mäletan, et lugesin sel ajal ühte suurepärast Ian MacDonaldi lühijuttu, milles kirjeldati nanotehnoloogilist katku, seega minu idee ei olnud kindlasti originaalne. Sarnaseid asju leidus ka teistes raamatutes, näiteks Greg Beari romaanis «Blood Music».

Piitspenide loomise lugu mäletan palju selgemalt. Tahtsin, et mu prefektidel oleks mingi relv, kuid miski ei tundunud huvitav. Ei mingeid püsse, terariistu ega lasermõõku! Sel ajal olin suur piitsade kasutaja. Ma käisin ja käin praegugi sageli ratsutamas, mis aitas kinnistada ideed autonoomsest robotpiitsast. See on tänaseni üheks lemmikleiutiseks kõigi mu raamatute peale ja üks vähestest, mille puhul võin rinna ette lüüa ning väikese upsakusega öelda, et see on originaalne. Veidral kombel teadsin koheselt, kui piitspeni välja mõtlesin, kuidas see funktsioneerib, kuidas toimub relva liikumine, kuidas seda rakendatakse või tagasi kutsutakse ja nii edasi.

Teie juttudes ja romaanides on mitmeid väga huvitavaid naissoost peategelasi: Jane Aumonier ja Thalia Ng «Prefect Dreyfus Emergency» sarjas, Skade, Ilia Volyova, Ana Khouri ja tema tütar Aurora «Revelation Space’i» universumis, õed Nessid sarjas «Revenger», Abigail Gentian romaanis «House of Suns»; «Pushing Ice» tegeles peaasjalikult naistegelastega ja mehed mängisid rohkem kõrvalisi rolle. Mitme teose puhul tunduvad naissoost tegelased meestega võrreldes märksa nüansirikkamad ja huvitavamad. Millised on Teie kogemused vastassoost tegelaste loomise ja neist kirjutamisega?

Ma üritan anda endast parima, kuid ei taha üle mõelda. Mõned nimetatud tegelastest olid alguses mehed. Samas on esinenud ka vastupidiseid juhtumeid. Tahan öelda, et ajal, mil hakkasin ulmet avaldama, otsustasid paljud kirjanikud traditsiooniliselt SF-loomingus domineerinud stereotüüpsetest meessoost peategelastest loobuda. Minu jaoks ei olnud keeruline mõista, et see on õige suund ja igasugune tegelane võib olla igasuguses loos ükskõik millisest soost või taustaga. Ma tean, et mul on vastassoost tegelaste kirjutamises palju arenemisruumi ja loodan seda teed kogu ülejäänud karjääri jätkata.

Te olete teinud edukalt koostööd oma sõbra ja tuntud SF-autori Stephen Baxteriga, kellega avaldasite ühisromaani «The Medusa Chronicles». Saan aru, et olete mõlemad Arhtur C. Clarke’i loomingu fännid ja teie romaan jätkab ulmeklassiku lühijutu «A Meeting with Medusa» sündmusi. Kuidas te korraldasite ühist kirjutamist? Kas Teil on plaani kellegagi veel koostööd teha?

Oleme Steve’iga tõesti vanad sõbrad. Ta on inimene, keda olen ulmeringkonnast kõige kauem tundnud. Lugu ühisromaaniga sai alguse nii, et meile mõlemale meeldis [nimetatud -RA] lühijutt. Me mõlemad juurdlesime sõltumatult selle üle, mis juhtus loos edasi. Ühel päeval vahetasime Steve’iga e-kirju ning tulime ideele koostööd teha. Ilmselt olin mina see, kes sedastas, et kui me üldse mõnda teost koos kirjutaksime, peaks see olema järg jutule «A Meeting with Medusa».

Tõsisem töö läks lahti [2014. - RA] aasta alguses. Esimeste kuude jooksul veensime oma agente ja kirjastajaid plaaniga kirjutada ühisromaan ja lasime neil Arthur C. Clarke’i esindajatelt nõusolek saada, mis ei olnud sugugi lihtne. Senikaua pommitasime Steve’iga meili teel üksteist ideedega. Lõpuks 2014. aasta augustis Londonis toimuva Worldconi ajal istusime hotelli baaris maha ja koondasime need ideed raamatu kavandiks, mis koosnes kuuest erinevast osast. Kolm neist jäi Steve’ile, kolm minule. Kõik osad olid lühiromaani mahus. Seejärel kirjutasime kodudes oma tekstiosad valmis ning saatsime üksteisele. Steve pani nendest kokku ühe faili ja sellest hetkest alates oli meil olemas romaani esimene versioon. Järgmiste kuude jooksul muutsime kordamööda seda faili, mida jagasime meili teel. Meil mõlemal olis vabad käed teha sellega, mida soovime: kirjutada üksteise tehtut üle, toimetada, kustutada või tõsta suuri osi tekstist ümber. Mul on väga hea meel, et käsikirja viimase versiooni valmides leidus romaanis kohti, mille autorluses ei olnud kumbki meist kindel. Steve mainis, et meiega oli pidevalt kaasas kolmas partner: Clarke. Olime mõlemad tema loomingust läbi imbunud. Mina näiteks lugesin igal hommikul tema jutte, et kuulda Clarke’i häält oma peas.

Pärast seda oleme põgusalt vestelnud edaspidisest koostöövõimalustest, kuid see raamat lihtsalt pressis end meie graafikuisse, kuigi mõlemal oli tarvis samal ajal omi teoseid lõpetada. Selleks, et midagi taolist korduks, peavad tähed uuesti joonduma, aga me oleme uutele ideedele avatud.

3. LOOMING JA TULEVIKUPLAANID

2009. aastal sõlmisite kirjastusega Gollancz miljoni naelsterlingilise lepingu kümne raamatu peale. Kõrvalt vaadates tundub see elukutselise kirjaniku jaoks unistuste täitumisena. Praegu on aasta 2019 ja kui vaatate tagasi möödunud kümnele aastale, kas olete tulemusega rahul?

Pean olema vastamisega ettevaatlik, sest selle lõppemiseni on veel omajagu tööd ees. Leping on hea olnud mitmes mõttes, kuid mitte igas aspektis, nagu võikski arvata. Esiteks ei tähenda see minu jaoks miljonit naela. Summa sisaldab agentide tasusid, makse, palga jaotamist kümne raamatu peale, samuti eduka müügi boonuseid. Minu raamatud viimaseni ei küündinud, seega jäi nimetatud osa saamata. Siiski ei olnud boonused probleemiks, sest olin sellega arvestanud. Pigem oli miljon naela kenaks pealkirjaks ajakirjanduses, millega endale PR-i teha.

Hoopis suurema probleemina veeretab elu ette asju, millega ei osanud arvestada. Koheselt pärast lepingu sõlmimist suri ootamatu haigestumise järel mu isa ja mina jäin tema kinnisvara eest hoolt kandma. See oli mulle isiklikult väga raske ja stressirohke periood, mis läks maksma terve aasta produktiivsust. Lisaks sellele lahkus töölt toimetaja, kes oli minuga algusest peale koostööd teinud, ning läks teise kirjastusse. Mu raamatud jäid seejärel tükiks ajaks inimeste vahel pendeldama. Tahtmata täpsustada ebameeldivaid detaile, kulus mitu aastat, kuni suutsin leida uue korraliku toimetaja, mis tähendas, et olin veelgi rohkem lepingu graafikust maha jäänud. Rahasummad tuli seetõttu ümber arvutada ning rohkem kui kümne aasta peale venitada. Praegu olen kaheksanda raamatu juures ning kahest viimasest ei ole mul sõnagi kirjutatud, mistõttu olen lepinguga veel mõnda aega seotud. Kuid ma ei kurda, sest tingimused olid mulle ju teada, ja see on andnud vabaduse kirjutada ning mitte pidevalt muretseda järgmise lepingu pärast.

Kas surve kirjutada keskmiselt raamat aastas ja seetõttu jättes vähem aega romaanide lihvimisele, on Teie kirjutamisindu mõjutanud?

Raamat aastas kirjutada on minu võimekuse piirides ja nii ma eelistangi töötada. Ma kipun tüdinema, kui asjad venivad, ja surfin tüüpiliselt entusiasmilainel, mis kestab harva kauem kui kuus kuud. Minu peamiseks veaks on romaanide kõrvalt lisatööde tegemine. Näiteks kirjutasin ma kaks teost – «Doctor Who» ja «The Medusa Chronicles», mis kumbki ei lähe kümne raamatu sisse. Ma oleksin võinud kaks pikka lühiromaani – «Slow Bullets» ja «Permafrost» – romaanideks kirjutada, aga näiteks esimese neist pidin nimelt lühemaks tegema, et ei tekiks lepinguline probleem kolmandale osapoolele romaani kirjutamisega. Samuti olen suurel hulgal lühijutte kirjutanud, sekka mõned varjatud tööd nagu filmistseenid, mis kõik võtavad aega. Hetkel püüan lisakohustused kuni kümnenda raamatu valmimiseni kõrvale lükata. Kui romaani tegemise ajal peaks tulema idee või vaba hetk mõne lühijutu jaoks, siis realiseerin selle [omast soovist - RA], aga mitte kellelegi teisele antud lubaduse tõttu. Õnneks on mul romaanide kirjutamiseks enamasti piisavalt entusiasmi, kuigi periooditi võib seda nappida.

Fännid peavad Teid autoriks, kes kirjutab peamiselt rasket SF-i (Hard Science Fiction) või mõnel juhul teaduslikku fantaasiat (Science Fantasy) nagu näiteks sarja «Revenger» romaanid. Teie nimega seostatakse tumedates toonides suurejoonelisi kosmoseoopereid. Käesoleval aastal avaldasite põnevikus lühiromaani «Permafrost», mis räägib muu hulgas kliimaprobleemidest, kuid kulgeb endiselt turvalisel SF rajal. Kas olete mõelnud kirjutada mõni lugu sellistes ulme alamžanrites nagu fantasy või õuduskirjandus?

Mulle ei meeldi ennast kirjeldada kui raske SF-i autorit, kuigi naudin sellega tähistatud raamatuid, sest selline tähistus annab lugejale teatud ootused. Ma arvan, et paljud on kursis minu akadeemilise taustaga ja seetõttu seostavad seda mu loominguga. Tegelikkuses on minu kraam teadlikult hulga lähemal keskteele – see ei ole kerge ega raske SF. Seetõttu oli mul väga mugav kirjutada «Doctor Who» romaani, sest see sobitus väga hästi mu tunnetusega. Ma olen kirjutanud mõned iseseisvad jutud, mis üritavad olla tõsimeelsed raske SF-i lood, kuid palju rohkem on mängulisi ja kosmoseooperlikke töid, millega olen rohkem rahul. Paljud teosed kõnnivad gootiliku õuduse piiril ja osasid neist võib kohati liigitada fantasy alla. Mul ei ole selle vastu midagi, sest pean seda vormi mitmekesisuseks, mida SF-i puhul enim armastan.

Kas ma võiksin kunagi kirjutada läbinisti fantasy-romaani? Ei usu, sest mul puuduvad selleks sobilikud narratiivsed oskused ja ma suunduksin sujuvalt SF-i poole tagasi. Isegi «Troonide mängu» sarja vaatamise ajal pärisin endalt järjepanu selle maailma fluidumit rikkuvaid küsimusi. Kas neil on sulamitel teaduslik taust? Kas neil on olemas magnetväljad? Kas keegi uurib astronoomiat? Kas tegemist on koloniseeritud maailmaga? Kas valged vaimud (White Walkers) on tegelikult nanotehnoloogilised zombirobotid, kes jäeti esimeste maadeavastajate poolt maha?

FinnConil 2009. aastal Helsingis hävitasite koos Toni Jerrmaniga publiku ees tseremoniaalselt oma lühijutu «Pandora's Box» viimase ingliskeelse koopia. Mitmed eesti ulmefännid viibisid tol hetkel saalis ja see oli mälestusväärne sündmus. Kõrvalmärkusena olgu öeldud, et antud jutt tõlgiti 2011. aastal soome keelest eesti keelde ja see ilmus antoloogias «Täheaeg 8» (kirjastus Fantaasia). Pärast üritust olete öelnud, et sooviksite selle jutu puhul kogeda «lahedat jäist kõrvalolekut, mis hõljub võõrkeelest tõlgitud teksti ümber». Kuidas see eksperiment on läinud? Kas keegi on nimetatud jutu tagasi inglise keelde tõlkinud?

Mul on väga hea meel, et seda sündmust mäletatakse. Ma olin seejuures täiesti aus: hävitasin tõesti kõik teksti ingliskeelsed koopiad. Mul ei ole jutust ühtegi faili ja mäletan loo teemat üsna häguselt. Kuulsin selle tõlkimisest eesti keelde ja lootsin, et migratsioon jätkub, kuid rohkem ma ei tea. Soovin, et võimaluse korral tõlgitaks see eesti keelest mõnda järgmisse keelde. Ma unistan sellest, kuidas «Pandora's Box» jõuab järjest edasi liikudes hiina, jaapani ja teistesse keeltesse ning loodetavasti muutub veidi igal sammul, kuni lõpuks inglise keelde tagasi tõlgitakse.

Äkki oskab keegi teie lugejate hulgast soovitada inimest, kes mu jutu eesti keelest uude keelde tõlgiks ja oleks nõus seda kuskil mujal avaldama? Ma tasuksin hea meelega tõlkekulud ning toetaksin ka avaldamist (rahaliselt ja/või korralduslikult).

https://www.youtube.com/watch?v=7W9CFeSqIMw

Tegelane nimega Scorpio romaanis «Absolution Gap» oli suurepärane. Kas Teil on plaanis lähiajal välja anda veel raamatuid, milles kuulus hüpersiga tegusid teeb või lugusid inimestest erinevate tegelaste/kultuuride läbi?

Scorpio on üks nendest tegelastest, kellest ma ei oodanud sellist populaarsust ja kes on jätkuvalt kindel liider. Ta tuleb mingis vormis kindlasti tagasi. Lugesin suvel uuesti läbi enda romaani «Absolution Gap» (vihje, mille kallal järgmisena töötan!) ja olen [Scorpiost - RA] endiselt võlutud, mistõttu tahan temast midagi veel kirjutada.

Millised on plaanid järgmise osaga «Prefect Dreyfus Emergency» sarjas?

Kui kõik hästi läheb, tuleb Dreyfusiga veel üks raamat, kuid mitte lähema kahe-kolme aasta jooksul. Mul on olemas aimdus, mida tahan selle tegelasega teha, ja seda viie romaani raames. Ühel hetkel ta paneb Panoply’s ameti maha ja lahkub Yellowstone’i süsteemist.

Minu jaoks oli iseseisev romaan «House of Suns» meeliavardav lugemiselamus. Sugu vahetavad kloonid, ülikauge tulevik (miljonid aastad), tähti liigutavad ja muid uskumatuid asju tegevad tsivilisatsioonid, reisimine naabergalaktikasse Andromeeda ja nii edasi. Kas Teil on plaanis ka sellesse universumisse uus peatükk lisada? Kui nii, siis kas see tähendab otsest tegevust Andromeedas, mis oleks väga huvitav, kuna enamik SF-i autoreist piirdub Linnuteega?

Seda romaani oli nauditav kirjutada. Mõned raamatud valmivad väga visalt, isegi head, aga sellega oli põhimõtteliselt algusest lõpuni mõnus minek. Ma arvan, et põhjuseks oli võimalus kasutada äärmuslikke perspektiive ja mõõtmeid, mida ma pole üheski varasemas romaanis teha saanud. Nagu oleks hunnik Chris Fossi loodud kaante illustratsioone üheks raamatuks muudetud! Kui rääkida selle maailma juurde naasmisest, siis mõne aasta eest kirjutasin ühe lühijutu «Belladonna Nights», mis sai osalt tehtud eesmärgiga hoida ideid peas värskena, aga ka signaalina, et ma ei ole sellega veel lõpetanud. Mul ei ole veel lõplikke ideid, mis järgmises raamatus sündima hakkab, peale selle, et tegelastena jätkavad Campion, Purslane ja robotite liit, kes peavad rinda pistma märksa vähem sõbralike jõududega.

Te olete maininud teatrit kui esimest meediumi, millele Teie teos on kohandatud – Chicagos asuv Chopin Theatre tõi publiku ette lühiromaani «Teemantkoerad» («Diamond Dogs») põhjal loodud lavastuse. Kuidas see juhtus ja millised on Teie mõtted oma loo nägemisest teatrilaval?

Peamine õppetund antud lavastusega seoses seisnes selles, et kuigi mõni asi võtab kaua aega ja ei paista ajuti üldse edasi liikuvat, ei tähenda see tingimata valmimise võimatust. Initsiatiiv tuli Chicago teatritrupi poolt, kes on varasemalt väga edukalt uskumatuid asju lavale toonud, kuid tol hetkel ei olnud neil sobivat ruumi. Neil võttis väga kaua aega, et lugu lavale sobivaks kohendada, mõelda välja lava-atribuutika ja leida sobiv koht ning aeg, kus seda etendada. Kuid lõpuks leidis see aset ja tulemus oli minu meelest äärmiselt hea. Teatrikriitikud vist nii hästi seda vastu ei võtnud, kuid saal oli etendustel rahvast täis. Ma olin ise kohal ja tundus, et rahvale meeldis. Kokkuvõtteks nautisin seda täiel rinnal.

Eelmise teema jätkuks, Netflix andis sellel aastal välja äärmiselt laheda joonissarja täiskasvanutele («Love, Death & Robots»), kus iga osa põhines tuntud ulmekirjaniku lühijutul. Teie loomingust läks kasutusse «Zima Blue» ja «Beyond the Aquila Rift». Kas Teil on veel plaanis mõni lugu ekraanile viia? Ehk on mõni teleseriaal või täispikk film tulemas?

Huvi minu juttude või romaanide suurele ekraanile toomise vastu on üles näidatud küll, aga idee ja teostuse vahel laiub korralik kuristik. Esiteks on probleemiks eelarve, sest minu lood vajavad üsna suuri kulutusi lavastusele ja efektidele. Teiseks on erimeelsusi lepingutega, kui tahta kohandada raamatute ja juttude kobakat universumi teise kunstivormi. Ei ole võimalik müüa ainult ühte osa, sest see kahjustaks kogu raamatusarja kui terviku väärtust. Stuudiote või lavastajate huvi on sageli ainult ühe konkreetse loo vastu. Praegusel hetkel on mitu erinevat projekti arutlusel, kuid ma ei looda nii pea millegi suurele ekraanile jõudmist.

Kaader Netflixi joonissarjast «Love, Death & Robots»: «Zima Blue».

Kas Te ise vaatate vabal ajal SF-filme?

Kahjuks olen ma SF-filmide osas üsna pirtsakas vaataja. Ma olen neid nii palju näinud, et mind on raske mõnda uut vaatama meelitada. Eriti arvestades seda, et enamik neist põhinevad nii-öelda samal DNA-l. Ma lähen pigem vaatama mõnd hästi tehtud krimifilmi kui ülepingutatud vaatemängu ebaveenvate visuaalsete efektidega. Kirjanikuna tutvustaksin oma ajurakkudele parema meelega sellist kraami, mida teised SF-autorid ei ole ehk näinud.

Mõnikord inspireerib ilukirjandus inimesi looma nende teoste põhjal muusikat või teisi kunstivorme. Üks Eesti trash-metalit viljelev ansambel nimeaga Crucial Attack on kirjutanud laulu «Day of Burning Wings», mis on saanud mõjutusi amarantialaste apokalüpsisest «Revelation Space’i» univerumis. Kas on veel mõni artist või ansambel, kes on teie loominust inspiratsiooni saanud?

Mõned on olnud küll. Seda on alati väga põnev kogeda, olen neile väga tänulik. Mingil põhjusel on inspiratsiooni saanud just tumedat metalit või gootilikku muusikat viljelevad artistid. Tean ühte progeroki ansamblit nimega Hats Off Gentlemen It's Adequate, kes on kirjutanud lugusid, mis põhinevad minu loomingul («Century Rain»).Nad on väga head! Teine artist, kes meelde tuleb, on Lauri Jarvilehto (artistinimega Songsworth). Ta on teinud elektroonilisi/industriaalseid lugusid, mis on mõjutatud minu tekstidest. Ameerikas tegutseb Denveris üks ansambel nimega Sound of Ceres, kes andsid välja albumi, mille lood olid põgusalt minu raamatutega seotud. Seejärel palusid nad kirjutada nende teise CD-albumi vihikusse ühe lühijutu. Sel korral oli protsess vastupidine: nemad saatsid mõned lõigud oma lauludest ja sõnadest, mille pealt mina püüdsin saada inspiratsiooni väikese SF-vinjeti tarbeks. Tean veel ühte Jaapani noise-rocki gruppi, kes pani ühele albumile nimeks «Revelation Space», aga ma ei oska täpsemat seost oma loominguga kinnitada. Artiste on veel, aga pean vabandama, et ma rohkem nimesid ei maini. Olen ise amatöörmuusik, mistõttu pean seda kõike äärmiselt lahedaks ja põnevaks.

Teie uus romaan «Bone Silence» on viimasel toimetamisel ja ilmub peagi müügilettidele. Kas olete «Revengeri» universumiga lõpetanud või plaanite mõnest teisest sarjas kirjeldatud Okupatsioonist veel midagi kirjutada?

Praeguseks olen selle sarjaga lõpetanud. Raamatu lõpus olevas järelsõnas räägin, et hetkel rohkem lugusid õdedest Nessidest ei tule, mis ei tähenda, et nemad on minuga lõpparve teinud. Ma tunnen, et on aeg see peatükk sulgeda, kuid mingil hetkel võin selle taas avada. Õdede universum on selline, kuhu mahuks veel mõned lood.

4. HOBID

Lõpetuseks midagi täiesti teistsugust. Teie blogi lugedes märkasin, et kirjutamise kõrvalt tegelete mitmete hobidega. Näiteks meeldib Teile koguda lennukite ja kosmoselaevade mudeleid. Mitu ühikut Teie kollektsioonis leidub? Kas Te valite neid mingi kindla teema (TV-/raamatusari, päriselt eksisteerinud sõidukid vms) alusel?

Ma olen pigem mudelite kokkupanija kui koguja, mistõttu võtab igaühe valmistamine palju aega. Kõik mudelid on minu poolt käsitsi kokku pandud, mõni isegi mitme aasta jooksul. The Starship Enterprise’i kokkupanemisele kulus umbkaudu kuus või seitse aastat. The Eagle Transporter (sarjast «Space: 1999») puhul möödus karbi avamise hetkest aasta, kuni sain selle viimaks oma kabinetti asetada. Selle mõõtmed on hiiglaslikud, kuigi stuudios kasutatud mudeliga võrreldes on see poole väiksem. Mõne lennuki valmistamiseks on läinud kõigest nädal-paar ja enamik neist on skaalas 1:48. Südames olen ma patsifist, kuid samal ajal olen elu aeg tundnud huvi hävituslennukite vastu. Tunnen sügavat austust (peamiselt) meeste vastu, kes on pidanud erinevatel pooltel nendega lendama.

Eelnevale vaatamata puudub mul konkreetne teema. Mulle lihtsalt meeldib mudeleid kokku panna ja käte abil uusi oskusi omandada. Lisaks ehitan ma metallist vedureid, mille puhul joodan kokku messingi ja tina sulamist tükke. Selle tarbeks on mul eraldi ruumis olev miniraudtee. Praegu on mul pooleli 1:8 skaalas puust P51D Mustangi ehitamine koos raadio teel juhtimise võimekusega. Ootel on Klingon K’Tinga lahingristleja mudel, mis peaks The Starship Enterprise’iga samas skaalas olema – neist moodustub kena paar. Mul poleks midagi Imperial Star Destroyeri vastu, kuid seni ei ole ükski pakutav mudel olnud minu jaoks piisavalt suur. Kui ma tahan midagi kokku panna, peab see olema suur!

Tundub, et lisaks mudelite kokkupanemisele mängite Te kitarri. Kas olete kunagi mõne ansambli tegevuses osalenud?

Ma ei ole üheski ansamblis mänginud. Hakkasin kitarrimängu õppima hilistes kahekümnendates, mis on väga hilja. Sestsaadik olen seda mänginud, kuid nooruspõlve õppimata jätmist ei ole võimalik hiljem tasa teha. Liiga palju tunde on raisku läinud. Ma liitusin mingil hetkel ühe kitarrikursusega, kus me istusime ringis ja õppisime loo järgi akorde mängima, kuid see toimus esmaspäeva õhtuti ja ma olin kirjutamise järel liiga väsinud. Seega loobusin kursusest ja hakkasin omapäi harjutama. Lisaks võtsin kõrvalt klassikalise kitarri tunde, kuid siis kolis mu õpetaja ära. Nüüd olen keskendunud peamiselt elektrikitarriga soolodele, mida õpin nootide või kuulamise järgi. Mu abikaasa kinkis mulle sünnipäevaks imeilusa 22-fretiga Stratocasteri, et võiksin üritada mängida [Pink Floyd’i - RA] lugu «Comfortably Numb». Kirjutamise kõrvalt on see olnud terve aasta jooksul peamine projekt: mängida mõned minutid soolokitarriga 40 aasta vanust lugu!

Tänan Teid väga intervjuu eest, härra Reynolds!

Pole tänu väärt! Tänan suurepäraste küsimuste eest.

Päeva materjal Wikipedias, novembris 2019 (Taivo Rist)

Roald Dahl Amsterdamis

KUU ULMEFILM:  „Pole sellist asja nagu vampiirid" (1. november)

„Pole sellist asja nagu vampiirid" on Ameerika vampiirisarja „Kuuvalgus" pilootosa. Peategelane eradetektiiv Mick St. John on siiski just vampiir. Sihuke hea, kes ei käi teisi inimesi tapmas. Tutvustatakse ka tema armastuse objekti Beth Turnerit. Mick lahendab ühe mõrva ja tundub, et kõik sarja episoodid sisaldavad mõrva või muu kuriteo lahendamist. „Kuuvalgus" pidas vastu ühe hooaja, 16 episoodi, ja lõpetati, kui katsed sarja tootmise õigust teistele telekanalitele maha müüa ebaõnnestusid.

https://en.wikipedia.org/wiki/No_Such_Thing_as_Vampires

ESIMENE VÄLJASURNUD ELUKAS:  Cretoxyrhina (4. november)

Cretoxyrhina kuulub heeringahailiste seltsi – sellesse seltsi kuulub enamik tänapäeva haisid. Ta on üks selle seltsi vanimaid liike, elas 107–73 miljonit aastat tagasi hiliskriidis ja jõudis välja surra mõni miljon aastat enne seda, kui tohutu asteroid kõik saurused maa pealt pühkis. See hiidhai oli 8 meetrit pikk ja kaalus 3,4 tonni. Tippkiskjana küttis ta isegi mosasaurusi ja plesiosaurusi, rääkimata teistest haidest. Tema hambad olid kuni 8 cm pikad ja nugateravad. Ühe üldtunnustamata hüpoteesi järgi ei surnud Cretoxyrhina aga välja, vaid taandarenes, muutus väiksemaks ja pani aluse makohaidele. Need ei kasva üle 4 m pikaks ega 450 kg raskeks, aga inimesi on nad sellegipoolest rünnanud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Cretoxyrhina

KUU ARVUTIMÄNG:  „Donkey Kong 64" (22. november, 20. aastapäev)

„Donkey Kongi" seerias on seni 30 mängu. 1999 ilmunud „Donkey Kong 64" on neist ilmumisjärjekorras 15. ja numbri poolest kõige suurem. Mängija juhib Donkey Kongi nimelist gorillat, kes elab idüllilisel saarel, kui kuri kuningas ja tema kremlingitest sõjavägi selle vallutab ja tema sõbrad röövib. Donkey Kong läheb muidugi sõpru päästma. Kui ta mõne ära päästab, siis muutub see juhitavaks tegelaseks, kellest igaühel on oma oskused: üks oskab uksi avada, teine jaksab asju tõsta, kolmas mahub urgudesse, neljas oskab ujuda ja viies lennata. Kriitika oli üksmeelselt kiitev, välja arvatud muusika osas – mängu sissejuhatuses kõlavat laulu „DK Rap" on korduvalt nimetatud kõige halvemate arvutimängulaulude edetabelites.

https://en.wikipedia.org/wiki/Donkey_Kong_64

TEINE VÄLJASURNUD ELUKAS:  spinoforosaurus (24. november)

Taimetoiduline spinoforosaurus elas tänapäeva Aafrikas juura ajastul 167 miljonit aastat tagasi. Ta oli 14 meetrit pikk ja kaalus 7 tonni. Hambad väidetakse olevat olnud lusikakujulised. Kõigil imetajatel on ühtviisi 7 kaelalüli (kaelkirjakud kaasa arvatud), aga spinoforosaurus oli roomaja ja temal oli 13 kaelalüli. Saba otsas olid ogad, et nendega vaenlasi peksta. Artiklis arutatakse sedagi, kuidas sihukesed elajad paaritusid.

https://en.wikipedia.org/wiki/Spinophorosaurus

KUU ULMEAJAKIRI:  Famous Fantastic Mysteries

14 aasta vältel (1939–53) ilmus 81 numbrit ja algusest lõpuni toimetas seda Mary Gnaedinger. Algusest peale oli see ajakiri äriliselt edukas ning pooled numbrid avaldati lisaks USA-le ka Kanadas ja Mehhikos. Autorite loend – üks kuulsam kui teine. Originaalidest ilmus seal Clarke'i „Kaitseingel", mille ta hiljem kirjutas ümber romaaniks „Lapsepõlve lõpp". Läbimüügile aitasid kaasa kaanepildid – need, kus paljast naist ei ole, on selges vähemuses.

https://en.wikipedia.org/wiki/Famous_Fantastic_Mysteries

KUU LOEND:  Roald Dahli teoste loend (8. november)

Roald Dahl on kirjutanud nii täiskasvanutele kui lastele, nii ulmet kui muud, nii romaane kui lühijutte. Tema esimene raamat (1943) kandis pealkirja  „Gremlinid" ja oli maailma esimene raamat gremlinitest. „Charlie ja šokolaadivabrik" on arvatavasti tuntuim, aga lisaks sellele ja „Gremlinitele" on ekraniseeritud ka „Nõiad" ja „Matilda" ning „James ja hiigelvirsik", võib-olla mõni veel.

https://en.wikipedia.org/wiki/Roald_Dahl_bibliography

ESIMENE KOSMOSEVIDEO:  HR 8799

HR 8799 on esimene täht, millel otsese vaatlusega avastati kolm kaaslast. Hiljem veel neljaski. Sellel 3 sekundi pikkusel videol on näha kõigi nelja kaaslase liikumine 7 aasta vältel. Ükski neist ei tee täistiiru tähe ümber kiiremini kui 45 aastaga. Täht ise on Päikesest poolteist korda massiivsem ja 5 korda eredam. Asub Pegasuse tähtkujus 129 valgusaasta kaugusel. Videos on tähe enda valgus maha keeratud, et planeedid paremini näha oleksid.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:HR_8799_Orbiting_Exoplanets.gif

ESIMENE PROMINENT:  Guion Bluford

Guion Bluford oli teine neeger kosmoses. (Esimene oli kuubalane Arnaldo Tamayo Méndez.) Fotol on ta 50-aastane ja juba täitsa hall, aga kosmoses on käinud vanemadki.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Guion_Bluford.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU VANAFILM:  „Moskva 1896. aastal” (4. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Tverskaya_Street_in_Moscow,_Russia_(May_1896).webm

TEINE KOSMOSEFILM:  „Maa pilved” (6. november)

See 5 minuti pikkune 1967. aasta film on esimene kosmoses tehtud värvifilm Maast. Kvaliteet on küll vilets, kui võrrelda 71 aastat vanema filmiga Moskvast, aga ajaloolise tähtsuse tõttu olgu ta siin mainitud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_First_Color_Movie_of_the_Planet_Earth.webm

KOLMAS KOSMOSEFILM:  „ Urmia järve kadumine” (15. november)

Küllap olete kuulnud Araali järvest, mis kunagi oli pindalalt 4. järv maailmas ja praeguseks on peaaegu kadunud. Urmia järv asub Iraanis ja selle saatus on olnud samasugune. Kunagi oli selle pindala 5200 km² ja praegu kümme korda väiksem. Vaadake sellelt 37 sekundi pikkuselt videolt, kuidas järv on pärast 1984. aastat kokku kuivanud (Araali järv hakkas kaduma umbes samal ajal, mõni aasta varem). Järv on 8-kujuline ja kõige kitsamasse kohta ehitas Iraan üle järve silla. Nüüd saaks sinna juba hariliku maantee ehitada.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Lake_Urmia_Google_Earth_Timelapse_1984%E2%80%932018.webm

KUU MATEMAATIKAFILM:  „ Mandelbroti fraktaal” (21. november)

See vaade fraktaalile on eelmistest oluliselt pikem, 9 minutit pikk.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mandelbrotzoom_20191023.webm

KUU BIOLOOGIAFILM:  „Virtuaalreaalsusega kimpus” (23. november)

Paljud inimesed on virtuaalreaalsusesse ära uppunud. Sama võib loomadegagi juhtuda. Sellel minutipikkusel videol on gekoks kutsutav sisalik virtuaalmaailmas püsti hädas. Vaadake kindlasti!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Living_gecko_hunting_the_pointer_of_a_mouse.webm

KUU ÕUDUSSEIKLUS:  „ Tuulispasa sünd, elu ja surm” (24. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Tornado_time_lapse.webm

NELJAS KOSMOSEFILM:  „ Kahe spiraalgalaktika kokkupõrge” (26. november)

Sellel 100 sekundi pikkusel simulatsioonil on kujutatud, kuidas kaks galaktikat põrkavad kokku ja ühinevad. Seesamune suits, mis kogu aeg eraldub, koosneb suurest hulgast tähtedest.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Galaxy_Collision_Animation-_James_Webb_Space_Telescope_Science.webm

KUU TEHNIKAFILM:  „Kõrgtehnoloogiline tualett” (29. november)

See kolmveerandi minuti pikkune video tutvustab inimkonna tulevikku: kõrgtehnoloogilist tualetti. Varsti on see igaühel, kes just naeru kätte ära pole surnud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Washlets_(high-tech_toilets)_in_Japan_(video).webm

TEINE PROMINENT:  Arthur Clarke'i ennustus

Clarke'il oli 16. detsembril sünniaastapäev. Ta ennustas 1974. aastal, et 2001. aastal on igas majapidamises arvutikonsool  –  kui mitte terve arvuti, et kõik arvutid kogu maailmas on üksteisega ühendatud ja et kaugtöö on levinud. See ennustus läks ju täide? Pikkus poolteist minutit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:ABC_Clarke_predicts_internet_and_PC.ogv

Taskumänguri päevaraamat. „The Cultist Simulator” (Triin Loide)

Ega pakutavate mobiilimängude rägastikust sobivate leidmine ei ole lihtne ülesanne. Liialdamata võib öelda, et olukord on umbes selline: keegi hea hing on visanud peotäie juveele virtsatünni ning, vaevumata sulle kummiülikonda või hapnikumaski andma, andnud sulle sooja soovituse need üles leida, kui vähegi viitsid. Olen avastanud, et mobiilis nokitsemine on teinekord üsna tänuväärt tegevus ka siis, kui lihtsalt tahad seljale ja jalgadele puhkust anda, nii et ka peale armsasse väikesesse kodulinna Viljandisse tagasi kolimist on põhjust selles tünnis sobrada. Siinkohal pakuks ka kohe alternatiivse pealkirja veerule – „Virtsavirtina virtuaalviginad“.

Esimene reegel tundub olevat see, et üldiselt võib kindel olla selles, et tasuta lõunaid ei ole olemas – võib üsna kindel olla, et kui see mäng on tasuta, siis see on kas täielik saast või siis on sisu küll täiesti olemas, aga see on mikroostude süsteemi taga peidus. Üldiselt võib aga võtta juhtnööriks selle, et tasuta mängu olematu sisu, mis on maha viksitud mõne teise mängu pealt, mis on maha viksitud mõne kolmanda mängu pealt, on peidetud mikroostude müüri taha. Erandeid leidub, mul on üks selline mäng isegi avaldamisjärjekorras, aga need ongi need juveelid. „Cultist Simulator“ ei ole tasuta mäng, aga mul õnnestus see napsata musta reede ostuhulluse ajal murdosaga tema hinnast. Õppige ostuhulluseid enda kasuks pöörama! Mängu ennast olen tükk aega kiibitsenud, nii et valetan endale siinkohal üsna veenvalt, et ma ei ole kergesti mõjutatav tarbimismaania hulluses visklev kodanik.

„Cultist Simulator“ on mäng, mis minu arusaama kohaselt jõudis kõigepealt PC peale ja siis kohandati puutetundliku ekraani jaoks ümber (osaliselt, PC jaoks on allalaetavat lisasisu, mida telefonimängus ei ole), sest ühtegi reaalset takistust sellele mehaanika poole pealt ei ole – oma olemuselt on tegu üksikmängijale mõeldud kaardimänguga, aga ei maksa ennast sellest heidutada lasta, sest narratiivsust on mängus küll ja veel.

Kohe aga võin öelda, et kuigi see on telefonis üsna kenasti mängitav, siis see vajab kindlasti suuremapoolset telefoni. Minu umbes viie ja poole tolline (151.5 x 73.7 x 7.9 mm) telefon on kohati ikka ebamugavalt tilluke mängimiseks, aga ausalt öeldes ei kujuta ma ka ette, et miks peaks keegi väga suuremat telefoni soovima… Ma pigem panustaks siis juba väike nuputelefon (dat battery) + kvaliteetne tahvel (dat screen) kombinatsiooni peale, aga no ma olen ammu ajast maha jäänud paljudes küsimustes. Aga ekraani väiksus ja vajadus pidevalt sisse-välja zoomida, seda vähemalt alguses, kui täpselt ei tea veel kaarte ja vajad nende lugemiseks aega, on tülikas. Mõtlen, et vist ostan endale PC versiooni ka, nii et võetagu seda kiiduna mängu loojatele. Lisaks on PC versioonil mitu sellist "tausta" su tegelasele, mida mobiilimängus (veel?) ei ole, näiteks saad sa olla tantsijanna. Ma oletan, et burlesk-tantsija selles härrasmeeste klubis, kus aadlivõsuke saab rõõmu saamas käia... Taustad, muide, lisavad mänguelemente, mida teistel taustadel ei ole, näiteks kui sa oled arst (loomulikult psühhiaater kohalikus hullumajas), siis sul on võimalus arstina ka leiba teenida (mis lahendab osaliselt su rahamure) või kui sa oled detektiiv, siis sa pead ka juhtumeid lahendama ja see on täitsa mäng mängus.

Briti indie-stuudio Weather Factory loodud kaardimängu või simulatsioonimängu või siis, noh, simulatsioonimängu, milles on kaardid, esimene ülesanne, millega mängija peab rinda pistma, on aru saada, et mis siin nüüd õieti täpselt toimub ja kuidas toimuvat kontrollida ja hallata. See ei ole triviaalne ülesanne ja on täiesti andestatav kui viskad telefoni või tahvli frustreerunult käest ära, et minna ja teha midagi mõistlikumat, näiteks pesu voltida, pliiti pesta või jälgida nukralt kuidas su kuivatatud kikerherned teist tundi reast keevad, seejuures mingit pehmenemismärki näitamata.

Sinu roll mängus on see, et sa oled kodanik nimeta linnas (endale saab küll nime panna, ma avastasin selle tükk aega pärast mängu alustamist) ja sa pead hakkama rajama endale teed läbi sotsiaalse, filosoofilise ja kommertsrägastiku. Mängu atmosfäär on vägagi 19. sajandi London, selline klassikaline pisut represseeritud viktoriaanlik ühiskond, pidev võitlus ning pinge apolloonilise ja dionüüsilise kultuuri vahel.

Pärast esimese mängu lõpetamist (mis ilmselt lõppeb surma või mingi lohutu eksistentsiga) saad sa endale rohkem tausta valida, mis annab sulle teistsuguseid töid ja alguskaare, aga esialgu oled sa aspirant (pürgija, üritaja). Sa alustad oma masendavat ja ohte täis aspirantuuri ühe kaardi ja ühe „rakendusega“. Kui sa oled kaardi lohistanud vastavasse aknasse, siis hakkab käima taimer – ära muretse, need pole tavaliste mobiilimängude nädal aega reast kestvad taimerid (mille saad kohe lõpetada siis, kui ostad selle üliodava 4,99-eurose algajapaketi!), vaid aeg tiksub täis minuti või paariga. Siis lukustuvad lahti auhinnad, järgmised kaardid ja juhuslikud sündmused. Reaalajas kulgevat mängu saab õnneks pausile panna, et kaartide tekstidesse süveneda.

Tähendab, ma tunnen, et see mäng ründab mind kohe isiklikul, väga personaalsel tasandil...

Auhinnad on ressursid või lisakaardid, mille saab käia tavalise kaardi spetsialiseerimiseks, ressursid kulutad ära, sündmused võimaldavad sul valida oma teed seal maailmas. Tegelikult esialgu rapsid niisama tühja ja üritad aru saada, et mis toimub. Kui teed liigselt valesid valikuid, siis saab mäng otsa, kui juhtub, et teed õigeid valikuid, siis sa võidad – kusjuures nii kaotus- kui võidustsenaariume tundub olevat palju erinevaid. Võita mul hoolimata mitmetest katsetest ei ole veel õnnestunud – võiduks loetakse siin mängus seda, kui sa oled valinud endale mingi okultistliku suuna, loonud endale selle pealt oma kultuse või salaseltsi ning täitnud valitud suuna võidutingimused. Mul saab tavaliselt lihtsalt mõni eluks vajalik ressurss otsa – tihtipeale raha, aga ilma rahata sa sured nälga või tervis, ilma milleta viib tühine haigus su lihtsalt hauda.

No teoreetiliselt on võimalik olukord lahendada ka nii, et sa ei sure, aga ei raja oma kultust ka. Sellise tulemuse sain ma siis, kui ma eirasin kultuse loomist täielikult, käisin rahulikult tööl ja muudkui mõtlesin ja unistasin tarkadest, haritlasetele omastest asjadest...

Kui oled oma kultuse asutanud, siis saad sinna värvata inimesi ning palgata juhuslikke leitud abilisi – mõned neist on püsivad, mõned on sinuga loetud minutid. Neid saab kasutada erinevate ülesannete täitmisel. No näiteks sa avastad ühe maja, kus on väärt esemeid (raamatuid ja okultseid objekte vms), aga omanik ei taha neid müüa. Selge, siis tuleb sinna sisse murda, lihtne ja loogiline. Sul on vaja 2-3 käsilast ja 2-3 kulda ning hea annus õnne, korraldad haarangu ning kui sul veab, tuled tagasi raamatute ja asjadega. Kui ei vea, siis on, noh, halvasti. Raha raisus ja detektiivid kannul…

Ilmselt oleks sellele mängule kõige lihtsam läheneda lingvistilisest või pigem süntaktilisest vaatenurgast – see, mida ma enne nimetasin rakenduseks, on tegelikult tegusõna. „Õpi“, „Tööta“, „Mõtle/Unista/Maga“, „Uuri/Konda ringi“, „Kõnele“. Enamik kaarte, mida sa kasutada saad, on nimisõnad (raha, tervis, mõistus, kirg, raamat, loits, inimene), mida saab vastavalt vajadusele süntaksis kasutada ka omadussõna või täiendina. Saadud lauseid tõlgendab mäng siis erinevate käskudena.

"Verbid" lohistan ma tavaliselt vasakule poole serva, ressursid korjan kuskile keskele kokku ja püüan neid hallata, et nad ühes kohas oleks, nimisõnad organiseerin kuidagi mingi loogika alusel verbide ümber ja püüan neid grupeerida... Aga see on selline esimese 15 minuti lõbu, edasi on üsna lootusetu üritada mingit süsteemi lüüa, kuigi seda tuleb siiski üritada. Siis peksad pausi ja paar minutit lohistad kaarte ühest lauaservast teise ja püüad mingit selgust luua...

Ehk siis: kui lohistada „tervis“ nimisõna „maga/unista“ tegusõnasse, siis mäng tõlgendab seda käsuna „mine varakult magama oma tervise huvides“ ning kui taimer on täis tiksunud, saad oma tervisekaardi tagasi koos mingi lisaboonusega, näiteks kaardiga „rahulolu“. Kui su laual on nüüd kaart „õõv“ (Dread), siis sa saad nüüd „õõva“ lohistada sinnasamasse „unista/maga/mõtle“ verbi juurde ja saad käsuks „mõtle õõvast“, aga see konkreetne „lause“ vajab nüüd täienduseks sedasama „rahulolu“ kaarti. Ehk siis umbes, et „Mõtle asjade üle järele ja kui sa kõrvutad oma õõva selle rahulolutundega, siis see nullib õõva ära“. Või õpi: kui lohistada „mõistus“ kaart „õpi“ tegusõnasse, siis saad oma „mõistuse“ kaardi lõpuks tagasi koos lisakaardiga „haritus“, sest mäng tõlgendab seda käsuna süveneda teadusesse ja enesetäiendamisesse.

„Harituse“ kaart on üks neist, mis aegub, nii et siinkohal tuleb teha kiireid liigutusi ja kaart kuidagi mõistlikult utiliseerida, ehk siis antud juhul jätkata oma õpinguid, saada kaks „harituse“ kaarti ja need siis uuesti „õpi“ verbi abil omavahel ühendada, et saada esimese oskus: Scholarship/Haritlane. Seda oskust saab „õpi“ verbi abil edasi täiendada, lisades sinna üha uusi ja uusi „haritus“ kaarte ning see oskus on püsiv ja permanentne, ei aegu. Seda oskust saab siis tulevikus kasutada mingi asja uurimisel. Sarnaselt, kui „õppida“ „tervist“, siis mäng tõlgendab seda kehakultuuri harrastamisena – saad auhinnaks „elujõud“ kaardi, kui kaks „elujõudu“ omavahel ühendada, siis saad oskuse „füüsiline vorm“, mida saab siis parandada. „Füüsilist vormi“ saab muuhulgas kasutada selleks, et kellelegi lõuga anda.

Teatud asju omavahel kombineerides saad püsivaid oskuseid, mis sind su raskel ja ohte täis eluteel edasi aitavad.

Kuna püsi-ja ajutisi verbe on mängulaual vähemalt kuus tükki tavaliselt, kusjuures mõistlik on neid kõiki korraga „käimas hoida“, kui vähegi võimalik, siis see nõuab omajagu pusimist ja pidevat pausi nupu tagumist, et väärt sekundid raisku ei läheks.

Kõlab ilmselt keeruliselt, ja ma olen ka üsna vilets selgitaja, aga lõppkokkuvõttes, kui viitsida kaarte lugeda ja paar sammu ette mõelda, siis on tegu väga haarava mänguga. Peamiseks miinuseks minu jaoks on praegu see, et selleks, et seda mugavalt telefonis mängida, peaks olema lisapaar käsi.

Seda saab ilusasti mängida, ärge nüüd valesti aru saage ja ennast heidutada laske, aga ma siiralt oletan, et seda on PC peal mugavam mängida – mida suurema ekraaniga telefon, seda parem on toimuvat näha ja lugeda, aga ma oletan ka, et mida suurema ekraaniga telefon, seda tüütum on jällegi neid nimisõna/täiend/määrus kaarte oma õigetesse kohtadesse lohistada üle ekraani. Kuna aga mängu peamine mängijapoolne panus ongi lohista-paus-lohista-lohista-kliki-lohista-organiseeri mängulauda-paus maha-paus peale-kliki-lohista… Lisaks üks aspekt, millele tasuks mõelda – kui sul on suured ja jämedad sõrmed ja tavaline nutitelefon, mitte leivalabidas, siis maksaks ilmselt osta mängu PC versioon Steamist (praegu on koos lisapakettidega allahindlus ka Steamis 33%), sest mul on üsna peenikesed, nõtked ja liikuvad sõrmed, aga isegi mul on raskuseid teinekord õige kaardi tabamisega, kui mängulaud juba parajalt umbes on. Kui ma nüüd mõtlen ulmemorskade kämmaldele…

Selline oli mu laud peale ühe mängu alustamist, selleks kulub nii 15-20 minutit, kusjuures seda võib veel julgesti nimetada algusfaasiks. See arenes veel edasi selliseks, et kaardid ei tahtnud enam hästi ära mahtuda, aga ma unustasin ekraanitõmmist teha ja siis ma sain surma, sest tervis sai otsa.

Täiesti ausalt ütleksin, et mänguna ilmselt 10/10, sest see on originaalne, hästi kirjutatud, huvitava kontseptsiooniga ning teab, mida ta teha tahab ja teeb seda hästi. Ma ei kujuta ette, et mida sealt mängust annaks juurde panna või ära võtta, et ta veel „parem“ oleks, ainsana tuleb pähe see, et no neid nimisõna-kaarte võiks alati muidugi rohkem olla, aga mängul on mitu expansionit väljas, mis neid niigi lisavad (preester, guul ja tantsijanna taustad). Aga telefonimänguna 7/10, sest seda lihtsalt ei ole väga mugav telefonis väikesel ekraanil mängida. Ma olen seda mänginud siin vahepeal niimoodi, et istun rätsepaistes voodi peal, telefon enda ees padja peal, ühe sõrmega taon pausi ja teisega lohistan kaarte. Saab ka nii, et ühe käega hoiad telefoni ja siis parema käega kord lööd pausi, kord lohistad kaarte, aga kuna see on mäng, kus sekundid tõesti loevad teinekord palju, siis…

Segavereline veebimaailm: kõnglased ja mängurid (Laura Loolaid)

Ei,te ei eksinud uksega. See on ikka seesama nurgake, kus me tavaliselt kõrvalvoolu-koomikseid tutvustame. Lihtsalt pildid on seekord liikuvad ja jutt helindatud. Mõte aeg-ajalt veebiseriaalidest juttu teha ulatub minevasügisesse, kui saripostituste plaane punusin. Mustandist mustandisse on postituskavadega kaasa jooksnud “laiendatud sisu” sabajupp ning olen passinud parajat hetke (ning ettekäänet), et sealt midagi vaatluse alla võtta. Sest lõppude lõpuks ei ole ma ju mitte mingisugune kõrgesti õpetatud koomiksitundja! Minu soovitaja-kvalifikatsioon piirdub faktiga “loeb ja vaatab netist imelikke asju” ja nüüd, kui see tõde päevavalgele sai, plaanin edaspidigi koomiksite vahele aeg-ajalt mõne veebiseriaali sokutada. (Loodan, et säärane vindiga vahepala peatoimetajat ei ehmata, ega pane Sakala kõrgustikult pers…istuli kukkuma.)

Endiselt kehtib printsiip “meeldib-jagame” ja endiselt on tegu padusubjektiivse soovitamise, mitte tõsimeelse arvustamisega.

Niisiis: täna teeme põike veebiseriaalide ja sõltumatute pisistuudiote võlumaalima ning vaatluse alla tuleb loominguline kollektiiv Dead Gentlemen Productions (DG) ja nende filmisari “The Gamers” koos järgede, laienduste ja juureharudega. Kõnglaste loomingu majandamist, levi ja fännisuhtlust korraldab sõsarettevõte Zombie Orpheus Entertainmaint (ZOE).

Mängurite-lugude kobar ei ole mängulaua-teemalise veebisisu hulgas muidugi esimene ega ainuke, aga järjekindlalt oma lugu jutustades ja edasi arendades on nad paljudele nohikutele armsaks saanud ja klassika-staatuse välja teeninud. (Eks viita ma ju isegi neile tihti hea meelega). Seejuures lisandub iga hooajaga ja iga kampaaniaga fänne, kes kuulevad sellest maailmast esimest korda, ning seni sisuga vaid ümbernurga-meemide kaudu tuttav rahvas saab ikka ja jälle rõõmsalt hüüatada: “Ah see asi tuleb SEALT!”

Nohikud ja Kuri Saatus

Kõik algas aastal 2002, kui välja tuli kolmveerandtunnine amatöörfilm “The Gamers” - päris- ja mängumaailma tegevust vaheldav klassikaline ümber-laua-õhtu, kus täringuveeretajaid ootab katakombi lõpus kole lõpp.

Sellest filmist hüppame praegu üle ja alustame vaatamist hoopis kaudsetest järgedest “Gamers: Dorkness Rising” (2008) ja “Gamers: Hands of Fate” (2013).

Need kaks lugu jälgivad paariaastase vahega ühe mänguseltskonna ja nende tegelaste juhtumisi ja katsumusi.

Esimeses filmis kemplevad mängupoodnik Leo, pöörapäine tudeng Gary ja mõisa-peale-mängur Cass mängujuht Keviniga, kes katsetab sõprade peal endakirjutatud seiklusmoodulit ja üritab teisi väevõimuga “päris rollimängu” radadele pressida. Seltskonna senine numbrid-ja-madin-mängustiil mureneb, kui lauda kutsutakse uustulnuk Joanna, kes kasutab mängumehaanikaid teiste arvates “valesti”, kuid see-eest aitab teistel avastada rolli sisseelamisega avanevaid lahenduskäike.

Teises filmis puutub sama laudkond kokku sarnaste raskustega, mis vaevasid veebikoomiksi Darths Droids täiskasvanud mängureid: töö ja eraelu röövivad kogu aja, mänguõhtute korraldamiseks tuleb mägesid ületada ja mängurite omavahelised keerulised suhted segavad väljamõeldud lugude kulgu. Lisaks toimub kokkupõrge erinevate mängumaailmade vahel - Leo poes pesitseb nüüd kaardimängurite kogukond, neid hurjutama läinud Cass aga satub tüdruku otsa, kellele mulje avaldamiseks otsustab ta põlatud kaardiseikluse ise ära õppida. Asjaolude pöörangute ja kokkusattumiste tõttu läheb kogu koosseis suurüritusele (Gen Con Indy 2012) - kes kaardimängu finaalturniirile ühe maailma saatust otsustama, kes niisama külalisena. Kõigi mängurite foobiad, luulud ja minevikuvarjud pakitakse ilusti kaasa. Nagu esimeses filmis, toimub ka järgedes tegevus vaheldumisi pärismaailmas ja mängude sees. Ühelt poolt Kevini kirjutatud seiklus (seda mängitakse algul Drägon 3.5, hiljem Pathfinderi reeglitega), teiselt poolt fiktiivse kaardimängu “Romance of the Nine Empires” sopid.

Kütet ja hoogu annab lugudele mitmete vastanduste pinge: mängija vs. tegelane, mängumaailm vs. argimaailm, mängumehaanika vs. sisuarendus, mängurielu vs. täiskasvanukohustused, isiklikud ambitsioonid vs. kogukondlik ühispingutus… Ja kui seiklus teinekord venima kipub, siis aitab väike tulepall talupoja pihta tegevust käivitada.

Kuigi eespool said juba lingitud mõlema filmi täispikkuses vaatamise lehed, lisan siia ka episoodilises vormis esitlusloendi, mis sisaldab järjest mõlemat pikka lugu ja väiksemaid vahepalasid.

Põhiseikluste vahele jõuab ära vaadata kaks eraldiseisvat lühemat lugu.

Miniseriaal “Humans & Households” kujutab endast äraspidi-drägoniõhtut, kus mängulaud asub tundmatus võlumaailmas, mängutegelased aga visatakse jõledale eeslinnamaastikule ilmselt kuskil Seattle’i kandis. (Lisan, et selle vahepala kohmetuskomöödiline olemus ei puugi igaühele sobida.)

Pooletunnises filmis “Natural One” reisivad tuttavad mängurid Gary ja Leo Kanadasse, kus Gary pisiõe abieluõnne nimel peetakse maha kaelamurdev partii kurikuulsalt keerulist mängu Cyber-run (ilmselgelt Shadowrun’i tuletis - isegi tööotsa annab kätte sajanäoline Mr. Johnson.)

Tunnistan, et aastate jooksul on Dorknessi-seltskonna seiklustele jõudnud selga kasvada paras nostalgiavammus, mõned naljad on õhemaks kulunud, ajastukohased probleemid ei kanna enam päris sama laengut ja mõnede teemade käsitlus mõjub liiglihtsusatud näpuviibutamisena.

Samas ei jää tegijad esialgsetesse naljadesse ja dünaamikatesse pidama ning uute sarjade lisandudes muutuvad tegelased aina mitmetahulisemaks (väike täringunali, hehe) ja nende sõnavarale lisandub krõbedust.

Nüüd jõuame ringiga tagasi esimese, 2002 aasta filmi juurde. Vanakooli “Mängurite” pikk versioon koos omaaegse mängulusti ja ehedusega on tasuta vaatamiseks üleval sealsamas edastusplatvormil Fantasy Network.

Esimese asjana lobisen välja filmi lõpu: mängutegelased murravad seikluse käigus mängust välja pärismaailma ja tapavad “oma” mängijad. (Viies mängija Mark juhtus eemal viibima ja pääses eluga.)

Mängurid löödi maha, aga lugu läheb edasi: neli argimaailma lõksu jäänud võluvikujorssi - vibuhaldjas Newmoon, meistervaras Nimble, võlur Magellan ja barbar Rogar - on pidanud uues kodus kuidagimoodi kohanema. Neid abistab mängumooduli autor ehk Professor, kes soovitas kaaskonnal laiali hajuda ja inimeste seas peidus püsida.

Aastaid hiljem toimub taas läbimurre argi- ja mängumaailmade vahel ning Professor kutsub seiklejad uuesti kokku. Sellest taaskohtumisest jutustab “The Gamers: The Series” üleminekulugu (2017).

Kokkukutsumisest üksi jääb aga väheks. Professor on jõudnud järeldusele, et tegelased saab nende õigesse maailma tagasi läkitada ainult mängijate abiga. See tähendab, et on tarvis mängulaud huugama panna ja uus seiklus korraldada!

“The Gamers: the Series” jätkamiseks korraldatud Kickstarter’i kampaania lehel annab Kõnglaste loomemeeskond põhjaliku ülevaate põimuvatest eellugudest, kus nad valgustavad muuhulgas mängijate-tegelaste-maailmade vahelisi seoseid. Eduka kampaania tulemusel valmis film “The Gamers: The Shadow Menace” (2017).

Seekord tegutsevad nii mängijad kui tegelased korraga samas maailmas ja juhtohjade käest kätte liikumine põhjustab mõnikord piinlikkust, mõnikord ootamatult nutikaid lahendusi.

Matt Vancil ja metamaailmad

Tähelepanelikumad fännid, kes kõiki DG/ZOE sarju hoolega jälgivad, märkavad peagi, et mõned tegelased käivad läbi erinevatest lugudest, millel muidu omavahel justkui seost ei tohiks olla. Jutt pole niisiis sellest, et suhteliselt väike näitlejate seltskond kehastab eri filmides erinevaid tegelasi, vaid täpselt sama tegelaskuju esinemine mitmes maailmas. Nii näiteks kohtame “Hands of Fate” kaardireaalsuses nii punanahkset džinni kui eraklikku oraaklit, kes täpselt samal kujul tegutsesid puhtaverelises võluseikluses “Journey Quest”. Ka saladuslik Vari (Vari??? Vari!) libiseb häbenematult lugude vahel ringi.

Mängurite jätkuseikluste arendamise käigus on tegijad lõpuks selgitanud, et tegu ei ole kokkusattumuste ega niisama siseringi-naljadega, vaid hoopis ühismaailma järkjärgulise ilmsikstulekuga.

Autor Matt Vancili loodud võluversum Fartherall seob toimumispaigana kõiki mängurite ulmemaailmu ja teistegi originaalsarjade toimumispaiku. (Loe näiteks kiirülevaadet ZOE lehelt.)

Aga see on alles jagatud maailmade esimene kiht. Järgmise taseme meta-mõõde käivitub siis, kui asetame ülejäänud sarjad ja tegelased veelgi suuremasse “hüppajate” (Hopjockey) multireaalsusse.

Vancil ise kirjeldab (taas Kickstarteri vahendusel) ühismaailma põhimõtet nõnda: “Hopjockey on katusmaailm, mis seob kõik minu kirjutatud tööd üheks tervikuks. Sellele loole olen teed sillutanud juba üle kümne aasta - poetan filmidesse, sarjadesse ja mujalegi viited, mis aitavad neid seoseid mõista.”

Suure pildi ja ühismaailma tajumine ei ole siiski kohustuslik ja üksiksarju võib nautida lihtsalt eraldiseisvate lugudena, mis siin-seal kokku saavad.

Lingid ja lisalugemine

Need, kellele ZOE-seltskonna kirjutamis- ja näitlemisstiil meeldib, aga kes tahaksid samadelt tegijatelt veidi teistlaadi sisu, vaadaku näiteks “Deemoniküttide” argiportree-stiilis vinjetikesi (minu lemmikuks on koristajate öövahetus) või elagu kaasa “Journey Quest’i” pikemale sariseiklusele.

Nii Youtube’i kui Fantasy Networki vahendusel jagavad tegijad ohtralt mängurite-teemalist lava-improt ja rollimängusessioonide otseülekandeid.

Eraldi hõrgu elamusena soovitan veel projekti, mis ei paigutu DG/ZOE ühismaailmadesse.

Esiteks satanismipaanilist allikteksti sõnasõnalt ja surmtõsise näoga esitav heidutusdraama “Dark Dungeons”... ja sellega paaris filmitud, üle väga mitme võlli paroodia-dokumentaal “Attacking the Darkness”.

Põhjalikult sissetöötatud sarjadega käivad kaasas teravsilmsed fännid, kes maailmakorra üle mõnuga spekuleerivad ja oma tähelepanekuid üles tähendavad - niisiis lõpetuseks jälle kohustuslik sissekannete kogu Tvtropes’i ürikutes.

(Pildimaterjali kasutamine DG ja ZOE kõnglaste lahkel loal.)

Artikkel: Märt Lauri üle lugedes (Raul Sulbi)

Käesolev väike tagasivaade sündis ülevaateantoloogia «Eesti ulme XXI sajandil» koostamisprotsessi kõrvalsaadusena. Märt Laur – kelle loomingust, nagu te peakirjast ilmselt juba aru saite, siin juttu tuleb – oli õigupoolest ainus neist sajandi alguses tegusenud ja siis ulme kirjutamisest loobunud autoreist, kes ei soovinud ühegagi oma toonastest tekstidest selles kogumikus esindatud olla – otsus, mida ma loomingulisest vaatenurgast täielikult mõistan ja aktsepteerin. Aga see ei saa minult võtta ära kahjutunnet, et ta sellest raamatust välja jääb. Ja just seetõttu peangi vajalikuks veidi selgitada, miks Märt Lauri looming mu meelest pidanuks raamatus esindatud olema. Ja ka seetõttu, et mind omal ajal kuidagi eriliselt Märt Lauri sõbralikuks toimetajaks peeti, et ma teda alati ühe eesti ulme tulevikulootusena esile tõstsin, kuigi tema tekstid BAASihinnangutes ega Stalkeri-küsitlustel reeglina eriti kõrgeid kohti ei saavutanud.

Noored lootustandvad autorid Kristjan Sander ja Märt Laur esimest Täheajast. Ajast, kui kaabud ei tähendanud veel midagi tülgastavat. Foto: Aldo Luud.

Märt Laur (sünd. 1980) debüteeris eesti ulme teise, nn. Algernoni-laine alguses, veebiajakirja esimeses numbris novembris 1998 nelja lühipalaga, neile järgnes aprillis 1999 veel üks pala ning siis 2000. aastal veel kaks teksti. 2001. aastal jõudis Laur kahe looga juba Marduse veergudele ning edasi juba Täheaega. 2004. aasta detsembrikuu Algernonis ilmus ta 14. lühipala, misjärel lõpetas autor ulme kirjutamise.

2011. aasta kirjastuse Tänapäev romaanivõistlusel pälvis Märdi käsikiri «Appassionata» 2. koha ja anti järgmisel aastal samas kirjastuses ka välja. Tegu on toeka 300-leheküljelise ulmevaba perekonnasaagaga, mille tegevus sõlmub lahti 20. sajandi eri ajastute Itaalias, aga viib meid ka Uude maailma ja mille keskmes on muusika. 2015. aastal võitis ta käsikiri «Lahustumine» 2. preemia Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel ning anti samal aastal kirjastuses Hea Lugu välja. Enam kui 400-leheküljelist mahukat teost hakkas kriitika nimetama juba ka otsitavaks Eesti suureks romaaniks. Romaan jälgib ühe Eesti perekonna saatust nelja põlvkonna vältel sõjakeerises ja muidu keerulistel aegadel ning kuna selle tegevus toimub Eestis, siis ei tea ma sellest raamatust rohkem midagi ega saagi kunagi teadma.

2017. aasta kirjanike liidu romaanivõistluse ajal istus Laur juba ise žüriis: see oli kord, kui võitjaks tuli Vahur Afanasjevi «Ruslan ja Ljudmilla» ning teise koha pälvis Triinu Merese «Lihtsad asjad». 2019. aasta EKLi romaanivõistlusel oli Märt Laur jälle võistlustules ning tema käsikiri «Mürgiallikad» märgiti auhinnatud nelja töö järel ära kolme esiletõstetud käsikirja seas.

Märt Laur viimasel romaanivõistlusel. Foto: Sander Ilvest.

Nii et selles mõttes võiks tõdeda, et ulmele ja oma noorukiea esimesele loomeperioodile selja keeramine oli peavoolu tunnustatud romaanikirjanikuks saamise läbi õigustatud otsusena kinnitust leidnud. Siit edasi ei oska mina midagi kommenteerida, eks iga looja käib täpselt sellist teed, nagu ta ise tahab. «Appassionata» ma veel ostsin, kuna Itaalia ja perekonnasaaga ei kõla ju sugugi halvasti, «Lahustumist» pole vist poes kättegi võtnud, kuna Eesti 20. sajand, sõjakeerised ja perekonnasaaga ei kõla enam üldse. Kui kunagi ilmneb, et see on põhimõtteliselt oma tasemelt ja eepilisuselt «Tants aurukatla ümber» vol 2, söön ma oma mütsi ja kummikud ära.

Järgnevalt käsitlen lühidalt Märt Lauri viit mu meelest olulisemat ulmeteksti perioodist 2000–2003: jutte «Turmamäng» (2000), «Inkubaator «Dekadents»» (2001), «Siesta» (2001), «Patukahetsuse lävi» (2002) ja «Doominosillad» (2003), aga mitte nende kronoloogilises järjekorras, vaid minu jaoks tänasel päeval eksisteerivas paremusjärjestuses (mis ei ole tingimata sama paremusjärjestus, mis oli noil lugudel mu silmis nonde ilmumise ajal).

5. «TURMAMÄNG»

See jutt, millest minu jaoks algas täiskasvanud autor Märt Laur, ilmus märtsis 2000 Algernonis ning valisin selle loo ilma eriliste kõhklusteta 2002. aasta märtsis ilmunud «Eesti ulme antoloogiasse» (Varrak), mis kaardistas eesti žanriulme kujunemise perioodi 1985–2000, olles nii peatselt ilmuva antoloogia «Eesti ulme XXI sajandil» kronoloogiliseks eelkäijaks. «Turmamäng» ei olnud mingi maailmakirjanduse meistriteos, aga ta oli esimene autori tekst, millele polnud midagi otseselt ette heita. Ettevõetud ülesanne sai veatult sooritatud, lisaks pakkus see Kesk-Aasia kõrbes aset leidev kõrgtehnoloogilistest mängudest, reetmisest ja meelelahutusest rääkiv draama põnevaid võrdlusmomente muu maailma sarnaseid teemasid ja tegevuskohti kasutava ulmega (Bruce Sterling, Richard Calder, Iain M. Banks). Tõsi, selles loos ei ilmnenud veel seda lausemeisterlikkust, mis hiljem Märt Lauri eesti ulmes omaette kõrgusesse tõstis. Aga oma teemadelt, teostuse kaasaegsuse ja sellise klantsi ning napi laadi poolest oli see lugu igati moodne, ta sobis tolle paksu antoloogia lõppu näitama eesti ulme uusi rajajooni. Loodetavaid uusi rajajooni.

Ometi oli juba sellestki loost ära tunda, et autoril on annet ja silma lausete ja sõnade, maastike ja emotsioonide jaoks. Et ta on lugenud ja hindab kõrgelt näiteks Bradbury’t. Juba loo avalõik on selline, mis paneb südame laulma ja millist kahjuks ei toona ega ka hiljem eesti ulmes kuigi sageli ei kohta:

«Salk veripunaseid, teine määrdundhalle pilvi sööstavad võidu mööda taevalaotust, üksteise eest põigeldes ning mustkunstnikuna kuju muutes; välkude harali puuoksad püüavad neid tabada, ent anduvad seeasemel veel ja veel ühtepõimumisele, kiiresti tekkides ja veel kiiremini kustudes. Tuul on paisunud kiledaks kriiskeks, mis järelejätmatult mu kõrvu kraabib.»

Juba siit on ära tunda, et inimene näeb kirjutades vaeva, et ta ei pane lihtsalt pähe tulnud tegevust kirjeldavaid lihtsas vormis lauseid kirja, vaid mõtleb kirjanduslikult. Selliselt mõtlevaid autoreid on eesti ulmesse tulnud muidugi hiljemgi, aga mitte kunagi ülearu palju.

4. «INKUBAATOR «DEKADENTS»»

«Inkubaator «Dekadents»» ilmus ulmeajakirja Mardus juubeliväljaandes «Mardus. Juubeliväljaanne» aprillis 2001 ja sarnaneb oma laadilt rohkem eelmise kui järgmise palaga. Lugu paigutus kenasti tol perioodil eesti ulmes ja ka tõlgete kaudu populaarne olnud venelikku totalitaarset režiimi näitavasse moevoolu, kus idaslaavi nimedega tegelased mingis ulmeliste elementidega tembitud tulevikumaailmas oma asju ajavad, enamasti on tegu mingi ülekohtuselt toimetava diktatuurisüsteemiga. Maailm on konkretiseerimata ja alles loo lõpuks saab aru, mis asju keegi tegelastest ajas ja mis eesmärgid kellelgi olid. Ses mõttes oli «Inkubaator «Dekadentsi»» näol veel tegu üsna sirgjoonelise palaga, kus enamvähem kõik sai loo lõpuks selgeks ja kus ka jutustaja stiil on üsna dokumentaalne, ilma ilustuste ja baroksete kaunistuste ning keerutusteta. See on veel üsna otsekohene jutt, üheplaaniline.

Ometi on lugu ambitsioonikama sisuga ja kuidagi rohkem pingestatud kui «Turmamäng», mis mõjub selle kõrval lihtsalt etüüdina, katsetusena mingil ulmeteemal. Aga kui strugatskilikku vene ulmet on tüütuseni loetud, tüütab muidugi ka selline tõmmis üsna kergesti ära, eriti kuna eesti ulmes on seda liigagi tihti eri autorite poolt katsetatud. Ja alati saab kiuslikult küsida, et mis siin siis originaalset oli? Seda siis mitte ainult Märt Lauri soorituse, vaid kõigi nende vene ulme tõmmiste kohta. Ometi tuleb rõhutada, et seegi lugu mõjus omas ajas igati moodsalt ja kaasaegselt ning oleks autori nõusolekul sobinud tema loomingut esindama XXI sajandi alguse eesti ulmet kaardistavasse antoloogiasse.

3. «PATUKAHETSUSE LÄVI»

Alates sellest loost jõuame Märt Lauri kolme tugevaima teksti juurde, mida iseloomustavad eriti selgelt kaks asja: rõhutatult kirjanduslik keel, lause, mida saab vaid raamatust lugeda, mitte kuulda poe taga ja sirgjooneliste selge lõpuga süžeede vältimine. Ehk siis on tegu päris kirjandusega.

Nüüd, eesti fändomis on terve rida silmapaistvaid lugejaid-fänne, kes nii täna kui kahekümne aasta eest sellist ulmet põlgavad/sid, kes sellest aru ei saa. Sõna-sõnalt nii ongi tihti veebiarvustustes öeldud: ma ei saanud loost aru, mida autor sellega öelda tahtis, lõpp jäi täiesti segaseks. Ehk siis ainus moodus aktsepteeritavat kirjandust luua, lugu jutustada on teha seda sirgjooneliselt ja selgelt kõik süžeekäigud ära seletades ning absoluutselt kõik loo lõpuks selgeks tehes. Kui midagi jääb õhku, kui lugu on veidigi hämaras stiilis edasi antud, siis pole see «hea ulme», siis on sooritus ebaõnnestunud. Nende ridade lugeja muidugi mõistab, et ma sisimas irvitan sellise lugeja ja sellise primitiivse mõtteviisi üle. Sellise lihtsa ja lõpuni lahtiseletatud kirjanduse lugemine hakkab ühel hetkel tugevaima tervisegagi fänni konstitutsioonile: terve elu ainult hamburgereid süüa suudavad vähesed. Mõistlikus koguses ja sagedusega on see aga hea vaheldus muule toidule.

«Patukahetsuse lävi», mis ilmus siinkirjutaja koostatud almanahhis «Täheaeg 1. Sädelevad uksed» kevadel 2002, on muidugi vaieldava struktuuriga pala, seda ei saa võibolla 100%-liseks õnnestumiseks lugeda, see koosneb ehk kahest veidi raskesti kokkukõlavast tükist, esimese poole pea fantasmagoorilised stseenid kusagil maa-aluse (?) gargantuaaliku metallist õudse katsemasina sees on vägagi ulmelised, nende järel mõjuvad stseenid ja jutustuse raam Teise maailmasõja aegses Põhja-Itaalias natside kastmes kuigi antiklimaatilisena, seda küll. Aga seda siiski vaid arvustaja jaoks, kes teab autorist paremini. Kõnelesin sellest arvustajatüübist Estconil oma vanaulme ettekandes ( https://www.youtube.com/watch?v=hZgIw8Mrfa0 ): tegu on lugejaga, kes teab autorist paremini, kuidas hea jutt peab olema. See lugejatüüp võtab iga uut teksti kui väljakutset, kui võitlust autoriga, mille jooksul ta peab tuvastama ning tõestama autori vigu ja eksimisi. Autorit ja tema taotlusi mõista see lugeja üldse ei püüa, ta ilmselt ei tule selle pealegi, et kirjandusele ka nõnda läheneda saab. Ainus moodus on võrrelda iga uut loetavat teksti mingi oma ideaalpildiga kirjandusteosest.

Selle loo juures peab veel märkima, et tegelased siin on luust ja lihast (või siis metallist) inimesed, me näeme nende arengut, nende inimlikkuse määra, nende muutumist, ohvrimeelsust. VanderMeeride antoloogiasse «The New Weird» sobiks see lugu suurepäraselt.

2. «SIESTA»

2001. aasta Algernoni septembrinumbris ilmunud «Siesta» oli ajajoonel «Inkubaator «Dekadentsiga»» võrreldes tohutu arenguhüpe – seda möönis ka Jüri Kallas, võttes loo antoloogiasse «Stalker 2002». Just sellest loos algas kronoloogilises mõttes see karaktereid ja nende motiive ning tegevusmaailmu lõpuni seletamast keelduv Märt Laur. Aga igaüks, kes tahab ja suudab kirja panna lauseid stiilis «Mäenõlvast üles jooksis vilgukivi valusalt sätendav tähenduseta muster», saab minu üsna kergesti konksu otsa. Lihtsalt minu väide on, et enamik meil ulme kirjutamist proovivaid huvilisi pole emotsionaalses ega lingvistilises plaanis võimelised selliseid lauseid looma.

«Siesta» viib meid tegevuskoha ja miljöö mõttes maagilise realismi mängumaale, kuigi Lauril autorina ei ole tegelikult maagilise realismi / imepärase tõeluse peamiste meistrite (Miguel Ángel Asturias, Alejo Carpentier, Gabriel García Márquez jt) kirjanduslikke ambitsioone, pigem sobitub see lugu jällegi siinkirjutaja meelest kõige paremini VanderMeeride «The New Weird»-antoloogiasse. Pigem hämmastas omal ajal Märt Lauri võime teha iga uus lugu eelmisest täiesti erinevas võtmes ja erinevaid teemasid lahkav. Ärgem unustagem ka veidi araabialiku hõnguga unenäolist maailmalõpupildistust «In memoriam Al-Dhiyad» antoloogias «Mardus. Vereta jaht» 2001. aasta lõpus.

Igatahes on «Siesta», see ladina-hispaanialikku tausta kasutav kättemaksulugu selline jutt, mille laused hakkavad lugeja silme ees ja kõrvus laulma, need on läbimõeldud ja -tunnetatud kirjanduslikult nauditavad, olgu tegu kirjelduste või tegelasi iseloomustavate sententsidega.

1. «DOOMINOSILLAD»

Mina pean seda almanahhis «Täheaeg 2. Doominosillad» (2003) ilmunud sünget õudusfantaasiat Märt Lauri parimaks jutuks. BAASiarvustajad peavad seda tema vaat et viletsaimaks tekstiks, kehvemaks kui enamikku ta neljast debüütloost novembris 1998. Tunnistan, et see lõhe on mind hämmastanud 2003. aastast peale. Ma mõistan, et see jutt on peene ja viimistletud maitsega lugejale, aga ikkagi... Jutu  tegevusmaailm on jällegi üksjagu segane: nagu oleks mingi fantasylinn, samas on seal elekter, seega veidi nagu zelaznylik... ja sinna linna saabub üks lugeja jaoks minevikuta noormees. Segased sündmused jätkuvad, mängu tulevad religiooni- ja müstitsismiteemad, ühtteist nagu selgub, kui uusi segaseid küsimusi kerkib rohkem õhku. Kahe jalaga maa peal seisev ja kosmoseulmet hindav eesti ulmefänn sellist asja ei armasta. Või pidage! Alles äsja sai umbes täpselt sama segane ja arusaamatu lugu tegevusega mingis hämaras linnas lausa Stalkeri! (Manfred Kalmsteni «Raske vihm»). Isegi nende juttude atmosfäär ja lause olid sama nõiduslikult segased. Nii et võibolla oli «Doominosillad» lihtsalt omast ajast ees, kuna new weird ei olnud 2003. aastal veel lihtsalt trendikas? Igatahes on see minu jaoks kõige nõiduslikum ja mõjusam Lauri tekst. Ja ma saadan kuradile ja seenele ja potilaadale kõik triigitud pead, kes nõuavad selget stoorit, selget lahtiseletatud maailma ja konkreetset lõppu...

Arvustus: „Tondilatern”. Ühest natuke sõgedavõitu noortele kirjutatud SF-romaanist (Heinrich Weinberg)

Figuro ümber viisteist meest – trallalaa ja pudel viina…

Kui see nüüd tekitab tunde, et mida „#!?¤$@“% ?”, siis oled üsna hästi tabanud emotsiooni, mida suht-koht läbivalt on Joel Jans suutnud minus tekitada oma 2019.a romaanivõistluse teise koha raamatuga „Tondilatern“. Ma ei saa öelda, et ma oleks mingi suurusjärgu Metsavana – nüüd siis väärikalt Joel Jansi nime all avaldama asunud – tekstide ekspert. Siiski on neid Joeli jutte ja Mandiga kahasse avaldatud pikemaid tekste loetud omajagu. Järgmist raamatut kätte võttes on ikka mingi väike ootus (et mitte öelda eelarvamus) olemas. Omas peas olen loonud pildi, eelduse, missugune „sõit“ siit siis nüüd jälle tuleb.

Ma ei saa öelda, et mu ootused oleksid nüüd petetud, või vastupidi, et sain täpselt seda, mida arvasin saavat. Ma kahtlustan, et niivõrd-kuivõrd see on Joeli sooloprojekt (ta ise küll räägib saatesõnas põhjalikult Mandiga koostööst, inspiratsiooniallikatest jne), siis nimelt seetõttu ongi teos küllalt omanäoline. Ja eelpool nimetatud hämming on olnud ikka positiivne!

Sisust – Elva keskkoolipoiss Rajar on küllalt tüüpiline väikelinna noormees. Vanem vend, ema-isa, mitte ülearu rahaliselt heas seisus pere, kusjuures vanem vend elab jätkuvalt vanematekodus, isa sunnib (nõuab) mõlemat noormeest poksimisega tegelema. Koolis läheb nagu läheb, pigem kehvemapoolselt. Rajar on võrdlemisi vaevatud ja koormatud – igal ööl painavad teda õudusunenäod, mille tõttu on ta hommikul kooli minnes sisuliselt staadiumis, mis on ligilähedane kapitaalsele pohmakale, ning tihtipeale leiab ta koolimajas varjulise nurgakese, kus siis oma magamatust leevendada. Asjaolu, et Joel ongi kirjutanud tõupuhta young adult-ulmepõneviku, hakkab selgeks saama, kui lavale astub teine peategelane Siiri – provokatiivselt lühikese seeliku, värvilise paruka ja koolikohustustesse ning üldse normaalsete noorte sotsiaalsesse vastutusse üleoleva nihilismiga suhtuv üheksanda klassi tüdruk. Ei, tegemist pole klassikalise paha tüdrukuga, vaid pigem natuke sotsiaalse puudega nohikutariga, kelle suurimaks kireks elus on anime, mangad jm „Jaapani värk“.

Ja järgmine kohustuslik samm noosrookirjanduse radadel on koolikiusamise sisestamine jutustusse. Küll aga teenib Joel minult plusspunktid selle eest, et ta ei üritagi leida probleemile mingit sotsiaalselt aktsepteeritavat, pedagoogiliselt (ja minu poolest poliitiliselt) korrektset lahendust. Rajar, kes satub juhuslikult peale, kui klassikaaslased ründavad Siirit – ja see stseen on mu meelest tõesti oma alltoonides jõhkra seksuaalrünnaku eelmäng – lahendab probleemi väga lihtsalt, ilma salvorhardinliku elegantsita, konkreetse füüsilise vägivalla doosiga kiusajate aadressil. Jah, te lugesite õigesti: siin loos on vastumürk koolikiusamisele kiusajatele peksa andmine. Jõupositsioonile vastatakse suurema jõuga ja kiusajad saavad, nii et küll. Ja kui esimesest korrast ei piisa, siis olgu tujurikkujana öeldud, et raamatu jooksul nahutab Rajar neid veel korduvalt, kuni päris ulmelise peksuni välja, mille osaliseks saavad ka väikeste krimpsus hingede ja ajudega (mis ilmselgelt ei ole loodud kolmekohalise numbriga IQ mahutamiseks) tüüpide suuremad sugulased. Jah, te loete jätkuvalt õigesti: kui kiusaja võtab sõna stiilis: „mu suur vend tuleb ja annab sulle molli“, siis kokkuvõttes võib suur vend olla õnnelik, et eluga pääseb…

Kas kirjanik Jans propageerib vägivalda? Ma ei nõustu. Kas ma ise leian, et konfliktid tuleks lahendada eeskätt mitte-vägivaldsel teel? Absoluutselt! Paraku pole mina niivõrd tark, et oskaks mingit üldist reeglit luua, kuid tean omast ja oma sõbra kogemusest, et reaalses elus, reaalses koolikoridoris, reaalses klassikollektiivis, siis kui ühtegi õpetajat ega teist täiskasvanut pole silmapiiril, kui KIVA’d jm sellised programmid tõstetakse kõrvale, sest need on ammendunud (mitte, et meil 1990.aastatel selliseid olekski olnud, eksole) – vot seal, selles ilustamata reaalsuses kehtib teinekord rusikaõigus ja pole midagi paremat enda vaimse ja intellektuaalse üleoleku tõendamiseks, pole midagi paremat enesekehtestamiseks mingi alaväärsuskompleksiga pooletoobise jobukaku suhtes, kui korralik paremsirge või vasema käega antud maksahaak või jalahoop sinnasamusessegi. See võib toimida. Võib ka muidugi mitte toimida. Elu ei ole mustvalge garantiikiri A4 paberil, kus kõik näib lihtne. Nagu öeldud – minul pole mingit imevalemit.

Ehk siis – mida mina ei osanud „Tondilaternat“ kätte võttes oodata, oli see lihtne elulisus, ei osanud ma oodata niivõrd palju tegelaste sisekaemust, mõtisklusi ja emotsiooni.

Ei osanud ka oodata, et loo sündmustik ennast niivõrd ebatüüpilise aeglusega lahti kerib. Rajar avastab korraga, et lisaks halbadele unenägudele on ta hakanud öösiti unes mingit kaadervärki ehitama. Keegi luurab teda varjudes. Siis põrkab ta kokku kohaliku joodikuga, kel hüüdnimeks Sorts, ja juhuslikult selgub, et Sortsul on taskus vidin, mis sarnaneb äravahetamiseni ühe komponendiga masinast, mida ta unes näeb ja poolsegasena kodus ehitab. Üliolulise komponendiga. Mõistatus hakkab end edasi ketrama ja enne kui ma arugi saan, olen sattunud koos Rajariga kuhugi paralleelmaailma või teisele planeedile või midagi. Selgub, et toimumas on suuremastaabiline „tulnukate“ sissetung – mitte mingid rohelised mehikesed või limased kaheksajalad-kollid, vaid inimesed sealt paralleelmaalmast, kellel on õige veider ja õõvastav kõrgtehnoloogia, milles seguneb vaimumaailm, nano-, bio- ja geenitehnoloogia, üliarenenud materjaliteadus ja elektroonika ja mis kõik veel.

Joel Jans lahkab ideede tasandil raamatus küsimusi inimeseks olemisest – mis on see, mis teeb meist inimesed? Kui me oleme sisuliselt surematud, kas me oleme siis jätkuvalt inimesed? Kui me oleme juba rohkem masinad, kas me siis oleme ikka veel inimesed? Kui me oleme üliinimesed, kas me siis oleme selle tõttu paremad inimesed? Või hoopis ohtlikumad, mitte-nii-head? Mis siis, kui Jumal pole mingi üleloomulik vaimses sfääris olev „tegelane“? Mis siis, kui ta pole mingi „väljamõeldud sõber“, nagu mõni ütleb? Mis siis, kui Jumal (või jumal?) on mingisugune ülitehnoloogia? Väga õõvastaval, meeleheitest ajendatud viisil loodud ülitehnoloogia, mis on pöördunud oma loojate vastu, aga mitte nende hävitamiseks, vaid – parema termini puudumisel – nende taltsutamiseks, nende eluviisi endale meelepärasemaks, ratsionaalsemaks korraldamisel?

Ja võibolla polegi üllatav, et lõpuks siinsamas, meie kodusel maakamaral, Elva linnakese tänavatel ja majades, hargnevad lahti sündmused, milles on osalisteks kohalikud koolilapsed, tulnukad, lahingurobotid, USA kindralid ja tankid, palju ei jää puudu tuumapommitamisest… Lõbus isiklik leid oli Eesti kaitseminister Arvo Rüütel, minu kadunud isa nimekaim.

Teinekord põrkume probleemiga, et ulmekirjanikud on konstrueerinud mingi sündmustiku, kus Eestis leiab aset mingi globaalses mastaabis oluline asi, kus meie nurgatagusest miniliivakastist saab ootamatult oluline koht. Ja siis virisetakse stiilis, et ei ole usutav, Eesti ei ole ju nii oluline, Eesti pole ju „tegija“... Omal mõnusal moel on „Tondilaternas“ vägagi loogiline, et kogu see globaalselt tähtis värk leiab aset Elva-taolises väikelinnas. Mis võiks olla veel parem koht kõrgtehnoloogilise maailma vastupanuvõitleja jaoks maapakku minekuks kui „mingi Elva“? Noh hea küll, võibolla see suvaline seedripuu kuskil Siberi avaruses või kaljukoobas Tulemaa mägedes või inuiti onn mingil Põhjamere saarel. Aga Elva sobib samuti suurepäraselt!

Võimalik, et üks suurimaid selle loo plusse on asjaolu, et kõik jääb vaatamata dramaatilisusele samas hoomatavuse piiridesse, ideede ja aktsiooni tulevärk ei ole üle viimase vindi ja siis veel natuke peale keeratud. Ei ole üritatud triloogia mahus asja kolmesajale leheküljele kokku suruda. Vähem on rohkem selles mõttes, et seda vähemat on põhjalikumalt lahti kirjutatud. Joel Jans on õppinud natuke lobisema.

Miinustena toon esile asjaolu, et trükivigasid on teosesse sisse jäänud terve tubli ports. Siin ilmselt kehtib see tõdemus, et võimalusel peaks lahutama toimetaja ja korrektuuri lugeja, ja hea, kui neid korrektuuri lugejaid oleks isegi mitu. Aga noh, oleks ja poleks.

Mingid pisidetailid kraapisid samuti aeg-ajalt silma. Esiteks, kui räägitakse kaitseliitlase tüüprelvana AK-47-st, siis tegelikult on ju täna siiski pigem AK4 ja Galil need kaitseväe ja kaitseliidu tüüprelvad. Ning AK4 ei ole sugugi mitte AK47 „kloon“ või analoog. See viimane kehtib pigemini mingi piirini Galili kohta. Teiseks ei saa leppida tõdemusega, et venelaste luurelennuk peab NATO õhuturbehävitajaga lahingut. Luurelennukil pole vaja siiapoole piiri ronidagi, et luurata, ja kui toimubki kohtumine hävitajatega, siis luurelennuk ei pea nendega lahingut. Üldse tundub, et autori fantaasia lahingute kirjeldamisel pärineb eeskätt filmidest, multikatest, koomiksitest ja arvutimängudest. Ja mitte ilmtingimata realistlikest, militaarvaldkonda tõetruult kujutavatest, vaid nn B-kategooria meelelahutusest. See pole muidugi mingi ületamatu probleem ja ma olen kaugel sellest mõttest, et ainult endised/praegused sõdurid võiksid sõjast kirjutada.

Selliste pisidetailidega ongi ilmselt teema, et need hakkavad silma lugejale, kes mingist valdkonnast veidi rohkem teab. Ilmselgelt on teisi lugejaid, kes näevad teoses hoopis teisi detaile ja seoseid ja kellel tekivad sootuks teised küsimused. Loo terviku seisukohalt pole need pisiasjad lõpuks olulisedki ja ei seganud minul teose nautimist. Pigem tekitasid mõtteid. Näiteks tasub arvutivõhiku(ma)l kirjanikul häkkeritest kirjutades konsulteerida mõne IT-taustaga inimesega, kui on vaja kirjutada spordist või autode remondist või narkootikumidest või meditsiinist või millest tahes, siis tuleb end ühel või teisel moel teemaga kurssi viia, et mitte päriselt mõne olulise asjaga puusse panna. Ulmekirjanik kõnnib ju sellel mõttelisel miiniväljal, et üksainus vale liigutus ja su tekstile lajatatakse: POLE USUTAV! EBALOOGILINE! POLE TÕENÄOLINE! Ulme tegeleb küll fantaasiavallaga, kuid pole mingi suvaline „segast peksmine“.

Mõtiskledes edasi veel veidi militaarteemadel, siis analoogselt klišeega, et ulmekirjanik, kes on välja mõelnud auto, ei peaks kirjutama autost, vaid liiklusummikutest ja autostumise mõjudest ühiskonnale; sarnaselt ju pole kvaliteetsetes sõjadraamades ja raamatutes rõhk tegelikult sõjategevusel (aktsioonil) enesel, vaid pigem selle mõjul inimesele, ühiskonnale. Leo Kunnas näiteks räägib meile oma Gort Ashryni triloogias taagast ja sõjamehe haigest hingest, vastutusest, mis kaasneb sõjalise juhtimisega; ta räägib hinnast, mida indiviid ja ühiskond tervikuna peab maksma meeleheitliku püsimajäämise nimel. Nii paljud sõjafilmid (olgu või vanameister Stallone’i „Esimene veri“, Rambo-seeria avafilm, mida hindavad kõrgelt nii kriitikud kui fännid) tegelevad posttraumaatilise stressihäirega, haavadega, mis sõda on jätnud inimese hinge, ja kuidas sõda lõhestab ühiskonda, hävitades inimelusid nii sõjakoldes kui kaugel tagalas, ilusas heaoluühiskonnas.

Siit tulebki teine asjassepuutuvam etteheide raamatule – vaatamata kogu sellele šokeerivale vägivallale ja kohtumisele täiesti võõra maavälise tsivilisatsiooniga, hoolimata isiklikest jamadest ja globaalse ulatuseni küündivast kriisist, tundub, et see kõik ei avalda väga mõju loo peategelastele. Pole ka muidugi päris 100% välistatud, et see on minu funktsionaalse lugemisoskuse puue, kuid romaani esimese kolmandiku ahistav õhkkond, mis luuakse Rajari probleeme lahates ja koolikiusamise küsimusega tegeledes, asendub edasi väikesemõõdulise ja romaani teises pooles juba kapitaalse aktsiooniga – psühholoogilise alatooniga noorteromaanist saab ulmemadin, seiklusjutt. Jah – Joel ei lõpeta oma teost miski kangelasliku õnnejoovastusega, kus poiss ja tüdruk kalpsaksid käest kinni hoides päikeseloojangusse, nagu armunud noored muiste. Otsad jäetakse natuke lahti, mõneti on lõpp isegi kurvapoolne. Aga päriselt seda avapeatükkide tunnetust enam ei taba. Kui seda tegelaste hinge süüvimist oleks veel parasjagu seal teises pooles ja päris lõpuski doseeritud, siis läheneks raamat täiuslikule noortekale.

Vägisi kipub pähe paralleel Sass Henno romaaniga „Mina olin siin“, mis käsitleb samuti jõhkra naturalismiga probleeme, millega noored kokku puutuvad. Mitte kõik noored muidugi. Aga ega probleemid seetõttu vähem realistlikud ole. Henno võtab aega emotsioonideks, võtab aega, et kirjeldada mõju, mida toimuv avaldab tegelastele.

Igati hea meel on näha, et seni erinevates tandemites kas siis toetavaks, lükkavaks või vedavaks hääleks olnud Joel Jans on leidnud oma soolohääle. Kindlasti vajab see pill veel timmimist ja võibolla siin-seal riivab mõni noot kõrva, aga igatahes pole see mingi garaažis põlve otsas tehtud raju-punk. Seesinane on ilukirjandus, väärt lugemist ja igati hää meel on selle üle, et ka kirjanikeliidu romaanivõistluse tulest on eesti ulme kastanid auga jälle välja toodud.

Kui jääda ustavaks oma hindamise skaalale, mida olen pruukinud viimased üheksa kuud, siis oleks tulemus 9/10.

Uudiskirjandus 12/19

Kuutolmu varing

Arthur C. Clarke

Orpheuse Raamatukogu.

„Kuutolmu varing“ on briti ulmeklassiku Sir Arthur C. Clarke’i kümnes eestikeelne raamat. Tegu on klassikalise katastroofiromaaniga, mille tegevus toimub lähituleviku koloniseeritud Kuul. Lõbusõidulaev Selene vajub kuuvärina tagajärjel 15 meetri sügavusele kuutolmu kihi sisse ning jääbsinna koos reisijatega lõksu. Ja hapnikku jätkub neil vaid piiratud ajaks.

Algab keerukas päästeoperatsioon, samal ajal peab meeskond toime tulema reisijate psühholoogiliste probleemidega. Tegu on pingelise ja hoogsateaduslik-fantastilise põnevusromaaniga, mida asjatundjad loevad Clarke’i parimate romaanide hulka kuuluvaks.

Tõlkinud Martin Kirotar

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Sarja koostaja Raul Sulbi

Orioni vöö 1

Aliette de Bodard, Robert Reed, Neal Asher

Orpheuse Raamatukogu

„Orioni vöö 1“ on esimene köide kirjastuse Fantaasia uues lühiromaanide kogumike sarjas, mis keskendub moodsa ja auhinnatud angloameerikalühiproosa vahendamisele eesti keelde. Igas köites ilmub kolm lühiromaani erinevatelt autoritelt.

Sarja esimeses osas on esindatud tänase ameerika ulme lühiproosa vaieldamatu meister Robert Reed ja ta lühiromaan „Mees kuldse õhupalliga“(2008), mis kuulub kirjaniku peamisse ulmesarja „The Great Ship“, mis keskendub planeedisuuruse võõra kosmoselaeva reisile läbi maailmaruumi.

Briti ulmet esindab Neal Asher, üks populaarsemaid tänapäeva inglise kosmoseulme autoreid, ja tema galaktilisse tulevikuajaloo tsüklisse kuuluvlühiromaan „Tulnukarheoloogia“ (2007).

New Yorgis sündinud ning Pariisis üles kasvanud ja seal elav prantsuse-vietnami verd Aliette de Bodard on tänaseks võitnud jubamuljetavaldavad kolm Nebula auhinda, kandideerinud seitse korda Hugo auhinnale, võitnud neli Briti ulmeühingu auhinda, Briti fantaasiaauhinna,Locuse preemia jmt auhindu. Tema kosmosevisioonid kujutavad Hiina ja Vietnami kultuuridele tuginevat galaktilist tsivilisatsiooni, seda maailmatutvustab ka „Pisarais Pärlite Tsitadell“.

Tõlkinud Piret Frey, Maria Reile, Jaana Talja.

Sarja koostaja Raul Sulbi.

Lume ja tuha hingus

Diana Gabaldon

“Võõramaalase” sarja Vi osa 1. raamat.

Me kohtume ajarändurist kirurgi Claire Fraseri ja tema vapra punapäise abikaasa Jamiega taas aastal 1773 Põhja-Carolina südamaal – tsivilisatsiooni äärealal, sõja künnisel ja poliitiliste keeristormide tõmbetuultes.

Ajaränduritena teavad Claire, tema tütar Brianna ja väimees Roger MacKenzie iseseisvussõja tulemust, aga astuda võitjate poolele liiga vara oleks surmavalt ohtlik. Fraseritel ja MacKenziedel tuleb karta relvastatud indiaanlasi, isehakanud rahvakaitsekomiteesid, kuninga sõjaväge, vaenulikult meelestatud presbüterlasi, reetlikke tuttavaid ja … mõrtsuklikku emist.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Krista Suits

726 lk

451° Fahrenheiti

Ray Bradbury

Guy Montag on tuletõrjuja. Tema töö on põletada keelatut ─ raamatuid ja koos nendega maju, kuhu raamatud on peidetud. Petrooleumi lõhnast läbi imbunud Montag naudib leekide mängu ja ei sea kunagi kahtluse alla oma tegevusega kaasnevat hävingut. Iga valvekorra järel naaseb ta oma üksluise elu ja naise Mildredi juurde, kes veedab kõik päevad virtuaalmaailmas. Kui Montag kohtub aga kummalise noore naabritüdruku Clarisse’iga, hakkab ta kahtlema kõiges, mida seni on teadnud.

Tuleviku vaimupimeduse ajastust ja nutimaailmasõltuvusest jutustav „451° Fahrenheiti“ kuulub küll ulmekirjandusse klassikasse, kuid selle sõnum muutub ajaga aina aktuaalsemaks.

Kirjastus Hea Lugu

Tõlkinud Hans Luik

192 lk

Me kasvasime Maal

Thor Peterson

See lugu on nähtud läbi kolme õe-venna (10, 13 ja 15 a) silmade. Maal, Eestis, Tallinnas on nad põgenikud ja loo alguses lahkuvad siit – ühte teise maailma. Nende peres on täiskasvanutel erilised võimed ja neilgi on lootust sellisteks saada. Neid kutsutakse nõidadeks.

See ei ole tüüpiline fantaasiasaaga, kus kõrgest soost ja ülivõimetega juveniil kogu maailmale ära teeb. Selles loos ei ole lihtsaid probleeme ja vastuseid. Peategelastel ei tule kõik mängeldes välja ja loo lõpus on nad peamiselt natuke vanemad, tõsisemad ja mõne kogemuse võrra rikkamad. See on lugu inimeseks olemisest, kui sul on mingid haruldased võimed. See on lugu valikutest ja vastutuseks, mis eriliseks olemisega kaasas käib.

Thor Peterson on pseudonüüm. Autor ei ole algaja, ta on kirjutanud päris palju ja mitte ainult ilukirjandust. Ta hakkas kirjutama seda lugu oma tütrele, kui too oli 12. Tütar on vahepeal 24 saanud. Lähedased ei tahtnud mitte rahul olla sellega, et juba tehtu igaveseks sahtlisse jääb, sest sellest saab paljudele kordamineva romaani. Autori eesmärk pole kunagi olnud mingi müstifikatsioon autori isikuga, ta soovib vaid, et seda loetaks puhtalt lehelt ja lugemist ei segaks tema senise loominguga seotud ootused.

Kirjastus Fantaasia

224 lk

Edward Tulane’i imetabane teekond

Kate DiCamillo

Klassikaline lugu armastatud Ameerika jutuvestja ja Newbery medali laureaadi Kate DiCamillo sulest.

Ühes Egiptuse tänava majas elas kord portselanist jänes, kelle nimi oli Edward Tulane. Ta oli endaga ülimalt rahul ja põhjusega: tema omanik oli Abilene – tüdruk, kes jumaldas teda jäägitult. Ja siis, ühel päeval, läks jänes kaduma…

Kate DiCamillo viib meid erakordsele teekonnale, mis viib ookeanisügavusest kaluri võrku ja haige lapse voodi kõrvalt inimestest kihavatele Memphise tänavatele. Teekonna käigus näidatakse meile imet: et isegi kõige kergemini purunev süda võib õppida armastama, kaotama ja taas armastama.

Kirjastus Ersen

Tõlkinud Hels Kure

216 lk

Olid kord võlurid. Teist korda võluvägi

Cressida Cowell

„Olid kord võlurid” sarja teine osa

Raamatu tegevus toimub Inglismaal kolm tuhat aastat tagasi, kui võluvägi oli veel päriselt olemas. Loo peategelased on omavahel sõjajalal olevate hõimude liikmed Soov ja Xar. Soov on sõdalastüdruk, kelle valduses on võimas võluväeline loitsuaabits, Xar aga võluripoiss, kelle käel on ohtlik sortsiplekk. Soovi ja Xari lahutab teineteisest kõrgeim müür, mida võib ette kujutada.

Sortsid möllavad ürgmetsas ja iga puutüve taga luurab oht … Oli niigi ebatõenäoline, et need kaks kangelast omavahel kohtuvad. Kas võib olla, et saatus nad veel TEISTKI korda kokku viib?

Raamatu ettearvamatuid seiklusi illustreerivad autori maagilised pildid. Sarja esimene osa „Olid kord võlurid” võitis 2018. aastal Briti ühe olulisema lastekirjandusauhinna, Blue Peteri preemia ning sarja filmiõigused on juba omandanud DreamWorks Animation.

Kirjastus Pegasus

Tõlkinud Eve Laur

392 lk

Linnulaegas

Josh Malerman

ÄRA AVA SILMI!

Sellele ei tohi mitte ainsatki pilku heita. Esialgu levivad ainult kuulujutud inimestest, kes millelegi pilgu heitnuna võtavad endilt elu. Äsja lapseootele jäänud Malorie ei pööra sellele suuremat tähelepanu. Aga need liiguvad järjest lähemale ja lähemale, kuni naine avastab, et on jäänud ohtlikku maailma üksinda. Ta peab leidma pelgupaiga nii endale kui ka oma veel sündimata lapsele.

Viis aastat hiljem istub Malorie paadis, silmad tugevasti kinni seotud, ja sõuab mööda jõge allavoolu. Pimesi aerutamine on raskem kui ta ette kujutas. Tema ja paadis istuvate väikeste laste ainsaks lootuseks on, et aastaid tagasi kuuldud telefonikõne katkendlik salvestus juhatab neid õiges suunas. Aga enne tuleb läbida pikk teekond allavoolu ja nad ei ole sellel jõel üksi.

Josh Malerman (sünd 1975) on ameerika kirjanik ja laulukirjutaja. Tema debüütromaani „Linnulaegas“ (ingl Bird Box) põhjal vändatud samanimelist filmi vaatas Netflixis avanädala jooksul 45 miljonit inimest.

Kirjastus Ühinenud Ajakirjad

Tõlkinud Martin Kirotar

248 lk

Meremaa II: Tehanu. Teine tuul

Ursula K. Le Guin

Ursula K. Le Guini „Teine tuul” on mõeldud lõpetama tema Meremaa sarja, mille valmimine võttis autoril aega kolmekümne aasta ringis. Kui esialgne Meremaa triloogia („Meremaa võlur”, „Atuani hauad” ja „Kaugeim kallas”) on veel liigitatav laste- või noortekirjanduseks, liigub neljas romaan „Tehanu” juba kindlalt täiskasvanutele mõeldud kirjanduse valda. Seda suunda jätkab ka „Teine tuul”. „Tehanus” toob Le Guin väga mehelikku võlurite maailma naise vaatepunkti ja igapäevase vägivalla, millega naised peavad toime tulema, „Teine tuul” lõhub kogu senise ettekujutuse Meremaa maailmakorrast ning elu ja surma tasakaalust. See tasakaal lõi kõikuma juba „Kaugeimas kaldas”, kuid sarja peategelane Ged taastas selle oma maagiliste võimete hinnaga. „Teises tuules” ähvardab surmavald lõhkuda müüri elavate ja surnute vahel ning kõigil tuleb põhjalikult järele mõelda, kus on tehtud saatuslik viga.Ursula K. Le Guin on üks maailma vägevatest kirjanikest. Ta on saanud viis Hugo ja viis Nebula auhinda, National Book Awardi ja Kafka kirjanduspreemia. „Teine tuul” ilmub ühes köites „Tehanuga” ja tulekul on veel ka köide, milles on kõik Le Guini Meremaaga seotud lühijutud.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Krista Kaer

403 lk

Vildaka homse kroonikad

Lev Veršinin

Orpheuse Raamatukogu

Veršinin on eesti lugejatele tuntud eraldi raamatuna ilmunud lühiromaaniga „Kuninga tagasitulek” ja lühilooga „Viimane partii” kogumikust „Mardus.Halli hordi tulek” (mõlemad 2002). Teda on tunnustatud mitmete vene ulmeauhindade, aga ka Euroopa Ulmeühingu parima uustulnuka preemiaga 1994.astal.

Kogumiku nimilugu (Хроники неправильного завтра; 1992) räägib sõjast ja patsifismist, kultuurikonfliktist ja sotsiaalsete probleemide lahendamise võimatusest kaugtulevikus kaugel planeedil, kus vabastusliikumine on tõusnud relvile vihatud keisri vastu, millisesse konflikti sekkub ka suur galaktiline sõprusühendus. Tekst kandideeris vene olulisematele ulmeauhindadele Pronkstigu ja Interpresscon ning autor töötas selle hiljem ümber omaette mahukaks romaaniks.

1996. aastal ilmunud lühiromaan „Vabariigi esimene aasta” (Первый год Республики) on alternatiivajalugu, mis käsitleb dekabristide ülestõusu, nagu me seda oma ajaloost ei tea – Tšernigovi polgu ülestõus Ukraina territooriumil on lõppenud võiduga ning välja on kuulutatud Venemaa vabariik, mis peab asuma võitlusse välismaiste interventidega, taluma liitlaste reetlikkust ning hakkama saama revolutsionääride omavahelise arveteõiendamisega. Lühiromaan võitis Vene tähtsaima ulmeauhinna Strannik jutustuse kategoorias ning selle temaatilise eriauhinna Mõõk Peeglis, aasta parima alternatiivajaloo eest.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Tatjana Peetersoo ja Veiko Belials

222 lehekülge

Sarja koostaja on Raul Sulbi.

Markusepäev

Arne Kivistik

Selle päeva hommik on nagu iga tavaline jürikuu lõpu hommik. Annet aga ootavad senikogemata elamused. Tal seisab ees kohtumine kellegagi, kes nende suguvõsa saatuse kujunemises olulist rolli on mänginud. Talu juurde viiv tee kulgeb nõlvakust üles, aga väike rajakene pöördub jõe poole tagasi. Siin asub Ohvriallikas. Anne peatub allikakaldal. Aeg on parasjagu pärastlõunas, aga korraldus oli oodata ja Anne ootab. Siis näeb tüdruk kedagi tee peal liikumas. Neli keskmisest kopsakamat rästikut on kaelad püsti ajanud ja noogutavad innukalt Kalmudepealse suunas. See on märguanne. Mõõdukat vahemaad hoides järgneb Anne saatemadudele. Siis läbib tüdruku teadvust ootamatu võpatus. Äkitselt on päike taevas nagu laiali valgunud ega moodusta kindlapiirilist ketast. Vaikinud on tuulesahin kulus ja lindude laul puuokstes. Hirmu ei ole. Mõtteid ei ole. „Ole tervitatud tulemast!” kostab kivikalmelaelt Ussikuninga sõbralik hääl.

Kirjastus Hea Tegu

206 lk

Ulmkonnakroonika 12/19

Ulmestaar: Margus Haav

Margus töötab koos Reaktori praeguse peatoimetaja Triin Loidega Viljandi maakonnalehes Sakala, kus ta teenib leiba, au ja surematut kuulsust kultuuritoimetajana.

Peamiselt tundub tema töö seisnevat selles, et ta hõljub ringi nagu salapärane priske haldjas, jagab hõlma alt head-paremat nagu raamatud, piletid ja andekad killud ning puksub hommikustel koosolekutel naerda. Paar aastat tagasi sai Margusest ka täieõiguslik ulmemorsk, nimelt avaldas mees 2016. aastal debüütromaanina postapokalüptilise romaani "Kuidas lõhnab kuri". See oli üks ütlemata hõrk teos, leiab neid ridu kirjutav peatoimetaja, ning tuletage talle meelde, et ta lõpuks selle teose ka endale päriselt ostaks ning autorilt pookstavid, pühendused ja mõne kõlvatu joonistuse sisse küsiks. Kui ma temalt nõudsin, et: "Tekste, mees, tekste! Kus on tekstid? Kus on uus romaan, kus on lühijutud Reaktorile?!", siis ta põgenes mu kabinetist ummisjalu ja peitis ennast ülejäänud päeva kööginurgas. Nojah, see selleks, peatoimetaja on selliste reaktsioonidega harjunud.

Margus Haav, kultuurikorüfee, Berliini metroos. Hall äng, olemas, mõtlik pilk, olemas, pildilt puudu: sünge viiulimuusika ja surnud koer.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

"Roomlaste teod" on hetkel pooleli, "Loomingu raamatukogu" sarjast. "Loomingu raamatukogu" ongi viimasel aastal minu jaoks sellise mõnusa come-backi teinud. Vahepeal nagu tundus kuidagi tolmune, pigem igavik kui põnevik, aga nüüd on jälle elu ja elaan sees. Hea valik, head tõlked, head toimetajatööd. Kõik kolm nimetatut puha selline luksus, mida kaugeltki iga kirjastus ei saa või ei taha endale lubada. Puhas rõõm. Pehmete kaante vahel kõva sisu.

Randall Munroe "Mis oleks, kui…" on pidevalt haardeulatuses. Väga vaimukas kogumik teaduslikest vastustest internetiavarustes hullude teadlaste murenurgas esitatud absurdsetele küsimustele. Mõnigi Gary Larsoni "Far Away"-kogumik on samuti selline asendamatu ja universaalne eneseabiteos. Vaatad, ütleme, tema joonistatud lehma, ja elu hakkab jälle helisema. Larsoni puhul imponeerib tugevalt seegi, et ta lõpetas päevapealt joonistamise ära. Ilmselt täpselt õigel hetkel. Paljud seda teha ei suuda või ei saa.Arvutimängu mängisin viimati ilmselt kunagi 1999. aasta paiku. Väga tore ja väga haarav maailm iseenesest, aga sõltuvusi on isegi palju. Jätsin selle ukse enda jaoks suletuks.

Olen sarivaataja, s.t suur seriaalisõber. Sarjade kuldaeg kestab, ikka superasju tuleb, ja robinal. Dokumentaale samuti! Mängufilmidest ei saa enam ammugi nii palju emotsioone ega kunstilist katarsist. Meediamogulismile keskendunud "Succession" näiteks on eriti särav, soojad soovitused mõlemale hooajale. "Servant" on nauditav müstiline thriller, "Mandalorian" väga võluv oma materialiseeritud koomiksivisuaalidega ning muidugi selle keskne tegelane, vastupandamatu Beebi-Yoda. Werner Herzog mängis ka seal, mida veel tahta! Muidugi poleks uskunud, et Yodat ja Herzogit koos näeb, aga palun väga.

"Rick and Morty" hoiab endiselt taset. Väga kahju, et "BoJack Horseman" lõpetati.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Muidugi on omamoodi paradoksaalne, et peab jube palju lugema selleks, et saada aru, et tegelikult ei pea üldse nii jube palju lugema. Eks ma ole aega hindama hakanud. Kui ikka film ei meeldi, jätan pooleli. Kui teatrilavastus ei kõneta, jalutan poole pealt minema. Kui raamat ei saa paarikümne leheküljega hoogu sisse – las ta siis olla. Raamatukaaned saab kodus plaksuga kinni lüüa, kesse ikka peale kassi seda näeb, aga tema saab aru. Teatrist seevastu on justkui piinlik poole etenduse pealt ära jalutada, aga keda ma ikka häbenen. Kui muidugi olen midagi arvustada lubanud, siis kannatan lõpuni ära.

Aga aeg on raiskamiseks lihtsalt liiga väärtuslik. Küllap peab enne omajagu raiskama, et asjast aru saada.

Raamat peab midagi pakkuma, raamatus peab peale sõnade veel midagi olema. Tekst peab hingama, aga mitte näkku karjuma või endaga monoloogi pidama. Midagi peab juhtuma, midagi peab liikuma, kas otseses või metafoorses tähenduses.

Kõik on muidugi suhteline. Giedra Radvilavičiūtė suurepärases „Täna öösel magan mina seina pool ja teisi jutte“ näiteks nagu ei juhtunudki midagi, aga kui kaunilt ja stiilselt see kõik oli üles tähendatud. Puhas olmeulme. Nauding lugeda. Mõni leiab tõe kitsukese korteri nurgast, teine kooserdab terve ilma läbi ja ikka ei taipa midagi.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Ulmes on mind alati paelunud postapokalüptism. See, kuidas tsivilisatsioonikiht inimolendi kukil on ikka nii kuradi õhuke. Olud muutuvad ja enam pole mingi probleem süüa lõunaks naabrimeest. Noh, ei peagi see muutus nii väga drastiline olema. Väiksemategi nihete puhul on näha, millist hirmsat, primitiivsete tungidega rahvast pinnale kerkib. Muide, seda võis 2019. aastal teatud vormides näha ka Eestis. Mingil hetkel ja mitte väga ammu oli piinlik (ma loodan vähemasti, et oli) avalikult, oma tõelise nime ja näo all lollust ja roppust välja pritsida, aga enam mitte. Küllaltki jube mõelda, kuhu see edasi võib areneda.

Konkreetsete lemmikute esiletoomine on alati selline kahtlane tegevus olnud. Ray Bradbury, Margaret Atwood ja Haruki Murakami on need, kelles ei ole pettuma pidanud.

On sul lemmikloomi?

Pandade ja pesukarude toimetamist vaatan alati suure kaasaelamise ja sisemise põlemisega. Kasse loomulikult samuti. Kassid on kodus ka kenasti olemas, Emma ja Freyja. Freyja on nagu rohkem minu kass või pigem olen mida rohkem tema inimene, tuleb kaissu, kui telekat vaatan või loen. Sajaprotsendiline teraapialoom. Emma eelistab ilmselgelt abikaasat. Koer on ka majapidamises olemas, Nelly nimeks, aga tema ajab peamiselt õues oma asju.

Õhtud eesti ulmega: antoloogia "Isaac Asimov 100"

Eesti Ulmeühingu ürituste sari “Õhtud eesti ulmega”, mis leiab aset iga kuu teisel reedel algusega kell 19.00 Tartu kirjanduse majas (Vanemuise 19), jätkub jaanuari teisel reedel, 10. jaanuaril. Esitleme juubeliantoloogiat "Isaac Asimov 100", milles eesti ulmekirjanikud seiklevad Asimovi maailmades. Kogumiku autoritega vestleb raamatu koostaja Raul Sulbi.

Tutvustamisele tuleb taas ka üks Pühaste õlu. Kestus umbes tund aega.

Ürituse lõppedes jätkub seltskondlik osa “Õlleministeeriumis”, kuhu, nagu alati, on oodatud kõik ulmesõbrad.

Berit Sootaki noorteromaani "Viimane hingelind" esitlus

Reedel, 13. detsembril kell 17.00 toimus Tasku Rahva Raamatusse Berit Sootaki noorteromaani "Viimane hingelind" esitlus.

Pildistas Jaana Muna

Õhtud eesti ulmega: Tondilatern 13.

detsembril esiteti Joel Jansi Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel II koha pälvinud romaani “Tondilatern” Autoriga vestles žürii liige Mairi Laurik.

Ürituse lõppedes jätkus seltskondlik osa “Õlleministeeriumis”

Pildistas Jana Muna

Tallinna ulmikute teine reede

Pildistas Riho Välk

Õhtud eesti ulmega: 2019 sügisesed salvestused (Laura Loolaid, Jana Raidma)

Juba aastaid tähendab sõnapaar “teine reede” Tartu ulmekogukonna jaoks märguannet koguneda, vestelda ulmelistel lemmikteemadel ja mekkida õlut. Isegi raamatuesitlusi ja muid teemakohaseid üritusi korraldatakse võimalusel teisereede-rütmis.

Septembrist lisandus Tartu reedetele veelgi kaalu, sest hoo sai sisse Ulmeühingu üritustesari “Õhtud eesti ulmega”. (Kava saab jälgida Ulmeühingu kodulehel või FB voogudes.)

Sügisesel poolaastal toimunud õhtutelt tõi Reaktori videosalk kaasa mõne tunni jagu saaki, mida meil on nüüd rõõm jagada.

13. september - Maniakkide Tänav ja Joel Jans esitlevad romaani “Kosmose pikk vari” ning tutvustavad kirjastuse “Lummur” ettevõtmisi. Usutleb Heinrich Weinberg.

11. oktoober - Veiko Belials esitleb vene ulme tõlkeantoloogiat “Raevu päevad”.

8. november - Raul Sulbi kõneleb H. G. Wellsi mõjudest ulmekirjandusele ja esitleb esmatõlget teosele "Tulevase maailma pale".

13. detsember - Joel Jansi esitleb romaani “Tondilatern”, mis sai Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel teise koha. Autoriga vestleb žürii liige Mairi Laurik.

Ulmeõhtute 2019/20 hooaeg aga läheb edasi. Juba 10. jaanuaril ootab Ulmeühing huvilisi taas Tartu Kirjanduse Majja, kus esitletakse Asimovile pühendatud verivärsket antoloogiat.

Reaktori juttudest 11/19 (Tõnis Hallaste)

Isake Pjotr ja Snaige

Jana Raidma

Lugu algab vestlusest kahe nimitegelase vahel – üks on Constantine'i moodi vaimude väljaajaja, deemonitega kõneleja ja nendega lepingute tegija, teine aga külmik. Külmikus selgub olevat vana deemon, kes nõuab mingi ammuse teo eest vastuteenet – uue kodu leidmist. Enamus loost leiabki aset külmik Snaige uute omanike juures.

Sel tekstil on kaks suurt tugevust – esiteks toimivad dialoogid, teiseks huvitav idee. Ütlen dialoogide kohta „toimivad”, sest need teevad loo lobedalt loetavaks. Üks tegelane jäi ehk veidi udusemaks (vähemalt mulle jäi Ivanist veidi ebamäärane üldmulje), aga muidu olid ülejäänud küllaltki hästi ettekujutatavad. Neil oli oma hääl ja nad olid kenasti eristuvad, muutumata samas lausa karikatuurseks. Dialoogipõhisus andis tekstile peaaegu koomiksiliku kulgemise – mida mõni ehk võtaks suure laitusena, kommentaar on pigem aga mõeldud hinnnaguvaba kirjeldusena. Või kui, siis ehk vahest kiitusena – püüan ma ju ometigi kirjeldada mõnu, mis mind valdas, kui teksti lugesin.

Siinkohal teen ühe väikse kõrvalepõike kirjandusteooriasse. Roland Barthes oli kunagi jaganud lugemiselamuse kaheks kategooriaks. Üks on mugava ja turvalise ammutamisest saadav rõõm – muidugi on seal stereotüübid ja sa aimad juba ette, aga ikkagi on tore. Seda on eesti keelde tõlgitud kui lugemismõnu. Aga siis on teine võimalus. Seda kirjeldab näiteks millegi täiesti uue avastamine, mis tarbimise ajal valmistab lausa ebamugavust, aga rahuldab mingit nõudmist, mida sa ei teadnud raamatut avades eneselt oodata. Seda on eesti keelde tõlgitud kui lugemisnaudingut.

Ma vähemalt loodan, et ma pole neid mõisteid segi ajanud. Mul oli meelde jäänud, et sõnad olid hoopis vastupidiselt tõlgitud – et lugemismõnu on intellektuaalsest väljakutsest saadav rõõm, lugemisnauding aga see, mis lugedes tekitab lõbusat elevust. Nüüd guugeldades leidsin, et hää inimene Joosep Susi oli hoopis niipidi kirjeldanud. Ja põhimõtteliselt on veidike nagu trafaretne eristus – ilmselt pole Barthes'i lugedes huvitav mitte see jaotus, vaid see, mida ta selle eristuse tagant leiab. Võib-olla aitas see õigustada hardcore-teoreetikutele sellise kirjanduse lugemist, mis on mugav lugeda. Mõnel aitab see jaotus seletada, mis rõõmu saab inimene ebamugavast kirjandusest. Las ta olla. Ma mainin seda ainult seepärast, et koomiksitega võrdlemine on minu viis öelda, et Raidma lugu pakkus mugavat ja dialoogipõhist mõnu samal moel, nagu võiks pakkuda mõni koomiks.

Ütlesin, et kaks tugevust. Esimene oli dialoogid. Teine aga huvitav idee. Nüüdsest siis hakkavad spoilerid pihta. Lihasööja külmik Snaige oli okei, Constantine'i moodi deemonisõnuja Pjotr on kah vahva. Aga see, et Snaige viiakse veganite juurde – see oli pull. Kirjeldused sellest, kuidas deemon püüdis süüa tofukotlette või sojatooteid, olid toredad.

Natuke ootamatu oli kassi ärasöömine. Vahel näidatakse filmides kellegi erilise tõprastaatuse osutamiseks, kuidas ta koeri kas tapab. Või noh, vähemalt annab korra jalaga. Aga kassid üldiselt pääsevad. Mõeldagu selle peale, kes oli ainus tegelane lisaks Ellen Ripley'le, kes esimeses „Tulnuka”-filmis ellu jäi. Kassid pigem ehmatavad peategelast mingites jaburates ehmatusstseenides, kui et surevad deemonite või sarimõrvarite käe läbi. Alles kuu-kaks tagasi oli Reaktoris üks kassitapmislugu, nüüd jälle. Kas on Reaktoris mingi projekt käsil, millest nad ei taha juttu teha? Mine tea. Näen küll, et samas numbris on tõlkejutt „Tasumine ainult kassipiltides!”, kus AI on peaaegu üleni kassisõbralik, ja ütlen toimetusele, et mind te sellega ära ei peta. Ütlen vaid seda, et irratsionaalne hirm kasside ees on „ailurofoobia”. Jätan selle targu meelde, et järgmist kassitaputeksti kommenteerides saaks kasutada.

Uurija Haagi vaba nädal

Andrei Samoldin

Uurija Robert saab telefonikõne enne puhkust. Tegemist on mingi eriliselt tülika kaasusega – kaks Nõukogude Liidu eksisteerimise aegu Afganistanis sõdinud eestlast on veidral moel tapetud, keegi peab asuma sellega tegelema. Lõpuks viib see saladuste paljastamiseni ja lahenduste juurde jõudmiseni.

Kui autorinime nägin, mõtlesin – kas saab olla sama mees, kes kirjutas kunagi „Müüri”? Reaktoris ilmus kunagi ammu ja mäletan oma positiivset üllatust selle lugemisel. Lugesin praegu üle oma kunagist kommentaari ja avalõigus ütlesin tolle teksti kohta: „Mu esmamulje sellest tekstis oli, et tegemist on omal moel täiusliku tekstiga. Parajalt lühike, parajalt vürtsitatud keelelise mahlakusega, parajalt erinevate tegelastega, parajalt põhjendatud sündmustiku ja jutustuslaadiga.” Vähe on Reaktori tekste, mis mul hiljemgi meelde turgataks. Iseäranis olukorras, kus ma pole tuttav autori ühegi teise tekstiga. Vahel olen mingit teksti lugema asudes mõelnud, et oh, kas see on „Müüri” autor. Ja lugedes näen, et ikkagi kohmakas, seega ei saa olla sama autor. Autori nimele klõpsates näen kah, et polnudki. Muidugi polnud.

Nüüd aga vaatasin nime peale ja arvasin ära tundvat ja klõpsasin nime peale ja ütlesin endamisi väikese „jessi”. Oma ammust miniarvustust (või noh, niivõrd, kuivõrd nad on mul „mini”) lugedes täheldasin, et ma keskendusin pisiasjadele, mida tajusin vigadena, milleta oleksin teksti veidi rohkem nautinud. Nõme nokkija. Küllap seepärast, et mõtlesin, et kui ma juba 9 punkti panin, siis võin keskenduda sellele, mida punktid ei peegelda. Sest tegemist oli ühega vähestest tekstidest, mis sai minult 9, üle selle ei jõudnudki ma aga millelegi anda, kuni punkte jagasin.

Vaat, kui pikalt ma eelmise jutu kohta räägin. See lihtsalt näitab minu eelootusi käesolevat teksti ette võttes.

Kirjutusstiil on autoril endiselt tasemel. Teksti alguses on Roberti kolleeg Mario, kelle kõnemaneer on parajalt mühaklik, ühtlasi selline omainimeselik – see stiil ei mõju sugugi pingutatult. Hiljem valdavad teised stiiliregistrid, ei ole üksnes katse kirjutada rahvapärase kõnepruugiga tegelast. Dialoogid on paigas. Võiksin osata stiili paremini kirjeldada, aga piirdun esialgu sellega, et tegemist pole fookusega (ei oskaks praegu kuigivõrd rääkida samoldinlikust kirjutajahäälest), ent kuivõrd stiil on alati mingilgi määral teemaks, siis võib siinkohal öelda, et autoril on see paigas.

Mulle meeldis tekstimaailma juures kerge nihestatus. Setud möllavad? Räpina mäsu aegu tuli keegi peategelase bossile saeketiga kallale – kas tõesti mingid murdekeelte piirkondade rahutused? Neid ei kirjeldata lähemalt, aga ülalnimetatu ja millegi järgi veel saab aru, et on veidi teistmoodi maailm. Ja tore, et ei kirjeldata lähemalt – maailma erinevus võrreldes meie maailmaga ei pea olema probleem, mille autor lugejate jaoks lahendab.

Mis ma ikka enamat ütlen – tekst on kirjutatud oskaja autori poolt, kellelt ootaks edaspidi enamat. Ja siinkohal pole tegemist nõudmisega suurema kvaliteedi järele, kuivõrd lootusega, et ehk saab kvaliteeti ohverdamata suurendada tootlikkust, :). Kindlasti on pealkirjas peidus mingi viide, millele ma hetkel pihta ei saa, sestap ma sellest lähemalt ei kirjuta. Kes selle läbi näevad, küllap naudivad rohkemgi veel. Ainus, mida ma siinkohal kiruks, on asjaolu, et МЕХВОИН-i mudelite lühend võiks olla midagi muud kui „MB”, vähemalt mitte lõigu alguses ilma mingigi lisaselgituseta. Loed emmbee, tegelt on emmvee. Pisiasi, aga jäi silma.

Weinberg arvab – novembrikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Andrei Samoldin – Uurija Haagi vaba nädal

Hea meel on tõdeda, et üks järjekordne hea leid jutuvõistluselt on lugejate ette toodud.

Reaktori jaoks on tehtud toimetamist ja natuke on sõnu juurde tulnud. „Uurija Haagi vaba nädal“ on olemuselt krimipõnevik, kuid probleem, mida politseinikud peavad lahkama seondub Afganistani sõja, Nõukogude armees tehtud veidrate eksperimentide ja nende tagajärgedega ning on ulmeline.

Loo avalausel on kõvasti potentsiaali mind lugejana täiesti välja lülitada. Võib ju mind snoobiks pidada või midagi, kuid see, mida kuulsad välismaised „koomikud“ on nimetanud „riietusruumi lobaks“ mind personaalselt ei paelu. Suurim miinus selle teksti juures on ulme vähesus. Aga mind see ei häiri – olles nii „X-files’“ kui „Fringe’i“ fänn, leian juba üsna ruttu end tekstiga samalt lainepikkuselt ja lasen end sellel põnevuslool kaasa haarata. Kui üldse midagi soovitada, siis võibolla veel veidike asju üle võlli ajada, rohkem ulmet sisse tuua. (Hinne 8/10).

Jana Raidma – Isake Pjotr ja Snaige

Hmmm-jahh... Nagu ütleb pealkiri ja nagu saab teada illustratsioonilt – lugu on õigeusu preestrist ja Snaige külmikust. Teisi tegelasi on ka – Krõõt ja Ivar ja Kevin. Ja kass – Sunnik. Külmkapp pole mingi tavaline külmkapp. Selles elab deemon, kellele isake Pjotr on teene võlgu. Ja deemon tahab muudkui süüa. Ja kokkuvõttes tuleb tõdeda, et heaga see asi juba ei lõppe.

Mul on selle jutuga õige mitu probleemi. Dialoogid ei hakka mu jaoks tööle, aga paraku lugu suuremas osas tegelaste omavahelistest vestlustest koosnebki. Teiseks on täielik ebakõla selle vahel, et lugu justkui peaks olema (tahaks olla?) õudusjutt, kuid tegelased ja toimuv on täiesti karikatuursed. Ja kui see peaks olema naljajutt, siis on ometi toimuv eemaletõukav, õõvastav. Tunne on umbes selline nagu sööks magusat kooki, mille vahekihid on tehtud soolaheeringast – aga ma pole vastavas staadiumis, et sellist asja nautida.

Ehk siis ma ei saa välistada, et lugeja, kelle jaoks see lugu „tööle hakkab“, leiab siis tänuväärse lugemisnaudingut tekitava materjali. Lool on algus, on asjade areng on lõpp, mis õudusjutule omaselt jätab lugejale teadmise, et „see jama pole veel sugugi läbi“. Minu jaoks on siin lihtsalt sõnad ekraanil, millest ma ei saa aru, ei tekki tähendust.

Jutt: Iseenda vaenlane (Rene Dambe)

Minu jaoks on alati olnud tähtedevahelise reisi tipphetkeks hibernatsioonikambrist väljumine. Tunne, mida tekitas vahetult enne ärkamist verre lastud adrenaliin, oli kirjeldamatu.

Mõnust mõmisedes ringutasin uuesti ja uuesti ning kõverdasin pikast unest kangeks jäänud jäsemeid. Tundsin, kuidas veri üha kiiremini mööda sooni ringi tuiskama hakkas. Näpuotsad surisesid mõnusalt.

„O-oh õudust!“

See haledahäälne hüüatus tõi mind tagasi reaalsusesse. Lükkasin poolkinni olnud silmalaud kulmudele lähemale ja keerasin pea soigumise suunas. Mu pilk jäi peatuma kõrvalkambrist väljaronival Alekseil.

Vaesel mehel oli see alles teine pikem reis tähelaevas ning tema keha ei olnud jõudnud veel ära harjuda ebameeldivate tunnetega, mida säärane pikk uni algajatele tähtedevahelistele reisijatele tekitas. Temale mõjus ärkamine kui külm dušš Pluuto pakase käes. Ma ei kadestanud teda üldse.

“Võta ennast kokku, kamraad!” ütlesin irvitades. Vastikusest värisev mees vaatas minu poole ja krigistas hambaid.

“Ah, jäta nüüd…” ütlesin talle seepeale. “Lähme laseme arstionul ennast üle vaadata.”

Lõin talle sõbralikult õla pihta ja hakkasin sammuma sinnapoole, kus asus meditsiiniosakond. Ärkamisest šokis Aleksei järgnes mulle, omaette midagi pomisedes.

Arstikambri ukse taha olid enne meid jõudnud teised pikast unest ärganud meeskonnaliikmed. Neid oli kaks. Üks neist, pikem, oli tähelaevas kapten, kapten Argal. Teine mees oli mehaanik Janek. Mõlemad mehed istusid aluspesus külmadel metalltoolidel. Mina eelistasin seista, kuigi vabu toole veel leidus. Minu värisev naabermagaja istus põrandale.

“Tervitus.” ütles kapten. “Kuidas siis meie militaarüksusel enesetunne on?”

“Võimas!” vastasin ja demonstreerisin irvitades parema käe biitsepsit.

Maas istuv Aleksei pööritas halvakspanevalt silmi ja hakkas luksuma.

“Temaga on ka kõik korras.” sõnasin kaptenile. “Lihtsalt väikesed vaevused. Algajate asi...”

Kapten noogutas. Ta oli arusaaja mees.

Arstikambri uks avanes, lastes ruumist välja valge kitliga kuju.

“Kapten.” ütles ta monotoonse häälega ja kadus oma ruumi tagasi.

Argal tõusis toolilt ning astus arstikambri uksest sisse, et kümmekond minutit hiljem sealt jälle väljuda. Tema näol oli hästivarjatud valugrimass ning ta hoidis verest tasapisi punasekstõmbuvat steriilset vatitupsu kaela tuiksoonel. Sõnagi lausumata ning kellelegi otsa vaatamata siirdus ta oma ruumidesse viivasse kitsasse koridori.

Uksel seisev arst vaatas kaptenile järele, kuni too koridorikäänaku taha kadus, ning vaatas siis oma ilmetute silmadega minu poole.

“Nüüd on teie kord.”

Lükkasin ennast seinast eemale ja astusin arstiruumi, lükates ukse enda taga kinni.

Doktori valdused nägid viimse pisiasjani välja sellised, nagu kõikidel teistel uuematel tähelaevadel: ruumist viis välja kolm ust. Üks neist lubas pääseda koridori, teine viis opereerimissaali ning kolmas kahe voodikohaga pisikesse taastumispalatisse. Eesruumis, kus mina parasjagu viibisin, oli hall metallist kirjutuslaud, paar põranda külge needitud sama värvi tooli, läbivaatuslaud ning arstiriistu ja ravimeid sisaldavad teraskapid.

“Astuge siia, palun. Heitke pikali.”

Arsti viipe peale astusin läbivaatuslaua juurde ning heitsin sellele pikali. Arst vajutas vilunud liigutustega laua küljes olevaid nuppe, käivitades sel viisil skännerid, mis paari minuti jooksul minu tervislikku seisu uurisid.

„Kõik. Korras,” ütles arst ja lülitas skännerid välja.

Tõusin laualt ja vaatasin küsivalt arsti poole.

„Kas ma siis süsti ei saagi?”

Valges kitlis kuju jäi mind hetkeks oma süsimustade, ilma iiriseta silmadega piidlema, justkui kõhkleks. Seejärel ütles ta ilmetul häälel: „Ei.”

„Misiganes.” Pomisesin ja läksin uksest välja. Arstiga ei olnud mõtet rohkem lõõpida, sest tema klassi sünteetilistele ei olnud huumorimeelt sisse programmeeritud.

Peale arstliku kontrolli läbimist kogunesime kõik peale arsti, kes oli rutiinse süsteemikontrolli tarbeks välja lülitunud, puhkeruumi, ja niipea kui me ennast, mahlakruusid käes, mugavalt toolidele olime sättinud, hakkas kapten Argal rääkima:

„Ma tean ,et te kõik olete juba selle missiooni olemusega kursis, aga siiski, kuna seadus seda nõuab, pean ma kõik üle kordama.” Kapten jäi korraks vait ja katsus ona kaela, mis oli korralikult üles paistetanud. Siis ta jätkas:

„Paarisaja aasta eest saadeti Maalt teele Inimkonna Esimene Tähelaev – Kontakt – mille nimi kõlab peaaegu kõigis keeltes samamoodi ja mille ülesandeks oli leida inimkonnale uus elupaik. Viimase Maale saabunud teate kohaselt see missioon ka õnnestus. Nad leidsidki täiusliku elupaiga. Maaga sarnase planeedi, millel asutasid omainimeste koloonia.

Nüüd aga peame meie selle info õigsust kinnitama ja ühtlasi Uue Maa, või kui soovite, Teise Maa, asunikele kaasaegset tehnoloogiat ja varustust tooma. Ühtlasi vaatame üle, kuidas inimesed on uues elukohas kanda kinnitanud. Vot nii lihtne meie ülesanne ongi.” Ta katsus uuesti oma kaela, mis oli üsna jubedat purpurset tooni omandama hakanud. „Et siis... Tunni aja pärast siseneme atmosfääri. Minu poolt kõik.” Seda öelnud, suundus mees oma positsioonile kaptenisillal.

Minu kõrval istunud mehaanik rüüpas klaasist viimase tilga mahla ja läks sõnagi lausumata laeva maandumisseadmeid kontrollima.

Ka mina tõusin.

„Noh, lähme vaatame siis skafandrid ja plasmarelvad üle.”

Minu kaasmilitarist Aleksei ohkas ja tõusis samuti püsti.

„Lähme pealegi.”

Läksime vaikides relvahoidlani.

„Sina kontrolli ülikonnad üle, mina võtan relvad ette,” käsutasin ja krabasin relvariiulilt ühe suurekaliibrilise plasmarelva.

Aleksei täitis vastuvaidlematult käsku ja hakkaski kohe ühte skafandrit näppima. Ta avas kaitsekiivri kinnitused ja eraldas selle ülejäänud ülikonnast, et hapnikuvoolikuid, õhufiltreid ja kommunikatsiooniseadmeid kontrollida. Kiivri kallal mõnda aega kohmitsenud, pomises mees minu poole vaadates:

„Paistab, et see on korras...”

„„Paistab” ei päästa! Kontrolli korralikult!”

„Kontrolli siis ise, värdjas!” karjatas mu kolleeg seepeale ja saatis raske kiivri minu suunas lendu. Püüdsin selle kinni.

„Rahune nüüd maha!”

„Rahune ise!” karjus täiesti hullunud Aleksei ja sihtis paremsirgega minu lõuapiirkonda. Rusikas tabas luupurunemisest kõneleva raksatusega kiivrit, mille olin kaitseks ette tõstnud, ning järgmisel hetkel tabas minu jalahoop tema kaela. Kolleeg langes põrandale nagu küps õun.

***

Seisime koos kapteniga haiglapalati ukseaugus ning vaatasime voodis lamavat, käsist-jalust rihmadega kängitsetud, teadvusetut kogu.

„Hibernatsioonihullus...” ütles kapten. „Seda on viimasel ajal üsna tihti hakanud juhtuma.”

„Jah,” nõustusin. „Väljaõpe ei ole enam see, mis ta vanasti oli. Aga küll ta toibub.”

Kapten noogutas.

„Ma tean, kuid käeluu taastamisega läheb veel üsna kaua aega. Aga see selleks. Nüüd on aeg oma kohad sisse võtta. Hakkame kohale jõudma.”

Lahkusime vaikides arstiruumist ning sammusime tähelaeva juhtimissillale. Kapten võttis koha sisse juhtimispuldi juures ning hakkas puldilolevaid nuppe näppima. Mina istusin natuke tahapoole, Janeki kõrvale, ja tõmbasin turvarihmad kinni.

„Tähelepanu! Kahekümne sekundi pärast siseneme atmosfääri,” ütles kapten.

Haarasin tugevalt istme käetugedest kinni, sest maandumist olen ma alati natuke peljanud.

Laeva pidurdumootorid hakkasid kõrvulukustavalt undama ja juhtimispuldi kohal asuvatelt ekraanidelt võis näha üha tihenevat tumedat pilvemassi – oli öö. Laev hakkas vaevumärgatavalt rappuma. Kapten Argali käed jooksid välgukiirusel mööda pulti, korrigeerides pidurdusmootorite tasakaalu vastavalt atmosfääris valitsevatele õhuvooludele. Paari minuti pärast oli tunda õrna tõuget, kui laev oma hüdrauliliste jalustega planeedi pinda puutus.

Kapten suretas laevamootorid välja, tõusis oma toolilt ning vaatas naeratades meie poole.

„Kohale jõudsime.”

Mullegi tekkis muie suule ja kergendusohkega lasin käetoed oma haardest lahti. Me olime teinud pika reisi ning täie tervisega sihtpunkti jõudnud. See oli hea märk.

„Asundus jääb meie maandumispaigast kaheksa kilomeetrit lõuna poole,” seletas kapten ja näitas nimetissõrmega helendavale ekraanile, kus paistsid planeedil paikneva asunduse koordinaadid.

„Sinna saad vastavaotstarbelise soomukiga. Ja kuna kahetsusväärse intsidendi tõttu on su kaaslane haigeruumis, siis tuleb Janek sinuga kaasa.”

„Kas ta relva kasutada oskab?” küsisin mehaaniku poole vaadates.

„Mitte eriti. Aga kui raske see ikka olla saab? Lihtsalt sihid ja vajutad päästikule.” ütles Janek, kes vahepeal oli kaptenisillale jalutanud.

„Nojah. Kui nii siis nii...” ütlesin Janeki vastuse peale muiates.

„Tähelaeva kaptenina ei saa ma sul lubada üksi maad avastama minna. Reeglid ei luba. Nii et sul tuleb siiski temaga leppida,” ütles kapten väga tõsise häälega.

„Ma saan sust aru... Aga see on siiski natuke nigel variant. Ekstreemolukorra tekkimisel pean ma siis ju nii enda kui ka tema seljatagust katma. Ja ta võib kogemata minu pihta tulistada.”

„Reeglid on reeglid,” ütles kapten Argal sellise tooniga, mis välistas vastuvaidlemise.

„Lähme, paneme siis kostüümid selga,” ütlesin mehaanikule ning hakkasin kiire sammuga relvahoidla suunas liikuma. Janek, kes oli minust peajagu lühem, pidi minu kannul püsimiseks kerget sörki tegema.

Relvahoidlasse jõudnud, tõmbasime endile lahinguskafandrid selga ja riputasime plasmarelvad rihmaga üle õla. Janek küll kohmitses natuke kiivrikinnituste kallal, kuid sai need siiski ise suletud.

„Täitsapoiss!” kiitsin ja lõin talle tunnustava laksu vastu õlga. Janek tõstis heameele märgiks pöidla.

„Nüüd jooksuga soomukisse!” ütlesin seepeale ja lükkasin ta relvahoidla uksest välja.

Soomuk oli musta värvi ja nurgeline, mõeldud mahutama nelja inimest ja kuni tonnijagu varustust. Tavaliselt on selle klassi kergsõjatehnikale külge installeeritud ka sihtmärgiotsijaga suurekaliibrilised laserrelvad. Sellel masinal neid aga ei olnud, sest meie missioon ei olnud sõjaline.

„Noh, edu siis!” soovis kapten Argal, kes neid ära saatma oli tulnud.

„Täname!” ütlesin ja käivitasin masina mootorid. Soomuk võttis kerge jõnksatusega paigalt ning kandis meid tähelaevast planeedi pinnale. Lülitasin sisse automaatse suunamääraja ning kui see hakkas masinat asunduse poole juhtima, nõjatusin mugavamalt istmele ja jälgisin armatuuril olevalt ekraanilt planeedi maastikku. Palju ma küll ei näinud, sest väljas valitses pilkane öö. Panin tähele vaid seda, et taimestik oli hämmastavalt sarnane Maa taimestikuga.

„Hei!” hüüatas Janek, kes samuti ainiti ekraane silmitsenud oli. „Kas sina ka seda nägid?”

„Nägin mida?”

„Üks valgete riietega tüüp jooksis just üle tee!”

„Käsijuhtimine!” karjusin masinale, ja kohe, kui armatuuril käsijuhtimisest märkuandev roheline tuli süttis, vajutasin piduri põhja. Soomuk peatus.

„Kus täpselt sa teda nägid?”

Janek näitas sõrmega ekraanile: „Jooksis siit sinnspoole.”

„Sina jääd autosse!” ütlesin ühe käega ust lahti lükates ja teisega relva haarates. „Teata kaptenile, et saavutasime kontakti!”

Hüppasin soomukist välja ja relva sisse ehitatud võimsat prožektorit sisse lülitades jooksin Janeki näidatud koha suunas.

Kammisin seda ala oma pool tundi, kuid ei leidnud kedagi. Kivise pinnase tõttu ei olnud ka jälgi võimalik näha. Niisiis otsustasin masina juurde tagasi minna.

Soomuki juurde jõudes nägin kohe, et midagi on valesti. Masina mõlemad uksed olid avatud ja seest immitses suitsu.

Uksest sisse kiigates leidin ka suitsuallika. See oli soomuki armatuuril olnud raadio, millest nüüd oli järgi vaid sulanud plastmasskäkk. Ilmselgelt plasmarelva töö. Aga kelle kaasabil? Võibolla oli Janek igavusest relvaga mängima hakanud? Samas tabas mu prožektorikiir Janeki istet, kus olid hiiglaslikud vereplekid.

Ronisin läbi masina ja nägin kiviklibule jäänud vererida. See viis umbes kilomeetri kaugusele jääva asunduse poole. Vandudes hakkasin vereplekkide järgi jooksma ja õige pea jõudsingi asunduse juurde. Majade vahele jõudes aeglustasin sammu ja liikusin ettevaatlikult edasi, hoidudes seinte lähedale.

Vererida juhatas mind asunduse keskel asuva suuremat sorti hoone juurde, mis oli nähtavasti siin elutseva kogukonna peastaap. Uks oli avatud ja seega astusin sisse, sõrm plasmarelva päästikul.

Hoone sisemus tundus kuidagi tuttavlik, kuid mul kulus siiski hetk aega, enne kui taipasin. See ehitis, kuhu olin sattunud, ei olnudki hoone... See oli IET – Inimkonna Esimene Tähelaev! Tuttav tundus see sellepärast, et ma olin seda laeva missiooni tarbeks, enne Maalt äralendu, tundma õppinud.

Seda tõdenud, jätkasin oma kadunud kamraadi otsingut, silmad kinnitatud üha kõhnemaks jäävale verejäljele, mis ühtäkki ühe ukse ees lõppes. Minu teadmiste kohaselt pidi see olema juhtimisruumi viiv uks.

Katsusin ettevaatlikult ust, püüdes võimalikult vähe kära teha. Uks oli lukustatud. Astusin sammu tagasi, keerasin plasmarelva võimsuse maksimumi peale ja vajutasin päästikule. Roheline sähvatus lõhestas koridoris valitsevat pimedust oma teel ukseni. Kostis kärgatus ning uks vajus praokile. Võtsin hoogu ja lõpetasin jalahoobiga plasmarelva töö; uks paiskus pärani. Veeretasin end välkkiirelt uksest sisse ning varjusin mingi kõvema konstruktsiooni – vist kommunikatsioonipuldi – taha.

„Üks...kaks...kolm...” lugesin mõttes ja hüppasin siis püsti, lastes prožektorivihul läbi ruumi libiseda. Ühes kaugemas nurgas tabaski valguskiir mingit inimesesarnast kogu seismas.

„Käed! Nii, et ma neid näeksin!” karjusin talle läbi kiivri valjuhääldi ja lasin prožektoril talle näkku paista.

Suur oli mu üllatus, kui ma tundsin tolles kogus ära... valges haiglarõivastuses Aleksei.

„Kuidas sina siia sattusid?” küsisin Alekseilt, teda kirbult laskmata. Aleksei ei vastanud. Tema näoilme oli tuim; jäi mulje, nagu ta magaks, silmad lahti.

„Käed üles!” käsutasin Alekseid igaks juhuks, sest ta ei olnud ennast meie kohtumisest saadik mitte karvavõrdki liigutanud, seistes ikka tuima näoga, käed vastu külgi surutud. Aleksei tõstis aeglaselt oma parema käe.

„Ettevaatlikult, või ma...” Mul jäid sõnad kurku kinni, kui ma nägin, mida ta käes hoidis. See oli verest tilkuv inimsüda. Nüüd alles märkasin tumedat kogu, mis vedeles Aleksei selja taga. Suunasin sellele valguse ning oma ehmatuseks tundsin ära Janeki. Teda oli ebainimlikult rapitud ja kogu ta sisikond vedeles Aleksei jalgade ümber.

„Miks sa seda tegid!?” karjusin mehele.

Aleksei ei vastanud. Selle asemel tegi ta kiire liigutuse, lennutades Janeki verest tilkuva südame minu poole. Liigutasin ennast, vältimaks südame lennutrajektoori, ning kaotasin Aleksei hetkeks sihikult. Seda ta vist ootaski, sest enne kui ma jõudsin relva tema poole tagasi keerata, jooksis ta urisedes minu poole. Tema käsi tabas mu kaitsekiivrit sellise jõuga, et ma suutsin vaid suure vaevaga jalgele jääda. Kiiver jäi terveks, kuid Aleksei käsi mitte – küünraluust paistis välja verine luuots.

Tundus, et hullunud mees ei märganudki oma vigastust, sest ta virutas mulle sama käega uuesti. Kostis veel üks raksatus ning nüüd rippus tema käsi õlavarre küljes vaid naharibade abil. Tema ründeind seevastu paistis aina kasvavat. Tema järgmist lööki teadsin oodata ja seeparast tõrjusin selle hõlpsasti, ise samal ajal soomustatud kindaga talle meelekohta virutades. Mees tuikus paar sammu tagasi ja ründas siis uuesti. Mina aga vajutasin päästikule ja nägin kergendustundega, kuidas roheline valgus Aleksei ruumi tagaseinale laiali laotas.

Olin Janeki laiba seljas soomukisse vedanud ja kihutasin nüüd tähelaeva poole. Kaptenile oli kindlasti vaja kõigest sellest aru anda.

Masina võimsate mootorite toel läbisin selle vahemaa kiiresti. Laeva laadimisluuk oli endiselt avatud ning masin seisis õige pea endises kohas.

Janeki keha jätsin autosse ja jooksin mööda kitsast koridori kaptenisilla suunas.

„Kapten!” hüüdsin ust lahti paisates. „Sa ei kujuta ette, mis...” Jäin jälle ehmatusest vait, sest kapten lamas lõhkikistud rinnakorviga keset ruumi. Jooksin laiba juurde ja kummardusin haava uurimiseks selle kohale. Selliseid purustusi tekitas ainult keskmise kaliibriga käsilaserrelv. Arvatavasti seesama, mis nüüd kaptenist paari meetri kaugusel põrandal vedeles.

Kapten oli tapetud! Aga kuidas? Jooksusammul kiirustasin kaptenisillal asuvate monitoride juurde ja käivitasin jälgimiskaamerate lindistused.

Esimesena otsustasin vaadata haiglaosakonna salvestust. Ekraanile tekkis pilt voodis lesivast Alekseist. Alguses vedeles ta seal rahulikult, siis hakkas ta metsikult rabelema. Mõnda aega rabelenud, rahunes ta maha. Kerisin linti edasi, kuni Aleksei uuesti rabelema hakkas. Siis juhtus midagi kummalist: Aleksei käsi väändus veidralt ja küünarvarrest tungis välja luuots. Ja järsku ta PLAHVATAS mööda ruumiseinu laiali, nagu oleks saanud tabamuse plasmarelvast. Meenus võitlus Alekseiga. Või õigemini – TEMA TEISIKUGA.

Mind hakkas see asi huvitama. Nüüd tahtsin näha kapteniruumi lindistust. Vajutasin vastavaid nuppe. Kapten ilmus ekraanile. Ta istus rahulikult laua taga ja trükkis midagi logiraamatusse. Äkitselt pöördus ta ümber ja jäi kedagi oma selja taga jahmunud ilmel silmitsema. Ta hüüdis midagi, haaras vöölt oma käsilaseri ja hüüdis uuesti midagi. Kapteni käitumine tundus äärmiselt kummaline, sest mina ei näinud ruumis kedagi. Äkitselt kapten tulistas seina poole, sinna, kus tema nähtamatu kaaslane oletatavasti viibima pidanuks ning... tema rinnakorv lendas tükkideks.

Ma tundsin külma higi mööda selga alla jooksmas. Kiiresti valisin otsepildi arstiruumist ja nähes arsti seal toimekalt ringi askeldamas, hingasin kergendatult. Seadsin oma sammud sinnapoole, sest droid võis midagi juhtunust teada.

Arstiruumiuks peaaegu et lendas hingedelt, kui ma selle lahti lõin. Arst pööras ennast minu poole. Tema tuimast näost oleks võinud välja lugeda imestust, kui ta küsis:

„Kas midagi juhtus?”

Olin hämmelduses. „Kas midagi juhtus!? Kõik on ju surnud!”

„Ma tean” Droidi ilmetu hääl hakkas mulle närvidele käima.

„Aga kuidas? Ma vaatasin kaamerate lindistusi! Kuidas midagi sellist juhtuda sai!?”

„Inimene on iseenda suurim vaenlane,” ütles arst ja naeratas.

Kohkunult astusin sammu tagasi. Droidid ei NAERA MITTE KUNAGI. Meie sünteetilisel ei olnud selleks otstarbeks vajalikku motoorikatki näkku installeeritud.

„Kuidas sa...?” Ma ei saanud küsimust lõpetada sest nüüd naeris arst juba laginal. Mina enam ei kõhelnud ja droidi naerev nägu aurustus mu relvast väljuvas rohelises kumas.

Jättes arsti aurava ja tõmbleva laiba sinnapaika, jooksin juhtimissillale, sest ma tahtsin võimalikult kiiresti sellelt planeedilt plehku panna.

Palavikuliselt nuppe ja lüliteid näppides õnnestuski mul laev stardieelsesse seisundisse saada ning ma hingasin natuke kergemalt. Nüüd oli vaja veel turvarihmad kinni tõmmata ja mootoritele elu sisse puhuda. Hakkasingi juhtpuldil vastavaid protseduure läbi viima, kui äkki tundsin, et ma ei ole ruumis üksi.

Pöörasin ümber ja... seisin silmitsi musta lahingskafandrit kandva mehega., kelles tundsin ära.. .iseenda.

Instinktiivselt vajutasin päästikule...

Autori illustratsioon.

Jutt: Käsikäes (Krafinna)

1.

Kehašampoon valgus pesemisrätikule nagu sperma. Valkjas, poolläbipaistev ja määratlematu konsistentsiga. Anni lasi vedelikul vajuda läbi kokkukägardunud kihtide, võttis rätiku ning hõõrus sellega keha. Rätik lõhnas nagu mandlid. „Mina lõhnan nagu mandlid,“ mõtles Anni, ja pesi ennast edasi. Lõhn valgus jalgadest kaelani, segunedes juustepesuvahendi veidi määratlematu värskusega. Annile meeldis ikka mõelda, et nõnda lõhnab meri, kui seal ei ole arutul hulgal vetikaid. Lõhnab nagu hilissuvine abajas. Nagu suudlus keset madalat merd. Õrn, hellitav, ja äärmiselt erutav.

Kuigi mälestustest oli möödas aastaid, olid need sama erksalt meeles nagu esimene kohtumine, mis naljakal kombel on samuti seotud veega. Jõgi on ju vesi? Voolav ja hoopis teistsugune kui meri. Vesi. Kuivamaalaste suvine Meka, mida mereäärsed lapsed hästi mõista ei oska. Jõevesi on alati jäine... Meri, meri läheb soojaks palavate päevade ja lämmide ööde aegu, säilitades sellesama värskuse, mis tuikleb jões.

Tumedate silmade ja helepruunide juustega määratlematus eas naine sundis ennast mõtlema kõigele sellele, mis oli ilus. Et peletada ligitikkuvat vaikust. Vaakumit iseeneses. Nutud olid nutetud, pisarad kuivatatud. Kui Melend ühel hommikul enam silmi lahti ei teinud, saabuski vaikus. Auk, tühi ruum, mis jääb järgi siis, kui lahkub inimene. Mida lähedasem, seda suurem ja kõrvukurdistavam. Sellist laadi vaikus, mis kisendab igas kuuldamatus registris.

Ta ei suutnud mõelda homsele. Tühjusele. Sündmuste horisondile. Kõik oli korraldatud. Algselt oli plaanis põletusmatus, et tuhk laiali raputada koduaeda või jumal teab kuhu, aga krematooriumis olid ajad kinni. Alles kahe kuu pärast võis mõelda tuhastamisele. Kuna see ei olnud variant, siis teha ei olnud suurt midagi. Päris omal käel ja oma aias põletamist ei tahtnud ta korraldada. Krematooriumist oli küll pakutud, et assisteerivad teda, aga pärast järelemõtlemist ei tundunud see mõte enam ahvatlev. Keegi ei taha elada majas, mille õues on korraldatud inimeste põletamine.

Niisiis, tavaline matus. Küllap Melend pöörab ennast hauas ringi, kui teada saab, et teda ei tuhastatudki. Vaimudesse ja kummitustesse Anni ei uskunud, kuigi talle oli kinnitatud kümme aastat järjest, et need on olemas. Teine maailm on olemas. Eksisteerib siinsamas, kohe meie kõrval. Aga noh, kui hakkabki kummitama, mis seal ikka. Melend oli abielu esimesel päeval teatanud selge sõnaga, et ei mingit hauakääbast. Ei mingit küngast, mida on vaja kraapida läbi kõikide poriaastaaegade. Aga eks aeg näitab ja Anni on esimene, kes saab aru, mis juhtuma hakkab. Või kui ei saa... ega seegi nii halb pole.

Natuke liiga napp hommikumantel ei suutnud peita Anni põlvi, kui ta läbi vihmamärja õue toa poole kiirustas. Tähed särasid, pilgutasid Annile oma miljonit silma. Ta ütles mõttes: „Melend“,  täpselt samal moel, nagu ikka saunast tulles. Ütles nime ja vaatas, pea kuklas, uurivalt taeva. Sageli, liigagi sageli langes täpselt samal hetkel täht. Kui palju neid lendavaid valguskerasid ikka jõuab näha, imestas ta ikka, aga näe, jõudis. Täna öösel langes suur ja ere täht, mis jättis taeva heleda viiru.

2.

Nad seisid vaikides omal kohal. Valvates ust ja aknaid, valvates ööd. Valvates naist. Noorem meestest vaatas viivu Annit, kui too tuli üle külmunud õue, rohi krabisemas jalataldade all, ja pööras pilgu ära. Kuigi Anni ei tähendanud talle palju rohkemat kui kena välimusega vennanaist, ei tahtnud ta mõelda homsele. Milline raiskamine. Kuigi naisi oli kolm korda rohkem kui mehi, ja üks vähem ei tähendanuks suurt midagi, ometi oli kogu selles olukorras midagi jubedat. Selles vaikses alistumises.

Hetkeks vilksas naine silmad Kullo poole ja astus temast mööda. Soe õhk uhkas üle mehe puhtaks kraabitud põskede, kui Anni avas esikuukse. Mehe vennana oli Kullo kohus jälgida olukorda, et asjad ei läheks käest. Küllalt oli neid juhtumeid, kus naine ei aksepteerinud Seadust, mis võeti alles paarkümmend aastat tagasi vastu, seoses riigikorra muutumisega. Selle taga seisis konkreetne partei, kes saavutas ülemvõimu tänu toonasele üldisele rahulolematusele valitsusega ja kehtestas paarikümne aastaga tugevakäelise, algselt kristlikest parameetritest lähtuva patriarhaalse diktatuuri.

Esialgu ei juhtunud midagi peale abordiseaduse vastuvõtmise. Alus illegaalseks tegutsemiseks oli loodud. Arstide poole hakkasid pöörduma vigastusega need naised, kes olid ise üritanud soovimatust lapsest vabaneda või olid lasknud seda teha med-koolist väljalangenutel. Isegi vaid meditsiinilise algõppe saanud inimesed muutusid tööga ülekoormatuks, rääkimata kõigist neist, kes teenisid lisaraha untsuläinud suhte tagajärgede korrastamisega. Kui laps juhtus sündima kasvõi väikseima väärarenguga, oli ämmaemanda kohus lõpetada elu, mis polnud jõudnud teha esimest hingetõmmet. Arstide tööpõld kasvas plahvatuslikult. Sellega seoses suurenes ka kontroll nii meditsiinitöötajate kui naiste üle. Range kontroll on aga jäänuk minevikust, niisiis isegi see ei suutnud pidurdada naiste tahet valitseda ise oma elu üle ja võtta vastu otsuseid, mis tundusid neile ainuõiged. Asjad jõudsid niikaugele, et abielus naised kinnistati mehe omandiks. Niipea kui oled abielus, kaotasid õiguse otsuseks elu ja surma üle. Kuni selleni välja, et mehe surma korral tabas sama saatus ka naist. Vahet ei olnud, mis mehega juhtus – jäi ta auto alla, haigus murdis maha või komistas ta kellegi noa otsa, naine pidi maetama koos mehega. Lapsed saadeti sugulaste juurde või kui sugulasi ei olnud, siis pansionaatidesse. Kõigele oli mõeldud.

Pole mõtet rääkidagi, et pulmaäri ja kõik sellega seonduv kukkus kolinal kokku. Nokk kinni, saba lahti. Niisiis, kui sai selgeks, et abielu kui selline ei ole enam ühegi naise unistus ja ka mehed muutusid selle suhtes veelgi tõrksamaks – keegi ei taha ju vastutada teise inimese surma eest – tuli ka sellele lahendus. Niipea kui mees sai täisealiseks, oli tal kohustus valida välja vastassoost abielukaaslane. See kohustus täitis nii mõnegi meesolendi õuduse, enamiku aga tõelise innuga, sest juba algklassides hakati poistele õpetama meheksolemist. Koos kõikide  füüsilis-vaimsete ettevalmistustega. Praktikaga. Taastati tüdrukute-ja poistekoolid. Segakoolide kui selliste aeg sai mööda. Tüdrukutele jagati teadmisi vaid mõnes valdkonnas, neid hoiti hoolega eemal teadusest ja teadmistest, infotehnoloogia vahenditest, selle asemel pidid nad omandama väga spetsiifilisi tarkusi. Tundides jagati ühelt poolt õpetusi sellest, kuidas mehi ja lapsi kõige paremini elu ja tervise juures hoida, teiselt poolt aga võimutses esoteerika. Horoskoobid, numeroloogia, tarokaartide lugemine, nõiavitsa kasutamine. Naised paisati tagasi aega, mil punane vöö tähendas keha müümist. Tüdrukutele anti ka põhjalik ülevaade koos praktikaga, kuidas meest seksuaalselt rahuldada. Kuidas teha nii, et mees funktsioneeriks täisväärtuslikult nii mehe kui inimesena. Sisuliselt õpetused, mida varasemal ajal jagati konkubiinile ja ehk kõrgema astme kaaslannale. Igaühele ei jagunud abielu naiste ülekaalu tõttu ühiskonnas, küll aga said need naised, keda mehed ei valinud, osutuda „õnnelikele“ kasulikeks. Meestele samuti, aga sellest ei räägitud.

Halastamatult juuriti vaid mõne aasta jooksul välja kõik see, mis viitas feminismile ja naisõiguslastele. Kõigele sellele, millega eelmised kümnendid olid hoogsalt tegelenud. Need aga, kes ei suutnud kohaneda, oma suud koomal hoida, vaigistati tasustatud ametitega või nad lihtsalt kadusid. Kõik oli korras, keegi neid taga ei otsinud, sest kirjade järgi saadeti nad üle piiri. Sinna, kus naised võisid vabalt rannas käia bikiinides ja veel napimate riietega. Siiski näisid kõik teadvat, mida see riigipiir endast kujutab.

Ehk väärib ka see märkimist, et riigipiir oli taaskord militaarse kaitse all. Keegi ei saanud lahkuda omatahtsi, keegi ei saanud isegi randa minna kartmata, et sinises mundris tegelased kinnipidamiskohta ülekuulamisele ei vii. Riigi tsiviilvõim oli ühendatud militaarvõimuga, kõrgeima astme sõjaväelane oli ühtlasi ka riigi president.

3.

Päev koitis selge. Verekarva valgus ujutas kalmistu üle. Haud ootas. Neid, keda pidi matma, ja neid, kes tulid kaasa. Matuse korraldamise oli enda kanda võtnud Melendi venna pere.

Matusepäeva hommikul avas Anni silmad. Nagu igal hommikul, tuli teda tervitama halli kasukaga kiisu, sättides ennast Anni kõhule nurruma. Ta oli kokku leppinud Elluga, et Kiizu jõuab kenasti uude koju. Anni ei suutnud taluda mõtet, et matusepäeva hommikul ei ole kassi, seda väikest jumalikku tapamasina moodi karvakera, ühes temaga hommikut tervitamas. Kassi hajameelselt silitades valdas naist teatavat sorti apaatia. Kogu eelneva päeva oli ta püüdnud peletada mõtteid peatsest äraminemisest. Sellest, et kõik see, mida ta seni on kogenud, asendab mittemillegiga. Kuigi mitmesugused õpetused, mis keskendusid hauatagusele elule, ütlesid, et kõik läheb edasi ja mitte midagi hirmsat ei juhtu pärast surma, kartis ta meeletult. Nii meeletult, et oli kogu selle aja, Melendi surmast kuni eilse õhtuni, tugevate rahustite all. Niimoodi ei olnud talle päriselt kohale jõudnud, mida tähendab tänane päev.

Kass lõhnas hästi, sama hästi kui ta ise. Linad olid libedad ja jahedad, sellised, nagu nad võiks kogu aeg olla. Hommik võiks kesta lõputult. Järgnev mõte tõmbas naise voodis kägarasse, kass volksas kõhu pealt minema ja Anni käsi sirutus rahustite järele. „Pole midagi, pole midagi, ka see läheb üle,“ ütles Anni endale, toppis kolm tabletti suhu ning jõi vett peale.

Pool tundi hiljem oli ta valmis üles tõusma. Linad ei olnud enam jahedad, tagasi voodisse lipsanud kassi karv ei tundunud pehme ja siidjana, õhk seisis. Kõigest oli ükskõik, aga ta sundis ennast riietuma, peeglisse vaatama ning juukseid korrastama. Isegi näo tegi pähe, sest ometi oli ju tähtis päev. Viimane päev.

Anni oli abiellunud Melendiga enne Seadust. Kui keegi oleks teadnud, kuhu elu edasi viib, ilmselt oleks ta raputanud selle maa mulla jalgadelt, kas üksi või koos Melendiga, ja läinud ükskõik kuhu. Pärast polnud enam midagi teha. Ta oli vangis. Omaenese riigis, omaenese abielus. Jäi vaid loota, et Melend elab temast kauem. Kui abielu esimestel aastatel oli see kõik nii loomulik, siis pärast Seaduse jõustumist muutus kõik. Kohustus hoida meest elus võttis Annilt rõõmu oma õnne üle. Jah, ta oli armastanud Melendit, nii nagu mitte kedagi teist. Ta oli olnud tohutult rõõmus pulmapäeval, oli üle elanud kõik kooselu algusega seotud vapustused, oli leidnud õnne väikestest asjadest. Seadus võttis talt armastuse ja nüüd võtab elu.

4.

Halli kasukaga kass vaatas, kuidas muld hakkas liikuma. Kuidas määrdunud sõrmeotsad kobasid õhku ja püüdsid seejärel mulda eemale tõrjuda.

Tund aega varem oli Kiizu Annit koju oodanud. Oma inimese asemel ilmus lagedale aga keegi tundmatu kahejalgne. Kass volksas voodi alla ja hindas olukorda. Kaua tal seda teha ei lastud, sest voodi alla jäämine ei tundunud üldse hea ideena, kui keegi kogu aeg käe ja harjavarrega edasi -tagasi udjas. Lõpuks lipsas Kiizu voodi alt minema, ja nii õnnetult, et sattus ühe teise kahejalgse käte vahele. Kiizu valjuhäälne protest jäi õhku rippuma, kui nad toppisid kassi kasti.

„Ole hea, sõida surnuaia juurest läbi,“ palus keegi. Teine keegi vaidles vastu. „Pole sul sinna enam asja.“ Paluv hääl jätkas: „Tahan õega hüvasti jätta. Rahva hulgas ei saanud.“ Edasi kostis veidraid hääli, mida oskavad teha vaid inimesed. Lurisevaid, ohkivaid ja kähedaid. Paistis, et sellest on kasu, sest mõne aja pärast peatus urisev masin, kuhu kasti vangistatud Kiizu oli topitud, vaikse liiklusega tänava ääres. „Ma lähen üksi,“ teatas naise hääl vastuvaidlemist mittekannataval toonil. Kiizu jälgis, kuidas autouks tehti lahti, ja tegi oma kõige kõvemat häält. Ta tahtis sellest rappuvast masinast välja ja kohe. Pealegi ei ole väga meeldiv oma pissi sees istuda... Naine tõlgendas seda kaasakippumise soovina, igatahes tundis kass ennast varsti õhus pendeldamas. Pärast pikka rappumist pandi kast maha. Võre tõsteti pealt. Naise käsi püüdis kassi kastist välja saada, aga Kiizu oli vääritust kohtlemisest sellises šokis, et surus ennast kasti nurka ja ainult kähises. Niipea aga, kui käsi püüdis talle pai teha, kargas ta hammaste ja küüntega, kõikide relvadega, millega loodus oli kaslased varustanud ja millest inimesed ilma jätnud, naise näo suunas. Naine ehmatas ning läinud ta oligi. Kiizu plagas elu eest, kuni kohani, kust inimese silmad teda ei näinud. Kuigi ta ise seda ei teadnud, on halli kassi väga raske märgata.

Kui tundus, et oht on möödas, hiilis Kiizu salamahti tagasi. Sinna, kuhu oli teda toodud. Kast oli kadunud, aga haud tundus huvitavana. Muld liikus.

5.

Melend, õigemini see, kes oli kunagi olnud Melend, tuiutas ringi vaadata. Haud oli avatud ja kuskilt kostis kolkimist. Mullane mehekolakas kössitas haua ääres, oskamata kuskile minna. Kuhugi ei olnudki minna. Tal puudus igasugune tahe ennast liigutada. Mõtted olid kaetud otsekui tsemendikihiga. Nad olid alles, kuskil, aga kättesaamatus kohas. Vurrukarva puudutus, mis varem oleks ta võpatama pannud, jäi tähelepanuta. Kass nuuskis innukalt mehe kätt. Melend vaatas loomakest tuima ükskõiksusega. Kiizu nihkus lähemale, uudishimulikult. Inimene lõhnas valesti, aga oli kindlasti oma inimene. Kõikide väliste tunnuste järgi.

Arusaamatu lärm jätkus. Melend vaatas allapoole ja nägi, kuidas kellegi käsi sirutus ülespoole. Mees ei suutnud meelde tuletada, miks peaks olema seal all kellegi käsi. Ilma igasuguse mõtteraasuta kraapis ta mulla tagasi hauda. Nüüd on kindel, et käsi püsib seal paigal. Kass oli veidi häiritud kogu sellest rabelemisest, aga pärast seadis ennast Melendi juurde sisse. Kohe reie vastu.

Ta kössitas omaenda haua juures kuni varavalgeni. Seni, kuni kostis lohisevaid samme. Pühkivaid. Miski lähenes aeglaselt, miski, mis lõhnas nagu toit. Nagu magus vesi. Midagi liigitas ennast selle ajju ladestunud tsemendikihi all. Tahe süüa. Tahe juua. Melend ajas ennast ebakindlalt jalule. Kiizu oli jalul enne teda ning vupsas eemale. Toit lõhnas nii meeletult hästi. See oli peidus kusagil seal pükste, kampsuni ja juuste all. Melend oli selles kindel. Tegelikult lõhnas ka väike karvane olevus hästi, see, kes oli roninud talle kaissu, aga tundus kuidagi vale seda olevust, kes pressis ennast tema ligi, ära juua. Pealegi mõjus kassi nurr kuidagi rahustavalt.

6.

Ellu vähkres rahutult voodis. Ta nägi üha uuesti ja uuesti stseeni, kus muld vajus kalmul vaikselt sissepoole ja nähtavale ilmus üks käsi. Ta nägi, kuidas keegi upitas ennast hauast välja, aga unenäos ei saanud päris täpselt aru, kes see oli. Lisaks sellele laulis kuskil mingi naiskoor ja kõige tipuks hakkasid puhkpillid üürgama. Ta ärkas üles sõnade peale: „Olge kõik tasa ja kuulake nüüd – kostab säält kaugusest kellegi hüüd!“

Kui naine pärast viieminutilist laepõrnitsemist otsustas, et aitab küll, ta peab ikka minema surnuaeda ja vaatama, kuhu Anni kass kadus, lamas ta voodis tikksirgena veel pool tundi. Unenägu oli nii võimas, et ta otse kuulis koori laulmas: „Ja puhugu vastu sull’ surmatuul ja lennaku vastu sull’ surmakuul“. Rääkimata teistest kaadritest. Hirmust ei ole kunagi liiga lihtne jagu saada, aga tass värsket kohvi ajas asja ära.

Melend oli mitu aastat tagasi astunud Ellu ellu. Nii nagu inimesed seda vahel ikka teevad. Muuhulgas oli ta Ellule usaldanud saladuse. Sellise, mis ajanuks ka kõige külmema kõhuga inimesel kõrvatagused higistama, kui see nii naljakas ja lihtsalt vale poleks olnud. Saladus seisnes lühidalt selles, et kogu see esoteerika, mida noortele naisinimestele õpetati, oli tõsi. Koos lisadega. Üks lisadest oli see, et inimesest võib saada zombi. Tavaliselt ei saa, aga võimalus kui selline on täiesti olemas. Näiteks siis, kui enne matmistseremooniat langeb täht ning keegi ütleb sel hetkel sinu nime. Juhus on fenomenaalselt väike, aga võimalik. Ehk siis 0000001,1%. Ellu oli maininud seepeale, et jah, sel juhul on zombistumine väga tõenäoline. Sõnade kinnituseks otsis ta riiulilt üles Pratchetti raamatu ja luges ette. Nad olid palju naerda saanud.

Seepärast põikaski Ellu pärast matust surnuaialt läbi. Et olla kindel, et ühtegi zombit seal ringi ei hulgu. Räägiti ka, et zombide ülestõusmise vastu pidi aitama väike annus otse veenist võetud verd. Või mõjuma vastupidiselt. Anni ei olnud selles päris kindel, niisiis poetas ta hauale vaid poole kaasa võetud verest.

7.

Kiizu tuli, saba seljas, Ellule surnuaia väraval vastu. Ta oli ju päris inimsõbralik kass, kuigi eelmine päev tõestas pigem vastupidist. Ellu võttis kassi sülle ja asutas end minema.

Ta ei märganud, kuidas kümne meetri kaugusel , puude vahel, seisis üks mullane kogu. Seisis ja vaatas, kuidas Ellu võttis kassi sülle ja hakkas minema. Mehe nägu, käed ja riided olid täis verd. Surnuaiavahil ei olnud võimalustki, Melendi nälg oli liiga suur. Ka nüüd tundis Melend tohutut nälga, aga midagi liigutas selle tiheda klombi all, mis varjutas kõiki ta mõtteid. Midagi sellist, mis ei lasknud näljal võitu saada, vaid mis naelutasid ta puu najale vaikselt õõtsuma.

Kui Ellu oleks tagasi vaadanud, oleks ta näinud, kuidas puust eraldus ebakindlalt kõndiv kogu. Midagi oli end Melendis liigutanud, ja seesama midagi sundis teda tagant. Kõndima haua suunas, mida ilustas plaat, mis teatas, et siin puhkab kunstnikepaar, aga keegi pole perfektne. Koos asjakohaste nimede ja daatumitega. Kui Melend oleks seda lugeda , küllap oleks turtsatanud. Vennad, eh?

Melend laskus haua juurde käpakile. Jah, see miski, mis ajus oli tuletanud ennast meelde, oli siinsamas. Ta kraapis haua metoodiliselt lahti, hoolimata sellest, kuhu muld sattus. Ja muld sattus igale poole, kaasa arvatud verekihile Melendi nahal, sellele, mis polnud veel jõudnud paakuda. Käsi oli ikka veel seal. Ta võttis käest kinni, sikutas ja sikutas. Käsi tegi õõvastava plumpsatuse, ning seal ta oligi. Melendi süles.

Mees tunnistas natuke aega saaki. Käsi tundus kuidagi olulisena. Ta võttis käe sõrmedest kinni, ja asutas ennast teele. Nälg nõudis oma ja ta ei olnud sellest pargivahist kõhtu täis saanud. Vaikse häältekumina suunas, mis jõudsid surnuaia puude vahele kõrvalasuvalt tänavalt.

Nii vaaruski ta minema. Käsikäes vastu päevale.

Raamatukatkend: „Kuutolmu varing” (Arthur C. Clarke)

Pat Harrisel oli au töötada Kuu ainsa laeva kaptenina ja see meeldis talle väga. Kui reisijad Selene pardale trügisid ja aknakohtade pärast võistlesid, mõtles ta, milline reis neid seekord ootas. Tagavaatepeeglist paistis preili Wilkins, kes nägi oma sinises Kuu Turismikomisjoni vormis väga šikk välja ja tegeles tavapärase reisijate tervitamisega. Kui nad olid samas vahetuses, püüdis kapten temast mõelda kui preili Wilkinsist, mitte Suest – see aitas tööle keskenduda. Aga ta polnud kunagi aru saanud, mida naine temast arvas.

Siin polnud ühtki tuttavat nägu, täiesti värske kamp, kes ootasid esimest kruiisi õhinaga. Enamik reisijaist olid tüüpilised turistid: eakad inimesed, kes külastasid maailma, mis oli nende nooruses kättesaamatuse sümbol. Varastes kolmekümnendates reisijaid oli vaid neli-viis, ilmselt puhkusele sõitnud tehniline personal mõnest kuubaasist. Pat oli avastanud üsna tabava rusikareegli: kõik vanad inimesed tulid Maalt, noorukid aga elasid Kuul.

Aga Janu meri oli neile kõigile uus. Hall tolmune tasandik, mis ulatus Selene vaatlusakende taga lõputult kaugusesse, tähtedeni välja. Mere kohal rippus Maa kahanev poolkaar, tardunud oma kohale taevasse, kust see polnud liikunud juba miljard aastat. Emamaa ere sinakasroheline valgus heitis sellele veidrale paigale külma sära – ja külm oli siin tõepoolest, maapinnal ehk kolmsada kraadi alla nulli.

Keegi poleks palja silmaga vaadates aru saanud, kas meri oli vedel või tahke.  See oli täiesti tasane ja ilmetu, puutumata arvukatest pragudest ja lõhedest, mis muidu kõikjal viljatu taevakeha pinda katsid. Mere monotoonset üksluisust ei rikkunud ainuski küngas, rahn või kivitükike. Ükski meri Maal – isegi mitte väike tiik – polnud iial nii tasane.

See meri koosnes tolmust, mitte veest ja oli seega kõigile inimteadmistele võõras – ning seetõttu see ka paelus ja peibutas neid. Peen kui talgipuru, vaakumis isegi kuivem kui Sahara aher liiv, voolas see tolm sama hõlpsalt ja kergelt kui mistahes vedelik. Tolmu sisse kukkunud rasked esemed kadusid hetkega, ainsagi plartsatuseta, oma olemasolust jälgegi jätmata. Mere reetlikul pinnal ei saanud liikuda miski peale väikeste kahekohaliste tolmusaanide – ja Selene, ootamatu kombinatsiooni kelgust ja bussist, mis ei erinenudki nii väga lumesaanidest, mis terve põlvkonna eest Antarktika uksed avasid.

Selene ametlik nimetus oli Tolmuristleja, Mark I, ehkki nii palju kui Pat teadis, polnud Mark II isegi mitte visandina olemas. Seda võis nimetada laevaks, paadiks või kuubussiks, nagu tuju tuli; Pat eelistas paati, sest see vältis segadust. Seda sõna kasutades ei võinud keegi teda kosmoselaevade kaptenitega segi ajada – ja kosmosekapteneid oli muidugi jalaga segada.

„Tere tulemast Selene pardale,“ ütles preili Wilkins, kui kõik olid istet võtnud. „Kapten Harrisel ja minul on suur rõõm teid tervitada. Meie reis kestab neli tundi ja esimeseks sihtkohaks on Kraatrijärv sada kilomeetrit ida pool Ligipääsmatutes Mägedes...“

Pat pani tuttavat sissejuhatust vaevu tähele, ta keskendus stardiprotseduurile. Selene oli põhimõtteliselt maapinnal liikuv kosmoselaev. Pidigi olema, sest ta reisis vaakumis ja tal tuli oma habrast lasti vaenuliku välismaailma eest kaitsta. Ehkki Selene ei lahkunud kunagi Kuu pinnalt ja teda viisid edasi elektrimootorid, mitte raketid, oli tal tõelise kosmoselaeva põhivarustus ja see kõik tuli enne lahkumist üle kontrollida.

Hapnik korras, võimsus korras, raadio korras. („Halloo, Vikerkaare baas, Selene sidekontroll. Kas te kuulete minu majakat?“) Inertsnavigaator nullitud. Õhulüüsi turvalukk sisse lülitatud. Kabiinilekke detektor korras. Sisevalgustus korras. Plank lahti ühendatud. Ja nii edasi, rohkem kui viiskümmend artiklit, mis endale häda korral automaatselt tähelepanu tõmbasid. Aga Pat Harris, nagu kõik eakamad kosmosemehed, ei lootnud kunagi automaatsetele hoiatustele, kui võis kontrolli ise läbi viia.

Lõpuks sai ta valmis. Peaaegu hääletud mootorid hakkasid pöörlema, aga labad olid veel tolmused ja Selene vaevu värises oma ankrukaablites. Siis lükkas ta pakpoordi tiiviku kõrgemale käigule ja laev hakkas tasapisi paremale pöörama. Kui Selene oli sadamahoonest eemal, seadis Pat laeva otseks ja lükkas gaasi edasi.

Täiesti uudse disainiga arvestades allus laev imeliselt hästi. Siin polnud aastatuhandete katse-eksituse vilju, mis ulatuksid tagasi esimese neoliitikumi inimeseni, kes palgi jõkke tõukas. Selene oli esimene omasugune, sündinud paari inseneri peas, kes istusid töölaua taha mõttega, kuidas ehitada sõiduk, mis võiks liuelda üle tolmumere.

Mõned neist, kahtlemata vana jõge meenutades, tahtsid ahtrisse vesiratta ehitada, aga lõpuks jäid tõhusamad pinnaalused tiivikud peale. End läbi tolmu puurides ja laeva enda ees lükates tekitasid need raja, mis meenutas äärmiselt kiiret mutti, aga kadus mõne sekundiga, jätmata merre mingit märki laeva möödumisest.

Port Rorise jässakad rõhukuplid kadusid kiiresti silmapiiri taha. Vähem kui kümne minutiga oli sadam silmist kadunud ja Selene jäi täiesti üksi. Laev hõljus millegi keskel, mille jaoks polnud nime üheski inimkonna keeles.

Pat lülitas mootorid välja, lasi laeval tasapisi peatuda ja ootas, et ümberringi võtaks maad vaikus. See oli alati nii: reisijatel läks pisut aega, et ümbruse veidrust aduda. Nad olid lennanud läbi kosmose ja näinud ümberringi tähti, nad olid vaadanud üles – või alla – Maa sädeleva palge poole, aga see oli midagi muud. Ei maa ega meri, ei õhk ega kosmos, vaid veidike kõike.

Enne kui vaikus rusuvaks muutus – kui ta liiga kaua ootas, võis keegi kartma hakata – tõusis Pat püsti ja pöördus reisijate poole.

„Tere õhtust, daamid ja härrad,“ alustas ta. „Loodan, et preili Wilkins tegi teil olemise mugavaks. Tegime siin peatuse, sest see on hea koht, et teile merd tutvustada – et te nii-öelda üldmulje kätte saaksite.“

Ta viipas akende poole, nende taga laiuvale tontlikule hallile avarusele.

„Mis te arvate,“ küsis ta vaikselt, „kui kaugel on meie silmapiir? Teisisõnu, kui suur üks inimene teile paistaks, kui ta seisaks seal väljas, kus tähed maaga kohtuvad?“

Paljalt silma järgi ei saanud keegi sellele küsimusele vastata. Loogika ütles, et Kuu on väike taevakeha ja silmapiir peaks olema väga lähedal. Aga meeled rääkisid hoopis teist keelt: nende järgi oli see maa täiesti tasane ja ulatus lõpmatusse. See jagas universumi kaheks ning rullus tähtede all lõputult edasi...

Illusioon ei kadunud kuhugi ka siis, kui selle põhjust teada. Silm ei suuda vahemaid hinnata, kui pole millelegi keskenduda. Pilgud libisesid abitult üle ilmetu tolmuookeani. Seal polnud isegi Maa atmosfääris vältimatut pehmet hägu, mis lähedusest või kaugusest aimu annaks. Tähed olid liikumatud valgustäpid, kuni ebamäärase silmapiirini välja.

„Uskuge või mitte,“ jätkas Pat, „siin võib näha vaid kolme kilomeetri kaugusele. See teeb kaks miili neile, kes pole veel suutnud meetermõõdustikule üle minna. Tean, et silmapiir näib olevat paari valgusaasta kaugusel, aga sinna võiks kõndida kahekümne minutiga, kui selle tolmu peal oleks võimalik kõndida.“

Ta läks tagasi oma kohale ja pani mootorid tööle.

„Järgmised kuuskümmend kilomeetrit pole suurt midagi näha,“ hõikas ta üle õla, „nii et hakkame liikuma.“

Selene sööstis edasi. Esimest korda võis tajuda tõeliselt suurt kiirust. Rada laeva järel muutus pikemaks ja tormilisemaks, kui pöörlevad tiivikud raevukalt tolmu hammustasid. Nüüd paiskus tolm mõlemal pool Selenet õhku suurte tontlike pilvedena. Kaugusest võis Selene paista lumesahana, mis tungib jäise kuu all läbi talvise maastiku. Aga need hallid aegamisi kokku vajuvad kuhjad polnud lumi ja nende teed valgustav lamp oli planeet Maa.

Reisijad lõõgastusid ja nautisid sujuvat, peaaegu hääletult sõitu. Kuule lennates olid nad kõik sadu kordi kiiremini liikunud, aga kosmoses ei saanud kiirust tajuda, palju põnevam oli niiviisi nobedalt üle tolmu libiseda. Kui Harris pööras Selene järsku kurvi, pannes laeva laias kaares tiirlema, jõudsid nad peaaegu järele peenele langevale loorile, mille tiivikud taeva poole paiskasid. Tundus lausa vale, et see uskumatu tolm võis tõusta ja langeda nii puhtas joones, õhutakistusest täiesti puutumata. Maal oleks see mitu tundi hõljunud – võib-olla päevi.

Niipea, kui laev oli kindla kursi sisse võtnud ja ümbruses ei paistnud midagi peale lageda tasandiku, hakkasid reisijad tutvuma kirjandusega, mis oli ettenägelikult nende käsutusse antud. Igaühel oli kaust fotode, kaartide, suveniiride („See dokument tõendab, et hr/pr/prl .... on purjetanud Kuu meredel tolmuristleja Selene pardal“) ja informatiivse tekstiga. Piisas selle lugemisest, et saada teada kõik, mis neid Janu mere kohta huvitas, ja ehk pisut enamgi.

Enamik Kuust, nagu nad lugeda võisid, oli kaetud õhukese tolmukihiga, tavaliselt mitte üle paari millimeetri. Osa sellest moodustas kosmiline prügi – vähemalt viie miljardi aasta jooksul Kuu kaitsetule pinnale langenud meteoriitide jäänused. Osa oli pudenenud kuukalju küljest, kui see päeva ja öö äärmuslike temperatuurierinevuste mõjul paisus ja kahanes. Kust see tolm ka ei pärinenud, oli see nii peen ja ühtlane, et voolas nagu vedelik, isegi Kuu nõrgas gravitatsiooniväljas.

Aja jooksul oli tolm mägedest madalikele triivinud, moodustades tiike ja järvi. Esimesed avastajad olid seda ette näinud ja tavaliselt selleks valmistunud. Aga Janu meri tuli üllatusena: keegi polnud oodanud rohkem kui paarisaja kilomeetrise läbimõõduga tolmukogumit.

Kuu merede mõistes oli see väga väike; astronoomid polnud seda kunagi ametlikult tunnustanud, märkides, et tegu oli vaid väikese osaga Sinus Rorisest, Kaste lahest. Nad protesteerisid, kuidas saaks osa lahest olla terve meri. Aga Kuu Turismikomisjoni reklaamikirjutaja leiutatud nimi jäi nende vastuväidete kiuste külge. See oli vähemalt sama sobiv kui teised niinimetatud merede nimed: Pilvede meri, Vihma meri, Vaikuse meri. Rääkimata Nektari merest...

Brošüür sisaldas ka rahustavat informatsiooni, mis pidi hajutama ka kõige närvilisema reisija hirmud ja näitama, et Turismikomisjon oli kõigele mõelnud. „Teie turvalisuse huvides on rakendatud kõik võimalikud ettevaatusabinõud,“ kuulutas voldik. „Selenel on hapnikuvarusid rohkem kui nädalaks ja igast esmatähtsast seadmest on kaks eksemplari. Automaatne raadiomajakas edastab teie positsiooni regulaarsete vahemike tagant ja väga ebatõenäolisel juhul, kui laev peaks kaotama kogu võimsuse, veab Port Rorise tolmusaan teid koju vaid väikese viivitusega. Eelkõige pole põhjust muretseda halva ilma pärast. Ükskõik kui halb meresõitja te ka poleks, Kuul on võimatu merehaigeks jääda. Janu merel pole kunagi torme, see on alati tasane ja vaikne.“

Need viimased lohutavad sõnad olid kirjutatud heas usus, sest kes oleks võinud arvata, et need peagi vääraks osutuvad?

Kui Selene Maa valguses vaikselt läbi öö kihutas, ajas Kuu oma asju edasi. Pärast aastatuhandete pikkust und oli tegemist korraga palju. Viimase viiekümne aastaga oli siin rohkem juhtunud kui eelmise viie miljardi aasta jooksul, ja peagi pidi veel rohkem sündima.

Esimeses linnas, mille inimkond oli väljaspool oma koduplaneeti rajanud, jalutas peaadministraator Olsen pargis. Ta oli pargi üle väga uhke, nagu kõik Port Claviuse kakskümmend viis tuhat elanikku. See oli muidugi väike, kuigi mitte nii väike, nagu vihjas see neetud telekommentaator, kes kutsus parki „suurusehullustusega vaateaknaks“. Ja Maal polnud kindlasti ühtki parki, aeda ega muud paika, kus võis näha kümne meetri kõrguseid päevalilli.

Kõrgel pea kohal triivisid mööda õhukesed kiudpilved – või nii vähemalt näis. Loomulikult olid need vaid kupli siseküljele kuvatud kujutised, aga illusioon oli nii täiuslik, et mõnikord äratas see peaadministraatoris koduigatsuse. Koduigatsuse? Ta parandas end: tema kodu oli siin.

Aga sügaval oma südames teadis ta, et see polnud tõsi. Tema laste jaoks ehk, aga mitte talle. Tema oli sündinud Maal, Stockholmis, lapsed Port Claviuses. Nemad olid Kuu kodanikud, teda aga liitsid Maaga sidemed, mis võisid aastate jooksul nõrgeneda, kuid ei murdunud iial.

Vähem kui kilomeetri kaugusel peakupli kõrval vaatas Kuu Turismikomisjoni juht viimast tuluaruannet ja lubas endale kerget rahulolu. Nad jätkasid eelmise hooajaga võrreldes arengut – mitte et Kuul olnuks aastaaegu, aga siia tuli märgatavalt rohkem turiste, kui Maa põhjapoolkeral saabus talv.

Kuidas huvi ülal hoida? See oli alati probleem, sest turistid tahtsid vaheldust, neile ei saanud järgemööda üht ja sama asja ette sööta. Seninägematu maastik, nõrk gravitatsioon, Maa-vaated, pimeda külje saladused, erakordne taevas, pioneeride asundused (kus turistid polnud niikuinii alati teretulnud): kui need said juba kirja, mida Kuul veel pakkuda oli? Kui kahju, et Kuul polnud veidrate kommete ja veel veidrama välimusega pärismaalaseid, keda külalised võinuks kaameratega klõpsida. Paraku pidi suurimat Kuult leitud eluvormi mikroskoobiga vaatama ja sellegi eellased saabusid Lunik 2 pardal, vaid kümmekond aastat enne inimesi.

Volinik Davis soris mõttes läbi viimase telefaksi sisu, mõeldes, kas võiks sellest abi leida. Otse loomulikult oli seal tavaline palve mingilt telekompaniilt, millest ta kuulnudki polnud, mis kibeles kangesti Kuust veel üht dokumentaalfilmi tegema – kui kõik kulutused kinni maksta. Sellele kavatses ta kindlasti eitavalt vastata; kui ta oleks kõik niisugused pakkumised vastu võtnud, olnuks tema osakond peagi pankrotis.

Siis oli veel sõnaohter kiri tema kolleegilt New Orleansi Linnastu Turismikomisjonis, kes pani ette personali vahetuse. Tal oli raske näha, kuidas sellest Kuule või New Orleansile kasu tõuseks, aga see ei maksnud midagi ja võis luua head tahet. Ja siis – palju huvitavam – palve Austraalia veesuusatamise meistrilt, kes uuris, kas keegi oli kunagi proovinud Janu merel suusatada.

Jah, see oli kahtlemata huvitav idee; teda üllatas, et keegi polnud varem proovinud. Võib-olla oligi, Selene või mõne väiksema tolmusaani taga. Igatahes tasus seda katsetada; ta otsis alati uusi meelelahutuse võimalusi ja Janu meri kuulus ta isiklike lemmikprojektide hulka.

Sellest projektist aga sai kõigest paari tunniga tõeline õudusunenägu.

Kuutolmu varing

Arthur C. Clarke

Tõlkinud Martin Kirotar

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Copyright © 1961 by Arthur C. Clarke

Raamatukatkend: „Tondilatern“ (Joel Jans)

Unenägu

Tohutu masin rippus keset pimedust ja selle generaatorit, võrejaid antenne ja kondensaatoreid läbistasid kolossaalsed energiapahvakud. Kogu süsteem nagises ja ulgus nagu piinlev loom.

Kohutav ängistus pigistas Rajari rinda.

Aegamisi hakkasid üle kogu ta keha levima suurest pingest värinad, ta higistas - palavus, hirm, teadmatus. Võpatades ärkas ta oma voodis. Tuba oli pime ja higi nõrgus mööda ta keha, kuigi Rajar oli unes sipeldes teki mahaajanud. Ta püüdis südame hullumeelset pekslemist kontrolli alla saada ja hingas nii rahulikult, kui suutis. Masina detailid hõõgusid endiselt ta silme ees.

Aegamööda unenäo erksus ja mõju kahanesid ning tegid ruumi reaalsusele. Rajar kuulas toa teises nurgas magava vanema venna ühtlast norskamist ja jäi aegamööda ka ise uuesti magama.

Kohtumine

Rajari kodu asus Elva vanimas piirkonnas, jõe lähedal, ning see ühekordne luitunud puumaja oli üheaegselt nii selle kandi vanim kui ka silmatorkamatuim ehitis. Selle ehitanud gruusia töölistel oli olnud vaja lihtsat ja praktilist varjualust, kus raudtee ehitamise ajal viibida. See, et antud maja tahetakse veel rohkem kui sada aastat hiljem kasutada, neil too hetk pähe ei tulnud. Hiljem avastasid selle koha tänu raudteele ka tartlased ning aegamööda kerkisid Rajari kodu ümber paljud  märksa uhkemad ja ilusamad ehitised, mis peitsid esmaasuka enda varju ning määrasid unustusse.

Poisi koolitee kulges piki raudteed läbi metsa ning mööda kohalikust surnuaiast. See oli pikk ning tüütu ja pealegi natuke ka kõhedavõitu tee, ning seda mitte surnuaia, vaid hoopis metsast jõllitavate puuloomade tõttu, kes hämaramatel ja unistel hommikutel tundusid rohkem koletiste kui sõbalike metsaelajate moodi.

Surnuaed ise oli vana. Sellest andsid tunnistust roostest mullitavad ristid, loetamatuks sammaldunud hauakivid ning lõputud read unustatud hauaplatse. Paar värsket hauda tundusid kõige selle kõdu keskel suisa sobimatud. Nagu oleks keegi visanud kompostihunnikule paar värvilist torti. Rajar ol surnuaiast möödudes nõnda oma mõtetesse süvenenud, et oleks äärepealt vastutulijaga kokku põrganud.

„Kuule, peremees, ega sul sortsu viina ei ole?“Viimasel hetkel jõudis Rajar parmu välimusega mehe eest kõrvale põigata. Joodik oli pikka kasvu ja längus õlgadega, tema nägu oli peaaegu täielikult paksude räpaste karvade all peidus. Silmad tundusid selles karvameres kahe musta auguna. Nende pilgud ristusid ning Rajar võpatas parmu silmist kumavast kurbusest. Rajarile tundus, kuidas sellest näost õhkuv nukrus levis üle kogu tema, üle kogu surnuaia ning linna. Kõik muutus halliks, masendavaks ja pleekinuks. Kõik hea oli justkui juba olnud, kadunud, mahamaetud, kõdunenud, ja jäänud kuskile kaugele kättesaamatusse ajahämarusse.

See  tunne oli nii ehmatavalt tugev, et Rajar pistis mõtlemata jooksu. Ta ei peatunud enne, kui surnuaia väravgi oli juba kaugel seljataga. Ta peatus, tundes põletavat häbi, et ta oli lasknud ühel suvalisel joodikul end nõnda rööpast välja viia.

„Pagana argpüks,“ pomises Rajar nina alla. „Või sortsu talle vaja, ta ise on üks paras Sorts.“

Õnneks peale joodiku vist kedagi rohkem juhtunu tunnistajaks ei olnud. Rajar surus käed rusikasse, kohendas õlalt kohe-kohe mahalibisevat kotti ning kiirustas vastumeelselt kooli poole edasi.

Kooli fuajees tervitas teda vaikus ja soojus. Kell oli juba tundidesse helisenud ning oma ebaõnne kirudes sööstis Rajar garderoobi, lennutas jope, salli ning mütsi nagisse ja tahtis just välja tormata, kui kuulis hääli.

„Vahi-vahi, kus on alles miniseelik ja ülepõlvesukad! Milline ilus väike litsike!“ sõnas üks poisihääl ilaselt.

„Ära eksis vist. Ega meil pole siin kahjuks lõbumaja," irvitas teine.

Rajar peatus järsult ja piilus uudishimulikult läbi rippuvate rõivaste ja traatvõrest seina. Kõrval garderoobis olid kaks üheksanda klassi poissi ja üks ehmunud näoga tundmatu tüdruk. Poisse teadis ta mõlemaid, kuigi nimed ei meenunud. Ta tundis neid tüüpe, neil oli pidevalt midagi koolikaaslaste kallal naaksuda.

Rajaril tõmbusid käed rusikasse. Täpselt samasugused klounid olid lükanud Rajari nurka ka siis, kui poiss ise kunagi esimesse klassi astus. Kuid temal oli vanem vend, kes tülinorijatele koha kätte näitas. Toda tüdrukut polnud Rajar aga kunagi näinud, küllap mõni õnnetu uustulnuk, keda nüüd „paika pandi“. Ta kargas garderoobist välja ja kiskus naaberboksi ukse lahti.

„Kuulge, jobud, jätke järgi!“ käratas ta.

Mõlemad üheksandikud pöörasid Rajari poole ja, nähes enda selja taga gümnasisti, peegeldus nende näol hetkeks ehmatus ja nõutus. Aga nad kogusid end kiiresti ja ülbus voolas nende olekusse tagasi.

„Mingi sinu eit või?“

Rajar muigas.

„Ei, ma imestasin lihtsalt, et teile tüdrukud meeldivad. Mõtlesin alati, et olete peded.“

Pedesolvangu peale ei saanud nii kõvad mehed enam niisama lihtsalt ära kõndida, aga gümnasist oli ikkagi gümnasist, selliseid rünnates oli oht ise peksa saada. Kuid üks neist püüdis siiski oma au veel päästa.

„Kus nüüd tegi nalja... Kusejunn!“

Rajar  virutas talle kiiresti ja tseremoonitsemata vastu vahtimist. Poiss tuikus ootamatust hoobist tagasi ja Rajar läks talle järele.

„Kes ma olen?“ nõudis ta tüübilt ja virutas uuesti rusikaga näkku.

„Käi põrgu!“ kilas kiusajast pekstavaks muutunu nagu väike põrsas ja üritas temast mööda pugeda, kuid Rajar rabas tal pusakapuutsist kinni ega lasknud enam lahti.

„Lauri, tule appi!“ hüüdis too sõbrale, aga Lauri puges juba Rajarist teiselt poolt mööda ja lippas oma klassi suunas nii, et koridorkõmas.

„Kes ma olen?!“ nõudis Rajar uuesti.

„Mul on vanem vend kummiboksis tööl, ta tuleb annab sulle peksa!“ vigises kiusaja.

„Aga mul on isa poksija!" teatas Rajar  ja virutas tüübile lahtise käega vastu pead. „Kui vaja, siis peksab ka su luuserist venna surnuks!"

Ta  tõukas kiusaja endast eemale ja virutas talle veel jalaga tagumikku. Kiusaja koperdas mitu meetrit edasi, kukkus käpukile, kargas siis püsti ning, heitnud veel korra Rajarile vihkamisest nõretava pilgu, pistis samuti jooksu.

Rajar  vaatas tüdruku poole. See oli ehmunult garderoobi nurka tõmbunud ja surus kahe käega roosat „Hello  Creepy“ kirjaga seljakotti vastu rindu.

Esimesest pilgust oli selge, miks nood kaks tüdrukule külge hakkasid. Too nägi tõepoolest välja selline, kellest juba niisama lihtsalt mööda ei vaata. Ta nägi välja väga... Sõna vormus Rajari peas aeglaselt... Selline... Naljakas ja... Nunnult... Nagu armas või... Midagi. „Hello Creepy“ logoga pitsiline minikleit, igasuguseid pisikesi karvaseid tupsukesi ja muid nunnusid kulinaid täis randmed, põlvini, roosa lehviga mustad sukad, lipsuga kingakesed, ebamaised, pikad roosad kiharad... Neisse viimastesse Rajari pilk jahmunult ka takerdus.

„Kas sul on parukas peas?“ küsis ta.

„Jah,“ vastas tüdruk arglikult.

„Miks?“

Tüdruk vaatas teda suurte multifilmisilmadega: „Mulle meeldivad erinevad juuksevärvid, aga ema ei luba liiga tihtiv värvida.“

Rajar  vangutas pead.

„Nojah... Sa... Näed välja nagu mõnest multifilmist."

„Animest.“

„Igatahes, kui sa niiviisi ringi käid, siis ära imesta, et sind narrima tullakse.“

Tüdruk noogutas.

„Aitäh sulle!“

„Mida iganes,“ pomises Rajar  ja kuigi ta oleks selle imeliku ja armsa tüdrukuga heameelega veel mõne sõna vahetanud, pöördus ta ringi ja läks tundi. Mida ta oleks osanud veel öelda? Mitte midagi. Pealegi praegu pidi matemaatikatund juba alanud olema ja sinna ei tahtnud ta hilineda, ta oli niigi seal teistest pikalt maas.

Rajar pooliti lootis, et õpetaja on hiljaks jäänud, kuid seda õnne tal ei olnud. Kui ta klassiuksele koputas ja sisse astus, oli õpetaja - keskealine, priskete hülgevuntsidega onuke - juba tahvli ees ja joonistas sinna usinalt valemeid.

„Vabandust, et hilinesin," pomises Rajar, kuid õpetaja oli tema hilinemistega juba nii harjunud, et ainult mühatas ja joonistas häirimatult edasi. Rajar läks ja potsatas viimasesse pinki maha. Pinginaabrit tal ei olnud, millest oli kahju, sest nii ei saanud kellegi pealt maha kirjutada. Ossu, kes tal senini pinginaaber oli olnud, visati eelmisel aastal koolist välja.

Nagu õpetaja teooriat seletama hakkas, nii langes Rajari mõistus lukku ja jutt hakkas temast laisa jõena mööda voolama. Ta meenutas hoopis unes nähtud masinat ja kui õpetaja käskis mingeid kaste joonestada, joonistas ta selle asemel kaustikukaanele unemasina detaile, alguses välimisele, aga siis juba ka sisemisele, siis tagumisele lehele ja nii edasi. Rajar vajus masinat üles tähendades omalaadi transsi ega ärganud sellest enne, kui kell tunnist välja helises. Alles siis  tõstis ta kui unest ärgates pilgu ning mõistis, et ei olnud kuulnud, et kas kontrolltöö, millest juba mitu tundi tagasi hoiatati, tuleb varsti ja mida selleks õppida tuleks. Õnneks polnud ka õpetaja Rajarile tähelepanu pööranud, ilmselt olid poisi joonistatud skeemid piisavalt matemaatikat meenutavad ning ta oli arvanud, et Rajar tegi usinalt kaasa.

Rajarist polnud kaasamõtlejat ka järgmistes tundides. Õpetaja kuulamise asemel joonistas ta matakaustikusse masina detaile edasi ja veeretas laisalt süngeid mõtteid. Uni kippus vägisi peale. Suure vahetunni ajal otsustas ta kuhugi nurka tõmbuda ja korraks silma kinni lasta, sest öine painaja oli teda täiesti ära kurnanud. Selleks valis ta koristajatekonku, mille lukk oli katki ja nii sai seal teinekord omaette tukkuda. See oli Rajari unekuningriik, kus ta päris tihti käis öösel puudu jäänud und välja magamas.

Ent suur oli tema jahmatus, kui esimene asi, mida ta ust lahti tõmmates kuulis, oli sellesama tuttava – Rajarile meenus nüüd ka selle tölli nimi – Ragnari hääl: „Näita, kas sul on alukate peal ka hello kitti?“

Seal seisid - üllatus, üllatus – taas needsamad kaks üheksandikku ja taas oli see imelik  roosa tüdruk nurka  trügitud. Ragnar oli tal kleidisabast kinni hakanud ja kiskus seda üles. Tüdruk püüdis asjatult vastu hakata, kuid Lauri hoidis tal kätest kinni. Kleidisaba alt paistsid tõepoolest roosa-valged „Hello Creepy“ püksikud.

„Seal on tal hoopis äkki hello shitty,“ itsitas Lauri, kes vakatas jalamaid, kui kuulis kedagi sisse astuvat ja vaatas ehmunult üle õla. Nähes Rajarit, läks ta näost kahvatuks, lasi tüdruku lahti ja püüdis uksest välja söösta. Rajar, isegi oma kiire reaktsiooni üle imestades, lõi talle möödumisel pigem refleksist täiest jõust rusikaga kõhtu. Kõõksudes vajus Lauri sinnasamasse koristajaruumi ukse ette maha ja hakkas nutma.

„Sa oledki pede,“ ütles Rajar.

„Ise oled,“ nähvas Ragnar vastu, kuid Rajar nägi, kuidas tal alumine huul närviliselt tõmbles. Kiusaja silmis vilas lõksuaetud roti pilk ning ootamatult sööstis ta rusikatega vehkides Rajari poole. Rajar põikas ta rahmlemise eest kõrvale ja andis sisseharjunud liigutusega paremhaagi. Ragnar kukkus nagu niidetult ja põrkas peaga vastu koristaja ämbrit. Kolisedes lendas see ruumi teise nurka, sealsamas olnud harjad vajusid aga hunnikus maaslamajale peale. Adrenaliinitulv lõi Rajaril üle pea kokku ja ta oleks heameelega andnud Ragnarile veel paar laksu, kuid see lebas täiesti liikumatult. Leidmata kehas möllavale tulele muud väljundit, käratas ta hoopis tüdruku peale, kes värisevi käsi oma kleiti silus.

„No mida kuradit sa siia ronisid?!“

Tüdruku huuled värisesid, kuid hääl oli tal täis viha ja trotsi.

„Ma ei roninud, nad vedasid mind jõuga siia!“

„Miks sa siis appi ei karjunud?"

Tüdruk vahtis teda suurisilmi.

„Lollakas oled või?“

Nüüd vahtis Rajar teda.

„Mis on siis?“

„Kes see mulle appi oleks tulnud?“

Rajar kehitas rahunedes õlgu.

„Kes iganes... mina näiteks...“

Tüdruk pühkis silmad kuivaks, ajades sellega oma punaka silmavärvi veidi laiali.

„Sina tuled mulle appi ka niisama, ilma karjumata.“

Rajar hakkas selle ootamatu vastuse peale naerma ja ka tüdruk turtsatas. Nende jalge ees hakkas ka oimetu kiusaja ennast põrandal liigutama. Ta tõstis pea ja vaatas uimase pilguga ringi, püüdes taibata. kus ta on ja mis toimub. Rajarit nähes ajas ta end ebakindlate liigutustega püsti ja läks uksest välja. Rajar võitles sooviga häbistatud kaotajale veelkord jalaga tagumikku anda ja suutis end vaid suurivaevu tagasi hoida. Ta ei tahtnud tüdruku ees täielik mats olla, pigem rohkem selline, noh, rüütel või nii. Aga kuna ta rohkem ei osanud enam midagi öelda, siis hakkas olukord piinlikuks minema.

Rajar  oli tulnud siia magama, aga eks sa proovi tukkuda, kui tüdruk suurte silmadega kõrval seisab. Pealegi oli uni nüüd kogu selle jama peale üldse läinud. Tal polnud siin enam midagi teha, aga lihtsalt niisama minema kõndida tundus ka imelik. „Kurat, mida ma teen siis nüüd?” mõtles Rajar.

„Mis su nimi on?“ küsis tüdruk. „Mina olen Siiri.“

„Rajar.“

Sellega oli jututeema taas ammendatud.

„Noh, olgu,“ kohmas Rajar, „ma lähen tundi siis.“ Siiri noogutas, tuli poisile kohe järgi ning piilus

ärevalt uksest välja. Koridor oli tühi, Lauri ja Ragnar olid kadunud. Alles nüüd muutus tüdruku olek veidi vabamaks ja Rajar taipas, et tüdruk polnud julgenud ära minna. Sellepärast ta seisis seal vaikselt ja ootas, et Rajar midagi teeks.

„Kus su klass on, ma võin su sinna saata,“ pakkus poiss.

„Teisel korrusel, geograafia oma.“

Vaikides läksid nad tüdruku klassini. Nende ümber käis kisa ja kära, kui söömast tagasi saabuvad väiksemate klasside juntsud ringiratast jooksid.

„Teinekord karju ikkagi appi.“

„Siis vaataksid kõik, et ma olen  mingi retakas.“

„Nad vaatavad seda juba niigi,“ ütles Rajar ja pidi endal sellepeale peaaegu keelde hammustama. Mida ma ometi räägin, kirus ta enda ette.

„Sellega, et niisama vaadatakse. olen ma juba harjunud.“

„Miks sa siis käid niimoodi riides?“

„Mulle meeldib.“

„Meeldib, et kiusatakse?“

„Ei, niimoodi riides käia. Ega ma siis sellepärast, et imelikult vaadatakse, ei pea hakkama mingeid nõmedaid riideid kandma?“

„Nojah,“ pomises Rajar ja mõtles, et Siiri pidi oma naljakale  välimusele vaatamata õige julge olema. Geograafiaklassi ees noogutas ta tüdrukule ja pöördus juba minekule, kui ta pilk eksis klassiuksest sisse ja märkas seal Lauri ja Ragnarit.

„Nad käivad sinu klassis?" imestas Rajar.

„Jah.“

„Sul võib nii päris raskeks minna.“

„Jah.“

Kell helises tundi.

„Nojah.” Rajar  noogutas Siirile ja, oskamata muud lausuda, lisas: „Ole siis tubli.“

„Aitäh sulle.“

„Mhmh.“

See oli nüüd küll imelik, mõtles Ragnar. Siiri oli päris naljakas tüdruk, nunnult naljakas. Kuid väsinud keha ja vaim tuletas end suure haigutusega taas meelde. Mööda koridori tagasi oma klassi poole minnes koondusid Rajari mõtted uuesti teda unes painava masina peale. Mille pagana jaoks seda masinat vaja on, mõtles ta. Ja miks ma teda unes näen? Vastust ei olnud. Ainus, mida ta teadis, oli see, et ta peab varsti normaalselt magada saama.

Raamatukatkend: „Tulevase maailma pale” ehk Kuidas H. G. Wells nägi ette homopropagandat ja muud kohutavat (H. G. Wells)

Viimased nelikümmend kaheksa aastat on näinud suuri muutusi üksikisiku käitumise sotsiaalses kontrollimises. Kogu maailmas on pedagoogikas, õpetajate oskustes ja loomuses toimunud suur areng, kuid peale selle on põhjalikult muutunud hariduse ning politsei iseloom ja eesmärk.

Haridus, nagu me seda praegu tunneme, sai alguse umbes kahekümnenda sajandi keskel. Sel oli vaid vähene seos sellele eelnenud ajastu haridusega, täpselt samamoodi nagu kristliku maailma haridusel oli vähene seos paganliku maailma omaga. Kirjutamist, lugemist ja arvutamist õpetati kõigis kolmes süsteemis, kuid kui see kõrvale jätta, olid nende eesmärgid täiesti erinevad. Kaasaegne haridus sai alguse propagandana pärast De Windti aega, moodsa riigi propagandana. Selle eesmärk oli luua uus täielik ideoloogia ning uus vaimsus, mis sunniks üksikisikut pühendama end ja allutama kõik oma ettevõtmised üheleainsale kindlale eesmärgile, progressiivse ülemaailmse sotsialismi saavutamisele ja alalhoidmisele, mis kasutab suhete normaalse kanalina tõhusat rahandussüsteemi.

See tundus gigantse ettevõtmisena ja oligi. See seisis vastamisi kolossaalsete takistustega tavalise inimloomuse näol. Kuid see oli äärmiselt vajalik, et inimtsivilisatsioon saaks kestma jääda. Alternatiiv oli manduda kaootilise barbaarsuse teel loomaliku juhuslikkuse ja viimaks väljasuremiseni. Seetõttu tuli mõtte- ja käitumismustrid ennekõike selle eesmärgi saavutamiseks kujundada. Moodsast riigist sai inimese ainus kohus.

«Islami lugu oli väga sarnane. See kadus veel kergemini kui kristlus, sest selle koolisüsteem oli nõrgem.»

Pärast 2020. aastat ei ole andmeid ühestki tegutsevast koolist maailmas peale moodsa riigi koolide. Seal, kus kristlus hierarhiliseks ja kangekaelseks jäi, keelati see ära, kuid suures osas maailmas seda mitte niivõrd ei kaotatud kuivõrd lahjendati modernsusega. Selle varad olid kõikjal ülemaailmse majanduslanguse ajal kokku kuivanud; see ei leidnud kirikuõpetajate ridade täiendamiseks enam piisavalt haritud inimesi; enamik selle kirikuid seisid mahajäetult ja tühjadena ning kui algas suur maailma ümberehitamine, kadus enamik neist koos kõigi teiste vanade hoonetega, mis polnud piisavalt ilusad või huvitavad. Nad koristati ära nagu kuivanud lehed. Islami lugu oli väga sarnane. See kadus veel kergemini kui kristlus, sest selle koolisüsteem oli nõrgem. See oli väga tugevalt araabia keele õpetamisega seotud. Araabia keele allakäik hävitas suurema osa selle solidaarsusest, nii nagu ladina keele käibelt kadumine oli läänemaailmas kristluse killustanud. See jättis enesest maha mõnikümmend kaunist mošeed, nagu kristlus oli enesest maha jätnud mõnikümmend ilusat kabelit, kirikut ja katedraali. Ning alles jäi hulgaliselt kombeid, legende, mälestusi, palju elegantsemaid ja meeldivamaid kui tegelikkus, millest need välja kasvasid.

Esimese Nõukogu ja Õhudiktatuuri perioodi haridusteadlased olid eriti usinad piirama seda, mida nad nimetasid «ebanormaalseteks motiivideks». Nende inimeste hariduslikke ideaale, kes asusid maailma ümber kujundama, iseloomustasid kasinus söömises ja joomises, karastatus, kurnavad kehalised harjutused, kahtlustav suhtumine jõudeolekusse ning sügav umbusk esteetilise ja meelelise rahulduse, eriti seksuaalse erutuse suhtes. Progressiivse ja revolutsioonilise mõtteviisi varajasi staadiume üheksateistkümnendal sajandil oli iseloomustanud märkimisväärne lodevus eraelus. Toimunud oli mäss «kristlikuks moraaliks» kutsutu vastu ning sellega kaasnes kalduvus mitte lihtsalt sallida, vaid soosida seni keelatud himude rahuldamist. Suurem osa sellest «liberaalsusest» käitumises oli kahekümnenda sajandi teiseks või kolmandaks kümnendiks revolutsioonilistest ringkondadest kadunud. Moodsa riigi liikumises hakkas selle arenedes domineerima vastumeelsus mistahes meeleliste või emotsionaalsete mõjurite suhtes. Seda ei saanud käsiloleva ülesande juures lubada. See raiskas aega; see raiskas energiat. See tekitas liiga palju võimalusi intriigideks. See õõnestas pühendumust. Isegi kristlus oma kõige sõjakamates faasides polnud sel määral energia neil eesmärkidel raiskamise vastu olnud. Uus seksuaalne puritaanlus erines vanast selle poolest, et lubas rasestumisvastaseid vahendeid, ei hoolinud formaalsetest abieludest ja suhtus nooruse esimestesse liialdustesse teatava sallivusega, kuid see nõudis isegi veel jõulisemalt avalikku sündsust, seksuaalset tõsimeelsust, püsisuhteid ja täielikku truudust armastajate vahel. Selle tulemusena oli maailm pärast 2000. aastat pKr. palju monogaamsem, siivsam ja oluliselt tegusam kui kunagi varem.

Paljud kriitikud kalduvad tänapäeval arvama, et selle aja sunnimeetmed olid ülemääraselt jõulised. Me oleme nüüd erinevas faasis; võitlev ajastu on minevik. Nad väidavad, et neil sunnialustel aastatel oli toimuva pinna all peidus suur hulk salajasi ja üksildasi pahesid ning moraalset ja vaimset väärdumist ning nende meelest oli vananeva Teise Nõukogu vaieldamatu karmus ja kangekaelsus nende puritaanluse otsene tulemus. Nad ei kõhkle kasutamast väljendeid nagu «masohhistlik» ja «sadistlik». Kuid see pole mingil juhul ühehäälne arvamus. Sama lugupeetavad autoriteedid eitavad, et konstruktiivse ajastu korrastatud ja elutervete tegevuste varjus eksisteeris selline pulbitsev, lämmatatud ihade ja pärsitud tungide mülgas, nagu uus koolkond seda ette kujutab. Ühegi teise psühholoogilise probleemi puhul pole me endiselt nii puudulike teadmistega kui seksuaalsete tungide ja hillitsuse kvantitatiivse hinnangu osas.

«Tarkade noorte seas otse propageeriti uimastite tarbimist ja homoseksuaalsust. Lugejaskonna nõudmistele alati nii varmalt vastu tulev kirjandus seisis pea peal ja näitas oma intiimseid kehaosi. See tootis tohutus koguses surmtõsist pornograafiat, naljakat pornograafiat, sadismile õhutamist ja seksuaalsesse kesta pakendatud religioossust.»

Meie uurijad töötavad oma hoolikas püüdluses nende lahkunud põlvkondade kadunud vaimuseisundid taastada kirjanduse, biograafiate, päevikute, piltide, politseiraportitega. Neis asjades tundub olevat teatav rütm. Kontrasti praeguste ja seitsmekümne aasta taguste tingimuste vahel võib kõrvutada kontrastiga Inglise ühiskondlikus elus 1855. ja 1925. aastal. Ka seal näeme äärmise hillitsetuse ja siivsuse perioodi märkimisväärse vabaduse omale teed andmas. Kõik faasid on selgelt näha. Iga faas on ulatuslikult dokumenteeritud. Pole vähimatki alust arvata, et see varasem periood oli äärmise närvipinge ja kannatuste ajastu. Eredad kired suuresti puudusid ja seksuaalelu kulges korrapärasel moel. See ei sekkunud poliitikasse ega ettevõtete juhtimisse. See ilmub näidendites ja romaanides taltsutatud loomana, millele ei tasu palju tähelepanu pöörata. See lahkub toast, kui iganes vaja. Sellega võrreldes oli 1920. aasta Inglismaa valmis seksuaalselt kõike proovima. See tegi kõike ning uhkeldas sellega ja õhutas noori tagant. Kui majanduslike ja poliitiliste probleemide tõsidus suurenes ning maailma pehkinud aluspõhi üha ilmsemaks muutus, paistsid seksuaalsed tegevused ponnistusest tingitud vaimse pinge eest teatavat pelgupaika pakkuvat. Inimesed said olukorra äärmusliku tõsiduse eraelu liialduste ja hälvete üle kära tõstes mõneks ajaks unustada. Tarkade noorte seas otse propageeriti uimastite tarbimist ja homoseksuaalsust. Lugejaskonna nõudmistele alati nii varmalt vastu tulev kirjandus seisis pea peal ja näitas oma intiimseid kehaosi. See tootis tohutus koguses surmtõsist pornograafiat, naljakat pornograafiat, sadismile õhutamist, seksuaalsesse kesta pakendatud religioossust ja suvalist sõnavahtu, milles kasutati kuhjaga ära nilbete sõnade värvikust. Kõik see on kättesaadav tänapäevasele lugejale, keda see huvitama peaks. Tema jaoks pole see ei šokeeriv, tülgastav, erutav ega huvitav. Tema jaoks on see naeruväärselt hooplev ja haletsusväärselt tobe.

Pole ime, et moodsa riigi nappidel töötajatel, kes maadlesid kangelaslikult ühiskondliku laose ja ühiskondliku rekonstrueerimise hiiglaslike probleemidega, arenes välja vastumeelsus nende esteetiliste ja seksuaalsete tegevuste suhtes, mis röövisid neilt nii paljude lootustandvate noorte abi ja teenistuse. Moodsa riigi liikumine oli algusest peale tagasihoidlikult puritaanlik. Pärast Esimese Maailmanõukogu romantilisi vääratusi muutus see rõhuvalt puritaanlikuks.

«Hea välimusega noored, kes ei saanud müüa oma ajusid või tööjõudu, leidsid oma kehale siiski turgu. Iga ebaõiglaselt hangitud varanduse või korrumpeerunud võimu tuuma ümber vohas prostitutsiooni ja parasiitluse mädanik.»

Et eraelu kõlbluse reguleerimise ja nauditavate tegevuste mahasurumise jätkuvat vajadust õigustada, apelleeris Hariduskontroll sada kakskümmend aastat hiljem just kahekümnenda sajandi alguse moraalse allakäigu pretsedendile. See ei mõistnud uute tingimuste põhimõttelist erinevust. Seksuaalprobleemide, seksuaalsete leiutiste ja seksuaalsete roppuste värvikas vohamine frustratsiooniajastul oli olnud frustratsiooni loomulik tagajärg. Seistes silmitsi probleemidega, mis neil üle jõu käisid, leidsid kõikjal nii rikkad kui vaesed end sihituna, tegevuseta, igavuse küüsis. Tervisehädad muutusid sagedasemaks. Nende vaevatud närvide erutamiseks, rahustamiseks ja tuimestamiseks olid saadaval uimastid, alkohol ja seks. Hea välimusega noored, kes ei saanud müüa oma ajusid või tööjõudu, leidsid oma kehale siiski turgu. Iga ebaõiglaselt hangitud varanduse või korrumpeerunud võimu tuuma ümber vohas prostitutsiooni ja parasiitluse mädanik. Mida muud selles inetus, õnnetus ja ohtlikus maailmas teha oligi? Kuid 2040. aasta maailm oli taaskord tegus, elutervete huvidega ja tugev maailm.

Selles üldjoonelises ajalooülevaates ei saa me keeldude järk-järgulist kõhklevat tühistamist üksikasjalikult kirjeldada. Nüüd võime me alasti ringi käia, armatseda kuidas iganes soovime, süüa, juua ja meelt lahutada kas tööga või millega iganes, ning meilt nõutakse ainult hoolivat suhtumist väljakujunemata mõistustesse. Ning midagi halba pole sellest sündinud. Kui Puritaanlik Türannia algas, uskusid selle juhid, et nad olid vangistanud tiigri, kes oleks muidu ära õginud kogu külluse ja turvalisuse, mille nad olid saavutanud. Neid keelde lõdvendati äärmiselt vastumeelselt, järk-järgult ja lõputute vaidluste järel. Ja mingit tiigrit ei ilmunud. Hästitoidetud inimesi ei köida liigsöömine, rahuldustpakkuvate huvidega inimesed ei satu seksi köidikutesse. Tiigri asemel ilmus lagedale ohutu, vaikne, märkamatu ja täitsa meeldiv kiisuke, kes keeldus vähegi märkimisväärne olemast.

«Hästitoidetud inimesi ei köida liigsöömine, rahuldustpakkuvate huvidega inimesed ei satu seksi köidikutesse.»

Inimkond oli muutumas. Kardetud pornograafia, ebanormaalsuse ja seksuaalse ülevoolavuse laviin jäi olemata. Kuid igaüks, kes uurib viimase poolsajandi ilu- ja näitekirjandust ning võrdleb seda vana maailma sarnase kirjandusega, taipab, et praegu on palju enam lähedast kiindumust ja palju rohkem õnnelikke armastajaid kui kunagi varem ning et füüsiline armastus truuduse demonstreerimiseks, kiindumuse näitamiseks, suhete rikastamiseks ja sõpruse kinnitamiseks pole kunagi varem nii otsekohene ja kaunis olnud. Meil esineb küll armukadedust, kuid see on harva pahatahtlik; iha, kuid see on harva kõlvatu. Nagu paljudes muudeski asjades, on progress sel alal kõik lihtsamaks teinud. Need kahe sajandi tagused hinged, kellest me loeme, rabavad meid groteskselt lõksus, piinatud ja räpaste hingedena. Nende ihadega segunes vihkamine; kõike rüvetasid alati rahalised kaalutlused; nad heitsid paari valelikult ning tegid sugu ebasiiralt.

Aga kuigi aset on leidnud vabanemine võitleva perioodi rangest seksuaalmoraalist, pole ühes teises valdkonnas midagi lõdvenenud. Uus kord ei luba mingit surkimist selle rahanduslik-omandilise süsteemi kallal, mis meid kõiki kokku seob. Meie politsei pole lakkamatult valvas mitte ainult röövimise ja pettuse suhtes, nagu neid vanas maailmas tunti, vaid ära on keelatud paljud kasuahned tegevused, mida 1920. aastal oleks peetud vastuvõetavaks või koguni lugupeetavaks, ning need jäävad tõenäoliselt igaveseks keelatuks. Spekuleerimine, see kuritahtlik tung ja moodus kellegi teise sissetulek omastada, on sama karmilt karistatav kui rahatähtede võltsimine; ning kõik need spekulatiivsed tegevused, mis näisid olevat üheksateistkümnenda sajandi ühiskondliku korra sisuks olnud, ei julge nüüd üheski vormis taas lagedale ilmuda. Raha on vahend meie isiklike vajaduste täitmiseks või kaunite kingituste tegemiseks. Raha ei tohi väärkasutada teise inimese rõhumiseks, isegi kui too inimene sellega nõus on. Ses osas kehtivad meil ikka veel piirangud. Sedasorti asi on kannibalismiga võrreldav. Muus osas suureneb vabadus iga päevaga.

Oleme avastanud, et keha ja vaimu põhjalikult harides ning omandit ja raha rangelt ja hoolikalt autute impulsside eest kaitstes on võimalik anda igale inimesele liikumises ja igapäevaelus sellised vabadused, mis oleksid maailma eelmise sajandi esimestel aastakümnetel valitsenud võitlevatele sotsialistidele uskumatuna tundunud. Kuid just tänu sellele, et nad inimelu nii rangelt ja põhjalikult ära klaarisid, võime nüüd vabaduses elada. Me võime nüüd maailmas kõikjale minna, me võime teha peaaegu kõike, mida tahta võiksime.

Katkend H. G. Wellsi raamatust «Tulevase maailma pale»

Kirjastus Viiking

Tõlkinud Karl-Kristjan Koit ja Jay Skaidrins

432 lk

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 12/19 (Triin Loide)

Intervjuu: Alastair Preston Reynolds (Reidar Andreson)

Päeva materjal Wikipedias, novembris 2019 (Taivo Rist)

Taskumänguri päevaraamat. „The Cultist Simulator” (Triin Loide)

Segavereline veebimaailm: kõnglased ja mängurid (Laura Loolaid)

Artikkel: Märt Lauri üle lugedes (Raul Sulbi)

Arvustus: „Tondilatern”. Ühest natuke sõgedavõitu noortele kirjutatud SF-romaanist (Heinrich Weinberg)

Uudiskirjandus 12/19

Ulmkonnakroonika 12/19

Õhtud eesti ulmega: 2019 sügisesed salvestused (Laura Loolaid, Jana Raidma)

Reaktori juttudest 11/19 (Tõnis Hallaste)

Weinberg arvab – novembrikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Jutt: Iseenda vaenlane (Rene Dambe)

Jutt: Käsikäes (Krafinna)

Raamatukatkend: „Kuutolmu varing” (Arthur C. Clarke)

Raamatukatkend: „Tondilatern“ (Joel Jans)

Raamatukatkend: „Tulevase maailma pale” ehk Kuidas H. G. Wells nägi ette homopropagandat ja muud kohutavat (H. G. Wells)