Peatoimetaja veerg 12/21 (Riho Välk)

Nii nagu tuleb igal aastal talv meie autojuhtide jaoks ootamatult, on seekord ootamatult tulnud ka aastavahetus ning uue numbri ilmumine. Alles oli märts 2020. Alles sai välja antud Reaktor uhke ümmarguse 100. järjekorranumbriga. Reaktori 10. aastapäeva erinumber oli ju eelmisel nädalal, ei?

Nii nagu eelmiseski numbris, on ka käesolevas päris mitu arvustust ja arvamust. Aga lõpuks ka üks kaua tehtud kaunike: intervjuu Voronjalastega. Kes ei mäleta, siis Voronjas toimus selle aasta menunäitus, mis tõi ühte mõtteruumi kokku teadlased, kunstnikud, ulmekirjanikud ja kultuurihuvilised. Kiitke Laurat selle intervjuu eest!

Reaktori-debüüdi teeb Marek Liinev, kes tegi tugeva ulmedebüüdi jutuvõistlusel ning jõudis ka Täheaega. Tolmunud Topeltettur on seekord veidi huvitavam - osale viktoriinil, proovi filmikaadreid ära tunda ning loosi läheb kolm Lummuri raamatut.

Kindlasti peame välja tooma ka, et Pärnus korraldasid noored filmihuvilised novembri lõpus täiesti oma õudusfilmide festivali. Noort verd ulmekogukonnale!

Reaktori toimetus soovib muidugi kaastoimetaja Rait Piirile ja tema kaasale Kadri Umblejale, kes on meile ilusaid pilte joonistanud, palju õnne vanemateks saamise puhul! Veel noort verd!

Et 2022 tuleks hea!

Kaanepildi (mitte koprapildi) autor: Artjom Jurov

„Ulmes saab palju asju!“ Jutuajamine Kaija Põhako-Esko ja Tõnu Eskoga (Laura Loolaid)

Ulmekogukonna teadvusse jõudsid näituse „Kolmainsus – Teadus. Kunst. Ulme.“ ettevalmistused sel kevadel, kui Ulmeühingu kaudu saabusid üleskutsed jagada raamatusoovitusi. Ise kohale minnes kuulsime aga, et näituse kokkupanek algas tegelikult juba poolteist aastat tagasi. Kuraatoritel olid teoste valimisel vabad käed ning soov läbi teoste jutustada lugu. Lugu jutustatakse näitusel kolmes keeles: teaduse valemite ja vaatluse keeles, kunsti tunnetuslikus keeles ning ulme lugude loomise keeles.

Foto: Ruudu Rahumaru

Kolmainu-näitust on tänaseks palju kajastatud, pakutud põnevaid tõlgitsusi ja lennukaid mõttekäike. Reaktorit huvitas aga kõige rohkem korralduslik köögipool. Palusime jutustada näituse kokkupaneku protsessist tegija pilgu läbi, samuti erinevate eksponaatide näitusele jõudmise lugusid.

Kui esimese hooga arvasid kuraatorid, et ekstra selle näituse jaoks tellitud asju Voronjas ei olegi, siis järele mõeldes tulid meelde vastupidised näited: Tõnu enda kromosoomipiibel (ja päris piiblid, mis selle mõõdupuuks välja on pandud), uued pliiatsijoonistused Markus Kasemaa humanoidide sarja ning Kalju Kivi pildimasin, mida kõhul paikneva ekraani tõttu hellitavalt ka teletupsuks hüütakse.

Tõnu: Teadsime, et selline teos tuleb ja mõtlesime, et see võib olla lihtsalt telekas. Aga siis tundus, et niisama pilt ei ole nii äge ja kirjutasin Kaljule: kaks nädalat on aega, järsku jõuad. Ja siis tuli. See on nagu moodsas ajas aegunud robot, kellel on ühildumiseks kõik need erinevad juhtmeotsad aga…

Olime käinud Tartu n.ö. skeenel - kunstinäitustel ja aastanäitustel, oksjoneid vaadanud ja seal välja valinud kunstnike lemmikstiilid. Eesmärk ei olnud, et “tahan seda maali ja seda maali”, lihtsalt kui tuli välja, et noore kunstniku Alar Tuule maalid näituselt olid maha müümata, saime kohe valida.

Kaija: Need sobisid teema mõttes ka - kosmose ja virtuaalreaalsuse teema, see oli kohe olemas.

T: Kaharitega (kunstnikest abielupaar Danel ja Grisli) oli näiteks nii, et läksin Tallinna ateljeesse ja veetsin Daneliga kaks tundi teaduse ja kunsti ja ulme teemal filosofeerides. Vaatasime kõik maalid läbi, pildistasin üles ja pärast õhtul näitasin Kaijale; Kaija ütles et ei see on õudne ja see on õudne ja…

K: Need on ka täitsa uued teosed. Nad ei ole küll ekstra selle näituse jaoks tehtud, aga on Danelil koroona-ajal valminud ja pole veel kuskil eksponeeritud olnud. Danel Kahari me valisime sellepärast, et tahtsime kolba motiivi. Tal oli varasemalt ühel noore kunsti oksjonil teos, mis oli taim ja taime õied olid kolbad.

T: nagu orhideedel -

K: - nagu orhidee ja siis õieks olid kolbad. See teos oli silma ees, siis mõtlesimegi, et vaataks talt midagi veel.

T: Kaharid mõjusid meile kuidagi hästi sügavalt. Alguses mõtlesime, et hästi õudsad pildid, aga tegelikult kaks maali, mis me näituselt ainsana ka endale ostsime, on Daneli mustvalged teosed. Teades, et Danel töötab öösiti hullumajas öövalvurina - sellest tuleb see hallid-mustad-tumedad värvigamma. Veel teeb ta nii, et võtab hullarist kaasa paber-salvrätikuid - kui lähedalt vaadata, siis esimene kiht maalist ongi need paberid sinna sisse maalitud – et tekiks side kohaga. Sellepärast on tööd ka sellised kõhedad, põhjusega - ta on maalidesse pannud selle tunde...

K: Ta maalib seda emotsiooni välja, mis ta töö juures saab.

T: Ta ütles, et on seal juba päris mitu aastat olnud, tundub et vist on saanud juba piisavalt emotsioone, peab hakkama töökohta vahetama.

Teie enda töödest veel. Tõnu tegi kromosoomi-raamatu ekstra selle näituse jaoks, aga Kaija robotid? Need vist olid enne juba valmis?

Kaija: Roboteid oleme laboris ikka ehitanud. Need on laborist kaasavõetud demoseadmed, mis siia välja panime. Samamoodi materjalid, materjalide kooslus - ka need on asjad, mida ma laboris igapäevaselt kasutan, millest ma materjale teen.

Tõnu: Samas „tuulekaera asi“ oli Tallinnas ühel EKA näitusel.

K: Jah, tuulekaera seemned klaasi all, mis reageerivad niiskusele - seda oleme varasemalt eksponeerinud Tallinnas 2019. Future Materials näitusel, Disainiöö raames. Seal oli seesama tuulekaer ja valik materjale. Siin sai lisatud täiendavalt videomaterjal, et saaks vaadata, mis päriselus töötab.

Selle robotiga oli veel huvitav lugu: meil toimus Voronja esimene kunstirööv. Algselt oli väljas vaksikrobot, see mis videos teoga võidu roomas. Ja siis ühel päeval oli pool robotist kadunud - ja ei leidnudki üles! Ei tulnud kusagilt välja ja ongi siiamaani kadunuks jäänud.

T: Enamvähem samal päeval juhtus veel. Tuli üks agar kunstivaatleja tuulekaera uurima, aken oli lahti, külastaja tõmbas ropsti kasti kaane lahti – kogu klaaskuppel ja sisu aknast väljas, klaas läks puruks… Täna on ka vihmane ilm - kui auto peale lähete, siis peate vaatama, et ega põõsa all ei luura mõni tuulekaer.

K: Trifiidid tulevad!

T: Jah, kui näitust ette valmistades rääkisime, et tuleb niisugune taim, mis hakkab liigutama, roomama, siis galeristidel oli väike ärevus sees…

Otsapidi jõudsime nõnda jutuga ulmeraamatukogu juurde...

Tõnu: Näiteks Trifiidide päev on raamat, mida väga paljud on lugenud või vähemalt proovinud lugeda. Ulmefilmidest Matrix samamoodi - kui ma tuuril toon näite patareina kapslis olemisest, siis kõik noogutavad mõistvalt, saavad aru, millest ma räägin. Miks ma nüüd teadsin rääkida Asimovi Asumist või Mina, robotist - see on ulmeraamatukogu positiivne efekt. Ma ei olnud enne jõudnud lugeda ja nüüd suve jooksul olen lugenud enam kui kümmekond science fiction asja, mille valisin välja Ulmearaamatukogust ning tarbisin galerii jõudehetkedel. Varem olen kõvasti lugenud fantasyt.

Kaija: Minul oli Asimov osaliselt ka varem loetud, aga ma lugesin ka nüüd suvel üle. See ulme ei ole siin ka päris juhuslikult, me ise loeme ulmet päris usinasti. Võib-olla teie lugemusele jääme alla …

T: Mitte võib-olla vaid kindlasti… Raamatud saime hoiuraamatukogust. Võtsin kõik Eesti ulmesuunalised kirjastused läbi - on Eesti raamatut, Kupart, Varrakut… Mul oli peaaegu kuuesaja-raamatuline nimekiri kõigest, mis tundus ulme ja mitte ainult teenage paranormal romance, need ma rookisin välja. Aga ega neil lõpuks sealt nimekirjast väga midagi ei olnud ja siis Hoiuraamatukogu inimesed ise valisid. Nii saigi kogusse väga suur kogus vene keelset ulmet – Belialsi sõnul vägagi eeskujulik valik.

(Siinkohal spekuleerib laudkond elavalt ulmeraamatukogu sortimendi üle – miks on mõnda raamatut palju eksemplare ja mõnda pole üldse, kuidas Mirabiilia ulmekate laadungisse mõned muidukrimkad on pugenud, kuidas värviliste piltidega lastepiiblid vastavad Fantasy tingimustele.)

T: Ja siis raamat, mille Reidar sai ka kingituseks - etnoõoudus-antoloogia “Pikad varjud”. Selle kohta Hoiuraamatukogust öeldi: “Neliteist raamatut on kastis, mitu kasti ma panen?” Alguses mõtlesin, et oleks äge, raamatusse kutseid teha, siis leidsin, et see oleks ideaalne kingitus. Seitse kasti sai kuu ajaga otsa, nüüd käisin juurde toomas. Kokku oleme laiali jaganud umbes viisteist kasti raamatuid, peaaegu kakssada viiskümmend tükki.

K: Oleme tegelenud aktsiooniga, et igasse koju üks ulmeraamat! Inimestele anname kaasa.

(Agur, kelle üks lugu kogumikus samuti sees on, selgitab meile “pikkade varjude” suure tiraaži tagamaid.)

T: Nüüd me siis teame, miks neid nii palju üle jäi. Aga kõik on leidnud rohkem või vähem tänulikud huvilised. Kaija, sul vanaema kiitis, et issand, nii hea raamat! Kaheksakümne nelja aastane vanaema luges põnevusega ja kiitis takka.

Raamatukogu juba mainisite ja eksponaate ka, aga laseme nüüd kujutlusvõimel kaugemale hüpata - nimetage asju või nähtuseid, mida te oma eriala seisukohalt teate, et ei saa teha, aga ulme seisukohalt mõtlete, et “oh kui äge!”

Tõnu: Mäletan, kui kaks aastat tagasi räägiti DNA muutmise kohta ja siis ma ise AK-ga rääkisin, et jaa, katseklaasis saab teha ja hiirtes saab ka teha ja ulmelugusid on ka, kuidas DNA-d muundada. Aga inimeses - “not going to happen”. Aga nüüd paar kuud tagasi üks USA ravimiettevõte läks börsile ja neil on reaalselt kõrg-kolesterooli tõve vastu CRISPR-i tehnoloogial põhinev ravim. Ahvidega on katsetatud, töötab nii kui kulda! Midagi, mis tundub nagu täiesti väljastpoolt meie maailma - ja siis on ta siin. Väga tihti ulmeraamat ongi nagu selline … Ta ei ennusta ju tulevikku, aga väga paljud asjad on täide läinud. Näiteks lugesin Asimovi „Mina, robotit“ ja kuigi Merkuuri peal ei kaevandata midagi, asteroidide peal ei toimetata, siis muu on vägagi tõelähedane.

Kaija: See ei ole minu erialaga seotud, selles mõttes halb näide, aga kategooriast teenage paranormal romance - Twilightis vampiiriks ja libahundiks muundumised, mis seostati seal geneetikaga. See on täiesti absurd.

T: Aga mis tundub nagu nii äge, aga siis tead, et seda ei saa teha? Kui tõenäoline on, et saab ajukiibi teha … või eksoskeleti?

K: Ma arvan, et saab. See lihtsalt võtab aega, aga paarikümne aasta pärast on meil tõenäoliselt eksoskeletid olemas. Tahaks loota, et need on nagu riided, mida me iga päev kanname - tõmbame selga ja need annavad meile Supermehe või Ämblikmehe ülivõimed … Või seitsmepenikoorma-saapad. Ma usun, et see on aja küsimus, millal need asjad saavutatakse.

T: Või võtame näiteks kunstlihased. Sama mehhanism, millega tehakse jope või jooksudress või botased - sees on surveandurid, nii et jooksmise ajal saad telefoni ja taskulampi laadida.

K: See on seesama energiakorje, millest tuuril rääkisime - homaaride peal juba tehakse. Aga see nüüd ei haaku ulmekirjandusega … Sa vist ilmselt mõtled mõnd ulmekirjanduses tuntud stsenaariumit?

Jah, ka sellised asjad, mida tavamõistusega arvaks, et nii ei saa ju, aga just ulme avab tee - ulmes saab!

Kaija: Ulmes saab palju asju. Brandon Sandersoni maailmad, mida ta ehitab, näiteks Mistborni sari, kus jood endale metalle sisse, mis võib-olla viitab natuke alkeemiale, aga päris keemia seadustega ta ikka ei lähe kokku.

Tõnu: Jah, kui mainida Sandersoni - tema lood on nii haaravad ja need maailmad on nii täiuslikud, ta loob uue reaalsuse ja paneb lood selle reaalsuse sisse. Minu arvates ei ole väga midagi sellist, mis on äge mõelda ja kindlasti ei saa; teadlasena ma arvan, et kõike saab.

K: Pigem ma loengi ulmet selle mõttega, et näha, mida kõike võiks saada. Laiendada piire ja panna ennast ka mõtlema, kastist välja. Võiks ju lugeda just nagu teistpidi - oled kriitiline, et see ei ole võimalik ja see ei ole võimalik ja see ei juhtu mitte kunagi - aga mulle meeldib lugedes ennast välja lülitada ja mitte selle peale mõelda. Pigem usungi: aga võib-olla tõesti!

T: Jah, seda vist Veiko Belials küsis ka Tartuffi vestluse raames, et kas minul kui teadlasel, kui ma vaatan mõnda teadusest inspireeritud filmi ja seal on mingi umbluu, et kas see mindi siis nii ei ärrita, et ma ei suuda filmi vaadata? Ma ütlesin, et see mind ei häiri, sest teadlasena ma tutvun maailmaga, vaatan mis on selle maailma reeglid ja opereeringi selles maailmas.

K: [Ei häiri,] kui otseselt maailma ülesehitamisel ei tehta vigu. See häirib küll, kui loed raamatut ja siis kui hakatakse maailma tutvustama, sa näed seal autori loogikavigu . Aga kui autor ise on järjekindel ja kõik on loogiline - antud tingimustel loogiline -, siis ma usun seda. Siis ma olen nõus selle omaks võtma - sest teaduses on tegelikult ju täpselt samamoodi. Asi ei ole must või valge, vaid seisukoht sõltub sellest, mis andmed sul on täna. Nii et kui mul täna on sellised andmed, need näitavad mulle vaat seda, siis nii on. Aga homme on võib-olla uued andmed, mis lükkavad selle eilse tõe ümber ja siis ma teadlasena väga lihtsalt kujundan oma seisukohad ümber - sest ma usun andmeid.

(Reidar kommenteerib kõrvalt, et teadlasetöö sisaldab alati palju spekulatsioone, ka oma andmete puhul - näed küll fakte, aga arutlemisest ja järelduste tegemisest joonistub ebamäärane spekter, mitte kuiv null-üks.)

K: Jah, aga ongi nii, et teadlase seisukoht ei ole must ja valge. Religioonis on inimestel must-valged põhimõtted, vahel ka põhimõtted, mis justkui ei põhine mitte millelgi, aga nad on lihtsalt nii kindlad … Aga teadlane võib faktide põhjal oma arvamust muuta.

T: Omaette põnev suur kategooria on see, kus ulmekirjandus või filmikunst on ajendanud teaduslikke teooriaid edasi arendama. Näiteks Interstellari puhul filmitegijad palkasid füüsikud ja matemaatikud teooriaid lõpuni läbi arvutama ja mõtlema, sest nad ei olnud viitsinud seda teha, enne kui filmi jaoks oli vaja. Ja üks – sellel ma autorit ei tea - Jaapani ulmesari on ka ajendanud teadusuuringuid ja põhimõtteid. Isegi kosmoses ussiaukude ja ajarände puhul - keegi vist tõestas ära, et see matemaatiliselt ei ole võimalik. Mäletan selle kohta uudist või teadusartiklit - võis olla ka seotud Interstellariga, täpselt ei mäleta. Kuna ma ei ole ulmeteoreetik, vaid ikkagi teaduspraktik, siis lugemus võiks olla kordades suurem. Meil oli lootus, kui siin kunstnikke otsisime, et jõuame palju rohkem ulmet läbi lugeda ja teha teostega ristviiteid, aga lõpuks…

K: Plaanid olid ikka natuke suuremad, ei jõudnud kõike.

Ristviidetele mõeldes - kui olete suve jooksul tuuri teinud ja küsimustele vastanud, siis missuguseid avastusemomente on teil endal tekkinud, mida te näituse kokkupaneku ajal üldse ei aimanudki? Õppimise- või ahhaa-hetki?

Kaija: eks ikka on näitusse rohkem sisse põimitud asju, kui isegi teadsime. Erinevad inimesed näevad erinevaid asju, näevad erinevaid seoseid. Näiteks kasvõi see vari, mis tekkis Grisli Sopper-Kahari maali peale – me esialgu ise ei pannudki seda tähele, aga siis üks külastaja juhtis tähelepanu, et siin on ju vari. Kuna maalil on kujutatud kunstniku autoportreed vanematega, siis lisas katkisest lambist tekkinud vari veel ühe tähendustekihi – inimene ei päri üksnes vahetute esivanemate geene ja seeläbi tunnuseid, vaid ka kümnete, sada ja tuhandete põlvkondade taguste esivanemate geneetilisi kohastusmusi. Näiteks alateadlik hirm putukate, usside ning pimedate ruumide ees.

Vari ise läks lambi rarandamisega kahjuks kaotsi

Tõnu: Me noogutasime, et muidugi-muidugi ja siis järgmisele tuurile juba kavalasti sidusime selle sisse.

K: Ja siis näiteks see sild, mis viib nagu teispoolsusesse. Kui panite tähele, siis see läks allapoole - see ka ei olnud esialgu taotluslikult “allakäigusild”, aga sellele külastajad on tähelepanu juhtinud: “see ju läheb teil allapoole”.

T: Mul endal on olnud hästi palju selliseid “ahaa!” või “siin on veel palju sügavamaid kihte” momente ja siis vestluses Kaijaga tuleb välja, et niimoodi see pidigi olema. Ma ei olnud kõike läbi hammustanud ja Kaija arvas et ma nagunii ju tean. Kasvõi seesama Edgar Tedresaare maal, kus on must ja valge. Mina lihtsalt mõtlesin, et on liivakõrb ja sellepärast on must. Aga et see sünge tulevik on ka mustana seal ... Tegelikult ütleksin, et peaaegu iga tuuriga tuleb midagi juurde. Sellepärast, et ise juhuslikult märkad midagi juurde või keegi küsib ja teed järeldusi.

K: Näiteks needsamad Regina Mareta Soonseina põimunud figuurid – ma ise mõtlesin, et see on nagu DNA-molekul, mis on spiraalina keerdunud ja väändunud, aga füüsikaprofessor Jaak Kikas ütles, et need on ju need superstringid, millest saab kogu maailm alguse! Oleneb inimeste enda taustast ja mõttemaailmast, mida nad näevad.

T: Kihte on jah nii palju saanud, et kui kihiti vaadata, saab kokku palju erinevaid asju. Sarnane tore juhtum oli kaheteistkümnendas klassis, kui oli vaja harjutada lõpukirjandite kirjutamist. Õpetaja kiidab ühe õpilase tööd, et nii äge ja mis põnevad mõtted … Õpilane tõstab arglikult käe: “Aga õpetaja, mina ei ole ju neid mõtteid sinna kirjutanud, ma mõtlesin hoopis midagi muud!” Ei olegi oluline, mida kirjutaja mõtleb, lõpuks jääb alles see, mida lugeja ja vaataja vaatab ja arvab.

K: Võib-olla ka kunstnikud on näinud midagi hoopis muud või mõelnud midagi hoopis muud, kui nad teoseid lõid, aga meie esitame siin oma nägemust – mida meie nendes näeme.

T: Kuigi praktiliselt kõik kunstnikud on siin käinud, välja arvatud Siiri Jüris. Ja kõigile sobib see, kuidas neid eksponeeritakse ja kellega koos. Näiteks seal on suurmeister Lapin kemmergu kõrval ja see ei häirinud teda üldse, pigem tegi nalja. Osad kunstnikest on tuuril ka käinud ja see, mis me tuuril teoste kohta räägime, ei ole valjuhäälset protesti tekitanud … “Nii küll nüüd ei olnud!” - sellist reaktsiooni ka ei ole olnud.

K: Näiteks esimeses ruumis, kus me teosed täiesti külg-külje kõrvale kokku panime, seal Alar Tuul arvas, et Edgar Tedresaare teosed loovad ilusa tausta tema teostele ja Edgar Tedresaar arvas, et Alar Tuule teosed just vastupidi loovad tema teostele ilusa tausta. Sobivad valitud raamidega.

T: Muide, kui seda “altari” kohta vaadata, seal on sentimeetrite mäng -

K: - väga napilt mahtus ära.

T: Ma küll tegin mudeli, aga see mis ehitusmees mõõtis ja see, mis mina arvutasin … oli isegi mõte, et peab rehad võtma ja killustikku alt ära riisuma -

K: - et saaks paar sentimeetrit juurde!

Veel mõned kokkuvõtlikud mõte suve ja tuuri punktiks?

Tõnu: Minu arvates põnev fakt “Fändomi sünnist” - tuleb välja, et kakskümmend seitse protsenti reaalteadlase taustaga inimestest loevad ulmet. Me oleme siin natuke katsetanud: kui publikult küsida, kas keegi on kunagi mõne ulmeraamatu läbi lugenud, siis praktiliselt kõik tõstavad kätt. Ja matemaatikute puhul - kui küsida, kes on aktiivsed ulmelugejad, siis neist tõstsid kõik käe.

Kaija: Jah, kui on tavapublik, siis ei ole nii palju. Vahel peab suunama: “Äkki Harry Potter on ka ulme?” Kui vaikselt suunata, siis saad mõned käed juurde. Aga matemaatikutel oli sada protsenti. “Kuidas üldse muidu saaks tõenäosust õpetada, kui Asimovi ei loe!”

T: Pidigi olema kohustuslik kirjandus, kohe esimese aine käigus – tuleviku mudeldamine ja psühhoajalugu … Kokkuvõtlikult ütleksin, et on olnud kordades põnevam ja toredam kogemus, kui alguses arvatud.

K: Mul oli varem arvamine, et näitus saab sellega läbi, kui me paneme maalid välja ja avame näituse ära ja siis on olemas! Ja et siis on kõik. Aga nüüd on olnud kolm kuud selline intensiivne - tuurid ja muud üritused, mida me siin oleme korraldanud. Pärast näituse avanemist tõeline möll alles pihta hakkas.

T: Meil oli näiteks meistrite päev, kus mina sepistasin ja Kaija tegi lipsudest erinevaid riideesemeid - see dressikas on Kaija tehtud. Siis käis meil siin Tumedatest Tundidest Priit Öövel lugemas, Podcaste tegime, Tartuffil ja Hõffil (tARTu hääles järelkuulatavad). Muidugi, ega kuraatoritele, eriti kui nad on ise kohal, ei ütle ju keegi, et “noh, nice try, hea, et olin siinkandis, muidu oleks ajaraisk...” Praegu tundub, et näitus kõnetab peaaegu kõiki – teadlased on jumala sillas, ulmehuvilised ja kirjanikud…

K: Seda nad võivad ise öelda!

(Laua ümber läheb selle peale lahti lõbus melu ja poolehoiu avaldamine.)

T: Need kirjanikud, kes ei ole praegu siin – “teistele” küll meeldis. Ja kunstnikele … Ja mis mulle endale tundub, et professionaalsetele kunstikriitikutele on siin ka midagi. See on isegi üllatav.

K: Jah, ja külastajad – täna tegime rekordi, sai eelmise aasta rekord purustatud.

T: Praegu vist oli juba kuustuhat üheksasada. (Tagantjärele täpsustus – kokku külastas näitust enam kui 7,500 inimest.) Arvestades seda, et kui Tartu Kunstnike liidu majas on näitus kuu aega üleval, seda külastab kuu aja jooksul kolmsada inimest, siis siin, kus on juba peaaegu seitse tuhat … See on juba suurvorm!

*

Enne kojusõitu rääkisime veel näitusega seotud raamatust, mis äsja trükist saabus, edasistest loomeplaanidest ja kratist, kes elas õunapuu otsas, tormiga alla kukkus ja saunalaval uue kodu leidis - aga need lood jäävad juba mõneks teiseks korraks. Reaktor tänab lahke vastuvõtu ja põnevate elamuste eest!

Pildistas Katre

*

Pärast meie suvist jutuajamist juhtus veel mitu põnevat asja.

Esiteks jõudis lugejate kätte raamat KOLMAINSUS. Raamatut saab endale soetada otse autoritelt ja Voronja galeristidelt, samuti on see saadaval tARTU kunstipoes.

Raamatut esitleti ilmarahvale septembris ja esitluse salvestust saab kuulata tARTu hääle podcastide seas.

Kõige toredama uudise tõi aga november: näitus KOLMAINSUS pälvis Eesti Haridus- ja Teadusministeeriumi ning Eesti Teadusagentuuri Teaduse populariseerimise konkursil Ürituste kategoorias peapreemia!

P.Õ.F.F. (Pernova Õudusfilmide Filmifestival)

Pärnu Pernova Hariduskeskuse Tehnikamaja kahe huviringi (arvuti ja multimeedia ning filmimeistrid) noortel tekkis oktoobri alguses mõte teha õudusfilme halloweeni ajaks, et siis neid koos vaadata. Selle peale mõtlesid ringijuhendajad Tauno Rubin ja Kadri-Leen Roos teha noortele hoopis päris filmifestivali moodi galaõhtu koos auhindade ja Coca Cola ning popkorniga (nagu päris kinos).

Kahjuks on meid heidutanud ja meie koos vaatamise aega kõigutanud koroonapiirangud. Lõpuks otsustasime enam mitte asja edasi lükata, kuna detsember ning jõuluaeg oli juba lähenemas ning siis 26 - 30.novembril toimus virtuaalne üritus P.Õ.F.F. (Pernova Õudusfilmide festival), mil avaldasime filmid virtuaalseks vaatamiseks PNTV YouTube kanalil. 01.detsember toimus meil aga Tehnikamajas galaõhtu, mis pani noortel silmad särama.

Kohale tulid kõik (kokku võis kohal olla ca 40 inimest) pidulikus riietuses nagu korralikule filmigalale kohane. Üritusele sisenedes oli koridori üles riputatud õudusfilmide klassikasse kuuluvate filmide postrid (et noored saaksid veidi teada ka õudukate ajaloost). Mõned postrid seinal tunti ka ära. Aukohal oli saalis Alfred Hitchcocki portree, kes on õudusfilmide žanri nö isa ja eeskuju. Saalis mängis muusikat dj Anton. Punasel vaibal said külalised ja osalised koos oma sõpradega pilte teha. Kohal oli terve fotograafide armee - fotoringi õpilaste näol koos juhendaja Ülo Soometsaga. Noortel oli uhke tunne seal punasel vaibal pilte teha, kus sinu ees sähvatab üle kümne fotograafi välgu.

Järgnevalt vaadati koos üle noorte tehtud õudusfilmid ning jagati kommentaare ja kiitusi. Peale seda premeeriti osalisi aukirja ning auhindadega. Ka auhinna järgi kõndisid välja hõigatud noored üle punase vaiba nagu ka Oscarite galal suured filmikuulsused. Igale osalejale jagasime individuaalsed auhinnad (parim müütiline tegelane, parim külalisesineja, parim valgus jne), et tänada kõiki julgeid osalejaid ning tõsta noorte indu ise koos teha ägedaid asju. Kõik said auhinnatud, sest et iga huviring tegi ka filmid otsast lõpuni päris ise.

Usume, et see üritus lisas noorsootöö nädalal korraldatule ja tehtule (alustasime livedega Pärnu noorte televisiooni tegemisega) noortele veel rohkem motivatsiooni ja indu teha koos lahedaid asju. Seda mitte ainult meie arvuti ja multimeedia- ning filmimeistrite huviringide noortel, vaid kogu asutuse noorte hulgas, sest ürituse lõppedes särasid kõigil silmad. Ja kui me mainisime, et järgmisel aastal võiksid osa võtta ka teised huviringid, siis kõlas saalis üks suur “jaaaaaah!”.

Ideaalis võiks meie arvates sellest P.Õ.F.F.-ist välja kujuneda terve Pärnumaa noorte filmifestival, mille raames saavad noored panna ennast proovile nii kaamera ees kui ka kaamera taga. Arendada enda tehnilisi- ja sotsiaalseid oskusi, loovust kui ka esinemisjulgust. Nii leiaks iga noor endale selles tegevuses rakenduse ja väljundi. Rääkida lugusid, kas enda fantaasiast või päevakajalistel noori puudutavatel teemadel. Võimalik, et mõistlik oleks anda festivalile järgmisel korral ka laiem žanr ja sisu, kuna see annaks võimaluse teha noortel filme, milles tuntakse ennast mugavalt. Tehakse siis komöödia, õudusfilm või dokumentaal. Miks mitte ka animatsioon.

Hetkel, kuna idee tekkis Halloweeni tulekuga, sai tehtud õudusfilme, kuid põhimõtteliselt võiks see olla ka lihtsalt Pärnumaa noorte filmifestival, et teha koos midagi ägedat nii endale kui kogukonnale ning Pärnu saaks juurde ühe toreda noorteürituse.

1970ndad – muutuste aeg ehk esimene eesti ulmeromaan (Jüri Kallas)

Kui kõik ausalt ära rääkida, siis alljärgnev kirjatükk tekkis kuidagi juhuslikult. Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Hakkasime arutama, et mis on ilmunud ja kas teoseid jagub... pakkusin, et panen nimekirjad kokku, mis bibliograafia peal pole ju keeruline. Lugemise väljakutse grupi algataja ja vedaja Tiina Liinak oli nõus. Aastakümnete idee autor Mart Pechter arvas, et võib-olla teha ka mingi saatetekst ja allpool selle pikem variant ongi. Ka andis Tiina Sulg seal asjalikke näpunäiteid ning aitas kaasa mõelda. Neid kolme tahaksin ma tänada.

Lühidalt: iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi kohta mu kirjatükk ja abistav, (peaaegu) täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis jaanuaris on teemaks 1970ndad.

*

XX sajandi 70ndaid on ulmeloos sageli nimetatud peataoleku kümnendiks. Uus laine oli maha vajunud ja taandunud ning kuigi ulmeranda jäi sellest palju risu maha, oli rand mõneti puhtamaks saanud, avanev vaatepilt inspireeris ja näitas ümbritsevat pisut teistsuguses perspektiivis. Isegi alalhoidlikud autorid leidsid, et midagi võib muuta, julgesid muuta ning vähegi jõujooni tabav autor sai aru, et uue laine tehtuga tasub arvestada.

Meenutaks kasvõi Isaac Asimovi romaani „Jumalad ise“ (1972), mis kümme aastat varem kirjutatuna oleks ilmselt teistsugune olnud ja päris kindlasti poleks seal olnud tulnukate seksi. Jah, uus laine polnud ainult seks ja narkootikumid, aga need hakkasid sealt enam silma ja tekitasid skandaale. Või vaatame Larry Niveni romaani „Rõngasplaneet“ (1970), mis mõneti on küll päris traditsiooniline tõsiteaduslik ulme (hard SF), kus autor mõtleb midagi välja ja püüab siis teadusega kooskõlas oma väljamõeldise lugejani tuua, loose siduda, aga romaanis on sotsiaalsust ja inimsuhteid kujul ja koguses, mida varasemalt taolistes tekstides vajalikuks ei peetud, isegi Niveni enda varasemad romaanid eristuvad selles plaanis. Ja kui tõsiteadusliku ulmega jätkata, siis Arthur C. Clarke’i romaan „Kohtumine Ramaga“ (1973) on samuti pisut teistsugusem ning isegi selline vanamoeline autor nagu Clifford D. Simak timmis oma romaanis „Jumalate valik“ (1972) midagi moodsamaks.

Autorid, keda ulmekirjanduse uue lainega konkreetselt seostatakse, läksid samuti eluga edasi, kes läks üha diibimaks, kes aga hakkas tehtu pealt äkilisemat kommertsi tegema... mõni leidis aga sisemise rahu ja tegi just seda, mida hing igatses. Ja otse loomulikult oli ka autoreid, kes ei saanud aru, et midagi on ümber saanud ja kütsid oma uut lainet edasi, minnes üha sogasemaks ja ahendades seeläbi oma lugejate ringi, kuid leides niimoodi tänulikku publikut žanriväliselt.

Eks ilu ole vaataja silmades ning ka kõige objektiivsem kriitika või ülevaade ei saa läbi isiklike maitse-eelistusteta. Ma päris nii ei mõelnud, aga kui ma selle diibi ja loetamatuse lause kirja panin, siis mõistsin, et ma iseloomustan J. G. Ballardi loomingut. Kuid Ballardi sidumine uue lainega? Jah, otse loomulikult oli J. G. Ballard ulmekirjanduse uue laine käilakuju, aga irooniliselt oli ta ka uue laine eelkäija, et mõneti tema ja Brian Aldiss sellesamuse uue laine ka algatasid, Michael Moorcock pigem fikseeris olukorra ja vormistas žanrisiseseks revolutsiooniks. Ballardi n-ö romaan „Koleduste väljapanek“ (1970) on enam-vähem sogasuse meistriklass, et kui tahta säilitada veel mingigi loetavus, siis selline on praktiliselt lõpp-punkt. Jah, eks alati on püütud teha ja on tehtud hullemalt, aga siis kipub tulemus juba erialaarstide ja diagnooside kanti. J. G. Ballard  jättis aga astumata selle viimase sammu, mis geniaalsust hullumeelsusest lahutab ja hea ongi. Romaan „Crash“ (1973) on samuti sõge, aga sõgedus on tavapärasem ning romaan „Unenägude täisühing“ (1979) on juba üsna harjumuspärane ning seeläbi ka igavam, vähemasti J. G. Ballardi enda mõõtkavas.

Kui aga rääkida uude lainesse n-ö kinnijäänud autoritest, siis M. John Harrison oleks päris sobilik näide. Romaan „Pastellvärvide Linn“ (1971) on päris mõnuga loetav, suisa kommertslik, aga sarja järgmistes köidetes autor loetavuse-nimelise vajakajäämise likvideeris, jõudmata samas J. G. Ballardi tasemeni. Uude lainesse jäi pisut kinni ka Norman Spinrad, kes avaldas kümnendi alguses uue laine kaanonisse kenasti sobituva romaani „Terasunelm“ (1972), ehk isegi oma parima romaani ning siis otsekui kaotas pinna jalge alt. Ei, ta on hiljem otsinud ja katsetanud ning suurepäraseid tekste avaldanud, aga mina küll ei saa üle muljest, et autor läks katki ja päris terveks polegi enam saanud.

Kindlasti peaks veel ära märkima Robert Silverbergi ja Ursula K. Le Guini, kes uue laine harjal ja  tuules kirjutasid ehk oma parimad teosed. Silverbergi puhul siis ilmselt tema tippromaan „Muutuste aeg“ (1971) ja jutud, millest ka maakeeles esinduslik kogumik „Valitud teosed 3: Märkmeid eel-dünastilisest ajastust“ ning Ursula K. Le Guinil loomulikult romaan „Ilmajäetud“ (1974). Kui keegi tahab tõestust sellele, kuidas uus lainet ulmet paremaks tegi, siis siin see tõestus on.

Kui nüüd võib jääda mulje, et mulle uus laine ei meeldi, siis see on ekslik mulje. Oma parimatel hetkedel meeldib ja kuidas veel, aga ma ei hinda tühja eksperimenteerimist, sõgetsemist sõgeduse enda nimel. Igaks juhuks kordan ma ilmselget ja ütlen, et uus laine tegi ulmekirjanduse kindlasti paremaks, avas uusi võimalusi ja lähendas žanri ja mittežanri.

Samas, kui pidu läbi saab, siis on ikka tühi tunne ning seitsmekümnendate esimene pool oli just selline pohmeluses peataoleku aeg. Ihu ja vaim on nõder ning et taas rivvi saada tuleb teha midagi kergemat ja lahjemat. Taolise kergluse parim näide on Roger Zelazny seitsmekümnendate looming. On ju romaanid „Varjude Jack“ (1971), „Uksed liivas“ (1975) ja „Teemärgid“ (1979) ilmne kommerts ja ajaviide, eriti kui võrrelda mehe kuuekümnedail ilmunud romaanidega. Ütlesin „kommerts ja ajaviide“, aga see on pigem kiitus. Zelazny puhul kindlasti, sest mainitud teosed ja kasvõi „Amberi kroonikate“ esimene pentaloogia pole kindlasti madalalaubaline ajaviide – pigem meelelahutus neile, kes oma aju kunagi välja lülitada ei soovi/oska.

Ja kui juba „Amberi kroonikatest“ juttu, siis peab kindlasti mainima, et seitsmekümnedatel tõusid teadusliku fantastika (SF) kõrvale fantaasiakirjandus (fantasy) ja õudus (horror). Eks kõike kirjutatati ka varem, aga toimus žanrite segunemine ning mitteteaduslikud žanrid kristalliseerusid ja kinnistusid üldlugeja teadvusesse. Fantaasiaromaane kirjutasid nii krimiautorid (Mary Stewart), kui ka autorid, kellel see saigi põhitegevuseks (Tanith Lee). Jätkusid varemalustatud sarjad (Ursula K. Le Guin) või sorditi ümber ja vormistatai korralikeks sarjadeks varasemad tekstid (Fritz Leiber ja Michael Moorcock). Ilmusid temaatilised antoloogiad, kus tekste valides-kommenteerides püüti analüüsida ja viia asju ühise nimetaja alla. Varase fantastika ja pulpulme taastrükkimine Lin Carteri veetavas Ballantine Adult Fantasy sarjas andis hädavajaliku tekstikorpuse, millele toetudes kümnendi teisel poolel Lester del Rey hoolitsusel arenes fantaasiakirjanduse selliseks, nagu me seda täna teame – tüsedad köited, triloogiad ja pikad sarjad.

Õuduskirjandus sai samuti seitsmekümnedatel tuule korralikult tiibadesse, muutudes žanriks ja löövaks turunduslikuks sildiks. Kui William Peter Blatty romaan „Eksortsist“ (1971) on pigem selline juhuslik ja tühjalt kohalt sündinud meistriteos, millesarnast autor ei varem ega hiljem pole korrata suutnud, siis Stephen King oli ilmselgelt juba uue olukorra kehastus. Jah, eks ka tema pidi oma õuduslugusid alguses SF kuuega maskeerima, nagu jutukogu „Öine vahetus“ (1978) kenasti illustreerib, aga juba esikromaan „Carrie“ (1974) ja tippromaan „Hiilgus“ (1977) näitasid, et kuningas on tulnud ja muutused toonud. Õuduskirjanduse jõulisem tulemine ja tõus sai suuresti teoks filmikunsti toel, sest žanrikinos käis õudusfilmide laine sel kümnendil kõrgelt ja oli vist pea ainus kord, mil filmikunst tegi tasemelt ja originaalsuselt kirjandusel sageli selja prügiseks.

Ajuti tundub, et filmikunst lõimus seitsmekümnedatel kirjandusega ehk enam kui varasematel aastakümnetel, eriti žanrikirjandusega. Loomulikult, kirjandust on suurele ja väikesele ekraanile kogu filmikunsti olemasolu jooksul teisendatud, aga jutuksoleval kümnendil muarust midagi muutus. Üks muutuse tulemusi on ka teatav nihe menukirjanduses, kus hakkasid ilmuma romaanid, mis otse nõudsid ekraniseerimist, et olid sedavõrd filmilikud. Konkreetselt võiks nimetada Ira Levini romaani „Saatuslikud poisid“ (1976) või siis Frank De Felitta romaani „Audrey Rose“ (1975), Stephen Kingist rääkimata. Ega ma konkreetselt näppu peale panna ei oska, võib-olla ehk teemavalikut, mis sellised sensatsioonihõngulisemad..?

*

Ulmekirjandus on suuresti  muidugi anglomaailma ja eriti lombitaguste ühendriikide teema, et seal sai žanriks ja seal tekkisid uued trendid, aga juba uue lainega kandus raskuspunkt udusele Briti saarele ja seitsmekümnedatel suisa mandri-Euroopasse. 1970. aastal toimus Heidelbergis worldcon ja 1976. aastal Poznańis esimene sotsialismimaade ulmekokkutulek, mida küll con’iks ei nimetatud. Kindlasti edendas see kõik ka Euroopa ulme-elu ning õhinapõhisus hakkas vaikselt asenduma professionaalsusega.

Tahtmata olla üldsõnaline, mainiks kasvõi lastekirjaniku Astrid Lindgreni kõige kaalukamat ulmeromaani „Vennad Lõvisüdamed“ (1973), või siis armeenlase Karen A. Simonjani romaani „Apteeker Nerses Majaen“ (1972) ja norralase Tor Åge Bringsværdi romaani „Pinocchio paberid“ (1978). Kõik kolm on küpsed ja žanriteadlikud tekstid, aga vähemal või rohkemal määral eristuvad need ka angloulmest.

Kuid eks oli ka teistsuguseid tekste. Ungarlane Gyula Hernádi avaldas mudelromaani „Kindlus“ (1971), mille on puhul kindel vaid see, et realistlik romaan see pole. Bulgaarlane Pavel Vežinov aga vist väsis lastemuinasjuttude, sotsialistliku realismi ja teadusliku fantastika kirjutamisest ja eraldi teostena avaldamisest ning segas kõik eelmainitu kokku lühiromaaniks „Barjäär“ (1976). Tulemuseks sai omanäoline ja kindlasti meeldejääv tekst, millest sai teatav maatriks mehe järgmistele. Lühiromaani ekraniseeriti ja Eestis tehti sellest isegi ballett. Või aser Anar, kes kirjutas enam kui pentsiku kontaktijutu, mille ta pealkirjastaski kui „Kontakt“ (1976). Rääkimata Kurt Vonnegutist, kes jätkas toimetamist omaenda žanris, mida võiks küüniliselt nimetada vonneguti(smi)ks.

Euroopas oli ka oma vastus anglomaailma uue laine pohmakale – 1968. aastal toimunud Praha kevad tõi selguse, et inimnäoline sotsialism on võimatu ning selle järellainetusena toimus ka nn kruvide pingutamine ja üleüldine kätteväänamine. Poolakas Stanisław Lem võitles omi võitlusi kohalike ametnikega ja lombitaguste ulmekirjanikega ning kaugenes ulmest, kirjutades retsensioone olematutele raamatutele, mis hoolimata teatavast ilukirjanduslikust maskeeringust olid pigem filosoofilised tekstid.

Arkadi ja Boriss Strugatskid Venemaal hülgasid samuti traditsioonilist ulmet, mitte nii märgatavalt kui Lem, aga siiski. Paradoksaalsel kombel tõi mainitud kaugenemine ja sellega kaasnev võitlus tsensuuriga kaasa portsu suurepäraseid teoseid. Piisab kui nimetada romaane „Hukkunud Alpinisti hotell“ (1970), „Inetud luiged“ (1972), „Väljasõit rohelisse“ (1972) ning lühiromaani „Miljard aastat enne maailmalõppu“ (1976–77). Tõsi, enamjaolt ilmusid need vaid ühe korra ajakirjanduses ja raamatukaante vahele said need vaid välismaal. Aleksandr Mirer aga väsis tsensuuriga võitlemisest ja pärast romaani „Kus on rändurite kodu?“ (1976) ilmumist lahkus kirjandusteadusesse.

*

Eestis järgnes seitsmekümnendatel samuti teatav tagasilöök. Abikaasad Beekmanid avaldasid küll omi ulmehõngulisi mudelromaane ja Teet Kallas romaani „Heliseb-kõliseb...“ (1972), mille kohta irvhambad ütlesid, et Eesti oma „Meister ja Margarita“, aga jäägu sellised avaldused ütlejate südametunnistusele.

1970ndad olid eesti ulmes siiski Henn-Kaarel Hellati aeg. Pärast nagistamisi tsensuuriga ilmus kogumik „Fuugad paradoksidele“ (1973), vist kärbetega, aga siiski ilmus ning selle järel kaks köidet esimest eesti ulmeromaani „Naiste Maailm“ (1976–78). Jah, võib vaielda, kas see ikka oli esimene, aga kui isegi kõik piiripealne kraam kõrvale jätta, siis isegi vist Boris Kaburi „Kosmose rannavetes“ (1966) ei täida päriselt normi ära. Kaburi romaan on pigem siiski eestlase tehtud nõukogude lasteulme, aga Hellati „Naiste Maailm“ püüab siduda kokku eesti olmeromaani ja ulmet, olles küll tavaulmefännile ehk seeläbi pisut vastukarva, aga siiski ulme ja omanäoline ulme.

*

Kokkuvõtvalt võib öelda, et 1970ndad olid teatava pohmeluse ja peatoleku, segaduste kümnend, aga oli ka teatava selginemise ja uute vundmantide ladumise aastakümme.

Filmindusest oli eespool juba juttu, kuid kindlasti tuleb veel öelda „tähesõjad“ ja osundada 1977. aastal esilinastunud filmile „Star Wars“. Meeldib või mitte, aga asjad muutusid ja nende muutustega pidi arvestama. Muutus ka see, et kirjanduses hakkasid liikuma üha suuremad rahad ning üleüldise kommertsialiseerumise algus ja fantaasia-õuduse tõus andis esmatõuke küberpungi formeerumiseks, kuid see on juba järgmise kümnendi teema.

Aastail 1970–79 ilmunud ja eesti keelde tõlgitud ulme

Douglas Adams - Pöidlaküüdi reisijuht Galaktikas (1979)

Anar - Kontakt (1976) jutt

Poul Anderson - Südasuvine torm (1974)

Isaac Asimov - Jumalad ise (1972)

Robert Asprin - Jälle üks mõnus müüt (1978)

Andrei Balabuhha - Eelkäijad (1978)

Banguolis Balaševičius - Kümme tuhat Einsteini (1979) kogumik

J. G. Ballard - Koleduste väljapanek (1970)

J. G. Ballard - Crash (1973)

J. G. Ballard - Unenägude täisühing (1979)

Aimée Beekman - Väntorel (1970)

Vladimir Beekman - Öölendurid (1974) lühiromaan

Vladimir Beekman - Eesli aasta (1979)

John Bellairs - Müstilise kellaga maja (1973)

William Peter Blatty - Eksortsist (1971)

Ray Bradbury - Halloweenipuu (1972) lühiromaan

Tor Åge Bringsværd - Pinocchio paberid (1978)

Italo Calvino - Nähtamatud linnad (1972) lühiromaan

Arthur C. Clarke - Kohtumine Ramaga (1973)

Michael Crichton - 13. sõdalane (1976)

Robertson Davies - Viies osaline (1970)

Frank De Felitta - Audrey Rose (1975)

Michael Ende - Ilma lõputa lugu (1979)

Walter Ernsting - Päev, millal jumalad surid (1975)

Joaquín Grau - Diktaatori surm (1976) kogumik

M. John Harrison - Pastellvärvide Linn (1971)

Kaarina Helakisa - Vähemalt miljon sinist kassi (1978)

Henn-Kaarel Hellat - Fuugad paradoksidele (1973) kogumik

Henn-Kaarel Hellat - Naiste Maailm (1976)

Henn-Kaarel Hellat - Naiste Maailm II (1978)

Gyula Hernádi - Kindlus (1971)

Teet Kallas - Heliseb-kõliseb... (1972)

Stephen King - Carrie (1974)

Stephen King - Hiilgus (= Surmahotell 1-2, 1977)

Stephen King - Öine vahetus (1978) kogumik

Artur Kivistik - Miku, „Meksikoola“ ja inimene kosmosest (1970) lühiromaan

Leena Krohn - Inimkuues (1976) lühiromaan

Ursula K. Le Guin - Atuani hauad (1970)

Ursula K. Le Guin - Maailma nimi on mets (1972)

Ursula K. Le Guin - Kaugeim kallas (1972)

Ursula K. Le Guin - Ilmajäetud (1974)

Tanith Lee - Itta, vastu keskööle (1977)

Fritz Leiber - Mõõgad ja nõidus (1970)

Doris Lessing - Ellujäänu mälestused (1974)

Ira Levin - Saatuslikud poisid (1976)

Astrid Lindgren - Vennad Lõvisüdamed (1973)

Robert Lory - Dracula tegutseb jälle (1973)

Stephen Marlowe - Valküüride kokkupõrge (1978)

George R. R. Martin - Valguse hääbumine (1977)

Anne McCaffrey - Lohelaul (1976)

Robert Merle - Kaitstud mehed (1974)

Aleksandr Mirer - Kus on rändurite kodu? (1976)

Michael Moorcock - Rändav Kindlus (1971)

Michael Moorcock - Elric Melnibonést (1972)

Michael Moorcock - Valge Hundi saatus (1977) kogumik

Michael Moorcock - Musta Mõõga needus (1977)

August Mälk - Projekt Victoria (1978) kogumik

Larry Niven - Rõngasplaneet (1970)

Ljubomir Peevski - Professor Sambergi silmad (1979)

Abel Posse - Daimon (1978)

Otfried Preussler - Krabat (1971)

Robert Silverberg - Muutuste aeg (1971)

Robert Silverberg - Maa teine vari (1973) kogumik

Robert Silverberg - Valitud teosed 3: Märkmeid eel-dünastilisest ajastust (1972–74) kogumik

Clifford D. Simak - Jumalate valik (1972)

Clifford D. Simak - Nõiutud palverännak (1975)

Clifford D. Simak - Talismani vennaskond (1978)

Karen A. Simonjan - Apteeker Nerses Majaen (1972)

Norman Spinrad - Terasunelm (1972)

Mary Stewart - Kristallkoobas (1970)

Mary Stewart - Koobasmäed (1973)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - „Hukkunud Alpinisti“ hotell (1970)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - Väikemees (1971)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - Inetud luiged (1972)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - Väljasõit rohelisse (1972)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - Miljard aastat enne maailmalõppu (1976–77) lühiromaan

Roger Zelazny - Amberi üheksa printsi (1970)

Roger Zelazny - Varjude Jack (1971)

Roger Zelazny - Avaloni püssid (1972)

Roger Zelazny - Ükssarviku märk (1975)

Roger Zelazny - Uksed liivas (1975)

Roger Zelazny - Oberoni käsi (1976)

Roger Zelazny - Kaose kojad (1977–78)

Roger Zelazny - Teemärgid (1979)

Kazimierz Truchanowski - Ja väravad prantsatasid kinni (1973)

Lembit Vahak - Karske õhtupoolik (1972) näidend

Arvo Vallikivi - Retk ooboluste riiki (1978) lühiromaan

Ilja Varšavski - Veel üks lask (1974) jutt

Pavel Vežinov - Barjäär (1976) lühiromaan

Enn Vetemaa - Jälle häda mõistuse pärast (1977) näidend

Kurt Vonnegut - Õnne sünnipäevaks, Wanda June (1971) näidend

Kurt Vonnegut - Tšempionide eine (1973)

Kurt Vonnegut - Komejant (1976)

Arvustus: Veiko Belials „Surnud mehe käsi“ (Elar Haljas)

Esimesed Veiko Belialsi poolt kirjutatud raamatud sattusid minu lugemislauale läbi “F-sarja” 2000. alguses, kui keskkooli kohustuslikku kirjandust enam ei olnud tarvis lugeda ning kaitseväekohustus tekitas võimaluse ulmekirjandust paari raamatu kaupa nädalas sisse vohmida. Suures plaanis on mulle autori raamatud siiani väga meeldinud: kuigi kirjanikus on omajagu romantikut ja maailmaparandajat, kelle lugudes on ulmekihi alla peidetud ka sügavamad ideaalid, on teostes tavaliselt ka üksjagu seikluseid ja madinat. Ulmekogumik on autori enda sõnul välja antud, kuna eelmisest kogumikust on juba omajagu aega möödumas ja lugejaskond tahab ju uut materjali saada. Muidugi tahab! Ja nii ongi antud kogumikus lisaks viimastel aastatel erinevates kogumikes ilmunud lühijuttudele ka esmakordselt trükivalgust nägevaid teoseid. Ning sarnaselt autorile meeldib ka mulle, kui lugude juures on ka illustratsioonid: need lisavad juttudele uue dimensiooni, mille kaudu teost veelgi rohkem nautida. Aitäh, Liis Roden, suurepärase töö eest! Ja nüüd siis lugude endi juurde.

“Surnud mehe käsi”

Veenuse “Täheajast” juba eelnevalt loetud lugu suutis ka seekord täie raha eest meelt  lahutada, olles kiirete süžeemuutuste ja vihaste lahingutega vestern. Olenemata küllaltki värvikatest tegelastest ja ka huvitavatest lahendustest jäi loo formaadi tõttu puudu taustadetailidest. Samas, eks siin tulebki osa loost enda peas valmis maalida, tuginedes autori poolt ehitatud vundamendile. Loo keskpaigas toimusid ka mõningad väga hüplikud stseenimuutused, mida oleks saanud veidi ühtlasemaks siluda, et lugemiselamus veelgi ladusamaks muuta.

“Või tõstes relvad”

Täiesti uus lugu, mis esmapilgul annab lugejale hulga väga ebamugavaid stseene, kuni jupp-jupi kaupa hakkab suurem pilt kokku jooksma – ning see on veelgi imelikum, kui esmapilgul võis arvata. Ulmelised elemendid tuuakse lugejani tükikaupa ning päris kõike ka ära ei seletata, nii et säilib ka loo salapärasus. Antud juhul aga ei teki mingit emotsionaalset sidet loo tegelastega ning loo sisust tulenevalt on see ilmselt isegi hea.

“Neli kohta peale koma”

Vendadest Strugatskitest inspireeritud teos, mille Veiko Belials kirjutas Joel Jansiga kahasse. Ma suudan Strugatskite teoseid lugeda vaid ühe iga paari aasta tagant, kuna minu jaoks jäävad need natukene liiga uimaseks ja abstraktseks, lihtsalt ei haaku kuidagi minu sisemise meelestatusega. Antud lugu aga oli justkui sibul, kust eemaldati  jupikaupa kihte ning alt tuli välja üha uusi huvitavaid detaile ning kuigi ka siin säilis loo taustainfo osas omajagu teadmatust, ei jõudnudki väga selle peale mõelda, kuna kiire tempo ja seiklus hoidis tähelepanu väga hästi fookuses.

“See ei ole piip”

Jällegi veidi abstraktsema ja kohati ka absurdsema sisuga teos, kus oli küll “tantsu ja tagaajamist”, aga see kõik oli vaid dekoratsioon arutlevatele filosoofidele. Üldiselt mulle sellised filosofeerivad lood ei meeldi, kuna uni kipub peale tulema, aga antud juhul oli jutt piisavalt lühike ja taustal toimuv märul hoidis tempot piisavalt üleval, et ärksana püsida. Tegelaste panemine kriisiolukorda annab loole juurde pinget, mida oleks kõvasti puudu jäänud, kui filosofeeriv arutelu oleks toimunud kortermaja köögis käraka ja suupistetega.

“Ja aidaku meid jumal”

Joel Jansi “Langtoni maailma” lühijutus toimuvale madinale on autor andnud täiesti uue dimensiooni, ehitades olemasolevale vundamendile väga korraliku maailma. Kogu lugu on edastatud väljavõtetena dokumentidest – raportitest, kirjadest, päevikutest – ning  see toimib kuidagi ekstra-hästi, kuna lugejani toodi ainult kontsentreeritult parimad palad ja vajalik sisu. Veelgi positiivsem oli aga tõdemus, et tegelaste ja vaatepunktide paljusus ei hakkinud loo kulgu. Samas muidugi oli ka loo enda käik täis pöördeid ja ootamatuseid, nii nagu ühes korralikus põnevikus olema peabki.

“Igal majakal oma tuli”

Antud jutt jätkub põhimõtteliselt sealt, kus eelmine lõpetas, ning lahkab kommunikatsiooniprobleeme tulnukatega. Antud juhul lisatakse ka veidi müstikat tundmatuse näol. Kui eelmine lugu laiendas “Langtoni maailma”, siis antud teoses minnakse süvitsi tulnukatega kontakti loomise teemasse. Loo tempo on veidi aeglasem ja antud juhul isegi häiris veidi tegelaste vaatepunktide paljusus ja nendevaheline hüplemine. Ilmselt ka idee oli omajagu juba erinevate teiste autorite poolt lahatud, seega üllatusi oli siin vähem.

“Maailmalõpuvalgus”

Omajagu ühiskonnakriitiline lugu sõja mõttetusest ning kinnisilmi käsutäitmises kahtlemisest. Antud teoses avaldub väga hästi autori romantikupale, kus ta proovib panna lugeja mõtlema, et rohkem empaatiat ja üksteisemõistmist võiks olla lahendus nii mõnelegi suuremale probleemile. Aktuaalne ja vajalik teema, kuna me istume kõik viitsütikuga pommi otsas, proovides üksteist mutta trampida – nägemata, et maakera sütik võimsalt hõõgudes üha lühemaks kulub.

“Raske piisk pilvest”

Antud lugu olin korra juba Asimovi tribüütkogumikus lugenud, aga sellegipoolest nautisin seda robokriminulli täiel rinnal. Väga nauditav oli, et kogu maailmaehitust ja taustainfot jagati jooksvalt peategelase dialoogi käigus ning lisakirjeldustele väga aega ei kulutatud. Korduvalt suunati lugeja koos peategelasega valedele jälgedele ning loo lõppu jäeti veel mitu sisupööret nii, et iga kord kui arvasid, et nüüd on kõik ja tead, mis edasi saab, suutis autor ikka veidi üllatada.

“Häilitud puu”

Meisterlikult kirja pandud ning esitletud teos inimeste olemusest nägi antud kogumikus esmavalgust. On näha, et autor lustib antud looga, ning see, kas loo sisemine ilu, valu ja elu ka lugejateni jõuab, jääb tahaplaanile. Kindlasti on ka lugejad tähtsad, aga pigem on tegu ikkagi professionaalse muusiku jämmimisega. Ütlen ausalt, et nii kaunist ja mõtlemapanevat teost ei kujutakski palju pikema tekstina ette, kuna mu enda sisemine rahutus ja ootus ulmejutule lihtsalt ei haaku sellise kirjutamisstiiliga.

Arvustus: Manfred Kalmsten „Kaarnalaul“ (Kalver Tamm)

Pärast „Raske Vihma“ ülevaate lugemist arvas Manfred Kalmsten, et küll sai hea. Mis ühelt poolt on muidugi tore kuulda, aga teisalt peaks ju kriitika mõte olema teos halastamatult pulkadeks lahti kiskuda, näidata ette need kitsaskohad, mida järgmine kord parandama peaks, et lugupeetud lugeja saaks oma kulutatud aja eest rohkem. Et kui kirjanikule arvustus meeldis, kas siis arvustaja oli piisavalt kriitiline olnud?

Hetkel veel kolmekordne Stalkeri laureaat Manfred Kalmsten üllitas vastu pühadeaega oma uue raamatu, mille klassifitseerimine on kuulu järgi mõneti diskussiooni tekitanud. On ta nüüd romaan või ikka jutukogumik? Ma võin siinkohal piirduda selle tõdemusega, et kõik kolm juttu „Aekadioni pärand“, „Aekadioni hukk“ ja „Aekadioni viimane vereliin“ oleks üksinda vaesemad. Nad kindlasti kuuluvad kokku ja neid peaks lugema selles järjekorras, nagu nad siin raamatus on, nad täiendavad üksteist. Iga jutt annab teistele lisakihte.

Enesekindlusega on Kalmstenil kõik korras. Ainult enesekindel kirjamees saab lubada endale alustuseks lõpu ette rääkimist. Aekadioni hukkub. Nüüd on küsimus juba selles, et kas sind lugejana huvitab see, kuidas ja miks Aekadioni hukkub. Ja suuresti sõltub sinu huvi kirjaniku jutustamisandest ja praegusel juhul ka vormivalitsemisest. Mina lugesin selle raamatu kahe õhtuga läbi. Mõnus ja ladus lugemine, alati on küsimus õhus, et mis edasi saama hakkab, nii et ega teda kerge käest panna ei olnud.

Siinkohal on aga paslik manitseda, et Kalmsteni kirjutamisstiil nõuab lugejalt tähelepanelikkust.

Teksti on küll lihtne lugeda, aga see lihtsus on petlik. Igasugune pealiskaudsus lugeja poolt toob kaasa oluliste detailide või maailma loovad märkuste märkamata jäämise.

Just maailma loomisel tõmbab Kalmsten laia pintsliga kiirelt jooned ära ja liigub edasi oma tegelaste manu. Nende toimetamiste ja valikute juurde. Mõlemad peategelased, nii Vaal kui Kaaren on „Raskest Vihmast“ tuttava küünilise ilmavaatega „kangelased“, sellised, kes teavad, et asjad on vaja ära teha. Et emotsioonid võivad ka olla, aga päeva lõpuks on vaja asjad tehtud saada. Sest nii on vaja.

Mis jätab lugejale teatava vabaduse. Ise mõtled lossidele tornid külge ja kõrtsidele lõhnad juurde ning valid selle maailma värvid. Me saame mingitest vihjetest aimu, et tegemist on kõrgeltarenenenud tsivilisatsiooniga, portaalid ja hõljuvad majad. Aga see tehnoloogiline tase on kuidagi hästi taustal, vaevalt mainimistväärt. Ühe erandiga. Südamekivid.

On klassikaline näide, et kui rääkida lugu nii, et kauboil asendada revolver lasermõõgaga, siis ei muuda see loo olemust. Seal peaks olema ka mingi põhjendus. Miks see kauboi nüüd äkitsi hoopiski lasermõõgaga ääremaad taltsutab. Miks neil aekadionlastel mingi roheline kivike südamega kaasa tuksub.

Ma ei ole kivikese osas veendunud, et ilma ei oleks saanud luua seda maailma, mille Kalmsten lõi. Ta andis aekadionlastele pika ea, eelise motoorikas ja ebainimliku taastumisvõime. Ja üleolekutunde. Nagu maailm oleks sulle juba paljalt sündmise fakti eest võlgu. Võtame järgemööda. Selle viimase saamiseks piisab ka osavast kõnemehest, näiteid võib leida nii ajaloost kui ka siitsamast elusate ja tegusate oraatorite hulgast, kes rahvahulkadel kui kandlel mängivad. Kiiruse ja osavuse saab treenides. Näe vaeva, pühendu ja tulemus tuleb. Taastumisvõime asemel võib olla portatiivne med-paun ja mingitsorti soomusrüü. Tsivilisatsioon, mis suudab gravitatsiooni alistada, võiks ka isikukaitsevahendite liinis teatavaid edusamme saavutada.

Nii et jääb eluea pikendamine. Südamekivi annab oma kandjale pika elu. Ta annab aega. Tegemist ei ole mingi uue ja värske leiutisega. Sellega on aastasadade ja -tuhandete jooksul harjuda jõutud. Mis tähendab, et teadmine, et kui sul üldse midagi on, siis on see aeg, on sinusse emapiimaga sisse söödetud. Sa võid oma tegemistes olla väga rahulik, kaalutletud, metoodiline, sul ei ole mitte kuhugi kiiret. 20 aastat sõjaväes on nohu, sa lihtsalt treenidki end sõdima ja erinevalt neist Vene soldatitest, kes tsiviilellu tagasi pöördudes ei osanud mitte midagi muud peale sõdimise ja kelle jaoks parimad aastad olid juba möödas, siis aekadionalastel elu alles algas.

Seega Vaala rabistamine tekitab minu jaoks vastuolu. Üks selge eelis ja mõjuv põhjendus südamekivi sisse kirjutamiseks jääb mu meelest kasutamata. Mulle ei jää lugedes seda muljet, et aekadionlased oleksid ajavoolust kõrval. Teadlikult kõrval. Et nad ei vaata neid ülejäänud ahve põlastavalt mitte tehnoloogilise taseme või võitlusvõime pärast, aga nende kiirustamise pärast.

Kiirustamine on üldse kurjast. Kirjutades eriti. Tekstil on ikka vaja seista ja laagerduda, ei saa teda prauhti valmis kirjutada ja kohe toimetajale saata. Teose järelsõnas on Kalmsteni ühe lemmikuna ära mainitud ka Dostojevski. Ma jõudsin enda mahajäämuste kõrvaldamise käigus just sellesinatse teksti küpsemise staadiumis „Idioodiga“ sinnamaale, kus Aglaja sõnab järgmist. „Teil puudub õrnus, on ainult tõde – järelikult pole te õiglane.“ Ja seostus see tsitaat mul „Aekadioni viimase vereliini“ lugemise ajal silma jäänud lubadusega. Kaaren lubas õiglast uut Aekadioni. Ja ma jäin juba lugemise ajal mõtlema selle sõna tähenduse taha. Kõik me tahame ju õiglust. Õiglast palka, õiglast riiki, õiglast kohtlemist. Aga see. mida pidada õiglaseks, on ju inimeseti erinev. Kaarnal oma õiglus, naereid kasvataval talupojal teine. Ja lugedes jäi mulle mulje, et Kaaren ei ole seda tüüpi valitsejanna, kes läheks ja küsiks selle talupoja käest, mis tema arvates defineerib õigluse. Vähemalt Kalmsten sellest ei kirjuta. Küll aga kirjutab ta rahulolust, mis Kaarnat valdas, kui ta taipas, et rahvahulk teda austusega vaatab. Ja nii ongi lugu teinud kalmstenliku ringi ja see austus, mida Vaal ihales ja püüdis, sai nüüd osaks Kaarnale. Aga õrnust ei tajunud ma kummaski neist.

Mul jäi ka tajumata „Aekadioni huku“ lõpus tehtud paljastuse ettevalmistamine „Aekadioni pärandis“ Ma lugesin Vaala ja Kaarna kohtumise kirjelduse üle. Kui pingutada ja tahta neid selliselt tõlgendada, siis on mõned märkused, mida tagantjäreletarkusena võib paljastusele vihjavateks nimetada. Minu isiklik eelistus oleks aga olnud kasvõi üks üheselt mõistatav vihjet, mille üle lugemise järel saaks endale käega otsaette laksata ja öelda, et no muidugi. Siin Kalmsten ju ütleb, mis saama hakkab, ise olen rumal, et aru ei saanud, lasin end eksiteele viia.

Endal on muidugi küll keeruline hinnata, aga seekord sai vist kriitilisem see tekst. Kindlasti mitte meelega ärapanemise pärast. Ärge laske end eksiteele viia. Ühest igavast ja mõttetust raamatust, mis mingid mõtteid ja emotsioone ei tekita, ma nii pikalt kirjutada ei viitsiks. Lugeja käekõrval talutamine ei ole Kalmsteni stiil. Küll lugeja mõtleb ise vajaliku butafooria juurde. Vastavalt sellele, kas ja kuidas sa kirjapandut tõlgendada oskad, suudad, tahad. Aga see ei ole enam Kalmseteni mure.  Võtke, lugege ja avastage oma Aekadion.

Arvustus: W.P. Blatty „Eksortsist“ (Kalver Tamm)

Teema, kas parem on raamat või selle põhjal vändatud film. on lõputute vaidluste allikas. Oled esmalt lugenud raamatut, sellest vaimustunud ja lähed selle vaimustuse pealt ka filmi vaatama ja pettud. Neid näiteid filmiajaloost, kus keegi mingil põhjusel adaptsiooniga rahul ei ole, leiab rohkelt. Peamine põhjus selleks pettumuseks on ilmsesti selle teadvustamata jätmine, et tegemist on erinevate meediumitega. Raamatut ei olegi võimalik üks ühele filmiks vormida. Mingi oma pitseri peab lavastaja ikkagi filmile panema. Midagi peab stsenarist loo sujuvuse huvides kokku tõmbama. Aga kui pärast filmi vaatamist jääb tunne, et nüüd on selle kõpitsemisega natuke liiale mindud, siis ongi lihtne ja loomulik oma pahameelt väljendada. Lugeja tähelepanu köitmiseks on parasjagu vastuoluline avaldus alati kindla peale minek, nii et ma toon siia ilmselge „Dark Toweri“ näite kõrvale ka „Ristiisa“. Mitte. et film oleks halb olnud, aga ta ei vaimustanud. Samas kui raamat oli elav ja mahlane, ma mäletan. millise innuga seda endale sisse ahmisin.

Hoopis huvitav on aga olukord, kui oled esmalt vaadanud filmi ja siis loed raamatut. Lugedes head teksti me hakkame ju oma peas seda maailma looma. Rida rea, lause lause haaval. Aga kui film on enne nähtud, siis on maailm juba valmis. Tegevuspaikadel müürid üles laotud ja tegelastel kostüümid seljas ja näod ees. Ja siis on otsustamise koht, kas lugeda ka raamatut? Kas see annab midagi vaatamiskogemusele juurde? Täiendab ta filmi? Just see täiendamine on siin minu jaoks oluline märksõna. Kui ma tunnen filmi vaadates, et midagi võiks siin lisaks olla ja võib-olla ma selle miski leian raamatust, siis ma loen raamatut ka. „Vee peal“ kõige viimase näitena, ma tundsin et seda lõpu on ehk võimalik rahuldustpakkuvamalt lahendada.

Filmi „Eksortsist“ ma olen näinud korduvalt. Ja mul ei tulnud kordagi vaatamise ajal seda mõtet pähe, et peaks raamatut ka lugema. Film oli täpselt õige, kõik oli paigas ja ei vajanud minu jaoks midagi lisaks, mingeid täpsustusi või teemade lahtikirjutamisi. Ei olnud seda tunnet, et raamat suudaks filmile midagi olulist juurde anda. Nii et kui raamat „Eksortsist“ oleks jäänud eesti keelde tõlkimata, oleks ta minust ka lugemata jäänud. Oma olemuselt on tegemist pigem detektiiviromaaniga, kus metoodiline politseiuurija Kinderman asub välja selgitama kuulsa lavastaja Burke Denningsi esmapilgul õnnetusena paistva surma asjaolusid, sest ta ei suutnud aktsepteerida seda, et „...Denningsi pea oli 180 kraadi ringi keeratud ja see vaatas selja poole.“

See poolik tsitaat on siin kahel põhjusel, esiteks ta sobis siia ja teiseks illustreerib ta seda, et raamat hakkab koos filmiga tööle, ta annab nähtule kihte lisaks. Suuresti tänu sellele, et William Peter Blatty (kes muuhulgas on ise ka filmi stsenaariumi autor) kirjutab hästi. Ta valdab täpselt ebamugavuse tekitamise kunsti. Ta kirjeldused kõigist neist kannatustest, mida raamatu üks peategelastest, noor tütarlaps Regan, läbi elab, on nii mõjusad, et sa loed ja tunned, et sa oled seal majas kohal, tunned seda valu, haistad neid lõhnu, tajud seda vihkamist. Kirjanik loob selle võimaluse ja edasine sõltub juba lugeja fantaasiast ja sisseelamisvõimest. Siinkohal võib olla paslik ära mainida, et oma teatavale eakusele vilistades on tegemist mõjusa õudustekstiga. See ei ole mingi  ämblikuvõrkude alla mattunud gooti õudusromaan. Selle teksti lugemine paneb mitut puhku nina kirtsutama ja õlgu väristama, et ebameeldivustunnet maha raputada. Igatahes, lugedes hakkas minul toimima see, et mingi stseeni kirjeldus tõi filmi silme ette.  See, kuidas filmis mingi stseen oli välja mängitud. Kuidas Regan ämblikuna trepist alla vudis või pea 180 kraadi selja taha pöördus. Ja raamat annab neile stseenidele lause lause haaval detailsust juurde „Ja siis ta karjatas ning hüppas eemale, kui tundis, kuidas Reagani keel ta pahkluud puudutas.“ või „...aeglaselt ja halastamatult liikumatu torso otsas saja kaheksakümne kraadi võrra ringi, kuni Chris vaatas otse vihastesse Burke Denningsi rebasesilmadesse.“

Nüüd aga teeme väikese kannapöörde. Jah, tegemist on õudusromaaniga, kus iidne deemon Pazuzu läheb väikese tüdruku sisse ja püüab teda ära tappa. Aga ma väidan, et raamatu kandvaks teljeks on hoopiski armastus. Esimese seda teooriat kinnitava liinina majateener Karl Engstrom, kes on valmis oma lapse kaitsmiseks mõrvasüüdistusega silmitsi seisma. Karl esindab isaarmastust.

Teise liinina isa Damien Karras ja tema suhe oma emaga. Seda ei ole väga pikalt ja põhjalikult kirjeldatud, aga sellest piskust, mis on, aimdub tahtmist ja vajadust olla hea poeg. Võimalikult hea poeg. Ja see hirm, et ta võibolla ei ole olnud piisavalt hea poeg, muudab ta haavatavaks. „Jah, me teame sinu lahket suhtumist emadesse, kallis Karras.“

Ja kolmandaks, kõige olulisemaks teljeks loomulikult emaarmastus. See, milleks Reagani ema on valmis oma lapse nimel. Mida ta on valmis tegema. Absoluutselt ebaoluline on küsimus, kas vaimud on päriselt olemas või mitte. Kas seestumine on päriselt võimalik või mitte. See on usu küsimus. Kõik see, mis on päriselt olemas või võimalik, jääb igaühe enda otsustada. See ei ole praegu üldse tähtis, sest William on väga targalt ja elegantselt kujutanud seda teekonda, kuidas esmalt on asjad natukene valesti ja ema on mures. Ja siis on asjad natuke rohkem valesti ja ema hakkab tegutsema. Ta teeb kõik, mis on ta võimuses, proovib läbi kõik mõeldavad loogilised lahendused, üks arst ja teine arst. Kõik, mis tema arvates võiks ta last aidata ja kui kõik on juba proovitud, siis leiab veel ühe võimaluse. Võimaluse, millesse kirik isegi väga ei usu. Kirik ei taha esiti sedagi uskuda, et seestumine üldse võimalik on, peab olema mingi teine, loogiline seletus, on lihtsalt üks hüsteeriline naine. See on selle raamatu käivitav, läbiv ja lõpetav teema. Ühe ema võitlus oma lapse pärast. Raamat emaarmastusest.

Arvustus: Maniakkide Tänav „Teekond Ridamuseni“ (Leila Liivak)

„Teekond Ridamuseni“ on Maniakkide Tänava teine lühilugude kogumik. Eelmine jutukogu „Euromant“ ilmus 2011. aastal ja koondas endasse viieteistkümne aasta jooksul kirjutatud lühijuttude paremiku. Vahepealse kümne aasta jooksul on Maniakkide Tänav jõudnud kirjutada väga palju uusi lugusid ja kohendada ka mõnda vanemat juttu.

„Pika musta mantliga mees" ilmus esmakordselt 2008. aastal järjejutuna ajalehes Oma Saar, kandes pealkirja „Musta mantliga mees“. Jutt oli kirjutatud Eduard Vilde Muuseumi krimi- ja põnevusjuttude võistluse jaoks ning sai Eduard Vilde Muuseumi eriauhinna. Aastal 2011 avaldati „Musta mantliga mees“ kogumikus „Euromant“.

Loo peategelane Vahur otsib metsast aardeid, mis pärast Teise maailmasõja lõppu maapõue alles jäid. Relvad, kiivrid, padrunikestad... Kõik omab suuremal või vähemal määral väärtust. Kogemata avastab ta metsavendade punkri ja kohtub ammusurnud vanaisaga. Algab uskumatu lugu, mis alguses tundub unenäona, kuid muutub peagi pööraseks kompotiks reaalsusest ja vaimumaailmast. Nagu oleks sellest veel vähe, peab Vahur muutma ajalugu ja päästma oma perekonna Siberisse saatmisest.

Lugu ise oli huvitav, kuid jutukogu osana tundus see natuke liiga pikk. Järjejutuna on arusaadav, et millegagi peab mahtu täitma ja lugeja põnevust üleval hoidma. Näha oli, et autor tegi põhjaliku ajaloolise taustauuringu ning teadis, millest kirjutas. Loomulikult ei puudu loo lõpust ootamatu ja naljakas puänt.

Kogumiku nimilugu „Teekond Ridamuseni“ ilmus esmakordselt 2017. aastal ajalehes Lääne Elu.

Lõbusa loo peategelaseks on tehisintellekt, kes unistab Turingi testi edukast sooritamisest. Turingi testi põhimõtteks on panna kohtunikke uskuma, et nad suhtlevad inimese, mitte arvutiga. See tehisintellekt peabki ennast inimeseks. Ta analüüsib pidevalt oma mõtteid ja tundeid, supleb emotsioonide tulvas ning ei väsi neid väljendamast, pidades sidet tähelaeva Ridamusega. Peagi selgub, et asjalood on mõnevõrra muutunud ja lisaks laeva meeskonnale ootab teda Ridamusel veel keegi.

Mulle meenutas ülemõtlev tehismõistus autismispektri häirega isikut, kellel polnud päris selget ettekujutust, mida emotsioonid tegelikult tähendavad. Ta püüdis kogu hingest mõista inimesi ja tõlkida keerulist tundemaailma enda jaoks arusaadavasse keelde. Kindlasti olete kuulnud ja lugenud geeniustest, kes suudavad hetkega lahendada keerulisi ülesandeid, kuid ei saa hakkama asjadega, mis on tavainimese jaoks imelihtsad? Just selline professor mu vaimusilma ees kangastuski. Miks tehisintellekt Turingi testi tegelikult läbida ei suutnud, selgub loo lõpus ja jäägu lugejale üllatuseks.

„Ajudega töötajad“ ilmus esmakordselt 2011. aastal kogumikus „Täheaeg 9: Joosta oma varju eest".

Klassikalise vampiiriloona algav sünges gooti stiilis jutustus kerib ennast aegamööda lahti nagu lõngakera. Tegelastel on oma elulood ja saladused. Igaühel on mõjuv põhjus teha just seda, mida ta teeb. Isegi vampiirid ja hullud teadlased on sisimas endiselt inimesed.

„Täheajast“ sama juttu lugedes ei suutnud ma piisavalt süveneda ja sündmuste virrvarr jäi natuke arusaamatuks. Nüüd uuesti lugedes tundus tekst palju nauditavamana.

Loo peategelane on sõna otseses mõttes elunäinud naine. Võiks öelda, et lausa mitmeid elusid. Lahendades oma pika eluaja jooksul kasvanud suuri murepuntraid jääb tal kahjuks märkamata, millega tegelevad tema abikaasa, poeg ja tütar. Vihjeks olgu öeldud, et ajudega töötamine ei pruugi alati tähendada suurt mõttetööd.

Kui suhtedraama ja gooti-aurupunk kõrvale jätta, siis jäid mulle kõige eredamalt meelde grotesksete zombidena käituvad vampiirid. Erinevalt kuulsatest filmidest nähtule olid elavad surnud selles loos tõepoolest ringi kõndivad laibad.

„Haualkäik“ ilmus esmakordselt 2013. aastal ulmejakirjas Reaktor.Tegemist on lühilooga Koera Borjast, kellest on kirjutatud 2014. aastal ulmeauhinna Stalkeriga autasustatud romaanis „Mehitamata inimesed“. Neile, kes pole „Mehitamata inimesi“ lugenud, võib „Haualkäik“ tunduda Andrei Tarkovski filmi „Stalker“ ainetel tehtud fan fiction´ina. Igal juhul õnnestus mul loo valmimise ajal viibida Tartu ulmekirjutajate töötoas ja kuulata seda autori esituses. Jutt oli piisavalt lühike, et veidra lõpulahendusega raputada üles filmiradadele uitama läinud mõtetest ning tekitada soovi kõike algusest peale lugeda.

„Valuhoidjad“ ilmus esmakordselt 2012. aastal ulmeajakirjas Reaktor. See lugu on tõesti valus. Pigem ei soovitaks lugeda nendel, kellel on väikesed lapsed või, mis veel hullem, kelle laps on siitilmast lahkunud. Just sellest jutustus räägibki: lapsekaotusest. Maniakkide Tänav on osanud väga tundlikule teemale keerata peale sünge võllahuumori vindi, meenutades mulle natuke Stephen Kingi „Lemmikloomade surnuaeda“. Samas on ta osavalt kirjeldanud ema armastust, mis ei kao kunagi, ükskõik milline tema laps ka poleks.

„Tolmunud soldatud“ ilmus esmakordselt 2011. aastal kogumikus „Täheaeg 8: Sõda kosmose rannavetes“. Muhedalt jutustatud loo peategelaseks on metsas asuva labori turvamees, kes ei saa eriti aru oma töökohas juhtuvatest kummalistest asjadest ning räägib neist nii, nagu tema mõistab. Lihtsameelne optimism jääb teda saatma kogu loo kestel, hoolimata kõigist koledustest, mis tema ja teiste laboriasukatega juhtuvad.

Mulle meeldis see, kui hästi oli ära tabatud vanakooli töömehe kõnestiil ja mõttemaailm. Kõige enam tundis ta muret selle pärast, et haiguslehele jäädes tervet palka kätte ei saa. See, mis laboris tegelikult toimus ja mida katseisikutega tehti, oli tema mõistuse jaoks juba liiga keeruline. Humoorikas jutuke, mis kirjutati kümme aastat tagasi, mõjub praegusel ajal ühiskonnas toimuvate sündmuste ülitabava paroodiana.

„Meie külas nähti imet“ ilmus esmakordselt 2017. aastal valimikus „Täheaeg 17: Päästa meid kurjast".

Jutustus on inspireeritud Ülle Lätte lühiloost „Udriku küla naised”, mis ilmus 2011. aastal kogumikus „Täheaeg 9: Joosta oma varju eest“.

Ilma „Udriku küla naisi” eelnevalt lugemata tekiks kindlasti küsimus, miks on Maniakkide Tänav kirjutatud temale nii mitteomases stiilis. Kui aga kõrvutada seda lugu Ülle Lätte omaga, siis saab selgeks, et tegemist on väga hästi järgiaimatud jutustamislaadiga.

Sarnaselt originaalloole leidub ka Tänava versioonis ohtralt roppu sõimu, verd ja puskarit ning loo kulminatsiooniks saab paras märul pühakojas. Risti ette ei lööda millegi ees, sest pahategijaks on Puujeesus isiklikult. Kanged ja elunäinud Udriku külaeided ei karda ühtegi koletist ega puuslikku ning löövad korra majja.

„Kolmanda Reich`i triumf“ ilmus 2017. aastale-sarja „Eestid, mida ei olnud" neljanda raamatuna. Alternatiivajaloolises jutustuses peavad eestlased natside sunnitöölaagris karistust kandma. Maha lastakse kõik, kes väiksemagi eksimuse teevad. Ometi õnnestub peategelastel välja mõelda kaval põgenemisplaan ning seiklused võivad alata.

Lühiromaani mõõtu lugu võtab mitu korda uue suuna. Kui tundub, et võiks juba otsad kokku tõmmata, juhtub jälle midagi. Nagu juba arvata võib, ootab lugejaid lõpus ees üllatus, mis kõike eelnenut täiesti uues valguses näitab. Minu meelest on „Kolmanda Reich`i triumf“ täiesti ära teeninud au pääseda Maniakkide Tänava parimate lugude valimikku.

„Tähed täis surma“ ilmus esmakordselt 2019. aastal veebiajakirjas Reaktor. Kes on lugenud käesoleval aastal ilmunud romaani „Laevakaitsjad“, tunneb kindlasti ära tuttava peategelase.

Kosmosesõdade ja ulmemärulite austajad ei pea pettuma, sest mõlemat jätkub selles loos ohtralt. Ütlen ausalt, et mulle jääb see teema võõraks ja selle pärast ei hakka ma siinkohal rohkem sõna võtma.

„Teekond Ridamuseni“ näitab hästi autori erinevaid stiile ja laia silmaringi. Natuke kahju on, et jutukogus ei leidu varasemaid lugusid Maniakkide Tänava kirjanikutee algusajast. Kuigi päris vanad kirjatükid on avaldatud „Euromandis“, polnud mul seda raamatut kahjuks käepärast, et kõrvutada hiljuti valminud tekstidega ja imestada, kui palju võib üks kirjanik aja jooksul areneda.

Tsiteerin siinkohal autorit ennast: „Alati saab paremini.“ Nõnda kannustas ta Tartu ulmekirjutamise töötoa liikmeid ning tegutseb ka ise enda sõnade järgi. Rohket inspiratsiooni Maniakkide Tänavale ja loodetavasti avaldab ta edaspidi sama hoogsalt uusi jutte, kolmanda kogumiku jaoks.

Arvustus: „Pilet utoopiasse” (Elar Haljas)

Kirjastus Skarabeusi kogumik „Pilet utoopiasse” on välja antud juba 2007. aastal ning oli juba päris pikalt mu lugemisvara ootejärjekorras ning aasta lõpus, kus kõik püüavad pooleliolevaid asjad ära lõpetada, tabas ka mind sama tuhin. Antud teoses on kokku kogutud kuusteist inglise keelest tõlgitud eelmise sajandi viiekümnendatest kuni selle sajandi alguseni – mõni pikem, mõni päris lühike, aga üldiselt väga hea kirjandusliku kvaliteediga. Skarabeusi poolt väljaantud teosed rikastavad juba aastakümneid eesti keeles kättesaadavat ulmet: ilma nende raamatuteta ei satuks mu lugemisvara hulka ei soome ega vene lühilugusid, vähemalt mitte sellises koguses.

„Seitsmes ohver” Robert Sheckley

Rahulikus tempost käima jooksev lugu, kus meieni tuuakse väga omapärane maailm, kus agressiivsust lastakse välja üksteist jahtides. Juttu oli pandud ka autorile nii omane annus irooniat ning lõpupüant oli korralikult dramaatiline, aga ettearvatav. Tänasel päeval ilmselt jääb veidi lahjaks, kuna sarnast mustrit on nii raamatutes kui ka ekraniseeringutel ära kasutatud väga palju.

„Pilet Tranaile” Robert Sheckley

Kohe näha, et selline „sõidame-kõik Marsile-puhkama“ jutt eelmise sajandi keskelt. Lugu oli stiililiselt jällegi väga irooniline ning loodud maailm sobib väga hästi antud kogumiku nimilooks. Isegi peategelane suutis väikese huvi tekitada, aga lugu ise mõjus veidi ajahambast puretuna ja kohati liiga uimase tempoga, kuigi tegevust justkui oli kogu aeg ning ka ühiskonnakriitilistele teemadele anti turmtuld.

„Kummaline vein” Harlan Ellison

Jällegi suhteliselt rahulik lugu, mis justkui ei liigitukski ulme alla, vaid pigem lihtsalt psühhoosi põdeva inimese eluloojangu pajatus, kus tänu Murphyle kõik asjad elus nihu lähevad. Aga loo viimane kümnendik suutis kõik pea peale pöörata ning korraliku „pauguga” loo ära lõpetada.

„Klaasikillud” Harlan Ellison

Emotsionaalselt raskemini seeditav lugu, justkui oli huvitavaid kohti, aga pigem selline staatilisem ja mentaalsem võitlus. Emotsioon oli veidi sarnane, justkui vaataks kahte kassi, kes silmast silma vaadates peavad suurt võitlust ja siis sisina saatel laiali lähevad. Idee oli iseenest väga korralik ning küberpungina ka ilmselt väga lihtne lahendada, aga autori poolt toodud teemakäsitlus oli veidi liiga rõlge.

„Sõda jõulupuu all” Gene Wolf

Omajagu abstraktne lugu ühiskonna liigtarbimisest. Ulmet oli korralikult, aga millegipärast ei suutnud ei loos kirjeldatud ühiskond ega ka tegelased väga mingit moodi haakumist tekitada.

„Majake rannal” Gene Wolfe

Korralik haldjalugu tänapäevases kuues. Kui loole midagi ette heita, siis oleks võinud isegi veidi konkreetsem olla ning see oleks ka loo tempot veidi tõstnud, hetkel kogu point justkui kaob mõttetu vadina vahele ära.

„Kuninglik liha” Orson Scott Card

Idee oli suurepärane, ulmeelemente omajagu ning ka sisupöördeid loo lõpupoole korralikult. Lugu ise kulges suhteliselt stoiliselt, aga eks see oli ka taotluslik, et kogu ühiskonna võikus paremini lugejateni tuua.

„Silm silma vastu” Orson Scott Card

Antud kogumiku kõige pikem lugu, mille ainukene miinus oli väga madal tempo ning kohati oli süžee liiga piiblilooline, muidu aga paras superkangelase saamislugu Tugevuseks kindlasti võimalus tuua peategelane lugejateni väga detailsena ning sellest tulenevalt ilmselt oli ka suurem võimalus, et tegelane lugejatele korda läheb. Loo enda ülesehitus oli veidi kentsakas, kuna oli teostatud intervjuu vormis, kus muidu küsimused-vastused suht lühikesed, aga ühele küsimusele vastus oli rohkem kui 60 lehekülge.

„Igavesti Sinu, Anna” Kate Wilhelm

Väga detailselt ja huvitavalt ülesehitatud krimilugu, kus käekirja järgi proovitakse leida kirjade autorit. Kui esimeses pooles oli jutus väga selge siht ning tänu sellele ka huvitav lugeda, siis teine pool hakkas veidi venima. Lõpp samas oli väga hea ning sõlmis jutu lahtised otsad väga mõnusalt kokku. Ulmet oli tegelikult loos minimaalselt, aga selle piskuga oli suudetud väga palju ära teha.

„Georgia mu südames” Charles Sheffield

Ma ei oskagi öelda, et kas professionaalsest kretinismist või lihtsalt nii sama, aga antud lühiromaan oli minu arvates kogumiku parim. Veidi 19. sajandi seiklusjuttude stiilis kirjutatud lugu oli väga detailne, kuna põimis endas väga oskuslikult programmeerimise ajalugu. Lisaks suudeti lugeja hoida pidevalt näljasena, loopides talle väga õiges tempos vihjeid ja infokilde ning ta sai peategelastega kogu müsteeriumi lahendamise koos läbi teha.

„Lincolni rong” Maureen F. McHugh

Alternatiivajalooline novell, mis USA kontekstis võis olla väga aktuaalne ja käsitleda nii mõndagi ühiskonna valupunkti, kuid mind lugejana mitte kuidagi ei köitnud. Ilusasti kirjutatud, aga veidi uimane ning mis kõige peamine, lool puudus selge siht, kuhu lugeja viia taheti, pigem oli rõhk emotsioonide kirjeldustel.

„Surnud poiss teie akna taga” Bruce Holland Rogers

Väga lühikene lugu, mis pigem mõeldud nooremale koolieale: minu jaoks veidi liiga abstraktne ja lapselik.

„VäikevendTM” Bruce Holland Rogers

Ainukene antud autori lugu kogumikus, mis tõesti tekitas hea elamuse: omas mõnusat ulmeelementi ning ka püanti loo lõpus. Kuigi kirjutatud 2000. aastal, siis stiililiselt mõjus pigem eelmise sajandi keskpaiga androidiloona.

„Don Ysidro” Bruce Holland Rogers

Väga lihtne idee, et me kõik oleme tehtud samadest aatomitest, suudeti õuduse kastmes venitada mõneleheküljeliseks looks, aga jutt ei tekitanud ei hirmu ega ka muid emotsioone.

„Teistsugune pimedus” David Langford

Antud lugu on, justkui William Gibson kirjutaks episoodi „Strangers Thingsi” sarjale. Lisaks kandvale ideele ja portsule huvitavatele süžeepööretele olid lühikeses loos ka tegelased täiesti korralikult üles ehitatud ning mis eriti meeldis, et kogu maailma loome toimus loogiliselt ja arusaadavalt.

„Lugu Marsist” Geoffrey A. Landis

Jällegi suhteliselt lühike lugu, mis oma lühiduse juures suutis tegeleda siiski väga korralikult maailmaloomega. Miinuseks on aga minu arvates antud loo nö müüdi vormis jutustamine, lisab küll veidi salapära, aga samas oleviku vormis oleks lugu palju soravam olnud.

Arvustus: „Cowboy Bebop“ (Netflix) (Riho Välk)

Eelsõna: Ma olen suur, väga suur Cowboy Bebopi anime fänn. Mul on paar selle originaalheliriba CD-d kodus riiulis. Mu telefonil ja arvutil on Cowboy Bebopi taustapilt. Kui kuskil müüdaks metallist Swordfishi mudelit, siis ma ostaks selle.

Millest räägib Cowboy Bebopi animeversioon? Meil on kaks pearahakütti ehk kauboid, kellel mõlemal on selja taha jäänud asju, mida nad ei tahaks igapäevaselt puutuda. Esimesed episoodid kuluvad selle peale, et tuua mängu veel ka üks liiga napis riietuses tibi, laborist põgenenud corgi ja lapsgeenius-häkker. See tolguste bande siis seikleb 26 episoodi ja 1 filmi jagu mööda päikesesüsteemi ringi, üritab pahalasi püüda ning satub erinevatesse seiklustesse. Igal episoodil on musikaalne pealkiri ning sellega klappiv heliriba, näiteks “Jupiter Jazz”, “Ganymede Elegy”, “Heavy Metal Queen”. Viimase peategelaseks on näiteks turske naisrekkajuht, äge! Kordan üle väite, mida ma olen tihti lausunud: “Cowboy Bebop on parem muusikaanime kui ükski päris muusikaanime.” Kuid see on ainult üks selle võludest.

Millest räägib Cowboy Bebopi sarjaversioon? Niipalju on samaks jäänud, et Spike ja Jet on füüsiliselt kohal ning jätkuvalt on sissetulekuallikaks pearahade tagaajamine. Ja nagu animeski, ei õnnestu see neil väga hästi. Faye on saanud endale märksa sündsama kostüümi (suurepärane valik!) ning Ein on sabata pembroke corgi. Laevad on ka õige kujuga. Edward Wong Hau Pepelu Tivruski IV ilmub alles viimase episoodi viimasel minutil ja oleks võinud olemata olla.

Anime on ülimalt episoodiline, klassikaline määratlus oleks “monster of the week”, iga episoodi alguses tutvustatakse mingit uut tegelast või probleemi, sellega tegeletakse, on paar keerdkäiku ja kauboid lendavad päikeseloojangusse. Nendele lisaks on viis episoodi, mis meile nii minevikku avavad kui ka tegevust edasi viivad. Nende viie pooletunnise episoodiga näidatakse meile Spike’i ja Viciousi minevikku, Juliat näidatakse peaaegu ainult nendes episoodides, kõik sündikaati puudutav mahutatakse siia.

Sarjaversioon koosneb kümnest 39-51 minuti pikkusest episoodist, ehk siis ekraanimaht tuleb enam-vähem sama, mis animel. Aga fookus on hoopis teine - ükski nendest episoodidest ei ole puhtalt ühe pearaha tagaajamine. Vicious ja Julia on oma sündikaadi-võimumängudega vaat et rohkemgi fookuses kui Spike ja Jet oma kosmosekauboiseiklustega. On see hea? Mõõdukas koguses oli see tervitatav, kuid muutis tooni. Anime puhul oli Vicious müstiline tegelane, sarjas lahatakse üsna üksipulgi lahti, miks ta midagi teeb. Veel kaalukam, kuid ka veidram on Julia tegelane, kes saab animes ainult loetud minutid ekraaniaega, jäädes lõpuni viirastuseks, kelle koht on rohkem mälestustes kui praeguses ajas.

Aga vast aitab ka kaalutletud võrdlemisest. Tuleme ikka selle rammusa kördi juurde, mida sellisest arvustusest võiks oodata: “Miks on “Cowboy Bebopi” live adaptsioon üks haisev hunnik õnnetust?” Ma niiväga lootsin, et ma ei pea sedasi ütlema. Mu lootused olid visad, need pidasid vapralt vastu kuni sarja lõpuni, need jõudsid isegi veel minutid enne lõppu visalt õitsele puhkeda, ainult selleks, et kukkumine oleks valusam.

Näe, nad tegid selle 1:1 järgi. Pange nüüd veel granaat ja "Green Bird" ka ja valmis ta ongi.

Cowboy Bebopi sarjaversioon on korporatiivne möga. See on Mark Zuckerberg tagahoovis ütlemas: “ma siin suitsutan liha”, sest ta luges kuskilt, et seda peaks üks normaalne inimene lisaks hingamisele ja vee joomisele tegema. Jah, nad said õigused, jah, nad kaasasid Shinichiro Watanabe (me tunneme su valu ja mõistame, et raha ei haise), nad isegi vaatasid originaalsarja kuskil steriilses konverentsiruumis, kus sorteeritakse prügi ega kasutata plastlusikaid. Tõenäoliselt palgati hord turuanalüütikuid, moodsate voolude spetsialiste, 90ndate popkultuuri gurusid ja veel mingeid kodanikke, kellel on suure kogemuspagasina ette näidata korporatiivsed võidud, millele vaatajaskond on andnud halastamatu halvakspanu.

Nad nägid tohutult vaeva ja nad lihtsalt ei mõistnud, mis on Cowboy Bebop.

Esimene episood, nii animes kui sarjas algab sellega, et Jet teeb süüa ja Spike teeb trenni. Kärbitult on nende dialoog järgnev:

Spike: “mis meil süüa on?”

Jet: “paprika veiselihaga”

Spike, mõtlikult ja tülpinult: “Siin ei ole veiseliha. Sa ei saa selle kohta öelda “paprika veiselihaga””

Jet: “Saan küll!”

Spike: “Aga see ei ole!”

Jet: “On küll, kui sul raha ei ole”

Järgneb arutelu teemal, et jah, nad said miljon wooloni pearaha, aga see kõik läks nabimise käigus lõhutud asjade kinnimaksmisele. Meie tegelaste dünaamika on paika pandud paari esimese minutiga: raha pole, natuke näägutavad teineteise kallal ja asi on väga küpselt kirjutatud.

Võrdleme nüüd sarjaga. Wokipann gaasileegil on 1:1 üle võetud. Anime on 23 aastat vana, fännina oled sa seda stseeni vaadanud kümneid kordi. Sa valmistud kaasa ütlema “There’s no beef in it”. Selle asemel saame inimeste nalja. Toodetud Mutumaki Corp kõige uuema inimnaljade generaatori poolt. Mingi banaalsus Jeti tehiskäe kohta. Okei… okei…

Esimene episood progresseerub üsna sarnaselt edasi. Kohtume Asimovi ja ta raseda naisega. Ja jälle. Animes näidatakse, kuidas punasilm on nii võimas stimulant, et seda värskelt manustanud Asimov suudab kuuli eest kõrvale põigata, hiljem aga Spike’i rusika eest mitte. Oi, mis hõrk detail, Spike’i rusikat on raskem vältida kui kuuli! Selle asemel saame aga üsna ükskõikseks jätvat kõmmutamist ja kaklemist. Aga kohe edasi läheb halvemaks.

Animes üritavad Asimov ja Katerina planeedilt koos arvestatava punasilma kogusega põgeneda ja uut elu alustada. Kahjuks lõpeb nende põgenemine napilt enne täheväravat, kus nende laev ribadeks lastakse. Sa tead, et nad on suvalised narkovedajad, aga sa tahad neile kaasa elada, äkki nad tahavad tõesti uut ja paremat elu alustada. Alles siis, kui kõik on läbi, näeme, kuidas kosmose kaalutuses pudeneb rebenenud kleidist välja punasilma ampulle. Kõik oli ainult üks pettus.

Sarjas saame mingi eriti lollaka B-filmi kategooriast tühikõmmutamise stseeni kuskil garaažide vahel. Kleit rebeneb, ampullid kukuvad välja ja selleks ajaks, kui nad tähevärava suunas kihutama hakkavad, vaatad ükskõikselt kella, et palju seda episoodi siis veel jäänud on. Lennake orbiidile, saage surma, originaali puänti te ei tabanud.

Ja nii jätkub see kogu sarja vältel. Sulle serveeritakse tuttav stseen, sa loodad, et äkki nad teevad seda, mis sarja heaks tegi. Selle asemel aga käiakse välja midagi eriti nõmedat. Aga, kallis lugeja, ära muretse, see oli alles soojendusvoor!

Järgmise asjana tahaks puudutada seda, mida on radikaalsemalt muudetud kui lihtsalt stseene. Nendest kõige kriitilisem oleks tegelased ning nendevaheline keemia. Jet on saanud lisapagasiks lõhkise abielu ja tütre, aga on jäänud originaalile kõige truumaks. Kõige mõttetuma muudatuse on saanud Faye, kes animes suutis napis kleidis täiesti eduliselt Femme Fatale rolli teeselda lühikest aega, kuid oli ülejäänud aja muhe tibi suure püstoliga. Sarja Faye põeb mingit Deadpoolist välja volksatanud ja roiskuma läinud Tourette’i sündroomi, mille tõttu peab ta lõpetama enamus lauseid vulgaarsustega, mille intellektuaalsele tasemele vaataks Beavis ja Butt-Head ülevalt alla. Ja siis tehakse ta igaks juhuks ühe õlise mehhaanikutibi poolt lesbiks. Einoh, anna minna, aga kas see oli mingilgi hetkel vajalik? Aga nüüd elevandist ruumis: Spike. Anime Spike oli igavesti tüüne ja muretu fassaadiga, mis murenes halastamatult ainult sündikaadi teemadega tegelemisel. Isegi kõige meeleheitlikumad lahingud olid alati kerge joviaalsusega tembitud. “Whatever happens, happens” on tsitaat, mis on jõudnud lugematute Cowboy Bebopi fännimaterjalide peale. Kahjuks jäi selline väike detail Mutumaki Corpi uue leiutise, inimnäoliste tegelaste vorpvaltsi poolt märkamata. Sarja Spike on üks paras vingats, kes rebib lamedat nalja. Spike’i kakluste tantsuline koreograafia on ebaõnnestunud, käib mingi imelik laksimine.

Puudutame siis korraks ja kergelt ka progressiivsust ja moodsaid trende. Mulle on üks traditsiooniliste vaadetega kodanik ükskord öelnud, et talle ei meeldi Bebopi anime, kuna seal kujutati homoseksuaalset seksiakti. Jah, kujutati, Faye lööb jalaga ukse maha ning kaks härrat on parajasti teki all, kõik on sünnis ja see kestab sekundi, Faye vabandab ja action läheb edasi. Jupiter Jazzi peategelaseks on intersex tegelane, kes esineb veenvalt nii mehe kui naisena. Ed on androgüünne pulk, kes peab rõhutama, et ta on tüdruk. Ja seda vaadatakse nagu normaalsust, tehke mis tahate, see jookseb läbi loomulikult ja vilksamisi, nii nagu peaks igasuguseid soo- ja seksuaalsättumuste küsimusi käsitlema. Rassi ja nahavärvi küsimusi ei ole, kõik on niikuinii läbisegi.

Mida teeb sari: leidnud võimaluse, hõõrub seda nina alla. Näiteks pärast oma esimest lesbikogemust räägib Faye kirglikult orgasmidest, tissidest ja persetest. Vabandage, mida? Miks? Ma tahan vaadata, kuidas kosmosekauboid lendavad läbi tähevärava ja annavad pearaha eest mingile pätile kannaga kõrva. Palun ärge toppige oma vööalust jura igale poole.

Ma ei taha enam, kolmas lehekülg hakkab täis saama, kuidas korporatiivne masinavärk toodab asju, millest neil ei ole lootustki aru saada. Ja see on kurb.

Mul käib taustaks Cowboy Bebopi anime heliriba. Seda kasutati kohati ka sarjas, mõned lood olid juurde tehtud ja mõned neist olid isegi üsna head. Aga need ei ole kunagi võrreldavad originaali mitmekesisusega. 26 episoodi ja 1 filmi jaoks on kokku toodetud uskumatu kogus head muusikat, kogu list on loetav siit: https://en.wikipedia.org/wiki/Music_of_Cowboy_Bebop

Aga lõpetame positiivsema noodiga. Cowboy Bebop, Netflixi sari on siiani kõige parem live-adaptsioon mis ma olen näinud. Ja eraldiseisva sarjana oleks see päris hea olnud. Kui ma ei oleks animet kunagi näinud, oleks ma andnud sellele julge 7/10 hinde. Saab kärtsu-mürtsu, pinget ja draamat, tegelaste arengut ja silmailu. Lihtsalt need saapad, mida sari pidi täitma, olid väga suured ja kaalukad.  Võta teos, mida sina kõige kõrgemalt hindad ning kujuta ette, et seda ei teeks need respekteeritud inimesed, kes selle kunagi tegid, vaid kamp Facebooki administraatoreid ja mingid ülikondades molluskid, kes armastavad valgele seinale kuvatavaid pirukadiagramme.

Netflix ütles, et uut hooaega ei tule. Aga tasub tähele panna väikest ja tähtsat detaili: Cowboy Bebopi anime kukkus Jaapanis esialgu haledalt läbi. See oli liiga vägivaldne, et seda ettenähtud kellaajal näidata, seega näidati ainult kõige viisakamaid episoode. Olukord läks nii halvaks, et eetrisse läks Session XX: Mish-Mash Blues, ainus numbrita episood, mis koosnes juba näidatud episoodide klippidest, millele häälenäitlejad lugesid filosoofilisi mõtisklusi peale. Ülejäänud sari pandi hoiule, ning oli oht, et isegi kui seda kunagi näidatakse, ei huvita see enam kedagi. Siiani öeldakse, et Cowboy Bebop on Jaapanis üsna vähetähtis anime ning ei mõisteta, miks gaijinid seda niiväga fännavad. Ehk, mina ei välistaks uut sarja hooaega. Jah, ma vaataks seda. Sest kui vaadata, mida korporatsioonid teiste adaptsioonide ja uusversioonidega teevad, pääses Bebop veel üsna kergelt.

Arvamus: Me peame rääkima audioraamatutest (Rait Piir)

Ei tule vist kellelegi suure üllatusena, et hariduslikes ja kirjanduslikes ringkondades kurdetakse tänapäeval alalõpmata, et noored ei taha enam kuidagi raamatuid lugeda. Ohatakse, et lapsi tuleb sundida raamatut kätte võtma ja üleüldiselt tahaks nad ainult telefonis Fortnite’i mängida või Tik-Tokis naljakaid videosid vahtida. Sellest, kuidas koolid tegelikult tapavad noorte soovi lugeda, võiks kirjutada terve eraldi artikli ja ma usun, et Reaktori lugejate hulgas leidub selliseks analüüsiks minust hulga pädevamaid inimesi.

Küll aga pöördun mõnevõrra sarnase teema juurde: minu tähelepanekute järgi kogub noorte täiskasvanute seas, võib-olla just noorte täiskasvanud meeste seas, kiiresti populaarsust inglise keelsete audioraamatute kuulamine. Äkki toimub sama ka naiste seas ja ma pole lihtsalt märganud.

Nooreks täiskasvanuks ma ennast kahjuks enam kutsuda ei saa, kuid inglise keelsete ulme-audioraamatute kuulamist alustasin varastes 20-ndates ning nendest aegadest on jäänud veel ka sõpru ja tuttavaid, kes seda tänini teevad. Nad ei tarbi eesti keelset (ulme)kirjandust mitte vähimalgi määral ja suhtuvad eesti keeles lugemisse pigem natukene nina kirtsutades, sest pidevalt teises keeles ilukirjandust tarbivale inimesele võivad harjumuspärased fantaasia ja tehnoulmega soetud terminid veidralt kõlada.

Juhtusin hiljaaegu üle tüki aja vestlema ühe kauaaegse sõbraga, kellega polnud juba aastaid rääkinud ning muu vestluse käigus tuli jutuks, et IT-firmas, kus ta töötab, kuulab suur hulk kolleege pidevalt inglise keelseid audioraamatuid ja taskuhäälingut. Huvitav oli kuulda just seda, et nad loevad valdavalt ulmekirjandust. Tegu on meestega, kellele meeldivad ka arvutimängud, koomiksid ja kõik muu selline.

Ka minu vana sõber täheldas, et audioraamatud paistavad noorema põlvkonna seas üha enam populaarust koguvat. Mitte võib-olla alaealiste seas, aga noorte haritud täiskasvanute seas kindlasti. Tema enda töökoht oli sellise arengu suurepäraseks näiteks.

Isegi kui inglise keeles ulmet kuulavaid noori (täiskasvanuid) tuleb juurde, ja see peaks olema positiivne nähtus, siis Eesti kirjandusmaastiku jaoks neid sisuliselt ei eksisteerigi. Nende raha ei jõua kohalike kirjastajate taskusse, vaid läheb valdavalt Amazonile kuuluva Audible rakenduse kätte, mis on sisuliselt juba vallutanud kogu inglise keelset audiokirjandust kuulava tarbijaskonna siin ja võõrsil.

Mul on kahtlus, et praegu Eesti kirjandusringkondades keegi isegi ei taju, et äkki on toimumas suur suunamuutus ja üha enam inimesi soovivad kirjandust tarbida täiesti teisel kujul. Kurdetakse ikka edasi, et noored ei taha raamatut kätte võtta ja keeleoskus hääbub. Ei mõelda, et las aga kuulavad, vähemalt tarbivad kirjandust ju!

Tunnistan nüüd häbiga (häbiga, mis on minusse juurutatud muide), et minu käsi paberkandjal ega ka e-lugeri kujul raamatu järgi ei tõuse. Mul ei pole ei piisavalt keskendumisvõimet, viitsimist ega tahtmist maha istuda ja lugeda. Viisakamas (kirjandus)seltskonnas midagi sellist tunnistamine kergitab tavaliselt kulme ja toob parimal juhul peenelt varjatud hukkamõistu. Imestatakse, et püha müristus, ise ju kirjanik ja raamatuid ei loegi! Aga loen ju tegelikult, lihtsalt teist moodi.

Niisiis on audiraamatute kuulamine justkui midagi taunitavat. Ma tegelikult natukene mõistan ka seda, pole ju eesti keeles neid eriti saadaval ja kui kuulata ainult inglise keelt, siis keeleoskus ei arene ja üleüldse see kuidagi eestikeelse kirjanduse arengule kaasa ei aita. Kui vaadata raamatupoodides saadaval olevat audioraamatute valikut, siis on see imepisike ja peamiselt on saadaval vaid inglise keelsed audioraamatud. Võimalust eesti keeles kuulata justkui polegi.

Kirjastajad turtsavad nüüd pahaselt, et kodumaiste audioraamatute tootmine on kallis! Kust tuleb raha nii väiksel turul, kui me elatume valdavalt kultuurikapitali palukestest? Keegi ju ei ostaks ka audioraamatuid, sest noored kas piraadivad neid või valivad Audible. Ja üleüldse, audioraamatute kuulamine pole ikka päris õige asi. Noored peavad õppima lugema jne jne jne. See on täpselt selline suhtumine, mis paneb noori kirjandust põlgama.

Aga inglise keelset ulmet kuulavad nad ikka edasi, vähemalt mõned neist teevad seda ja neid inimesi tekib üha juurde. Eestikeelse kirjandusmaastiku jaoks on nad kaotatud lugejad, kaotatud kliendid. Selliste inimeste žanrilised eelistused ja maitsed on vaid tolm tuules. Noored tormavadki Audible inglise keelse kirjandusmaailma rüppe ja tarbivad seal täpselt sellist kirjandust nagu neile meeldib.

Eesti turgu kujundab paberkandja lugeja, kes on enamasti keskealine või vanem. Audioraamatuid on aga pidevalt igasugust muud meediat tarbivatel ja kiire eluviisiga noortel hulga lihtsam tarbida. Enda näitel ei pea ma näiteks raamatuga maha istumiseks aega otsima, sest harjumus neid midagi muud tehes kuulata on juba juurdunud ja huvitaval kombel on ka aju õppinud mitte järge kaotama. See on eraldi tüüpi keskendumisvõime.

Ma kuulan raamatuid jalutama minnes, nõusid pestes, ühistranspordiga liigeldes, reisides, töölt koju tulles, magama jäädes jne. Ma tahan ise otsustada, millal ja kuidas ma kirjandust tarbin. See ei muuda minu kogemust kuidagi vähemväärtuslikuks. Aga mida ma enamasti ei saa teha, on kuulata audioraamatuid eesti keeles. Eesti kirjastajate jaoks olen ma võimaliku kliendina juba maha kantud.

Mida ma üritan selle artikliga öelda on, et audioraamatute „mitte päris lugemiseks“ pidamise asemel võiks just inimesi julgustada tarbima kirjandust nii nagu nad ise soovivad. Audioraamatute rongist maha jäämise asemel võiks mõelda, kuidas tuua kõik sellised kirjanduskuulajad eesti keelset, kodumaist (ulme)kirjandust tarbima.

Kui palju võib olla inglise keelt kuulavate inimeste seas suure potentsiaaliga autoreid, kelle anne jääb rakendamata, sest nad kantakse lihtsalt maha? Neil ei kujune kunagi välja huvi eestikeelse kirjanduse vastu ja see pole nende süü, sest keegi ei püüa nende tähelepanu äratada niimoodi, et see neid ka tõmbaks.

Selle asemel, et kurta, et noored ei loe, tuleks mõelda, kuidas toota ja populariseerida eestikeelseid audioraamatuid ja viia see sõnum vastavate sihtrühmadeni. Kui nad niikuinii teistmoodi ei loe, siis miks mitte lasta neil kirjandust tarbida sedasi?

Eestikeelsete audioraamatutega on kitsas käes ja ma ei väidagi, et mul on kirjastajate rahaprobleemidele imeline lahendus. Ma soovin vaid tähelepanu juhtida kõigile neile nähtamatutele kuulajatele, mina nende hulgas, ja pakkuda mõtteainet. Kirjandusringkonnad võiks vähemalt meie olemasolust teadlikud olla. Lisaks, vähem hukka mõistmist ei maksa ju midagi, see oleks hea algus.

Üks võimalus oleks panustada audiosünteesitud raamatutesse, kus peale lugemise tekitab arvuti. See pole ideaalne lahendus, sest hea lugeja võib muuta audioraamatu täiesti võrratuks, samal ajal kui masinloetud tekst on täiesti ilmetu.

See, et me raamatuga maha ei istu, ei muuda audioraamatute kuulajaid kuidagi vähem väärtuslikeks lugejateks. On ainult raisatud potentsiaal populariseerida eestikeelset kirjandust. See pole lugeja/kuulaja süü, et nad ei saa kodumaist kirjandust tarbida nii nagu tahavad ja pöörduvad juba varakult inglise keelse kirjanduse poole, kus valik erinevat loomingut on üleüldiselt märksa laiem.

Kui mulle avaldatakse survet, et ma raamatu kätte võtaks, siis see ei muuda midagi. Kui ma ei taha teksti lugeda, siis ei tee ma seda niikuinii. Mina ei kaota sellest midagi, kirjandusmaastik ja eesti keel aga küll.

Niisiis mõtleme parem, kuidas tekitada kõigile neile inglise keelsete audioraamatute kuulajatele eestikeelset materjali. Ma soovin siinkohal teha sügava kummarduse Tumedate Tundide taskuhäälingule, kes on asunud eeskujulikult teed rajama. Ma soovin neile tuult tiibadesse ja loodan, et nende hääl kostub üha kaugemale, võimalikult paljude audioraamatute kuulajate kõrvu.

Segavereline koomiksimaailm: „Polar Paradox“ (Laura Loolaid)

Segavereline koomiksimaailm kutsub jälle! Siin rubriigis avastame igasuguseid imelikke, uusi ja tundmatuid koomikseid meilt ja mujalt ning mitmesuguses vormis. Avastamine on juhuslik ja erapoolik, pigem soovitusliku maiguga; süüvivat analüüsi me ei tee ja tihket kriitikat ei kisu.

Talvehakku tervitan jäiselt stiilse looga „Polar Paradox“. Nimelt olen viimastel aastatel mitut puhku sattunud Kickstarteris koomiksiprojektide otsa, mida tundus hea mõte toetada. Nõnda on kogunenud omajagu lugemisvara, mida omakorda tundub hea mõte teistelegi tutvustada ja „Polar Paradox“ on üks nende seast. Loo kirjutas Frank Martin, joonistas Antonio Mastria, lisakaaned joonistas Chinedu Campbell.

„Polar Paradox“ viib lugeja seiklema lõunapooluse ligi, ookeanisügavusse. Suurem osa tegevust toimub vees või vee all ning sisaldab kuhjaga mereande, ohtlikke elukaid ja avastamata koopaid. Lugu ei ole iseenesest just ülemäära keerukas: salk Supervingeid Sangareid [™] suundub päästeoperatsioonile Antarktika vetesse, kus on hätta sattunud teadusekspeditsioon. Sukeldutakse, satutakse hätta, madistatakse mere-elukatega, avastatakse tundmatust ja leitakse merealusest koobastikust osa ekspeditsiooni ning Seletamatu Avastus [™], mis neid seal paigal hoiab. Muidugi läheb kõik kohe pekki ja suurest ohust plagamise käigus selgub pealkirjas viidatud paradoks.

Lihtsale loole vastukaaluks on koomiksi pildiline pool külluslik ja kirju. Erilise mõnuga on kujutatud merealust elustikku, mida inspireerisid National Geographicu merepõhja-avastuste lood (eriti muidugi tundmatu Antartktise-alune ilm). Need, kes kasvasid üles Pingviinipoeg Lolo multikatega, võivad siit omamoodi pisukese nostalgialaksu saada. Jääaluses urruaugus kolistamine (detailsed suuremõõdulised pildid!) tekitas mul ka isiklikke seoseid biohäkkimis-mõistatusmänguga „Waking Mars”

Kuigi tegelastele kättesaadav tehnoloogia ja vidinate esteetika on igati kaasaegne, meenutab seiklus ise pigem eelmise sajandivahetuse stiilis fantastikat härrasvaraste ja ümbermaailmareisivate tänavapoiste, vulkaanisaarte salakoobaste ja palavkiire-agregaatide, hiidkalmaaride ja kullakaevandustega.

Lugu ei ole pikk ja saab kahe vihuga otsa, jättes tegelased külmalt ja märjalt jääpangale hulpima. Tõsi, lahendamata küsimus veealusest koopast ja epiloog viitavad, et selle sukeldumise tagajärjel võib avaneda suurem müsteerium.

Digiväljaandega kaasas käinud audiokommentaaris tunnistab kirjanik Frank, et tavaliselt meeldib talle lugusid lõpetada järsku, täpselt pöördemomendil. Nii pidi ka see lugu algselt sealsamas jääpangal hulpides päriselt otsa saama. Aga proovilugejate pealekäimisel sai juurde tehtud epiloog, kus vihjatakse salaseltsidele ja suuremale vandenõule. Nüüd on koos sama kunstnikuga töös jätkulugu, kus paradoksid ulatuvad juba ekvaatorini.

Kokkuvõtteks võib ütelda, et „Polar Paradox“ on üks paras põsetäis pulpi, mida lugedes tasub soojad sokid ja kuum kakao käepärast hoida.

Pikemat katkendit ja lisamaterjali saab näha Kickstarteri-lehel:

https://www.kickstarter.com/projects/frankthewriter/the-polar-paradox-1-and-2-a-sci-fi-adventure-mystery-comic

Koomiksit saab endale soetada Franki kodulehe poenurgast (esialgu on müügiks küll ainult esimese vihu digiväljaanne):

https://www.frankthewriter.com/

Tolmunud topeltettur 12: aastalõpu pildimäng (Rauno Pärnits)

Aastalõpu puhul on Tolmunud topeltetturi rubriik veidi teistsugune. Tavalise malejutu asemel pakume lugejatele hoopis väikese nuputamisülesande. Malelaud on tore detail, mida võib tihti silmata ka ulmefilmides, vahel täiesti ootamatult. Kas suudate vaid ühe kaadri järgi öelda, millise väga tuntud ulmefilmiga on tegu?

Et asja põnevamaks teha paneb „Reaktor“ auhinnaks välja raamatud, mis loositakse välja kõigi vastanute vahel. Loosist osavõtmiseks tuleb sisestada enda e-maili aadress. Loosimisele lähevad järgnevad raamatud:

Veiko Belials „Surnud mehe käsi”

Maniakkide Tänav „Teekond Ridamuseni”

Weinbaumi jutukogu „Planetaarsed lood”

Lahendama asumiseks vajuta linki: https://forms.gle/JgUwLmgqc1LgriCY7

Head nuputamist!

Vastamata küsimused jutule „Tippkiskja“ (Taivo Rist)

Tavaliselt ma ei kommenteeri "Reaktori" jutte, sest teised kommentaatorid ütlevad minu mõtted juba ära. Seekord ei öelnud ja sellepärast otsustasin kommenteerida Catheline Tamme juttu "Tippkiskja".

Alustuseks niipalju, et kui võrrelda oktoobrikuu nelja juttu, siis Tamme "Tippkiskja" on täitsa hästi meelde jäänud. Ülejäänud kolmest jutust ükski pole täielikult ununenud, mis on ka hea märk, aga sealt on meeles midagi ebamäärast. Näiteks Martin Dislise "Mälestuste leekides" – kogu aeg mingi märul käis ja polnud halvasti jutustatud, aga mida see peategelane saada tahtis ja kas ta sai seda, mida taotles, enam ei mäleta. Kurat kakles seekord peategelase poolel, aga nende vastased polnud jumalad ega inglid ... ei mäletagi, kellega nad siis kaklesid. Aga märul käis kogu aeg.

Niisiis "Tippkiskja" on selles mõttes oktoobri juttudest parim, et jäi meelde. Aga nüüd räägin sellest, mida kriitik ei öelnud.

Maailmalõpu järgseid lugusid on kirjutatud palju ja nende seas ei ole "Tippkiskja" kahjuks midagi erilist. See tekitab mulje, et Tamm pole vist suure lugemusega, muidu teaks, kui palju on selliseid lugusid avaldatud ja et veel üht sinna juurde avaldada pole väga mõtet. Või siiski – mitte eesti kirjanduse, vaid iseenese arendamiseks ja tagasiside küsimiseks on seda lugu mõtet avaldada. Hüva. Tuleb tagasiside.

Tegelasi on kolm: Jason, Diiler ja Tümikas. Jason on peategelane, ta oskab lugeda ja loeb Zarathustrat, mis peaks äratama ja äratabki sümpaatiat. Tümikas ei loe midagi, Diileri kohta ei tea.

Samas ei tunne ma Jasonile väga kaasa, sest tema elus pole eesmärki peale ellujäämise. See on lihtsalt olelemine, mitte elu. Temast pole kellelegi kasu ning kui ta sureks, ei nutaks teda keegi taga ja kellegi elus ei muutuks midagi. Tümikas tundub samasugusena, mistõttu ma temalegi kaasa ei tunne.

Minule on kõige sümpaatsem Diiler. Ta on ettevõtlikum kui Jason. Ta suudab hankida kaupa, mida teistele müüb, Jason ei suuda. Diileril on unistused, ta tahab minna põhja, kus olevat parem. Kas sel unistusel tõepõhja ka on, polegi tähtis. Jason ei unista.

See tekitab loomuliku küsimuse: kust saab Diiler seda, mida teistele ärib? Miks Jason seda hankida ei suuda ja peab Diilerit tüütama? Ma ei oska oletadagi ja siin peaks autor mind aitama, aga ei aita.

Tümikas ütles välja õige mõtte: „Sul, kulla mees, pole midagi, mida ma tahaks. Kas sa tõesti arvad, et ma pole käinud vaatamas, mis sul seal keldris on?“ Ja seda ma usun täiesti.

Kuid Diiler polnud selline. Diiler tegi Jasoniga kaupa ja see äratas minus huvi: mida oli Jasonil sellist, mis Diilerit huvitas? See küsimus jääbki vastamata, ma ei oska ise midagi head pakkuda ja see vähendab minu silmis jutu väärtust.

Kust sai Diiler naisi? See küsimus jääb vastamata. Mis eesmärgil Diiler naised vangistas? See küsimus jääb vastamata. Mis naistest sai? See küsimus jääb vastamata. Kas Tüdruk polnud äkki üks Diileri naistest? Kahtlane, aga võimalik. Kes tappis Diileri? See küsimus jääb vastamata, võimalikud on kõik variandid – Tümikas, Jason, keegi Diileri naistest või keegi muu. Kes võttis üle Diileri varad ja äri? See küsimus jääb vastamata.

Tegelaste tausta võinuks avada. Mitte seda, kes oli Jason enne maailma lõppu, see on tähtsusetu, vaid kuidas ta oli elanud maailma lõpust loo sündmustiku alguseni.

Ingliskeelsed tekstid peatükivahetuses ja lõpus ei andnud mulle midagi, oleksin need ära jätnud. Pole selge, miks nad olid ingliskeelsed, kui ülejäänud jutt oli eestikeelne. Luuletustena olid nad nõrgad. Järgmine kord luuleta eesti keeles, usu mind, tulemus pole halvem.

Kumbki peatükk on jagatud kolmeks. Esimese peatüki teise ja kolmanda kolmandiku võinuks ära jätta, seal oli väga vähe põhiliini suhtes vajalikku.

Illustratsioonid mõjusid, eriti autori enese oma.

Inimese mõistus ja mälu on loodud probleemide lahendamiseks. Lahendamata probleemid jäävad paremini meelde kui lahendatud probleemid. Seda on ka testitud. Katsealustele anti 20 lihtsat ülesannet, neist pooled lubati lõpetada ja pooled katkestati. Pärast kästi meenutada, millised need 20 ülesannet olid. Kõik ülesanded ei jäänud kellelegi meelde, aga poolelijäänud ülesanded meenusid paremini.

"Tippkiskja" jäi mulle sellepärast paremini meelde, et seal oli nii palju vastuseta küsimusi.

On see hea? Jutt jäi ju meelde, kas see pole peamine?

Ei ole. Meeldejääv jutt ja hea jutt on ise asjad.

Toon paralleeli. Oli kunagi Frederiku õlu. Mul on siiamaale reklaamid meeles. Guugeldasin "frederik õlu". Kohe otsingutulemuste esimesel lehel oli link: "16. mai 2001 — AS-i Viru Õlu teatel toob firma uute markidena turule Frederik Premiumi, Frederik Pilsneri ..." Ja samuti: "15. juuni 2004 — Viru Õlu korvab Frederiku õllega tehtud vigu. Pärast ebaõnnestumist Frederiku õllega on AS Viru Õlu ..." Aga reklaamid on mul siiamaale meeles.

Päeva materjal Wikipedias novembris 2021 (Taivo Rist)

ESIMENE TEHNIKA: grafiitreaktor X-10 (käivitus 4. novembril 1943)

X-10 oli maailma teine tuumareaktor. See asus Tennessees Oak Ridge'i Riiklikus Laboratooriumis ja kandis esialgu nime Clintoni Virn või X-10 Virn. Maailma esimene oli Fermi Virn ehk Chicago Virn-1. Nimi ei tulnud Bill Clintoni järgi, kes polnud veel sündinud, vaid kogu Oak Ridge'i pani püsti ettevõte Clintoni Inseneritööd. Missuguses arvusüsteemis kannab esimene järjenumbrit 1 ja teine numbrit 10? Teadagi. Huvitav oli lugeda, missuguseid tingimusi reaktori asukohale esitati. Elektrit see reaktor ei tootnud, hoopis plutooniumi tuumarelvade jaoks. Pärast tarvitati seda isotoopide tootmiseks, millest põhiline oli süsinik-14, aga veel mainin joodi-131, fosforit-32 ja tehneetsiumi-99. X-10 käivitus 4. novembril 1943 ja pandi lõplikult seisma 4. novembril 1963. 1965 arvati ta ajaloomälestiseks ja 2008 riiklikuks keemiaajaloo mälestiseks, seda haldab Ameerika Keemiaühing ja sinna korraldatakse ekskursioone.

https://en.wikipedia.org/wiki/X-10_Graphite_Reactor

KUU ARVUTIMÄNG: "Maniac Mansion" (avaldati 5. novembril 1987)

See 1987. aasta arvutimäng kasutas tollal uudset meetodit, mille järgi kogu mäng oli üksnes hiirega läbitav. Varasemad mängud nõudsid käskude sisestamiseks sõrmistikku. Peategelane hiilib hullu teadlase doktor Fredi koju oma röövitud pruuti päästma, aga seal varitsevad peale doktori veel tema naine Õde Edna, nende poeg Veider Ed ning Lilla Kombits ja Roheline Kombits. Peategelasel on viis sõpra, kellest kaks tohib ta endale kaasa võtta. Igaühel on oma oskused ja Lucasfilm tahtis, et mistahes kolme tegelase kombinatsiooniga oleks mäng läbitav, aga mäng pole lineaarne ja tegelased saavad teha mitmesuguseid asju väga erinevas järjekorras. Ühest testmängijast, kes pidi välja selgitama tupikolukordi, et neid võimaluse korral välistada saaks, jäi ilmselgelt väheks, mina näiteks ei suutnud omal ajal mängu kordagi lõpetada, alati jõudsin mingisugusesse tupikusse. Arvutimängu põhjal tehti 3 hooaega kestnud samanimeline teleseriaal ja 1993 valmis järgmine mäng "Kombitsa päev".

https://en.wikipedia.org/wiki/Maniac_Mansion

KUU ÕUDUSSEIKLUS: orkaan Gordon (tegutses 8.–21. novembril 1994)

Tavaliselt on orkaani teekonnaks üsna vähese kõverusega joon. Seda orkaani luues oli vanajumal küll purjus, teekond meenutas rohkem umbsõlme. Floridasse sisenes Gordon kolm korda. Kas suudate ette kujutada, et kui Jamaikast ja Kuubast möödus Gordon ida poolt, siis Floridasse sisenes ta kõigepealt läänest? Haiitil ei olnud korralikku tormihoiatussüsteemi, mistõttu seal hukkus teadmata arv inimesi (ÜRO andmetel 1122), mujal maailmas kõigest 27. Floridas, kus hukkus 8 inimest, tekkis varalist kahju 400 miljonit dollarit, Haiiti ligi 2000 surma juures 50 miljonit dollarit. Miks Haiitis hukkunuid nii palju ja varalist kahju nii vähe oli, loete ise. Eriti raskete tagajärgedega orkaanid saadetakse pensionile ja nende nime ei anta enam kunagi uuele orkaanile, kuid selleks peab valitsus esitama vastava taotluse ja seda Haiiti ei teinud, pidades nähtavasti tekkinud kahju tühiseks. Vikipeedia päeva artikkel oli Gordoni meteoroloogiline ajalugu, aga mina lingin selle asemel artikli Gordonist enesest.

https://en.wikipedia.org/wiki/Hurricane_Gordon_(1994)

TEINE TEHNIKA: operatsioon "Grapple" (10. november)

1957. aastal saatis NSV Liit sputniku kosmosesse ja see oli läänemaailmale hirmus ehmatus. Siiani olid nad veendunud, et on teaduse arengus NSV Liidust kaugel ees, enam polnud see ilmne. Samal ja järgmisel aastal korraldas Suurbritannia Kiribatil 9 tuumaplahvatust koodnimega "Grapple", saades niiviisi kolmandaks tuumariigiks. See operatsioon parandas USA ja Suurbritannia vahelisi suhteid, mis olid Suessi kriisiga halvenenud, ning viisid ühise kaitsekokkuleppe sõlmimiseni. 2005 uuriti operatsioonis osalenud sõdurite tervist ja leiti, et võrreldes kontrollrühmaga polnud neil häda midagi. Kui veteranide organisatsioonid sellest kuulsid, hakkasid nad ükshaaval ja kambakesi Briti kaitseministeeriumi kohtusse kaebama ja valuraha nõudma. Euroopa Inimõiguste Kohus otsustas häältega 5:4, et kaitseministeerium ei pea midagi maksma, ja Suurbritannia Ülemkohus otsustas 2012, et uusi kohtuasju sel teemal arutlusele ei võeta, sest juhtum on aegunud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Operation_Grapple

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: kimoliopterus (11. november)

Kimoliopterus oli pterosauruste perekond, kes elas 112–94 miljonit aastat tagasi vara- ja hiliskriidiajastul. See nimi tuleb kreekakeelsetest sõnadest tähendusega "kriit" ja "tiib". Nende tiibade siruulatus oli 3½ meetrit, noka asemel olid pikad lõuad, otsast otsani teravaid hambaid täis. Tiibadel olid sõrmed, aga mitte nagu nahkhiirel, vaid küünistamiseks ja võib-olla koguni haaramiseks sobivad. Nad olid pikkadeks lendudeks kohastunud merelinnud, kes püüdsid kala lennult nagu tänapäeva tiirud. Maal olid nad pikkade eesjäsemete ja lühikeste tagajäsemete tõttu kohmakad. Esimene liik kirjeldati 1851 ja juba samal kümnendil valmisid esimesed skulptuurid, mis küll ei vasta tänapäevasele ettekujutusele, sest skulptor arvas, et tegu on lenddraakoniga, keda Püha Jüri tappis. Muuhulgas arvas ta, et pterosaurused olid kaetud soomustega, tegelikult olid nad sulelised. Põhjalikult kirjeldatakse, kuidas ja mis tüüpi kala nad püüdsid.

https://en.wikipedia.org/wiki/Cimoliopterus

KUU BIOLOOGIA: jaaguar (29. november, rahvusvaheline jaaguari kaitsmise päev)

Seda artiklit tutvustan peamiselt sellepärast, et jaaguar on nunnu. Minevikus elas ta USA lõunaosast Kesk-Argentiinani, tänapäeval Põhja-Mehhikost Põhja-Argentiinani. Jaaguar kaalub 56–96 kg, kusjuures isane on emasest viiendiku kuni kümnendiku võrra suurem. Pikkus ninast sabajuureni on 112–185 cm, millele lisandub 45–75 sentimeetrit saba. Suurtest kassidest on jaaguari saba ja jalad kõige lühemad. Sööb suuri sõralisi, kapibaarasid, sipelgakarusid, aguutisid, kilpkonni ja kaimaneid. Erinevalt lõvist ja tiigrist ei murra jaaguar oma saaklooma kaela, vaid hammustab pealuu läbi. Inimesi tapab jaaguar väga harva ja seal, kus kapibaarasid on arvukalt, indiaanlased oma laste pärast ei karda. Teadlased pole üksmeelel selles, kas ta on lähedasem tiigrile või lõvile. Kõikjal, kus elab jaaguar, elab ka puuma, kuid puuma eelistab väiksemat saaki, mis annab talle inimasustusega piirkondades eelise.

https://en.wikipedia.org/wiki/Jaguar

KUU FILM: Resident Evil: Apocalypse

Poolteisetunnine ameerika ulmefilm 2004. aastast, 2002. aasta filmi "Resident Evil" järg, mis omakorda põhineb 1996. aasta videomängul. Ravimifirma Umbrella Corporation töötab välja viiruse, mis muudab inimesed sombideks. Pole keeruline arvata, et viirus levib kiiresti lähedalasuvasse Raccoon Citysse. Umbrella paneb linna karantiini ning algab võitlus elu ja surma peale nende vahel, kes on surnud, ja nende vahel, kes veel ei ole. Selgub, et Umbrella toodab ja kasutab sombistumise vastast antiviirust, kuid hoiab selle olemasolu salajas. Kriitika oli valdavalt negatiivne, ajakiri "Time" arvas selle 10 kõige viletsama videomänguekraniseeringu hulka ja mainekas filmikriitik Roger Ebert andis sellele ½ tärni 4 võimalikust. Ajaleht "The Oregonian" kinnitas: «See film on monumentaalselt loll, aga õnneks naljakal viisil loll.» Režissöör Paul Anderson ja peaosatäitja Milla Jovovich abiellusid 2009 omavahel. Aastaid ei lisandunud sarja midagi uut, aga koroona muutis teema aktuaalseks ning nüüd valmisid 2 uut mängu ja uus film.

https://en.wikipedia.org/wiki/Resident_Evil:_Apocalypse

KUU PROMINENT: Alan Bean (19. november, Kuul maandumise aastapäev)

Alan Bean oli "Apollo 12" kuumooduli piloot, kes tiirutas Kuu peal 1969. aastal ühe päeva ja 7 tundi. Seal otsustas ta endast taimeriga selfi teha, aga ei leidnud taimerit üles enne, kui oli aeg tagasi minna ja juba hilja oli – vihaga virutas ta taimeri nii kaugele kui suutis. 1973 käis ta veel missioonil "Skylab 3", mis kestis 60 päeva ja mille käigus ta viibis ligi 3 tundi avakosmoses. Ta suri 2018 "Apollo 12" liikmetest viimasena ja "Skylab 3" liikmetest esimesena. Pärast NASA-st lahkumist hakkas ta kunstnikuks ja maalis kosmost. Kuu pind on hall, aga Bean maalis seda pisut värvikamana, kuid ainult pisut, et see ikka loomutruuks jääks. Tema sõnul on ta ainus, kellel on õigus Kuud maalida, sest ainult tema teab, kas see näeb õigesti välja või ei. Muu hulgas maalis ta foto endast ja Pete Conradist Kuul sellisena, nagu pidanuks tulema õnnetu taimeriga tehtud foto. Sellel fotol on Bean kuumooduli maketi kõrval.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Alan_Bean_NASA_portrait_(S69-38859).jpg

ESIMENE LOEND: Jack Nicholsoni filmide loend (8. november)

Jack Nicholson mängis Roger Cormani õudusfilmides "Väike õuduste pood" (1960), "Ronk" ja "Terror" (mõlemad 1963), kahes viimases koos Boris Karloffiga, Stanley Kubricku õudusfilmis "Hiilgus" (1980), George Milleri õuduskomöödias "Eastwicki nõiad" (1987), Tim Burtoni "Batmanis" (1989), Mike Nicholsi õudusfilmis "Hunt" (1994) ja Tim Burtoni õuduskomöödias "Marss ründab" (1996, USA president). Ega ma kõigi filmide kohta viitsinudki otsida, kas on ulme või ei. Ta nimetati "Oscari" kandidaadiks rekordilised 12 korda (võitis 3). Jokkeri rolliga "Batmanis" nimetati ta BAFTA auhinna ja "Kuldgloobuse" kandidaadiks. Parima ulmefilmi auhinna "Saturn" võitis ta "Eastwicki nõidadega" ning nomineeriti sellele veel "Batmani" ja "Hundiga". Järgmisel aastal saab Nicholson juba 85-aastaseks.

https://en.wikipedia.org/wiki/Jack_Nicholson_filmography

TEINE LOEND: sauruseperekondade loend (12. november)

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_dinosaur_genera

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE SÜRREALISMIPILT: New Yorgis asuva Fultoni keskuse laeaken (10. november, avamise aastapäev)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Fulton_Center_skylight_(91420).jpg

TEINE SÜRREALISMIPILT: purskkaev Poolas (11. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:2014_Szczytna,_fontanna.JPG

ESIMENE VANAFILM: "Reis Paramountowni" (4. november, 10 minutit)

10 minuti pikkune 1922. aasta ulmefilm elust Hollywoodis. Paramount tahtis USA-le ja miks mitte kogu maailmale näidata, et Hollywoodis on kõik võimalik, ja selles filmis ongi kõik võimalik. Saate näha tollaseid Hollywoodi staare ning hägustub piir filmikunsti ja reaalsuse vahel. Aga tegelikkuses oli Wallace Reid tollal juba morfiinisõltlane, kelle näitlejakarjäär oli läbi ja järgmisel aastal sai läbi ta elugi. Rudolph Valentino suri 1926. Kõige kauem elasid filmi tegelastest Gloria Swanson (1983), Mary Minter (1984) ja Leatrice Joy (1985). Kõik mängivad selles filmis iseend. Ühtlasi tähistati sellega Paramounti 10. sünnipäeva. Filmi edust tiivustatuna tootis Paramount järgmisel aastal kahetunnise tummkomöödia "Hollywood", milles ennast mängivaid näitlejaid oli veel palju rohkem. 1925 vastas Metro Goldwyn Mayer filmiga "Ringkäik MGM-i stuudios", mis oli eeldatavasti üsna sarnane.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Trip_to_Paramountown_(1922).webm

TEINE VANAFILM: "Teatrihullus" (6. november, 1½ tundi)

1925. aasta poolteisetunnine komöödia Gloria Swansoni ja Lawrence Grayga peaosades. Gray mängib söökla kokka (restoraniks ei söanda nimetada), kes armastab näitlejannasid ja kelle kabineti sein on täis nende pilte. Swanson mängib köögitüdrukut, kes armastab kokka, aga kokk nimetab teda hiirekeseks ja hoolib temast umbes sama palju kui hiirest. Swanson otsustab saada näitlejatariks, et Gray teda ükskord märkaks, ja läbib kirja teel näitlemise kursused. Šanss tekib siis, kui linna saabub jõelaev rändnäitetrupiga ja Swanson värvatakse näidendi kõrvalossa. Kokk on vaimustuses, et trupi diiva temaga kohtama tuleb. Minule see film ei meeldinud ja raske on seletada, miks. Muidugi, naiste poks mulle ei meeldi, seda enam, et kumbagi ei diskvalifitseeritud, ehkki mõlemad teineteist allapoole vööd peksid. Aga juba enne ei meeldinud. Ausalt öelda oleksin lõpu pannud sinna, kus inimene laevalt vette kukub, õnnetu lõpp. Õnnelik lõpp tundus sulepeast väljaimetuna ja sobimatuna.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Stage_struck_(1925).webm

KUU GEOGRAAFIAVIDEO: "Pariis on lukus" (7. november, 3 minutit)

Olete Pariisis käinud? Hästi palju inimesi ... Aga kuidas näeks Pariis välja inimtühjana? Selline oli ta 8. mail 2020, kui Pariis oli lukustatud ja õues viibimine keelatud. Louvre, Eiffeli torn, triumfikaar ja teised paigad, kusjuures tänavail on hirvi rohkem kui inimesi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Paris_lockdown_-_Vimeo.webm

KOLMAS VANAFILM: "Sherlock Holmes" (9. november, 2 tundi)

William Gillette (1853–1937) oli ameerika näitleja, kes peamiselt on tuntud Sherlock Holmesi kehastajana. Näidendites mängis ta Holmesi üle tuhande korra ja mõjutas märgatavalt seda, kuidas me tänapäeval Holmesi ette kujutame. Näiteks Holmesi riietus on suurel määral Gillette'i teene. Ta kasutas suurendusklaasi, viiulit ja süstalt nii, nagu Doyle oli Holmesi lugudes kirjeldanud, kuid tarvitas kõverat piipu, mitte sirget nagu Holmesi esimene illustraator Sidney Paget, sest see takistas rääkimist vähem. Gillette leiutas lause "Elementaarne, mu kallis sõber", millest hiljem sai "Elementaarne, mu kallis Watson". Leiutajana patenteeris Gillette mooduse, kuidas lava taga hobuse kappamise häält teha. Käesolev 2 tunni pikkune 1916. aasta ameerika film oli ainuke, kus Gillette Holmesi mängis, ehkki kaugeltki mitte maailma esimene film Sherlock Holmesist – varem oli neid tehtud juba 29. Siiski oli see eelmistest selgelt mõjukam ja vist ka pikem. Aastakümneid peeti seda filmi kadunuks, enne kui see 2014 taasavastati. Film põhineb näidendil, mida Gillette teatrites sadu kordi esitas.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sherlock_Holmes_(1916).webm

KUU MATEMAATIKAVIDEO: Imetlege Mandelbroti fraktalit! (27. november, 3 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:MandelbulbRot_00000-10501_VP9_slow_lossless.webm

KUU ANIMAFILM: "Sprite Fright" (29. november, 1 kuu avaldamisest, 10 minutit)

Blender Foundation teeb animafilme ja põhiliselt ulmelisi, avaldades need kõik vaba litsentsi all. See siin on puhas õudusfilm. Seltskond noori läheb loodusesse kirjade järgi seeni uurima, tegelikult pidutsema ja grillima. Ja loodust hävitama. Aga loodus otsustab anda vastulöögi. Muide, loo alguses esinev Cornu aspersum kuulub vööttigulaste hulka, elab Vahemeremaades ja Eestis esineb võõrliigina. Järgnev lind on hänilane. Siis tuleb ... oi, see on juba ulmeline olevus. Tegelikult peaks seda filmi vaatama EstConi esimesel päeval, et saada õudusunenägusid.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sprite_Fright_-_Blender_Open_Movie-full_movie.webm

KUUS EESTI LOODUSE DROONIVIDEOT

Millegipärast valiti tervelt 6 päevaks ehk viiendikuks kõigist päeva filmidest droonivideod Eesti loodusest. Eesti hõlmab niimoodi maailmast terve viiendiku, see tekitab ju uhkust. Panen nad kõik kirja, sest eks Eesti ole ju ilus. Vaadake ära vähemalt esimene, minutipikkune sürrealismimaiguline film Kakerdaja rabast. Esimeste sekundite põhjal püüdke oletada, mida te näete ja kui suured need objektid on, vastus tuleb pärastpoole.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Drone_video_of_Kakerdi_lake_and_Kakerdaja_bog_in_Estonia,_september_2021.webm

Pilved Harjumaal Vetla küla kohal, 1 minut

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Drone_video_of_foggy_Vetla_village_in_Estonia.ogv

Viljandi ordulinnus, 2 minutit

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Viljandi_ordulinnus_2021,_droonivideo.webm

Rannapungerja tuletorn aprillis, kui Peipsi jää on veel lõplikult sulamata, ½ minutit

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Rannapungerja_tuletorn_2021.ogv

Kolu ökoviadukt Harjumaal Tallinn–Tartu maanteel, 1 minut

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Drone_video_of_Kolu_wildlife_overpass_in_Estonia.webm

Metsa väljavedu Kõrvemaal Belarus-traktoriga, 4 minutit

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Logging_with_Belarus_MTZ-82-L_in_Estonia_2021.webm

Ulmkonnakroonika 12/21

Ulmestaar Karmo Talts

Töötan poole kohaga raamatukogus. Lisaks ulmele kirjutan luulet ja filosoofilisusele pretendeerivat esseistikat.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-kuulanud-mänginud oled?

Hetkel loen Sapkowski „Haldjate verd“. Ladus ja samas tõsiseid teemasid riivav, seega ikka meeldib. Viimane suurem ulmefilmide vaatamine jäi jutuvõistluse eelsesse aega, kui vaatasin Hammeri filmistuudio dracula- ja frankensteinifilmidest enne küllastumist ära umbes pooled.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Üha rohkem hindan ladusa loetavuse ja sisu tasakaalu. Vähem meeldivaid või tühjemaid tekste püüan viimasel ajal lugeda diagonaalis.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Simak on autor, kes suutis žanriulme piires väga omapärast kirjandust luua. Eraldi tahaks ära märkida tema romaani „Linn“, kui näidet sellest, et fantaasiaküllane raamat ei pea olema naiivselt optimistlik. Zelazny on hea fantaasialennuga autor ja samas on ta oma omanäolised nägemused pannud kirja voolavas stiilis. Mööda ei saa minna ka Strugatskitest, kes aitavad eelmist sajandit kohati paremini mõista, kui realistlik kirjandus. (Kahjuks ei saa välistada, et saabub selline tulevik, mille mõistmisel vendade loomingust abi võib olla.) Ja kuna ma järgmise küsimuse vastuses juba vanu seiklusmänge mainin - fantaasiamänguseeria „Quest for Glory“ ja üleloomulike elementidega põnevusmänguseeria „Gabriel Knight“ jõudsid loojutustamisega ja mängijale hingepugemisega tasemele, mis neist minu meelest klassikud teeb.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Mirabilia raamatusarjas krimkade kõrval ilmunud teadusliku fantastikat hakkasin lugema umbes keskkooli ajal. Samal ajal lugesin noorteajakirjast „Põhjanael“ õudusjutte, millest ma küll alles hiljem teada sain, et ka neid loetakse speculative fictioni alla kuuluvaks. Kui hakati välja andma fantaasiakirjanduse klassikat eesti keeles tutvustavaid raamatusarju, siis sai ka täiskasvanutele suunatud fantasyga tutvust tehtud. Samuti moodustasid kaheksakümnendate ja üheksakümnendate seiklusmängudest, mida ma arvutil mängisin, arvestatava osa ulmemängud.

5. On sul lemmikloomi?

Siin liigub ringi üks kass, kelle lemmikinimene mul vahel ei õnnestu olla. (Talle ei meeldi, kui talle piisavalt sageli pai ei tehta.)

Tumedad Tunnid detsembris

Palju õnne viienda sünnipäeva puhul!

Kuu algas Kaarnalauluga: 45. episoodis kõlas Manfred Kalmsteni jutt "Aekadioni pärand", mis pärineb tema värskest jutukogust.

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-45-osa/

46. osas tutvustas Priit aastaloosi auhinnaraamatuid ja luges ette Rebecca Klingeli mikroõuduka "Jõuluvana võlujõud".(Loosi võitjad hõigati maha siin.)

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tutu-aastaloos-2021-mikrooudukas/

Jõululaupäeval eetrisse läinud 47. osas seikleb meie vana tuttav eksortsist Pan Grpowski. Kõlab Indrek Hargla jutt “Mees Assini linnast”.

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-46-osa-i-hargla-mees-assisi-linnast/

Samuti jõudis jõuluõhtul toetajateni Tumedad Tunnid Ekstra kolme tõlkejutuga.

Anne Rice 1941-2021

11 detsembril suri Anne Rice, maailmakuulsa sarja Vampiirikroonikad autor. Sarja esimene romaan “Intervjuu vampiiriga” ilmus 1995 ka eesti keeles.

Lühidalt loe Postimehest, põhjalikumalt Locusest.

https://raamatud.postimees.ee/7408116/suri-kirjanik-anne-rice-intervjuu-vampiiriga-autor

https://locusmag.com/2021/12/anne-rice-1941-2021-2/

Kaarnalaulu esitlused Elvas ja Tartus

Kalmsteni uue raamatuga käivad muidugi kaasas esitlused. Väiksem esitlus toimus Elvas, kus autoriga puhus juttu Raul Sulbi. Spontaanse videoülekande sündmuspaigalt tegi Jaile:

https://www.facebook.com/jail.eee/videos/278369237674917/

Jaanuaris on tulemas ka esitlus suuremale ringile: 14.01.2022. Tartu Kirjanduse majas (Vanemuise 19). Autoriga vestleb siis Mairi Laurik.

Õhtud Eesti ulmega: külas tõlkija Raivo Hool

10 detsembril oli Tartu kirjanduse majas külas Raivo Hool, kes on tõlkinud hiina ulmeautori Liu Cixini triloogia "Mälestusi Maa minevikust" kaks esimest romaani "Kolme keha probleem" ja "Pime mets". Mõlemad võitsid Stalkeri parima võõrkeelse ulmeromaani kategoorias (2020. ja 2021. aastal). Praegu tõlgib Raivo triloogia kolmandat osa. Ulmeõhtul anti mõlemad Stalkerid Raivole pidulikult kätte.

Foto: Kristjan-Jaak Rätsep

D&D kommuun KVEST tähistab esimest sünnipäeva!

KVEST, nüüdseks aasta aega aktiivselt tegutsenud Eesti Dungeons & Dragonsi mängureid ühendav kommuun, tähistas novembrikuus esimest sünnipäeva. Aasta täitumisele on pühedatud ka KVESTi podcasti 26. osa: tegijad vaatavad tagasi, mis tehtud sai, mis tegemata jäi ning mida tulevikuks planeeritakse.

https://kvest.ee/podcast/kvest-podcast-episood-26-365-paevaga-umber-paikese

Reaktor ühineb õnnesoovidega ning uuel aastal loodame juba põhjalikumalt juttu vesta!

Pilt näpatud tegijate loal kvest.ee kodulehelt

HÕFF soovitab jõulufilme ja soovib häid pühi

Pildi tegi Liisi Grünberg

Lisaks lugege, missuguseid filme vaadata, et õiged pühadejudinad peale tuleks:

https://hoff.ee/uudis/hoff-soovitab-10-joulufilmi/

Uudiskirjandus 12/11

Rehepapp. Novembri esimene pool

Veiko Tammjärv

Graafiline romaan põhineb Andrus Kivirähki romaanil "Rehepapp". Joonistatud pildilugu lähtub eesti lugejate kultusromaani tegevusest ja tegelastest. Ilmunud teos on esimene osa tervikromaanist, mille tegevus hõlmab 1.-16. novembrit. Trükises on 144 lehekülge ja kokku umbes 600 üksikut pilti. Nii maisete kui mütoloogiliste tegelaste tüpaažid on unikaalsed ja loodud graafilise romaani jaoks.

Kirjastus Vida Verde OÜ.

144 lk.

Õismäe ajamasin

Maarja Kangro

Üheksa juttu, mille lugemise järel te ei näe maailma enam endiselt. Kirg möllab, veri lendab, laipu leidub, edevus hukutab; elususe tunnet otsitakse inimvere ja -liha maitsmisest, hinge loodetakse leida Lätist, tuleviku Euroopas jagatakse valijaile hääli IQ põhjal, administratiivtöötaja satub WC kaudu uude reaalsusse, marginaalne suurvaim naudib maailma allakäiku ja on nördinud, kui mandumine nurjub. Kehval tõlkimisoskusel on viimaks traagilised tagajärjed ja veelgi drastilisemalt lõpeb see, kui Humbert Humberti hingesugulane rändab ajamasinas 70ndate Õismäele. Ometi jääb kõlama üldhumanistlik toon ja lugeja võib tunda hingeliigutust. Sweet violence, kui laenata klassikuilt. Suurem osa raamatust sisaldab seni ilmumata materjali.

Kirjastus Nähtamatu Ahv.

232 lk

Tormi märgid

Elo Selirand

Issandast hüljatud Eestimaa kubermangu nurgas toimuvad 19. sajandi keskpaigas ühel novembrinädalal sündmused, mille osalised on samast lihast ja luust mis tänane lugeja. Tõsi- ja pseudoajalugu on sulatatud maagilis-realistlikuks kulissiks. Võtmetegelaseks on keerukaid kodalukke välja nuputav 17-aastane talutüdruk Ann Meister, kes on tähelepanelik vaatleja ning vaikiv jälgija. Kui kadripäeva auks korraldatava maskeraadi ööl sünnivad mõrvad, saab temast ootamatult Peterburist pagulusse saadetud vürstitari parem käsi. Või siis terve aju. Igal lauas olnul ja selle ümber toimetanul on oma saladus. Mõni neist eluohtlik. Mõni lihtsalt totter. Anni teekond läbi karnevalinädala on kui Kääbikul: läbi tundmatu ja ohtliku maa minnes on tal täita kohustus, millest keelduda pole võimalik.

Kirjastus Varrak

272 lk

Meie

Jevgeni Zamjatin

26. sajandi Ühtne Riik on üles ehitatud ratsionaalsusele ja korrale. Klaaslinnas, mida juhib kõikvõimas Heategija, puuduvad isiklikud vabadused ja nimede asemel on inimestel numbrid. Kaotatud on primitiivsed instinktid, kirg ja loovus. Isegi loodus on surutud linnast välja, Rohelise Müüri taha. Ent oma õuduseks avastab päevikuvormis romaani peategelane D-503, et tunneb endas tärkamas kõige ebaloogilisemat ja keelatumat emotsiooni – armastust.

Jevgeni Zamjatini (1884–1937) haarav ulmeteos pani aluse düstoopiaromaani žanrile ja oli suureks inspiratsiooniks George Orwelli raamatule „1984“. 1921. aastal kirjutatud romaan avaldati kõigepealt New Yorgis ingliskeelses tõlkes (1924) ja selle täielik venekeelne tekst alles aastal 1952 samas linnas. Järelsõna on kirjutanud David Vseviov. Romaan oli kunagises Nõukogude Liidus keelu all.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Maiga Varik

240 lk

Winter (1. ja 2. osa)

Marissa Meyer

„Kuu kroonikad“ on Marissa Meyeri sari, kus uue futuristliku võtme saavad tuntud muinasjutud Tuhkatriinust, Punamütsikesest, Rapuntslist ja Lumivalgekesest.

Kas Cinder, Scarlet, Cress ja Winter suudavad alistada Levana ja leida oma lugudele õnnelikud lõpud?

Kirjastus Pikoprint

Tõlkinud Karin Kull

390 ja 548 lk.

Vaimude otsija kirjad

Gan Bao

Hiina klassikalise kirjanduse kuldvaramusse kuuluv teos “Vaimude otsija kirjad” Soushen ji on Jini dünastia ajal (265–420) elanud õpetlase Gan Bao ainus tervikuna meieni jõudnud kirjatöö. See on üks esimesi nõndanimetatud imeliste lugude kogumik, millest hiljem arenes keerulisema sisu ja struktuuriga žanr chuanqi, mille silmapaistvaim näide on Eesti lugejale hästi tuntud Pu Songlingi kogumik “Libarebased ja kooljad”.

„Vaimude otsija kirjades“sisalduvad jumalike olendite ja surematute hagiograafiad, lood endelistest unenägudest ja surematute imetegudest, ülestähendused looduslikest anomaaliatest, konfutsianistlikke väärtusi õpetavad jutud, legendid ajaloolistest isikutest ja sündmustest, pajatused inimese kokkupuudetest vaimudega ning libaloomade ja muude paharettide koeruste kirjeldused.

Ajaloolasena kogus ning süstematiseeris Gan Bao kroonikatest ja filosoofilistes traktaatidest pärit müüte ja legende, mis mõjuvad tõestisündinud lugudena, olles seotud tegelike juhtumite, isikute, ajastute ja kohtadega, ning aitavad tutvustada tolle aja uskumusi ja arusaamu hingestatud ning imepärastest toimingutest tulvil maailmast. Kuigi meie ajal on kombeks arvata Soushen ji lugusid fantaasiakirjanduse valdkonda, ei pidanud Gan Bao ise neid väljamõeldiseks, mistõttu märkis sissejuhatavas osas oma teose eesmärgiks “teha ühtlasi piisaval määral selgeks, et vaimude kulg ei ole pettus”.

Kirjastus Ema & Isa

õlkinud Katja Koort

280 lk

Valguseloits

V. E. Schwab

Elage kaasa armastatud kangelaste ja nende kurikuulsate vaenlaste saatusele hetkel ühe populaarsema fantaasiaautori V. E. Schwabi menusarja “Võlukunsti varjundid” triloogia viimases osas.

Kui Mareshite impeeriumile lasub pimedus, on nelja Londoni vahel seni valitsenud ebakindel võimutasakaal jõudnud murdumispunkti. Pärast tragöödiat on Kellil, keda kunagi peeti viimaseks ellujäänud antariks, raske otsustada, kelle poole hoida. Lila Bard, endine lihtne, kuid mitte kunagi lihtlabane varas, on mitmesugused võluväelised katsumused edukalt läbi teinud, kuid peab nüüd õppima võluväge valitsema, enne kui see ta tühjaks imeb. Iidne vaenlane naaseb linna endale nõudma, samal ajal kui põlu alla langenud kangelane üritab päästa hävivat kuningriiki. Öötorni häbistatud kapten Alucard Emery kogub kokku meeskonna, et alustada võidujooksu ajaga.

Väljaandja: Päikese Kirjastus.

Tõlkinud Marge Paal.

656 lk

Düüni messias. Düüni kroonikad 2

Frank Herbert

„Düüni messias” jätkab Paul Atreidese ehk Muad’Dibi lugu. Möödunud on kaksteist aastat „Düünis” kirjeldatud sündmustest. Tal on universumi imperaatorina rohkem võimu kui ühelgi teisel maailma ajaloos. Ühelt poolt on ta jumala staatuses fremenite seas, teisalt on tal võimu haarates tekkinud pikk nimekiri vaenlastest.

Vaenlaste salasepitsuste tõttu on ohus kõik Atreidesed, kuid kõige enam kardab Paul oma armsama Chani ja nende veel sündimata pärija pärast.

Kirjastus Varrak.

Tõlkija Viivi Verrev

240 lk, kõva köide.

Klara ja päike

Kazuo Ishiguro

Nobeli preemiaga pärjatud Briti kirjaniku Kazuo Ishiguro 2021. aastal ilmunud romaani „Klara ja Päike” tegevus toimub ilmselt mitte eriti kauges tulevikus, tõenäoliselt Ameerika Ühendriikides. Raamatu peategelane ja minajutustaja on robot, TS ehk tehissõber Klara, kes on kavandatud teismeliste seltsiliseks. Paremates perekondades on nimelt kombeks lapsi geneetiliselt töödelda ehk „kõrgendada”, et neil oleks võimalik elus paremini läbi lüüa. Sellega kaasnevad terviseriskid ja habras immuunsüsteem sunnib lapsed koduõppele tahvelarvutite taha.

Juba poeaknal paistab Klara oma kaaslaste seast silma teravama tähelepanuvõime ja eelkõige suure huviga välismaailma vastu. Pikapeale täitub ka tema igatsus ning ta saab endale „lapse” – ostetakse ära ning viiakse koju, kus elavad Josie, tema ema ja majapidajanna Melania. Josie on tihti liiga haige, et isegi tahvelarvuti kaudu õppetöös osaleda, ja siis pakub Klara talle tuge. Josiel on ka sõber, naabripoiss Rick, kellega nad ühist tulevikku plaanivad, kuigi Rick pole „kõrgendatud” ning seega pole tema tulevikuväljavaated Josie omadega võrreldavad. Ent mitmesuguseid tulevikuplaane teevad ka Klara ema ja Ricki ema preili Helen, ning nagu peagi selgub, on Klaral endalgi Josie aitamiseks oma salaplaan.

Originaal: Klara and the Sun

Inglise keelest tõlkinud Aet Varik

Toimetanud Kirsti Sinissaar

Kujundanud Britt Urbla Keller

280 lk, kõva köide

Reaktori juttudest: 11/21 (Tõnis Hallaste)

Väike Viperus

Maarja Kruusmets

(Kättesaadav aadressil https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-vaike-viperus)

Perekond läheb kõik ühiselt kliinikusse, sest ema-isa otsustavad teha endale noorenduskuuri. Algul räägitakse selle toimimismehhanismidest, räägitakse mitokondritest ja tehnikast, aga niimoodi, et väike lapski aru saaks, seejärel hakatakse asjaga pihta. Ja oh imet, see toimibki! Aga noorendavad muutused leiavad aset ka pealtvaatajais. Mingi leke!

See on selline „luhtunud tehingu” või “luhtunud protseduuri” tüüpi lugu – on üks ulmeline protseduur ja see läheb pekki. Pekki läheb seepärast, et ühe korraliku novelli põhilisim võte on näidata meile, et miskit erilist on juhtunud ja kuidas see miski eriline juhtub. Ingliskeelne omadussõna novel viitab ju kah „uudsele”, ikka on kirjutajas kramp näidata, et midagi eritabast on juhtunud, ikka on lugejas äng, et millal juhtub see, mille pärast ma seda teksti loen. „Luhtunud protseduur” võib viidata näiteks eksortsismile, mis läheb pekki, sest keegi luges midagi valesti (kuskil oli naljapilt, allkirjaks „Summoning Lemon”, sisu võite guugeldada või ära aimata), või armurohu manustamisele, mis läheb pekki, sest veregrupp on vale. Mulle endalegi on see lootüüp meeldinud, ka Reaktoris ilmunud „Tundekasutus” on täpselt selline.

„Tehing” ise on kahjuks nii argiulmeline (noorenduskuur – isegi ulmeliste vahenditega – ei ole iseenesest kuigi ulmeline kontseptsioon) ja selle luhtumise viis nii vanilline (mitte, et oleks tahtnud mingit räiget body horror’it, aga midagi vürtsikamat siiski praegusest), et natuke mõjub näpuharjutusena ja ei millegi enamana. Natuke nagu õrritati millegagi – arst näis närviline, midagi võinuks nagu olla selle eksimuse taga –, aga lõppeks ei miskit erilist tõusu ega mõõna, pealegi need muutused tühistati loo lõpus.

Ent autor vijelebki sellist pehmet ulmet, mis tehtud seeditavaks umbes Pere ja Kodu lugejale. Väga laadna ja rahulik on seda lugeda, ei paku kontseptuaalseid väljakutseid, võib soovitada ulme suhtes leigetele, kes tahaks aga sügada kukalt ja öelda, et jaa, selline asi võib kah juhtuda. Kindlasti oleks tal mingites ringkondades suurt minekut. Refräänina kordan siiski, et autor võiks ulmelisuse poole pealt söakam olla – me ulmikkond pole pisike ja maitseid on mitmeid, aga nii maheda kraamiga jääb ta tähelepandamatuks.

Sant lugu

Tim Hornet

(Kättesaadav aadressil https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-sant-lugu)

Mardipäeval ootab vanamees Aadu kedagigi endale külla – ja mingi seltskond saabubki! Esitavad kohmetu tantsu, saavad igaüks priske õuna ja lähevad laiali. Ent neil martidel oli väike „saladus”, mida mardisantideootel Aadu ei osanud kuidagi tuvastada…

Näpuharjutus, tobe väike naljake, sulejooksu libistamiseks või libedana hoidmiseks vahepeal valmis vorbitud ja Reaktorisse saadetud, et detsembri eel numbri mahtu juttude arvu poolest ülal hoida. Ja siin polekski nagu midagi enamat öelda. Ehk mõjub mõne kirjutamistoa päevase saagina, toreda surakana üheks kirjutussessiooniks. Paneb üksnes mõtlema, milliseid täiendusi või kohendusi teinuks autor tekstile nädalakese hiljem, kui otsustab, et see võiks olla kahe kirjutustoaistumise tulem. Või kolme.

Saatuslik põrandalaud

Kersti Kivirüüt

(Kättesaadav aadressil https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-saatuslik-porandalaud)

Tartus tegutsenud Vene psühholoog Vladimir Tšiž tegeleb mitme patsiendiga ning kriuksuva põrandalauaga. Ühe patsientidest oli päästnud tähelepanuväärne noormees, kes oli lugenud kõiki Tšiži raamatuid ja kes Tšižile kohe meeldis. Ent ikkagi, see kriiksuv põrandalaud. Kas seal on rotipesa? See viitab kehvale sanitaarsele olukorrale ja sellega tuleks küll kiiresti tegeleda, äkki töötaks selle kallal siis noor Jaan Look? Ent sümpaatne noormees pole siiski selline, nagu ta esmapilgul paistab olevat…

Vladimir Tšiž on nimi, mille leidsin kunagi ühe Ilmamaa raamatu kaanelt. Seal kirjutab ta tuntud vene kirjanikest psühhiatri pilguga. Eessõnas oli juttu sellest, millise jälje jättis Tšiž Eesti psühhiaatria ajaloosse ja mõninga uudishimuga hakkasin lugema. Kunagi loen lõpuni. Toona jäi katki, tõenäoliselt seepärast, et ma ei tajunud, et see mul kuigivõrd millegagi haakuks-- polnud Turgenevi, Gogoli, Puškini entusiasmi ning Nietzsche-laine jaoks võtaksin pigem jälle Zweigi käsitluse (oi, tema analüütilised ja samas poeetilised heietused inimeste lahkamisel on minu meelest kolme i-ga NIII meeletult head, et nende juurde võiks ikka ja jälle tagasi pöörduda). Natuke oli asi ka selles, et mul oli tunne, et Tšiž jääb minu kogemusest kõrvale – jääb lihtsalt nimeks, keda ära tunda ja kui edaspidi mõnel kirjanduskonverentsil öeldakse, et sellest kirjutas ka Tšiž, siis vähemalt saan ausalt noogutada, et jaa, seda nime ma tean, kuid ei sütitanud minus sellist entusiasmi, et hakkaksin ise ütlema, et seda ütles Tšiž. Keegi ju ei tea seda nime. Tänu selliste juttude kirjutamisele teatakse vähemalt nimegi. Isegi kui ei jää meelde.

Libadokumentaalsed tekstid (või noh, mängiskleval tasandil reaalsete nimedega ümbermängivad lood) on kah nagu omaette võte. Reaalsete nimedega on mänginud Mehis Heinsaar ja Urmas Vadi ja mida rohkem seda tehakse, seda julgemini võivad tunda end ka teised mängurid. Need on juhud, kus opereeritakse tuntud kuvanditega, sest need tähendavad juba enamat kui üksnes reaalsed isikud nimede taga. Kui ikka Endel Lippmaa tõuseb voodist üles ja paneb sokid jalga, siis ei pea ütlemagi, et peategelane on akadeemik ja oma ala tunnustatud esindaja ja nii edasi – nimi teeb kogu töö sinu eest ära.

Kivirüüdi tekst pole selline. Siin on võetud üks veider ja veidi salapärane sündmus ühe inimese biograafiast (sedapuhku siis Tšiži elu lõpu ümber keerlevad küsimärgid) ning muudetud ilukirjanduseks. Sellisena polegi kindel, kas see on ajaloo rakendamine kirjandusliku fantaasia teenistusse või hoopis vastupidi, fantaasia abil ajaloolise terviklikkuse saavutamine… Loed ajalooõpikut või mida tahes ja leiad sellise lünga ja see jääb sinus sügelema, kuni midagigi ära kirjutad, et lünk oleks täidetud, head canon loodud.

Kirjatehniliselt täitsa okei tekst, on tajuda, et tehniliselt on autor vilunud käega, kirjutab piisavalt hästi, et tekitada usaldust oma lausetega. Mulle meeldis ka ajaloolise konteksti tajutavaks tegemine, ajaloolised nimed ja Jurjev, mingigi tausta avamine. Mulle meeldib, kui tegelane on enamat kui vaid siluett, kui tal on ka mingi minevik ja ajalooline tegelik elukäik annab kirjanikule suhteliselt head võimalused selles asjas, eriti kui on inimene, kelle elulugu ei tunta (tahtsin mingit näidet tuua ajaloolisest isikust, kellest kõik juba absoluutselt kõike teavad ja kellest pole seetõttu üldse võimalik fabuleerida, aga pole ühtki usaldusväärset näidet… Sellegipoolest, Tšiž on hea valik, sest eluloost pole muhvigi teada ja loen temast nagu lõunaameeriklane loeks Juhan Liivist – iga lause on avastus.)

Või kui midagi, siis heidaks ette, et miski ei kerki lugedes silme ette – proua Holtz ei eristunud õest Schultzist, kõik tegelased peale Tšiži ja Loogi on kas kirjeldamata või poololematu kirjeldusega. Kirjeldus ei ole kurjast, kirjeldustesse maksab investeerida, isegi kui võib näida, et tänapäevasel null-keskendumise-ajastul on nende kurss kehv. A kurat teab, äkki neid kõiki kirjeldati küll ja korralikult ja ma lihtsalt ise ei märganud, ei pannud tähele.

On mis on nende kirjeldustega, stiil on üldiselt timmis. Sisu juures tekivad ent mingid konarused. Tekst jookseb mingi maani normaalselt, ent mingid perspektiivivahetused ei toiminud (millegipärast kui Tšiž kadus ja autor lasi Jaan Loogil omavahel vestelda õe Schultziga, tundus mulle lugedes, nagu Tšiž olnuks ikka veel ruumis – aga siis tuli ta tagasi. Kas kogu lugu toimub ainult ühes toas ja ühe tegelase lahkumisel ei lähegi me temaga kaasa? Kuna enamasti on lugu Tšiži silme läbi, mõjus see kuidagi ootamatult), lõpupuänt ajab kuidagi segadusse (juba enne guugeldamist tundus, et see on mingi ajaloolise „ebakõla” selgitamiseks või väljavabandamiseks, seda ent loo enese loogika kiuste, guugeldamine ainult kinnitas seda muljet. Kas Jaan on Kurat või on need tema hüpnotiseerimised tekitanud kuratlikke viirastusi ja ta ise sisuliselt täitsa tavaline inimene? Milleks talle Tšiži rindele saatmine?. Ka on tunne, et õudussugemelisena mõeldud hetked tegelikult ei tööta kavandatult (loen ja registreerin ära, et ahah, rotid ja korraks ei vaata ja ühtäkki neid tegelt polegi seal, see on ju tuttav õuduselement – aga ma vist ei taju ei hiiri ega rotte kontseptuaalselt nii jäledana, et ärev võimalus, et rott on sinuga samas toas, tekitaks õõva. Hiirte või rottidega vajan siiski mingit… lisajulgustust oma hirmule).

Ma nüüd tunnen, et viimase lõiguga olen arvustatavale tekstile täiega vee peale tõmmanud. Ja ometi on mul üleüldine tunne, et nende laituste kiuste jäi minusse pigem tunne, et tahaksin autori järgmist juttu lugeda küll. Vast oli kirjutusstiilis midagi usaldusväärset, mis tekitas tunde, et need apsud jäid selle teksti sisse ja et järgmised asjad oleks puhtamad. Ootan igatahes huviga.

Purpurkuldne

Jaak Herbst

(Kättesaadav aadressil https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-purpurkuldne)

Ses maailmas elutsevad inimvõlurid, aga ka orkid ja deemonid. Deemoni veri on hinnas.  Lugu algab sellest, et Rainer Pimemõõk tapab (taassurmab?) ebasurnuid ja lõpuks võitleb surnumanajaga, kes neid juhib. See peaaegu et teemaväline algus on ehk mõeldud tutvustama meile peategelast ja tema tugevust, aga nagu öeldud, jääb hästi väheke teemaväliseks. Ta suudab end maagiaga ravitseda, ta kasutab teisigi loitse. Ilmneb, et pooldeemonist surnumanaja on midagi teinud Raineri sõbra Meelisega, ent ta on tühine nende kõrval, kes Rainerit tegelikult soovivad. Vägevamad nõidurpeletised piiravad Raineri sisse ja palkavad ta jälitama (või annavad talle väljapääsmatu ülesande jälitada) üht vabakspääsnud deemonit, kes osutub süütuks ja kahjutuks plikatirtsuks.

Alustan negatiivsest, sest siis saame lõpetada positiivsega. Mul on tunne, et maailm pole kuigi selgelt läbi mõeldud, vähemalt lugedes jäid mingid asjad veidi ebaselgeks. Tegevuspaik mõjub suht postapoliku tühermaana, kus tegelaste madinasse ja nende tegevusse ülejäänud maailm lihtsalt  ei puutu (ülejäänud maailmal poleks nagu piisavalt elujõudu, et sellesse sekkuda), ent möödaminnes mainitakse, et Rainer läheb taksoga lähimasse söögikohta burgeri ja energiajoogi järele.

Isegi see, et politsei pidas Meelise kinni, mõjub üksikusse kontrollpunkti jäämisena, mitte elujõulise ühiskonna funktsioneerimisena. Hiljem oli Meelise sõnadest aimata, et ülejäänud maailma hoitakse teadmatuses („õnneks suutsid vardjad selle massi eest ära peita" – nii et on mingid võlumaailma vardjad, kelle loitsud aitavad võlukunstimaailma ülejäänud ühiskonna eest varjata?). Ütlematajäämisel on oma jõud, aga hetkel jääb Raineri ja võlukunsti positsioon ses maailmas liiga suures osas autori pähe, ei tõlku selgelt lugejaile.

Teine suurem miinus on sisulise põhjenduse puudumine sellele, miks on Must Ordu Raineri palganud või värvanud. Jälitamisloitsude kirjeldus (näiteks eluslooduse tunnetamine, asukoha mälestuste kompamine, hiljem spektraalse hundi saatmine tüdrukule järele) on huvitav ja tore oleks, kui tema vilumust nendes nimetatakski põhjuseks – näiteks, et Ordu tegelased ei ole võimelised tüdrukut leidma, sest neil puudub säärane maagia või nende loitsud ei hakka deemonitüdrukule külge. Peategelane isegi ei saa hästi aru sellest tema palkamisest, korra jõuab seda kommenteerida, ent mingit vastust autor sellele ei anna.

Muidu on lugu žanri poolest suht pesueht romantiline seiklusjutt. Peategelane on selge kangelane, pahad on selged pahad, päästetakse tüdrukut. Korrektne märul. Igati Bornhöhe „Tasuja” miinus ühiskonnakriitilised tiraadid. Siinjuures on minu meelest sümpaatne, et noor autor ei ole modernistliku warcratiliku maailma loomisel ja jutustamisel piirdunud üksnes oma vaimustuse väljendamisega arvutimängulike lahingustseenide vastu. Näiteks on selge, et autoril on sentimentaalne soon, õrnuseheiastused annavad tema romantilistele kangelastele ja romantilistele lugudele mingi emotsionaalse usutavuse, teatava põhjenduse tegelaste tegutsemisele. Siinses jutus peitub see sentimentaalsus deemonipiiga kurvastavuses. Rainer tuli teda tapma, aga „asjaolud on muutunud", sest tegemist pole mitte verejanulise deemoni, vaid väikese lapsega, kes kohutavalt kardab – „nii kõvasti, et ta tuli turvalisust otsima oma surnud perekonnalt". Kurb ja nunnu – ja kuna nunnu, siis ka kurb.

Mõne sõnaga loos peituvast märulist ehk võitlusstseenidest. Õigupoolest on need minu meelest loo nõrgemad kohad – võrreldes jälitusloitsude põnevate kirjeldustega on võitlusstseenid üksnes selle äramainimine, et peategelane sai pahalastest kergelt jagu tänu deemoniverele, kuni enam ei saanud. Mingit „koreograafiat” sealt ei aimu, ent kuidagi on tunne, et võiks. Ja samas, kui tüütud oleksid pikad tühjad kirjeldused stiilis „siis astus tema sammu ette, aga tema pareeris ja siis pareeris tema ja…” Võitlusstseenide kirjutamine on oskus, mida saab arendada, ja häid eeskujusid ikka leidub. Näiteks on see Brandon Sandersoni suurimaid tugevusi fantasy-kirjanikuna, temast võib šnitti võtta. Sanderson kah arvutimängulik, aga teeb seda hästi.

Mm… Ma kirjutan jutust pikalt ja laialt, lahates seda-toda-kolmandat, aga pika jutu esmamulje oli mul siiski mõneti ebalev. See on pikem kui autori varasemad ja kõik on ju stabiilne, aga kuidagi tahtnuks mingit head lisaelementi, mis annaks viimse eduelamuse. Ehk lootis autor seda tabavat mõju ootamatust lõpplahendusest. Puänt oli küll üllatav, aga millegipärast ei mõjunud emotsionaalselt päris veenvana – see oli ootamatu, aga mõjus oodatavast erineva lahenduse ärakatsetamisena, olemata siiski see päris „õige lahendus”. Tuli natuke eikusagilt ja lõppes natuke eikuidagi, sealjuures ei saanud lugeja osa reetlikust veresaunast. Idee polnud halb, aga vist mõjus hetkel veidi kiirustatuna. Lugu lõppes silmapilk enne kõige üllatavamat sündmust – ehk oleks saanud seda ikkagi ära näidata. Ent kui polnuks seda lõppugi, siis ikkagi jäänuks see lihtsalt üheks looks. Mulle küll meeldisid mõningad Raineri loitsud, mingid nõidurlikud elemendid ses peategelases on (või oleks õigem viidata „Morrowindile”, kui juhinduda autori intekast?), ent kõik oli üksnes stabiilne ajaviitefantasy. Mis võiks aidata kergitada teksti suhtelise tavalisuse köidikuist, muuta enneolematuks? (Sest kirjutamisest ootame ju ennekõike enneolematut.) Seda ei saa ette kirjutada, selle leiab igaüks ise. Ent arvan, et pikapeale võib see leiduda küll. Tuult tiibadesse, edu selle tee jätkumisel!

Jutt: Jõuluõhtu saladus (Maarja Kruusmets)

„No on ikka tore mäng küll!” torises Henri põlvini lumehanges seistes, seljas vaid punase- ja roheliseruuduline jõulupidžaama ning tumepunane hommikumantel. „Mu sussid on lund täis ja ma ei tunne enam oma jalgu. Viimane kord, kui ma sind usaldan!”

Onyx itsitas omaette rahulolevalt. „Ise oled süüdi! Ma olen sulle sada korda öelnud, et enne, kui kellelegi oma jah-sõna annad, pead tingimusi ka uurima.”

„No ma mõtlesin, et su mäng on ikka nagu „Alias“ või midagi. Kust mina pidin teadma, et sa mu äkitselt kuskile suvalisse aastasse keset pärapõrgut viskad? Mul on kodus jõulupraadki ahjus ja nüüd ei valva seda keegi! Nii võib maja maha põleda!” Mees võdistas külmast õlgu. „Vii mind kohe koju tagasi! Kui ma nüüd sinu pärast oma puhkuse ajal haigeks jään, viin su komisjonimüüki!”

Ähvardusel polnud tema randmel istuvale ajamasinale aga mingit mõju.

„Sa tead väga hästi, et minuga koos jõuad õigeaegselt tagasi. Sinna võib aga veel pisut aega minna. Mängureeglid on sellised, et enne koju ei saa, kui igasse kohta midagi endast maha jätad.”

Henri oigas vaikselt. „Mis tähendab „igasse kohta“? Kuhu sa mind veel tassida tahad? Ja mis ajast on sul lubatud mulle mitte alluda, sa ninakas elektroonikapundar?”

„Sa vist ei lugenud eile ka, mida värsked uuendused tähendasid, mis? Nüüdsest on mul palju suurem otsustusvabadus.” Onyxi hääl kõlas mehe kõrvus häbematult reipalt. „Noh, mida sa veel ootad? Mida kiiremini sa alustad, seda kiiremini koju saad! Vaata selja taha. Seda maja näed?”

Henri keeras ringi ning heitis pilgu selja taha. „Näen jah. Mis sellega siis on?”

„See on esimene kontrollpunkt. Hiili sinna akna alla ning jäta midagi endaga kaasas olevatest asjadest aknalauale.”

„Kas ma sellega ajalugu kihva ei keera või midagi?” küsis Henri kahtlevalt. „Sa oled alati öelnud, et ma pean selliste asjadega ettevaatlik olema.”

„Mitte sel korral. Ära selle pärast muretse,” julgustas Onyx. „No hakka juba minema.”

Õnneks ei olnud maja kaugel. Kohale jõudmiseks läks aga mitu minutit, kuna lahtistes sussides läbi lume sumpamine polnud just maailma kergeim ülesanne.

„Kus ja millal me üleüldse oleme?” päris ta hingeldades.

„See pole tegelikult eriti oluline. Piisab, kui tead, et me oleme kahekümnenda sajandi alguse Soomes.”

Igal teisel päeval oleks Henri Onyxit edasi pinninud, kuid tal oli nii külm ja vastik olla, et kõik tema energia kulus eesmärgi poole rühkimiseks. Kümne minuti pärast oligi ta maja akna all ja piilus aknast sisse. Tuba paistis olevat nii soe ja mõnus oma küdeva kamina ja ehitud jõulupuuga, et tal hakkas topeltkülm. Kuuse juures istus põrandal paar eelkooliealist last ning mängis puidust leludega. Kaugemal köögis liikus nende ema toimetav kogu.

„Mida ma ometi siia jätma peaksin?” arutles mees hammaste plaginal. „Ma vannun sulle, Onyx, et kui me koju jõuame, ei kanna ma sind nädal aega. Olgu see sulle paras! Ahhaa, leidsin! Ma teadsin, et mul peaks siin midagi olema!”

Võidukalt õngitses Henri hommikumantli taskust välja ühe šokolaadikommi, mis nägi oma vanamoodsas otsast tuttidega paberis väga isuäratav välja. Ta asetas selle ettevaatlikult elutoa lumisele aknalauale.

„Kas me võime nüüd ometi minna?” küsis ta ajamasinalt väsinult.

„Jah, nüüd võime minna. Oled valmis? Üks, kaks, kolm.”

Viimasel hetkel enne lahkumist jõudis Henri toaaknal märgata imestunud väikest tüdrukut, kes teda ammulisui vahtis.

Silmapilk hiljem leidis mees end palju meeldivamast kliimast. Hoolimata tähistaevasest ööst pidi sooja olema vähemalt kakskümmend kraadi. Taevas helendav suur täiskuu andis piisavalt valgust, et Henri pisut enda ümbrust näeks. Ta seisis keset väikest lagendikku, lähedal mõned suuremad kivirahnud ja madalad põõsad, kaugemal paar väiksemat hoonet, taamal aga midagi külataolist. Läheduses polnud inimesi näha, nii et Henri kloppis kiiresti riietelt viimasegi lume ning väänas oma lambavillastest sussidest välja vähemalt klaasijagu vett. Siis istus ta maha, toetas selja vastu kivi ning tõmbas külmavõetud jalad hommikumantli hõlma alla üles sulama.

Vähehaaval hakkas jalgade valu järele andma ning tundlikkus taastuma. Kergendunult liigutas ta varbaid ning lasi pilgul tähistaevas rännata. Ta ei olnud kunagi oma elus nii palju tähti näinud. Universumi mõõtmatu suuruse tajumine lõi tal korraks hinge kinni ja üheks lühikeseks hetkeks oli ta Onyxile selle ootamatu seikluse eest isegi tänulik. Pikaks ajaks jäi mehe pilk pidama temast paremal üsna silmapiiri lähedal siraval eriti suurel ja heledal tähel. Ta mõtiskles endamisi, mis küll selle nimi võiks olla, kui Onyx tema randmel köhatas.

„Kuule, ma ei tahaks küll sind eriti segada sellel universumiga üks olemise hetkel, aga meil on siin parajasti üks mäng pooleli.”

„Tead, pista see mäng endale laadimisauku või kuhugi!” ärritus Henri. „See on kõige lollim mäng, mis kunagi välja mõeldud!”

„Sellisteks vulgaarsusteks pole küll vajadust,” noomis Onyx teda. „Pealegi tead sa väga hästi, et ma laen sinu kehasoojusest. Pole vaja niimoodi erutuda! Ainult paar asja veel ja oledki varsti kodus.”

Mees vaid urises ja ajas end jalule. „Kuhu ma siin nüüd minema pean?” Ta tundis end kui mingis neetud malemängus ringi tammuv ettur, keda Onyx oma suva järgi mööda aegruumi ringi lohistas. Sel korral teda isegi ei huvitanud, kus või millal ta on.

„No vaata, täht sul näitab teed!” ümises ajamasin üsna viisivabalt.

Nüüd märkas Henri, et enne imetletud täht on täpselt ühe taamal asetseva hurtsiku kohal. Ohates hakkas ta sinnapoole astuma, ise paljajalu, vettinud sussid näpu vahel.

Hurtsikul ei olnud aknaid, millest läbi piiluda, kuid samuti puudus sellel uks. Ehitise ümber leidus erinevat värvi karvatuuste, ilmselt oli tegemist mingisuguse loomadele mõeldud varjualusega. Läbi ukseava kumas aga kollakat sooja valgust.

Henri pistis pea avast sisse ja piilus ringi. Nurgas õlgedel magasid mees ja naine. Õigupoolest paistsid nad nii noored, et oleksid Henri ajal alles koolis käinud. Nende kõrval seisis väike küna, kus lebas miski riietesse mässitud pamp. Mees võttis ukse kõrval rippuva õlilambi kätte ning hiilis magajatele pisut lähemale. Küna juurde jõudes ja sellesse pilku heites leidis ta aga eest kaks säravat terast pruuni silma, mis teda tillukesest krimpsus beebinäost uudishimulikult jälgisid.

„Onyx, see on imik!” sosistas Henri. „Ja tundub, nagu oleks ta alles hiljuti sündinud kah!” Ta näitas lambiga valgust ka hurtsiku kaugematesse nurkadesse ning märkas nüüd tõesti jälgi sellest, et beebi sünd oli olnud äsjane sündmus – hunnikus vedelesid kasutatud rätikud ning määrdunud veega ämber.

„No on jah beebi, pole varem näinud või?” Tundus, et Onyx hakkas isegi enda välja mõeldud mängust tüdima. „Jäta nüüd kink ning lähme. Meil on üks koht veel ees.”

Mees silmitses uuesti beebit, kelle silmad olid nüüd kinni vajunud ning kes juba vaikselt nohisedes magas. Millegipärast oli tal tunne, et sellele lapsele ei oleks üks läbimärg suss sobiv kink. Siis langes Henri pilk tema parema käe kolmandas sõrmes olevale lihtsale kuldsõrmusele. See oli mälestus tema emast, kes paari aasta eest igavikuteele oli lahkunud. Aeglaselt võttis mees selle sõrmest, hoidis veel korraks peos ning asetas siis ettevaatlikult sõime servas olevasse lohku. Ta silitas õrnalt lapse põske, nii et too korraks läbi une naeratas, ning ütles siis:

„Olgu, lähme!”

Järgmisel hetkel seisis Henri õhtuhämaruses sagivaid inimesi täis tänava ääres. Hoolimata tihedast inimliiklusest ei paistnud keegi olevat tema äkilist ilmumist märganud. Võib-olla seetõttu, et ta oli materialiseerunud ühes pimedamas ukseorvas, kust ta nüüd välja piilus.

„Türgi, neljas sajand peale Kristust, kui sind peaks huvitama,” kostus äkki Onyxi hääl, mis pani mehe võpatama. Oleks ju võinud arvata, et ta on selle aja peale oma tehisintellektist kaaslasega ära harjunud, aga siiski tabas teise kohalolu teda sageli ootamatult. „Ära muretse, siin ei lähe kaua aega. Otsi nüüd kähku üks abivajaja ning anna talle midagi enda oma.”

„See nüüd küll ei tohiks raskusi valmistada,” ütles Henri rohkem iseendale, kui ta lasi silmadel üle tänavate ääres istuvate kerjuste liikuda. Keda ometi aidata, kui abivajajaid on nii palju? Lõpuks jäi tema pilk pidama paari sammu kaugusel seina ääres kössitaval mehel. Välimuse järgi oleks Henri talle pakkunud viiskümmend aastat, aga tõenäoliselt oli ta noorem, ilmselt oli need olnud pikad rasked aastad, mis enneaegselt sügavad vaod mehe näkku olid kündnud. Kuid midagi tema olemuses oli nii tuttavlikku, et see Henri südant liigutas.

Ta astus mehele lähemale, võttes samal ajal seljast oma punase hommikumantli. Ta kummardus ning sättis mantli ümber mehe õlgade. Samuti pani ta tema kõrvale maha oma lambavillased sussid.

Mees ajas end sirgu, naeratas hambutut naeratust ning kukkus midagi elavalt seletama. Henri ei saanud sõnagi aru, kuid naeratas talle julgustavalt ning patsutas teda õlale.

„Ongi kõik! Mäng on tänaseks läbi!” teadustas Onyx. „Võttis sul alles aega. Õnneks sul minuga koos olles seda jätkub.” Ta kõkutas oma nalja peale, nagu oleks see mõne ständapi parim pala. „Lähme koju!”

Silmapilgu pärast seisiski Henri tagasi koduses elutoas samas hetkes, kui Onyx ta sealt kaasa viinud oli. Ta viskas pilgu kellale.

„Oh, õnneks on veel aega, enne kui külalised tulevad. Peale sellist seiklust läheb enda kasimiseks kaks korda rohkem aega. Sina aga,” võttis ta ajamasina randmelt ja asetas kapile, „istud siin kaks nädalat jutti ja mõtled oma tegude üle järele.”

Peale õhtusööki istus Henri oma isa ja õe perega mõnusalt kuuse järele lõhnavas elutoas ja ajas juttu. Ta oli juba tükk aega tagasi märganud, et õelapsed olid kuidagi rahutud ning kibelesid midagi ütlema. Lõpuks ei pidanud neist vanem enam vastu ning pahvatas:

„Millal see jõuluvana nüüd tuleb? Tahaks juba kinke saada!”

Poisi kolmeaastane õde aitas kaasa: „Kinke, kinke!”

Mehe õde Karina vaigistas neid: „No küll ta tuleb kah, ega jõuluvana siis kella järgi käi. Olge nüüd pisut veel kannatlikud ja korrake oma jõulusalmid üle!”

Henri kuulas seda vestlust suure imestusega. „Mis jõuluvana ja kingid? Millal me varem jõulude ajal kinke oleme vahetanud? Kas te mõtlesite sel aastal mingi uue asja välja?”

Kogu pere jäi vait ja vaatas teda nagu kuutõbist. Siis hakkasid lapsed itsitama.

„Onu Henri teeb vist nalja,” pakkus poiss. „Kui sul jõuluvana pole käinud, onu Henri, kas sul käivad siis päkapikud?” Ta tõusis ning jooksis akna juurde vaatama. „Aga sul pole ju isegi sussi aknalaual!”

Mehe õde tonksas teda külge ja sosistas:

„Mis juttu sa siin nüüd ajad? Lapsed hakkavad niimoodi veel muretsema.” Ta vaatas seinal rippuvat kella. „Jõulutaat peaks kohe varsti kohal olema. Sina ja sinu naljad, ma ütlen!”

Nüüd oli Henri tõeliselt segaduses, kuid peale õe pahast noomitust ei tahtnud ta enam sel teemal sõna võtta ega teiste naerualuseks jääda.

„Ma lähen vaatan, mis magustoiduks saab,” pomises ta ning taandus kööki.

Seal koukis ta taskust telefoni ning tegi kiire otsingu jõulutraditsioonide kohta. Ja tõepoolest – tundus, et nende pühade ajal kinkide tegemise komme oli sajandeid vana, mitte ainult tema enda pere leiutis. Samuti oli jõuluvana tegelaskuju levinud üle kogu maailma. Kuidas aga tema sellest kõigest midagi ei tea?

Siis kerkis tema silme ette pilt iseendast punarohelises pidžaamas ja hommikumantlis läbi ajaloo kappamas. Hajameelselt sirutusid tema sõrmed keerutama ema vana kuldsõrmust. Kuid seegi oli jäänud ju kuhugi aastasadade taha, esimeseks kingiks tõelisele jõululapsele.

Välisukse tagant kostev prõmmimine tõmbas Henri mõtisklustest välja. Laste rõõmukisa, kui nad ust avama jooksid, tõi tema näole naeratuse. Võib-olla tasuks Onyxi karistust pisut lühendada, mõtles ta, kui kõhukale habemikule vastu ruttas.

Illustratsioonid: Kärt Mikli

Jutt: Peibutaja (Tim Hornet)

Naerda lõkerdades toppis vanaeit saagi kotti, viskas pauna õlale kui poleks sel mingit kaalu ning asus metsa poole teele.

„Praegu oleks paras aeg rünnata,“ sosistas külamees.

„Ei,“ sõnas kütt külmalt. „Me ootame.”

„Mida? Et ta veel ühe lapse rööviks?“ Külamees oli ilmselgelt ärritatud. Ta oli siitsamast lähedalt nagu ka laps kotis eide õlul.

Kütt ohkas. Primitiividega tegelemine oli väsitav ja aeganõudev, kuid reeglid olid reeglid. See koloniaalplaneet tootis kahekümnendiku impeeriumi mahetoidust. Et see nii jätkuks, hoiti kogu planeeti ajas kinni ning see puudutas ka inimeste mõtlemist. Paganama tüütu.

Külamees hakkas juba püsti tõusma, kuid kütt haaras ta käest.

„Ma kuulsin,”  sõnas ta vaikselt, „et paar kuud tagasi juhtus teil sama. Vana naine läks nõiaks ära ja hakkas lapsi varastama.“

„Jah, mis siis? Me lõime ta maha ja vargused lõppesid ära.“

„Kuni eelmise nädalani,“ täheldas kütt.

„Mida sa öelda tahad?“

Need inimesed olid lihtsad. Seda ei saanud neile pahaks panna, kuid ikkagi…

„Kuhu, sa arvad, ta selle kotiga läheb?“ Isegi puupead pidid selle peale mõtlema.

„Läheb ohverdab kusagil kuradile,“ pakkus teine talumees, kes oli praeguseni vaikinud.

„Võimalik,“ sõnas jääger, proovides vähemalt mingit tunnustust avaldada. „Seega läheme järgi ja hävitame saatana pesa, jah?“ See oli piisavalt puust ja punaseks selgitus, et mehi nõusse saada. Pealegi tunnustasid nüüd mõlemad tema kavalat mõtlemist.

Mitte, et kütt neid tegelikult vajas. Töö sai tehtud igal juhul. Töö sai alati tehtud. Isegi siis, kui seda tuli teha planeedil, millel olid tehnikapiirajad peal ja laseritest ega sihikutest polnud tolku.

Vaikselt ja salaja järgnes kolmik eidele, kes lõkerdas endiselt naerda kui hullumeelne. Jäägrile tegi muret, millise kergusega vana naine tegutses. Niipalju kui ta külas uuris, olid Edal nii jalad kui selg haiged. Nüüd aga kalpsas ta ringi kui noor hobune, kandes samal ajal rasket koormat seljas.

Leidus palju olevusi, kes suutsid kuulaja ära… noh siin planeedil oli selleks väljendiks „nõiduda” – alati tasus mõelda nendes raamides, kus sa asusid, nii oli lihtsam, kui sul oli tarvis kiirelt midagi öelda ja sa tahtsid, et sellest ka aru saadaks.

Nõidumine – vanade inimestega oli see isegi lihtsam. Nende mõistus polnud enam liialt terav, ei osutanud vastupanu. Kuid nõiduda keegi ära nii, et too unustas ära oma maised valud ja hädad... Kütt vangutas murelikult pead. Siin võis primitiivse tehnikaga keeruliseks minna.

Kolm meest nägid vaeva, et eidel sabas püsida. Ta ronis ja kargas, kust aga kiiremini sai, tundmata valu ega väsimust. Ühel hetkel sai võpsik otsa ja eit jooksis sirgelt üle lageda ala. Selle äärde jõudnud, vaatas ta kahtlustavalt üle õla.

Hetkega oli kütt peidus, kuid talumehed polnud piisavalt kiired. Eit lõpetas paugupealt naermise ja kadus kui ehmunud metskits tihedasse padrikusse.

„Persse!“ hüüdis jääger poolsosinal.

Eit oli silmist kaotatud, kuid äkki oli peletisel vähemalt inimese lõhn ninna jäänud ja nälg suur. Kütt võttis kiirelt taskust tüki mesilasvaha, mudis selle ärevalt näppude vahel pehmemaks ja toppis punnid kõrvadesse. Ta märkas silmanurgast liikumist –talumehed panid punuma.

Raisk! Kütt tundis, kuidas ta süda jättis löögi vahele. See oli üle noatera pääsemine. Sireen oli avanud oma lõuad, saatnud välja kutse, et jälitajatest lahti saada. Tema kaaslased olid lummuse kütkes, tema aga – väga kuradima napilt – mitte. Ta oli harjunud liialt oma automaatkaitsetele toetuma, kuid siin olid need kõik välja lülitatud.

Talumehed jooksid lummatult aina sügavamale metsa, kurt kütt järgnemas. Neist primitiivsetest talumeestest oli siiski abi, mõtles ta ja pigistas pussi käepidet – see polnud tema meelisrelv, kuid ajas asja ära. Tasus olla ettevaatlik. Üks meel kinni, oli ta haavatavam ning polnud välistatud, et peletisel oli ka teisi kaitseid.

Ees kumas valgus läbi puudevõra. Lagendik! Selle keskel tõusis priske kivist hoone taeva poole.

Olles veel puude varjus, kiikas kütt kiirelt üles. Hoone täitsa tipus oli ainus avaus:  üksainus aken.

See jõletis oli üks ettevaatlik raibe – nii sai ta silma peal hoida, kes lähedusse tuli. Jääger lasi käe pussi ümbert lahti, liikudes samamoodi kui tema lummatud kaaslased. Suure tõenäosusega ei teadnud peletis, kui paljusid ta lummus mõjutas.

Seina juurde jõuti probleemideta – tähendab, teda ei avastatud.

Kütt hoidis silmad lahti. Kivi nägi väga realistlik välja. Isegi liiga. Kuid ehitis oli jabur. Keegi ei küsinud, kuidas selline asi valmis tehti. Kuidas saadi kivid nii kõrgele ning mis üldse selle mõte oli.

Esimene mees hüüdis midagi üles ning jõletis saatis oma pika ja karvase keele alla. Ohver naeratas laialt ning hakkas aegamööda üles ronima.

„Kahefaktoriline autentimine,” mõtles kütt automaatselt, siis aga parandas end kiirelt: „Järgmine peletisekaitse.” Jah, see kõlas paremini.

Toit tuli kutse peale ise kohale. Mitte ainult polnud elaja ümber liba-kivi ja selle ümber lage ala, vaid ta lasi ka toidul kinnitada, et oli nõiutud.

Jääger kujutas ette, kuidas lummatud vanaeit siit üles ronis – endal kott lapsega seljas. Ta tundis, kuidas viha tõusis ta hinges. Midagi selles oli äärmiselt solvavat, lasta ohvril kogu töö ja vaev ära teha.

Laisk. See peletis oli laisk. End aastate jooksul priskeks ja laisaks söönud, kindel, et tema kaitsemeetmed töötavad.

Nende primitiivide peal töötasid kah, kuid see peibutaja alahindas inimesi.

See suhtumine oli solvav.

Jääger kiikas üles, veendudes, et otse alla oli praktiliselt võimatu näha. Akna ees oli ka pisuke aknalaud, mis lisavarju heitis. Kaval võis see elajas ju olla, kuid otse tema nina all oli pimekoht.

Ta kükitas ja kallas oma seljakoti sisu vaikselt ja ettevaatlikult rohule laiali, jättes pauna vaid „tule ja tõrva”. Lummatud talumees ei teinud isegi mitte teist nägu, kui jääger talle koti selga ajas ning sõbramehelikult õlale patsutas. Ta võinuks öelda sõnu nagu „sinust saab impeeriumi kangelane”, kuid see oleks olnud kurtidele kõrvadele. Kütt oli kindel. et ülevalt kostus inimesega maiustamise kondiraginat ja -praksumist, kuid ka see ei häirinud lummatut. Ta lihtsalt ootas enda korda.

Jääger korjas murult oma asjad ning mahutas need ilusasti väiksematesse paunadesse ja taskutesse ära. Paar asja läksid ka vööle rippu – et seda nodi tollel ajastul ka nii palju vaja oli. Vaid õlilamp jäi kätte.

Möödus kümmekond minutit, kui mees hüüdis üles.

Jääger muigas. See oli osav lummus, mis arvestas ka teiste lummatutega, igaühele kümmekond minutit. Peletis või mitte, sellise asja väljamõtlemise eest tuli au anda.

Niipea kui karvane keel hakkas ülevalt alla laskuma, süütas jääger õlilambi ja pistis selle kiirelt talumehe kotti kõige peale. Välja see kukkuda ei saanud ning kuumus polnud veel piisavalt suur, et „tuld ja tõrva” äratada.

Krabinal ronis mees keelt mööda üles. Kütt võttis paar sammu tahapoole ja jälgis seda hinge kinni hoides. Talumees pidi jõudma vähemalt aknani, muidu oli kogu materjal ning ka tema seljakott tühja rikutud. Sel olevusel oli vaid üks õrn koht ja see oli toidu tarbimiseks.

Talumees jõudis üles ja kadus kiirelt aknast sisse.

Pikk keel tõmbas end aegamisi tagasi.

Jääger liikus lähima puuni ning toetades selja selle vastu, jälgis torni. Ta pidi olema kindel, et töö sai tehtud. Vaha oli aga endiselt kõrvas, juhuks kui see ei saanud.

Kärsitult võttis ta taskust uuri ning vaatas seda. Kümne minuti pärast oli võimalus küüti saada ning kui ta sellest maha jäi, pidi ta veel nädala siin mülkas vastu pidama. Teesklema, et oli üks nendest. Rääkima nõidadest ja kuraditest ja redistest. Ausalt, talle piisas juba ühest nädalast.

Vappumine ja vali mürin paiskasid ta mõtetest välja. Kütt vaatas torni poole. See oli läinud. Õhk oli täis haisu, kärssavat liha, verd, põlevaid tükke ja liba-kivipuru.  Jääger kooris küüneotsaga vahapunnid välja ning mudis lukku läinud kõrvu –

vähemalt selle peletise pärast polnud enam tarvis muretseda. Nüüd oli aga uus mure. Ta kiikas kella ning tõstis kõrvale kompassi ja kaardi.

Siin polnud kutsungeid. Kas sa olid õigel ajal õiges kohas või mitte, muid võimalusi lahkumiseks polnud.

Kui joosta, võis ta isegi jõuda.

Ta vaatas liba-kivi, liha ja muud kõrbenud rupskimassi, mis oli mööda lagendikku  laiali. Kuldne karvane keel oli mitmes kohas hästi säilinud ja märgatav. Kiirelt võttis ta vöölt pussi ja lõikas sellelt kihara tõestuseks. Siis andis päkkadele valu.

Ähkides jõudis jääger metsast välja püha mäe otsa, kus seisis kohakuti kaks kaljurahnu. Primitiivid kutsusid neid kive väravaks teise maailma ning eks neil oli ka omamoodi õigus. Kivide juurde jõudes tõmbas kütt korraks hinge jälgides pingsalt kronomeetri sekundiosutit. Värav oli siin tõesti, kuid ainult õigel hetkel – muul ajal oli tegemist vaid hirmujuttudega.

Kolm, kaks, üks – luges jääger sekundeid maha ja astus kivide vahele.

Raud, mis tekkis hetkega tema ümber, oli hubane kui oma voodi. Ühtlane mürin pakkus kosutust. Kütt ohkas kergendunult. Protseduure, mida ta pidi läbima. enne kui sai tavalisse ellu naasta, oli veel palju, kuid vähemalt oli ta nüüd tagasi omasuguste keskel. Ei mingeid nõidu ega naereid enam.

„Jälle Rapuntsel?” uuris kaitsekostüümis väravavaht. Seda juhtus harva, kuid vahel astuti täpselt valel ajal valesse kohta – seepärast oli vastuvõtuks ka eraldi ruum ja valvur, kes valmis su hetkega tuhastama.

Kütt piilus kuldset kiharat oma käes ja turtsatas. „Mis siis veel?” Kõrgemad eluvormid ei kippunud just väga maale, mis piiras nende võimeid. Vähemalt ei jõudnud see raibe seekord paljuneda.

Illustratsioonid: Kärt Mikli

Jutt: Pilvitu päev Ridge Townis (Marek Liinev)

Ta kustutati elavate kirjast ilusa päikesepaistelise päeva õhtu hakul, hüljatuna ja üksikuna. Unustatuna. Tema lahkumist jäid ainsana ära saatma läbi tihedalt kokku tõmmatud aknakardinate immitsenud viimased loojuvad valguskiired, mis pakkusid lahkumiskingitusena harukordset leevendust hämarate ruumide rusutud õhkkonda.

Ta oli aimanud sihikindla mõrvari saabumist juba pärastlõuna eel, mil ta pidi mitmel korral õhku ahmides seisatuma, toetudes seintele, kust tunnistasid tema piinasid lahkunud abikaasade kaastundlikud pilgud. Need olid naelutatud näo kõrgusele, jäädvustatud koltunud fotopaberile ja kammitsetud tolmuste raamidega, mille vahelt ei olnud neil võimalik kuidagi põgeneda. Värvi kaotanud ja luitunud meheportreed olid juba aastakümneid suveniirideks möödunud ja tagaigatsetud aegadest, kuid sel hetkel, mil Surm oli talle viimaks nii lähedale hiilinud, muutusid need korraga otsekui värsketeks mälestusteks, mille kaotamine tundus talumatult ülekohtune. Tärganud meeleheites mõistis ta korraga, et ei suuda lahkumist vältida, vaid üksnes edasi lükata, kutsudes saabunud Surma enda saatjana viimasele tantsule.

Pildi autor: Kersti Jaar

Ta leidis pidulikuks sündmuseks sobiva kehakatte riidekapist, mille uks oli vajunud hingedel lääpa ja krääksus avamisel haledalt. Keegi polnud pakkunud oma abi selle parandamisel ja ka pakkumise korral oleks ta uhkelt keeldunud. Nüüd pudenes peegliga koormatud uks esimese puudutuse peale suisa hingedelt ja maandus näoli maha, paisates klaasikilde üle põranda laiali. Ta ei teinud märkamagi, kuidas teravad killuservad lõikasid ta toasussid narmastele, kui ta küünitas ülemisele riiulile oma kõige hinnatuma varanduse järele. Ta oli seda kandnud kõigis oma neljas pulmas, viimati mitukümmend aastat tagasi. Tema tõrksale tütrele see ei kõlvanud, kui ta oli viimasele seda pulmakleidiks pakkunud. Halastamatu aja möödumisest hallikaks tõmbunud ja kapi kopituselõhna endasse imenud ning endise läike kaotanud satiin oli oodanud kannatlikult päevavalguse kätte toomist, meenutamaks kauneid hetki, mis olid nüüdseks taandunud katkendlikesse mälestustesse ja koltunud fotopaberile. Järjekordses lämbumishoos hingeõhku vaevaliselt kopsudesse tirides ja tolmuselt buduaarilaualt toepinda otsides leidis ta võimalust imetleda lummavat riidetükki, mis nägi jalge ette põrandale peeglikildude otsa laotatult välja kui ingel, puhevil äärtega käised löödud kui embamist oodates külgedel laiali. Ta riietus kiirustamata, teades et Surm pakub talle selleks lahkelt ajapikendust. Ta lükkas kildudel veriseks kriimustatud jalad valgetesse kingadesse, mille nahale oli aeg pununud ämblikuvõrgu kujulised mõrad. Kunagi õlilampide valguses nii kirkalt vastu plinkinud materjal oli muutunud hapraks ja ähvardas varvaste ümber laguneda. Kuid vaid ähvardusega see piirduski, lubades tal kummitusliku sammukaja saatel koridoripeeglini kõndida, et järjekordseks hingetõmbeks seisatuda.

Ta oli ka ilma peeglisse vaatamata suurepäraselt teadlik sellest, mida tiksuv aeg oli teinud tema kehaga. Riide alt kadunud lopsakus tiris kleidi kotti, meenutades valusalt möödunud noorust. Longu vajunud õlakud hoidsid pidurüüd vaevaliselt üleval. Kui varem sähvisid kinganinad kleidi alt kelmikalt välja, siis nüüd näis kogu tekstiilne karkass toetuvat raskelt otse põrandale, vajudes isegi pisut lössi.

Ta oli teadlik, mida oli teinud aeg tema kehaga, kuid tal polnud õrna aimugi, kui muutumatuna oli püsinud vaim selles, lubamata ilma võitluseta loobuda sellest sädemest silmades, mis oli kütnud trotslikku üleolekut kõigi teiste suhtes, isegi oma kadunud kaasade ja nendega ühiselt sigitatud järeltulijate suhtes. Hinge talletatud ja järjest kasvav põlgus kõigi inimolendite vastu peegeldus tema kuivas ihunahas, millest oli pitsitatud välja viimnegi nooruslikkus. Täpselt samuti, nagu oli ta hingest välja pigistatud  lootus paremale olevikule, tulevikust rääkimata. Kui kunstnik vajanuks endale modelli inimliku viha portreteerimiseks, siis oleksid tema lähedased ja ka naabrid soovitanud selleks just teda. Ta oli teiste säärasest suhtumisest niisamuti teadlik kui oma keha surelikkusest, kuigi ta oli jätnud peegli üksnes enda välimuse, mitte enda käitumise analüüsimiseks. Ta nägi enda ees üht valesti mõistetud kannatajat, keda kõik mingil arusaamatul põhjusel vältisid ja pelgasid.

Säärast laadi teadmatus vaid süvendas vimma, mis asendas tema hääbuvat kehalist rammu, muutis tema kõnnaku kiireks ja liigutused kärmeks, hääle valjuks ja vaidlused kompromissituks. Nüüdki peegli ees seistes tundis ta endas veel järel piisavalt jõudu, mis oleks hoidnud ta keha töös ja meele ärkvel järgnevateks aastateks, kui vaid Surm ei oleks saabunud teda ette hoiatamata kimbutama. Ta kavatses olla vääriline tantsupartner Surmale ja kui tal ei õnnestu Surma oma visa käbeduse abil ümber veenda, siis vähemalt võib ta tolle lisaaja võitmiseks ära väsitada.

Nad surusid end rinnutsi lähestikku, kaks kõhetut kujukest, kummagi käsi partneri õlal või seljal, peopesad ristatud tugevaks haardeks, et alustada surmatantsu, pööreldes ja tiireldes mööda majakoridore, tühje hämaraid tubasid, riivates alatasa mõnd ettejuhtuvat objekti. Nad tõmbasid seintelt maha koltunud fotosid tõsiste nägudega meestest, paiskasid laudade ja kappide otsa põrgates maha kulunud maalingutega vanamoodsaid serviise ja miniatuurseid portselankujukesi, takerdusid tantsuhoos kardinatesse ja tirisid need tuulepöörisena puudelt maha, vedasid tantsivate jalgade all vaibad kortsu ja kriipisid paljastunud põrandalaudu kingataldadega.

Ometi väsis ta enne kui Surm, mis tunnustas tema visadust, lubades tal lõpliku lahkumise eel tõmmata veel mõned korrad hinge. Kuid tantsule raisatud ajapikendusel oli sootuks äraspidine toime soovitule. See vaid süvendas elutahet, meenutas neid saavutamata eluülesandeid, mis lähevad nüüd tema lahkumisega lootusetult raisku. Ta oleks tahtnud enesehaletsusest nutta, kuid tal oli hingamisega paras tegu. Taibates, et jäänud on veel loetud sekundid, pakkus ta Surmale tehingut vastutasuna viivukesele kannatlikkusele.

Ta polnud kunagi üheltki inimeselt midagi palunud või anunud. Selle asemel oli ta hoopis küsimata võtnud. Kuid nüüd oli tegemist mitteelava Surmaga, millega sõlmitud kokkulepped ei tundunudki sedavõrd alandavatena. Surmgi ei sõlminud surelikega lepinguid, iseäranis nendega, kelle saatus oli juba tema voli all, kuid seekord tõotas pakutud vastukaup olla keeldumiseks liialt meelitav. Surm ei võtnud aega järelemõtlemiseks, pikendamaks enda viibimist siinpoolsuses, mis oleks jätnud mulje, et sedasi võiks igaüks vältimatut jupikaupa edasi lükata. Surm võttis oma, sellel ilusal päikesepaistelise päeva õhtu hakul, kuid tõotas talle oma lubaduse püsivust, aimates saabuva lõikusega kaasneva saagi rohkust.

*

Eleanor James pärandas oma majaga mitmeid lahendamata piiritülisid naabritega ja oma verega mitme põlvkonna jagu psühhotraumasid. Keegi tema laiast pärijaskonnast polnud nõus puutuma pärandvara või üleüldse seostama end lahkunud vanaproua nimega. Valikut lihtsustas tõsiasi, et proua Jamesist maha jäänud majalobudik koos seda ümbritseva krundikesega polnud just kõige hinnatumas seisukorras. Ja ka selle vihatud nime kuulmine vaid kiskus vanu haavu lahti, mille lappimiseks kulus alati liialt palju hinnalist aega.

Ometi oli proua Jamesi surma üksikasjades midagi sedavõrd võigast ja inimlikult talumatut, et tema noorim poeg viimasest abielust, kellele ema oli ainsana teiste laste seas andnud hellitusnime – Billy –, ei leidnud endas jõudu katkestada telefonikõne, mis teatas tema ema lahkumisest vahetult enne tema seitsmekümne viiendat sünnipäeva. Võimalik, et selle teguviisi taga oli raske süütunne, et poeg oli ema läheneva sünnipäeva sootuks ära unustanud. Võimalik, et see oli viis, kuidas emast rääkis temale kõige lähemaks ja ühtlasi ka ainukeseks suhtluspartneriks saanud naisterahvas, kes leidis ema elutu keha keset segipaisatud majasisustust. Ihuüksinda. Hüljatuna arvukate laste, lapselaste ja lapselapselaste poolt. Kui ema oleks tõrjunud eemale ka selle naisterahva, nagu ta oli talitanud eranditult kõigi teiste inimestega, oleks tema surnukeha leitud kindlasti alles siis, kui majakatus oleks viimaks sisse kukkunud või roniväädid oleksid akendest sisse tunginud. Ka see oli väike võimalus, sest ema oli lasknud oma viimasel abikaasal ehitada nende maja ümber nii kõrge müüri, et seda oleks saanud ületada vaid keskaegse piiramistorniga. Vaatamata oma eraklikkusele ei olnud emal lihtne ära põlata ainust abilist, kes varustas teda toidu ja muu esmatähtsa pudi-padiga ning mõnikord ka strateegilise teabega nende paganama naabrite kohta, kes plaanisid paranoilise ema  ettekujutluste kohaselt alatasa midagi tema vastu. Sedasi oli emal säilinud niitõhuke eluliin müüritaguse maailmaga, mis nüüd teatas sellele samale maailmale selle kõige püsivama ja jäärapäisema vihkaja lahkumisest.

Ema surmaeelne agoonia oli ilmselt kestnud tunde, mille jooksul oli ta kui tuulispask tormanud mööda tühja maja ringi ja purustanud seletamatu raevuhoo võimuses kõike ettejäävat. Isegi tema nelja abikaasa fotosid, mille vastu oli proua Jamesil lausa religioosne austus, ei säästetud jõhkrast kohtlemisest. Need vedelesid põrandal muu segipaisatud prügi seas, klaasid näo ees astutud mõraseks. Kogu selle kaose seas tundus nii grotesksena vanaproua ise, kes oli end ehtinud päevinäinud pulmakleidiga ja lebas ristseliti keset põrandat, kivisse raiutud näol kõige õndsam naeratus, mida oli isegi omaenese silmadega nähes võimatu uskuda. Seepärast küsis Billy igaks juhuks täpsustuseks üle, kas ehk telefonis kõnelev naine ei aja tema ema naeratust segamini muigega või mõne muu üleoleva näoilmega, mis oleks tundunud usutavam. Ei, väitis naine enesekindlalt, see oli naeratus, nagu oleks proua James lõpuks leidnud selle rahu ja leplikkuse, mida oli oma pikal eluajal nii vastumeelselt tagasi tõrjunud.

Kuigi Billy oli pärast vanematekodust lahkumist tõotanud, et ei võta ema nime iialgi suhu ja ei tõsta oma jalga enam kunagi üle tema kuratliku maja lävepaku,  murdis kuuldu tema kalestunud südame lõplikult.

Usku pöördunud pojal ei õnnestunud paraku oma poolvendi ja poolõdesid meelitada ema ärasaatmisele krematooriumisse, kuid tal läks mingil imekombel korda kutsuda kogu ilmsuur Jamesite suguvõsa kokku ema tuha tuuldelennutamise tseremooniale. Sedalaadset kokkutulekut polnud kunagi varem toimunud – iga erineva isa järglaskond hoidis teise isa omast eemale ja sedasi oli perekond nelja erinevasse fraktsiooni jaotunud, kuigi ka omakorda nende sees oli lahknevusi, mida moodsas suhtluskeeles tunti tülide või vaenudena.

Ema tuha sängitamiseks kõige sobilikum koht arvati olevat kõrge pankrannik vaatega merele, mille lainetesse võiks tuhk imenduda vähimaidki jälgi jätmata. Seegi kokkulepe saavutati ägeda vaidluse kompromissina, millega kaugeltki kõik ei leppinud, põhjustades uusi vaidlusvoore, kus võeti taas teemana üles ema väljakannatamatu iseloom. Enne kui ema ärasaatmisega seoseta argumendid oleksid kogu ettevõtmise väljapääsmatusse rappa juhatanud, suutis ainukene pühendunud poeg Billy oma vennakeste ja õekeste leppimatuse külma loogikaga lämmatada. Kas saavat üks inimene teisele ette heita tema iseloomu, kui selle taga on üksnes pettumus, et põlatud loomus ei vasta tema enda ootustele ja lootustele! Kas polnud nad ise lastena oodanud emalt rohkemat, kui ema endagi lapsepõlves oma vanematelt sai! Kes teab, millised ebainimlikud lapsepõlvetragöödiad kujundasid ema maailmapilti, mis sundis teda kõiki teisi inimesi kahtlustama ja alandama, enda lihaseid lapsi kaasa arvatud!

„Kui me vaatame praegusel hetkel ennast tema kasvatustöö kannatajatena,” ütles ta, „siis milline õigus on meil kahelda, et ka tema on samasugune kannataja kui meiegi! Ta ei osanud oma traumadega terve elu jooksul toime tulla ja meid sellest säästa, kuid meil on viimaks võimalus talle andestada ja ehk leida pisukest kaastunnetki naisele, kelle sees elas ikka veel väike haavatud laps.”

Billy sõnadel oli vaid ühetine toime selles, et sundis kõiki vaenupooli vaikima ja lahkunud emale mõtlema. Kõiges muus oli efekt erinev. Mõni neist ilmselt suutis mõtted emal hoida, mõmisedes endamisi selgusetuid sõnu; mõnel hakkas endast kahju, mõeldes enda mõrasele suhtele emaga – nemad poetasid hardaid pisaraid.

„Põrgu kah!” kostis vanuselt neljas poeg, kelle isa oli suutnud oma kaheaastase abielu jooksul sigitada viis last. „Las tema viimne puhkepaik jääb tuule ja vee hooleks! Pankrannik selleks jäägu!”

Keegi teine kui noorim vend Billy polnud ema urni näpuotsagagi puudutanud ja nii eelistati see jätta ka sellel ilusal päikeseküllasel hommikul, kui võimutses kerge merepoolne pärituul, mis oleks ema tuhksed säilmed kandnud vahuste lainete rüppe. Mis saanuks varasemate erimeelsustega võrreldes veel halvemaks minna! Kolmekümne seitsme inimese silmade all, millest kõige noorimad olid ilmavalgust näinud vaid paar nädalat, astus ürituse organisaator ja tõenäoliselt kõige andestavama karakteriga pereliige koos urniga teravale kaljuservale, tõstis urnilt kaane ja kallutas selle mustava õõnsuse mere poole. Tuhk oli ilmselt niiskusest klompi tõmmanud ja ei tahtnud kuidagi oma pesitsuspaigast väljuda, täpselt samuti, nagu ei olnud ema oma viimased kakskümmend eluaastat kaitsvate kodumüüride tagant välja tänavasillutisele astunud. Billy pidi paar korda urni tugevalt raputama ja peopesaga põhjale koputama, enne kui ema maised jäänused venisid tiheda ja kooshoidva pilvena välja. Kui tige nõiaudu hülgas tuhk urni voolates kuiva kosena allapoole, kuni peatus ja hakkas tuule toel tagasi ülespoole kanduma, kerkides hämmastunud pealtvaatajate peade kohale. Mingil põhjusel ei käitunud pisike hallikas pilveke kui sõmer tuhk, mille võiks nõrgemgi tuuleiil laiali paisata, vaid sarnanes hoopis lendavale putukaparvele, mis püsis tihedalt koos. See kummaline fenomen andis lahkunu noorepoolsetele lapselastele põhjuse oma telefonid haarata ja kõike filmikaadritele jäädvustada. Nende vanemad olid hämmingust liialt tuimad, et takistada nooruslikust lugupidamatusest mahitatud pühaduseteotust.

Tuhapilveke ei loonud väärat illusiooni vaid inimsilmade jaoks. Putukaparvena paistis see tõenäoliselt ka õhus tiirlevatele pääsukestele, kellest kaks vuhisesid peaaegu hääletult üle inimeste peade ja sööstsid kui miniatuursed hävituslennukid isuäratava putukapilve sisse, saamata samas noka vahele ainsamatki kübekest, mis ei oleks maitsnud tuhana. Oma pettumuse väljendamiseks tegid linnud taevas suure kaare ja laskusid raskete kividena tagasi alla kaljuservaku suunas, hämmeldunud inimsumma peale. Üks pääsukestest kihutas otsejoones lahkunud proua kõige noorema tütre pähe ja takerdus tema kohevatesse juustesse kui võrku püütud kala. Abitult või pigem raevukalt, nagu see tundus ehmunud kõrvalseisjatele, tuulas lind juustes ringi, sakutas nokaga üksikuid karvu, rapsis tiibadega ja viiksus sõjakalt. Tema ohver oli seevastu kohe kindlasti abitu, nagu taipasid teised tema reaktsioonist välja lugeda. Ta oskas vaid hüsteeriliselt karjuda ja kätega pea kohal vehkida, lootes mitte tabada teravat nokka, mis skalpeeris tema peanahka raugematu innukusega. Teine lind põrkas kui Jaapani enesetapulendur vastu lahkunud proua kõige vanemat ja jõukamat ja kerekamat poega ning oleks äärepealt oma nokaga ta silma läbi torganud. Jättes endast maha veritseva silmnäo, langes lind elutult mehe jalgade ette, kus toekas jalatald selle enda all laiaks litsus.

Vaatepilt müstilisest tuhapilvest, mis hõljus endiselt kõigi peade kohal kui läbipaistev õhumeduus, ja näiliselt selle mõjutustest enesetapjaliku sõgeduse omandanud lindudest oli piisav, et alustada kärarikast paanikat, mille võimuses põgenesid kõik ise suundades, jättes maha ellujäänud pääsukesega maadleva naise ja ürituse algataja, truu poja, kes ei suutnud ikka veel uskuda, kui valesti ja kiiresti oli ema ärasaatmine lõppenud. Lõpuks tabas vehkiv naisekäsi juustes rassivat lindu ja paiskas tolle hingetuna kivisele pinnasele. Saavutatud võit andis naise jalgadele vajaliku jõu, et need kannaksid omaniku sündmuskohast võimalikult kaugele, jättes oma poolvenna üksinda nõutult paigale tuiutama. Nagu kuuldamatu käsu peale suunda muutnud ja jääkülmaks tõmbunud tuul põrkus Billyle marulise puhanguna näkku ja sundis teda vaatama veel kord kummitava tuhapilve poole, mis oli triivinud tuulistel kätel juba kaugemale, lagunemata laiali, ja võtnud suunaks mitte avamere, vaid lähedal paikneva asula, kus ema oli kogu oma elu paranoiliste luulude käes vaevelnud ja kõigile ettekujutatud vaenlastele verist kättemaksu tõotanud.

*

Kell neliteist null viis edastas kriisikeskus Ridge Towni linnakese politseijaoskonnale väljakutse, millele reageeris viivitamatult üks patrull. Jäi arusaamatuks, kas tegu oli pantvangijuhtumiga või peretüliga. Telefonikõne salvestusel kostis hüsteeriline naishääl, kelle peamine mure on tema viieaastane tütar, keda olevat tema vanaisa kodus relva ähvardusel kinni peetud. Isegi salvestuste hilisematel ülekuulamistel polnud aru saada, kas helistaja kahtlustas oma isa, kuuekümne kahe aastast meest, kes elas majas üksinda. Vaid mõned sekundid hiljem jõudis keskusesse teine kõne, mis pärines kahtlusaluse mehe naabermajast, mille suunas oli tehtud teiselpool krundipiiri mõned püssilasud. Keegi polnud ilmselt viga saanud, kuigi helistaja ei olnud selles kindel.

Esimene helistaja, laialinutetud meigiga keskealine naine, ruttas kohalesaabuvale patrullautole vastu ja peatas selle, toetudes mõlema käega masina mootorikapotile. Ta karjus selgusetuid sõnu. Rohkem rääkis tema eest kehakeel, mis pajatas talitsematust paanikast. Üks politseinikest üritas naist rahustada, täpsustades samal ajal majas viibivate isikute nimesid. Teine vaatles maja, hoides auto taha varju. Kolme tuhande elanikuga Ridge Townis, mida kohalikud kutsusid lihtsalt Ridsiks, ei olnud pantvangisituatsiooni või üldse suvalist püssiga kõmmutamist veel kunagi ette tulnud. Seepärast püsis siinse politseijaoskonna palgalehel lisaks prefektist politseiülemale vaid kolm ametnikku, kelle käsutuses oli kaks patrullautot. Kolmas politseinik oli parajasti hõivatud ühe süütu rüselusega, milles osalesid kaks koolipoissi tundide vahepealsel ajal. Rohkem elavjõudu kohalikul korrakaitsel rakendada ei olnud ja saabunud patrulli ülesandeks oligi hinnata olukorra tõsidust, mis oleks võinud vajada täiendava abijõu kutsumist kümne kilomeetri kaugusel asuva naaberlinna jaoskonnast.

Pisike armas ühekorruseline päkapikumaja paiknes asula keskmes, väikese liigeldavusega sõidutee ääres. Omanikuks oli pensionärist lesk, keda asulaelanikud tundsid sõbraliku ja abivalmis mehena. Politseiprefekt oli mehega kauges suguluses ja oskas tema kohta vaid head sõna poetada. Kuulujärgi oli prefekt ise siiapoole teel.

Majas oli vaikne. Miski ei viidanud kriisisituatsioonile, kuigi maja aknast avanes avar vaade tänavale ja patrullauto saabumine võinuks selle sees peituvat kurjategijat, ühes või mitmes isikus, motiveerida kaitserünnaku alustamisele.

Majaomaniku tütar oli suutnud pisut rahuneda ja tema katkendliku jutu kohaselt oli ta hommikul toonud oma tütre vanaisa hoole alla, lahkunud mõneks tunniks, et uuesti tütre järele naasta, kui põrkus isamaja lukustatud välisuksega, mis oli külalistele olnud alati avatud. Lukustatud ukse tagant kostuva heli järgi otsustades oli keegi endiselt kodus, kuid isegi aknale koputamine ei toonud selgust sees toimuvale. Hetk hiljem kostusid maja tagant relvalasud ja naine helistas hädanumbrile. Kas tema tütar ja isa olid endiselt majas ja kas ka elus, seda ta ei teadnud. Üksnes mõte viimasele võimalusele avas uuesti naise pisarakanalid ja muutis ta kasutuks informaatoriks, kellelt edasist teavet saada. Seega pidid politseinikud täiendavat teavet omal käel leidma.

Majaomanik oli pühendunud jahimees ning tema nimel oli aupaklik relvaarsenal kahe haavlipüssi ja ühe vintpüssi näol. Oli täiesti põhjendatud alus arvata, et ta hoiab seda relvaarsenali enda kodus, suletud ja hästi varjatud relvakapis, nagu see oli temasugusele distsiplineeritud sõjaveteranile ja relvaomanikule kombeks. Kui maja olid tõesti vallutanud võõrad sissetungijad, siis pidid nad nägema parajat vaeva relvade enda valdusesse saamiseks.

Politseinikud otsustasid hargneda ja seada ümber maja perimeetri, mis tähendas seda, et piiramisrõnga piiril oli neil võimalik kardetud kaitserünnak tagasi lüüa. Üks lähenes majale tagaaia poolt, teine hoidis silma peal eesõuel, kust oleks võinud relvalaskudega tabada juhuslikke möödajalutajaid. Kui esmasel patrullkäigul polnud märgata midagi kahtlast, võeti vastu ühine otsus koputada esiuksele ja loota säärase demonstreeritud naiivsuse abil uinutada võimalike kurjategijate tähelepanu. Nii astusidki mõlemad korrakaitsjad sirgel sammul, käsi igaks juhuks püstolikabuuridele toetades, maja paraadukse juurde ja koputasid sõrmenukkidega uksetahvlile. Vastuseks kostus maja sisemusest kaks summutatud lasku. Raske tammepuidust uks peatas suurema lasuenergia ja aeglustas kuulide kiirust. Ent sihik oli täpne ja niitis ühe meestest põlvetabamusest pikali, teise jättis verest pulbitseva kaelahaavaga selili lebama. Üle majaesiste valuröögatuste kostis majast seest mehehääl, mille toon oli parastav ja praaliv. Oli raske kindlaks teha, kas see kuulus majaomanikust pensionärile või kellelegi teisele. Igatahes ei kostunud tehtud lärmi sees viieaastase tüdruku hädakisa.

Kümme minutit hiljem parkisid maja ees juba mõlemad Ridsi jaoskonna patrullautod, millest ühe sähvivad vilkurid teatasid ehmunud naabruskonnale, et miskit tõsist on lahti vana Bobi maja juures. Politseiniku kaelahaavast purskus fontäänina veri, mida haavatu üritas peopesaga tulutult kinni suruda. Tema sodiks tulistatud põlvega partneril õnnestus verest tühjaks pritsiv paariline neljakäpukil roomates endaga kaasa tarida, kuid abi saabus viimase jaoks liialt hilja. Naaberlinnast kohale kihutanud ambulants ja sellel tihedalt kannul püsinud linna politseijaoskonna patrullautod ummistasid kitsa tänava nii masinate kui ringitormavate inimeste kui üle sõidu- ja kõnnitee tõmmatud keelulintidega. See lühike osake kõrvaltänavast oli korraga kui jõuluehteisse kaunistatud, puna-sinised vilkurid lõbusasti sähvimas. Kümned relvatorud sihtisid kahtlusalust maja, kuid kellelegi polnud antud tulistamisluba. Viieaastase tüdruku ja tema vanaisa saatused oli endiselt lahtised ja kontrollimatus tulevahetuses lennanud juhuslikud kuulid võisid neid paratamatult tabada.

Õige pea selgus, et politsei läbirääkija oskused osutusid kasututeks. Kes iganes varjas end majas, ei olnud läbirääkimistest huvitatud. Kui politseijõud üritasid ühe meeleheitliku katse vältel turvakilpide kaitse all majale läheneda, tabas neid kitsukesest mustavast aknaavast lähtuv kuulirahe. Selleks otstarbeks vastava psühholoogilise kõrghariduse saanud läbirääkija  arvas, et tegu on enesetapumissiooniga, mille vältel üritab kurjategija endaga kaasa võtta nii palju süütuid hingi kui võimalik, mõtlemata kordagi enda pääsemisele. See vaid süvendas kadunud tüdruku ema meeleheidet ja ta otsustati toimetada kaugemale – politseirutiin nõudis nagunii omaste hoidmist läbirääkimisprotsessist eemal. Ja tal oli parem mitte olla pealtnägijaks järgmistele sündmustele, sest oodati kiirreageerijaid, kes lahendaksid olukorra resoluutselt ja ilma pikema mokakobinata.

Relvakangelasel polnud tõesti pääsemist loota, mis jättis tema motiivid isegi läbirääkijast psühholoogile mõistetamatuks. Vanaisa oli võtnud tütretütre hommikul helges tujus vastu ja miski ei ennustanud tulevast kaost. Tütre väitel ei põdenud isa vaimuhaigust, ei tarvitanud uimasteid, ei omanud hasartmänguvõlgu ja ohverdanuks iga kell oma elu perekonna nimel, mitte ei mänginuks hullumeelset, kes hoiab tervet asulat hirmuvalitsuse all. Oli uskumatu, et see ontlik vanaisa võiks end koos lapselapsega oma kodus barrikadeerida ja olematutel põhjustel naabreid tulistama hakata.

Ilma vähimagi hoiatuseta avanes maja esiuks ja välja astus sakune meesterahvas, kes kadunud lapse ema reaktsiooni järgi otsustades ei saanud olla keegi teine kui tema isa. Eemalt kostis naise hüüe, et keegi ei vajutaks päästikule, ent mehe käitumine ei jätnud palju valikuruumi. Mõlemas käes kaheraudset haavlipüssi hoides nägi vanamees välja kui nurka aetud metsloom, kes kavatses oma elu kuni viimse hingetõmbeni kaitsta. Mõistagi oli ta ise ennast sellisesse olukorda mänginud ja ei leidnud üheltki politseinikult halastust, veel enamgi otsustades sellise ilme järgi, mis moonutas ta näo marutõbise metslase sarnaseks. Isegi meest esimest korda näinud linnapolitseinikud ei leidnud tema näojoontes aimatavaid vihjeidki sõbralikule ja lahkele härrasmehele, kelleks võis teda pidada tütre ja kohalike korrakaitsekolleegide kirjelduse järgi. Näiliselt oli mehe keha vallutanud sootuks teine isik, nagu härra Hyde'iks moondunud doktor Jekyll, silmade taga põlemas mõrvarlik säde.

Üllatusmoment võimaldas tal teha takistamatult vaid ühe lasu, pitkides lähima politseiauto mõlemad uksed kümnete sõrmejämeduste haavliaukudega täis, kui tema keha tabasid lugematud kuulid. Politseinike kogupauk sulandus ühte naise karjatusega, seejärel vakatas kõik halvaendelisse vaikusse, mida katkestas kuulidest sõelapõhjaks lastud keha varisemine uksetrepile. Tugevad käed nägid tõsist vaeva, et hoida paigal ahastavat naist, kelle isa elupäevad lõppesid tema enda silme all, kuid teistel politseinikel polnud aega kulutada. Nad tormasid maas lamavast kehast mööda ja sisenesid avatud uksest, peljates juba eelnevalt kohata majasisemuses sarnast veretööd.

Elunatuke hoidis kümne küünega mehest kinni, mida kinnitas nõrk pulss tema kaelal. Meditsiinipersonal teadis omast kogemusest, et lootus sureb vaid patsiendi endaga ja kohale tariti kanderaam, millega sõidutati liikumatu keha lähedal ootavasse kiirabiautosse. Töötavad sireenid ja sähvivad vilkurid sisendasid meest hästi tundvatele naabritele lootust vähemalt üht hinge säästa, kuid kaugenevat masinat silmadega saatvad politseinikud ei suutnud jagada sarnast kaastunnet nende kolleegi tapnud mõrvarile.

Kadunud tüdrukuke leiti pärast meeleheitlikke otsinguid köögikapist, kuhu vaeseke oli ennast lukustanud, olles eelnevalt tunnistajaks sellele, kuidas „mingi kole suitsupilv vanasast üle oli lennanud ja teda köhima oli ajanud“. Pärast seda oli „vanasa”, nagu tüdrukuke oma vanaisa kutsus, muutunud pööraseks, otsekui oleks paha vaim temasse pugenud. Lähemal selgitusel puudusid tüdrukul ja ka ta emal igasugused sügavad religioossed tõekspidamised, mis oleksid võinud sellistele ulmelistele väidetele mingit selgust tuua. Üleaianaabritelt imeliku nähtuse järele pärides vastasid nood, et nemad polnud aias grillinud ega lõket teinud, mis võinuks tüdruku kirjeldatud suitsu tekitada. Küllap võisid uurijad loota vaid hinge vaakuva kurjategija paranemisele ja tema enda selgitustele, mis motiveerisid teda sellisteks tegudeks, sest tüdruk jäi oma sõnadele kindlaks.

Just äsja kolmeliikmeliseks taandunud kohaliku politseijaoskonna prefekt tänas linnast saabunud kolleege, kes olid samasuguses hämmingus kui temagi.. Ta oli just parasjagu saatmas kaht lisapatrulli tagasi linna, kui pika tänava lõpus kostus hädakisa, mis nagu mingi seletamatu sisetunde võimuses ennustas uut kaost.

*

Seekord polnud prefektil põhjust kahelda väikese tüdruku sõnades, mille väitel oli võimalik sekundite jooksul kaotada inimlikkus ja muutuda raevukaks metsloomaks, kellel polnud mingit sarnasust varasema isikuga, sest järgnevaks moondumise näidiseks sai tema enda hea tuttav, lapsepõlvesõber ja kunagine relvakaaslane armee eriüksuses, kes nüüd jooksis kui hullumeelne mööda tänavaid ja vehkis nugadega iga ettejuhtuva inimese poole, vigastades tõsiselt neist kahte. Tema leidmiseks ei kulunud palju aega, sest ta ei näinud vähimatki vaeva enda varjamiseks. Ta tormas loomaliku huilgamise saatel tema poole sõitvale patrullmasinale vastu, mõlemas käes viimaste ohvrite verega kaetud noad, ja ei jätnud palju ruumi spekulatsioonidele, milliseid plaane pidas ta korrakaitsjate suhtes, kuigi pidi neid mõlemaid juba kaugelt läbi esiklaasi ära tundma, nii autojuhist prefekti kui tema kõrval istuvat abiprefekti.

Prefektile jäid vaid loetud sekundid strateegia valimiseks, sest hea sõbra metsistunud ilme järgi otsustades ei oleks olnud teda iialgi võimalik sõnadega maha rahustada. Teises patrullautos järgi sõitvad linnapolitseinikud polnud eluohtlikuks kurjategijaks peetava mehega sõbrasuhetes ning poleks kindlasti pikalt kaalunud, kas riskida oma eluga noakangelast säästes või tulistada pikemalt kaalumata. Ta vajutas järsult pidurile, sundides taga sõitvat linnapatrulli tegema sama, avas autoukse, astus ühe jalaga autost välja ja tulistas sõpra kõige pehmemasse ja ohutumasse kehaosasse, reide, lootes vältida arterit. See lõi mehe jalust, kuid ei kahandanud ta võitlusvaimu, sundides teda käte ja ainsa terve jala abil edasi roomama. Prefektil oli olnud kord kokkupuude narkojoobes korrarikkujaga, kelle meelemürkidest kasvatatud jõu talitsemiseks läks tarvis nelja mehe jõudu. Kuid tollal oli tegu relvastamata rünnakuga, nüüd seisis nende vastas mees, kes oskas käsitseda nii tuli- kui külmrelvi. Oli vaid pime õnn, et ta  polnud saanud enda valdusesse esimesi, mis oleks tema ohvrite arvu kindlasti mitmekordistanud. Selja tagant kostis juba linnapatrulli avanevate autouste kääksatusi ja sõbra elu päästmiseks oli vaja tegutseda viivitamatult, pikemalt mõtlemata. Järgmine lask tabas täpselt tema käelaba, lüües sõrmede vahelt vaheda noa. Käehaav vigastas kõõluseid, muutes sõrmed liikumatuks, kuid ometi üritas ta nendega haarata kaotatud nuga. Tema lõplikuks taltsutamiseks tuli ta terve kehaga maadligi suruda ja tema käed kolme mehe ühisel pingutusel selja taha köita. Ka käeraudades kujutas ta endast tõsist ohtu, eelistades inimkeelele vaid arusaamatud mörisemist ja rahunemisele hoopis rabelemist, hoolimata verekaotusest, mis muutis tema arreteerimispaiga sarnaseks keskaegsele hukkamispaigale. Veri kogunes loikudes asfaldile, määris teda alistanud politseinike riided, kuid ometi näis mehe ainus soov olla mitte enda elu säästmine, vaid teiste vigastamine või isegi tapmine.

Veritsevad haavad ei vähendanud karvavõrdki mehe sõjakust. Ta oli isegi raudadesse kammitsetult valmis pääsemiseks oma käed otsast närima. Metall lõikas randmesse, kui ta üritas käeraudu jõuga lahti väänata, näiliselt tundmata vähimatki valu, mida tuimestas meeletu viha. Ta muutus sellisena eeskätt iseenda jaoks ohtlikuks ja täpne löök püstoli käepidemega oimukohta kustutas hetkega ta teadvuse. Mees vajus lõdvalt rippu ja ta tariti kahe mehe vahel patrullauto tagaistmele. Prefekt saatis meelemärkuseta sõbra linnakolleegidega lähimasse haiglasse, lubades neile peatselt järgneda, kui on veretöö kannatajatega tegelenud, kuigi teadis väga hästi, et tänasest tõotas tulla väga pikk päev.

Tõepoolest ummistus hädaabiliin juba õige pea hüsteerilistest kõnedest, mis teatasid märatsevatest pereliikmetest, sõpradest, kolleegidest, koertest, kassidest ja isegi lindudest, kes käitusid kui marutõbised või meelemõistuse kaotanud zombid. Vaid ühel korral mainiti mõistatuslikku suitsupilve, millega oli ühel neist zombistunud isikutest olnud eelnev kokkupuude. Prefekt mahitas seepeale hädaabikeskust pärima edaspidi sissehelistavatelt inimestelt selle pilve kohta ja tõepoolest kinnitasid paljud, et olid seda näinud mööda linnatänavaid liikumas. Linnast kohale tõtanud täiendavate abivägedega koostati kiiresti esmane plaan, mis seisnes olukorra kontrolli alla saamises ja seletamatu nähtuse põhjuste väljaselgitamises. Kuna ainuke juhtnöör paistis olevat see mõistatuslik suitsupilv, mida keegi ringisõitvatest politseinikest polnud veel oma silmaga näinud, kaldusid kahtlused asulalähedasele biolaborile, kus uuriti armee rahastusel erinevaid inimohtlikke ja ravimatuid patogeene, viiruseid ja baktereid. Valitsev soe lõunatuul võis võimaliku viiruselekke inimasustuseni kanda ja sellega elanikke nakatada. Muid seletusi oli raske selliste kainete faktide kõrval uskuda.

Biolabori vastutava ülemusega kontakteerumine võttis isegi telefoni teel aega kümneid minuteid. Ümber labori seatud kõrge traataed üheskoos ähvardava okastraadilõnga ja armeemundris valvurite automaaditorudega pidas kohale jõudnud patrullmasinad kinni ja takistas sissepääsu. Ilmselgelt oli tegemist ülimalt range valvega asutusega, mille sees toimuv pidi autsaideritele saladuseks jääma. Pingeline vastasseis politseiametnike ja laborivalvurite vahel lõppes asutuse direktori saabumisega, kuid ka temaga oli võimalik rääkida vaid läbi traataia.

„Meie laboris pole veel kunagi esinenud vähimaidki lekkeid,” kinnitas valges kitlis keskealine naine. „Labori sisemine atmosfäär on isoleeritud väliskeskonnast. Sisse tulevat ja välja minevat õhku filtreeritakse ja sealt ei lipsa läbi väiksemadki mikroosakesed. Meie asutus pole teie kirjeldatud sündmustega seotud.”

Mõistes, et kurja ja ähvardustega ei saa ta midagi, üritas prefekt rõhuda naise inimlikkusele, äratamaks kaastunnet. „Me oleme praeguseks kokku lugenud juba viisteist intsidenti, milles on hukkunud kuus inimest. Meil ei ole vähimatki aimu, mis sunnib täiesti ohutuid ja süütuid inimesi käituma kui marutõbised metsloomad.”

Prefekti verine munder mõjus direktorile tõhusamalt kui mistahes sõnad. Naine kinnitas veel kord, et ühtki patogeeni polnud labori ventilatsioonisüsteemi kaudu välja jõudnud, kummutades samuti kahtlused levivast marutaudist.

„Inimest nakatanud marutaudi sümptomid ei sarnane teie kirjeldatule. Agressiivsust on täheldatud vaid nakatanud loomadel, mitte inimestel. Samuti ei levi see õhu või mingi nähtava pilve kaudu, vaid saab alguse enamasti loomahammustusest, sülje teel. Teil on praegusel juhul tegemist millegi muuga, kuid ma ei oska öelda, millega.” Mõistes olukorra tõsidust, lubas laborijuhataja aidata politseijõudusid, andes nende käsutusse kaks oma töötajat, kes võiksid oma teadmistega mingitki selgust tuua.

Selle pooletunnise laborivisiidi vältel teatati veel viiest intsidendist, milles hukkus kaks inimest, üks neist tundmatusse hullusesse nakatunud pahategija, kelle tapsid enesekaitseks politseinikud, ja teine tema ohver. Enesekaitseks hukatud marutavaid koduloomasid ei jõutudki enam kokku lugeda. Asi ähvardas paisuda kontrollimatuks katastroofiks, mida oleks veelgi tõsistanud laiaulatuslik paanika. Selle vältimiseks tuli rakendada ennetustaktikat.

*

Kell kuusteist kakskümmend kolm ilmus kohaliku politseijaoskonna ja omavalitsuse sotsiaalmeediakontole postitus, mis palus inimestel jääda kodudesse, sulgeda õhukindlalt kõik avaused, uksed ja aknad ja ventilatsiooniluugid, ning jälgida tähelepanelikult enda lähedaste inimeste käitumist, teavitades vähimagi kahtluse korral politseijõudusid. Lähedalasuva linna politseijaoskonnad hakkasid elavjõust tühjaks jooksma, kui need saadeti väikeasula prefektile appi korda hoidma. Vähestele jätkus gaasimaske, mida laboritöötajad soovitasid võimaliku nakkuse vältimiseks kanda. Nagu näitaski üks juhtumitest, polnud nakatumise eest kaitstud isegi politseinikud, kellest üks avas tule oma partneri suunas ja tappis ta. Korraga oli koos hambuni relvastatud abijõududega suurenenud rahumeelse väikeasula relvaarsenal märkimisväärseks, kuid see oli väiksem mure selle tõsiasja kõrval, et vaid paar kilomeetrit asula piiride taga paiknes armee väeosa, kelle ülesandeks oli veel külma sõja ajal olnud ballistiliste kanderakettide hooldus. Kas baasis hoiti endiselt ka tuumalõhkepäid, oli riiklikult hoitud saladus, kuid sellist võimalust oli raske ignoreerida.

Valjuhäälditega varustatud patrullautod ringlesid Ridsi linnakese tänavatel ja edastasid hoiatust, mida pasundas järgemööda ka kohalik raadiojaam: „Jääge oma kodudesse ja sulgege õhukindlalt kõik avaused! Vältige kokkupuuteid õhus lenduvate suitsupilvedega, kattes oma nägu niiske lapiga!”

Just selline kõrvulukustav hoiatuskõne andis Eleanor Jamesi pojale vastuse, miks polnud kinnisvaramaakler kokkulepitud ajal kohale ilmunud ja ei vastanud ka telefonikõnedele. Billy seisis parajasti räämas aias, ära näritud välimusega puukännu kõrval, mõtiskledes endamisi, miks oli lasknud ema maha raiuda tema lemmikõunapuu, mille okstel ta oli lapsena alati istunud ja oma fantaasiates hõljunud, kui kõrge telliskivimüüri tagant kärises hoiatuskõne, mis kordus peatselt algusest lõpuni juba kaugemal, kuhu eemalduv politseipatrull oli mööda tänavat aeglaselt veerenud. Tal oli emakodus ajada veel üks asi, enne kui ta kavatses kodumulla ja kodumõtted jäädavalt maha raputada. Vendade-õdede nõusolekul organiseeris pere pesamuna Billy emalt päritud kinnisvara müügi, mille tulud läksid pärast müügiga seotud kulude hüvitamist kõigi pereliikmete vahel jagamisele. Et Billy ei soovinud enam kauem sellesse neetud kodulinnakesse jääda, eelistas ta jätta kogu asjaajamise maakleri hoolde.

Billy otsustas veel viivuks säilitada õhkõrna lugupidamise, mida ta tundis selle maja vastu, ja jääda siia vaid seniks, kuni maakleri pakutud leping on allkirjastatud. Nüüd tõotas kõik kulgeda sootuks isepäist rada, seda enam, et valjuhääldis mainitud suits sarnanes tema ettekujutluses vägagi ema tuhaga, mis oli meenutanud õhus hõljudes tõepoolest põlemissuitsu. Telefoni teel tehtud internetiotsingu abil jõudis ta õige pea teabeni, mis kirjeldas linnakeses toimuvat. Ridsi nimepäringule vastas ainuüksi käesoleva päeva jooksul toodetud uudiskilde sedavõrd palju, nagu oleks väikeasulas toimuvale keskendunud kogu maailma tähelepanu. Veel tunnike tagasi oli ta kuulnud kusagil eemal püssilaske, veidi hiljem summutatud kisa.  Kõrvalisi pilke majast eemal hoidvad aiamüürid ei võimaldanud näha selle taha ning Billy oli läinud igaks juhuks tänavale,  et ringi vaadata.

Ta otsis välja kohaliku politseijaoskonna telefoninumbri, kuid see oli katkematult hõivatud. Jaoskonnahoone ei jäänud ema majast väga kaugele ja pärast hetkelist kõhklemist otsustas ta oma sammud sinna seada. Tal kulus pikk aeg, et rahustada abikaasat, kes polnud ikka veel üle saanud ämma tuha tuuldelennutamise järelmõjudest. Kui väga ka ei palunud naine tal jääda, ütles sisetunne talle, et temast võiks kohalikele korrakaitsjatele kasu olla. Isegi siis, kui ta ennast sellega lolliks teeks, nagu tema naine talle ennustas. „Sa nägid ise, milline see tuhapilv välja nägi ja kuidas pääsukestele mõjus!” ütles ta naisele. „Ehk oli keegi krematooriumis julma nalja teinud ja ema tuha asemel hoopis midagi mürgist urni sisse pannud. Inimesi on vaja hoiatada.”

Ta jättis targu lisamata, et tundis süümepiinu. Kui ta poleks veennud omakseid tuharituaalil osalema, oleks ema tuhk – või misiganes selle asemele oli sattunud – ilmselt juba meetri sügavusele murukamara alla maetud, kus see ei saanuks kellelegi vähimatki kurja teha. Ta oli olnud alati väga tundlik enda otsustega kaasnevate tagajärgede suhtes ja naine lasi tal minna, mõistes et vastasel korral jääks see lugu meest vaevama ilmselt elu lõpuni.

Tänavad olid inimtühjad. Õnneks säilis seadusekuulelikke kodanikke, kes järgisid politsei korraldusi. See pani teda end tundma veelgi suurema kurjategijana ja ta kiirendas sammu. Ta ei jõudnud kaugele, kui vastukihutav politseiauto tema kõrval rehvide kiljudes peatus ja selle juht tal peatuda käskis. Roolis istus Ridsi politseiprefekt isiklikult, täiendava paanika vältimiseks verise mundri juba puhta vastu vahetanud.

„Minge tagasi oma koju! Teil pole ohutu väljas viibida!”

„Mul on politseile informatsiooni selle suitsu kohta,” hüüdis Billy vastuseks üle tänava, sest politseinik ei söandanud talle ilmselt nakkuse kartuses lähemale tulla.

„Millist informatsiooni?” küsis politseinik tärkava huviga.

„See võib olla pärit krematooriumist. Minu ema tuhastatud säilmed sarnanesid väga teie kirjeldatud suitsule. Me puistasime täna ennelõunal tema tuha mere ääres tuulde.”

„Teie ema tuhk?” Politseiniku ilme oli umbusaldav. See tundus Billyle isegi naeruvääristav.

„Vähemalt see, mis mulle krematooriumist urniga kaasa anti,” lisas Billy eneseõigustuseks.

Politseinik jõllitas teda uurivalt. „Kes te olete?”

„Eleanor Jamesi poeg. Robert James.”

Eleanor Jamesi nimi tuli prefektile tuttav ette nendelt hoiatuskirjadelt, mis manitsesid vanaprouat tegelema oma krundi heakorraga. Üle kõrge aiamüüri, mille krohv pudenes alatasa tänavasillutisele ja ohustas möödakäijaid, ulatusid välja kõrged puuoksad. Viimane torm murdis ühe säärase oksa ja jäi müüril rippuma kui  giljotiinitera inimeste peade kohal. Jaoskond pidi alatasa tegelema naise naabrite kaebustega, kelle aeda oli vana naine prügi heitnud. Kuid seadus jäi sellest hoolimata sõjaka vanadaami ees jõuetuks. Kui kuuldused tema surmast hakkasid ringlema, väljus kollektiivne kergendusohe asulaelanike suust.

„Kas te teete minuga nalja?” küsis prefekt, üritades endast säilitada loogilise inimese muljet.

Billy mõistis, et vajas oma ulmelise teooria kinnituseks midagi tummisemat. Siis meenusid talle vanavanaema tuhapilve filminud jõmpsikad ja ta tegi prefektilt hetkelist kannatust paludes kiire külastuse nende sotsiaalmeedia kontodele, kuhu oli muidugi mõista kõik juba üles laetud, alates tuhapilve hõljumisest inimeste kohal kuni omaste paanilise põgenemiseni linnurünnakus. Paraku ei suutnud ükski kaamera fokusseerida pilvele piisava teravusega, kuid värisevad amatöörkaadrid hoopis lisasid nähtule usutavust.

„Millal see toimus?” päris prefekt, kes hakkas juba leebuma pettumusest, et oli ühele mehele nii palju aega kulutanud, samas kui ülejäänud asula ähvardas õhku lennata.

„Täna ennelõunal, umbes pool kaksteist.”

„Seega pisut üle kahe tunni enne esimest väljakutset,” ütles prefekt mõtlikult, rohkem endale kui vanadaami pojale. Ta teadis väga  hästi, kus proua Jamesi ärasaatmine oli aset leidnud. Naaberlinnast tulid paljud inimesed oma tuhastatud omakseid merre lennutama, kuigi Ridsi asulas oli tuntud iidne tõde, et rahutult lainetavas meres ei leia ükski lahkunud hing oma rahu. Nüüd siis olid need uskumused leidnud täiendavat kinnitust . Ent prefekt polnud kergeusklike killast. Kogenud politseinikuna hoidis ta uskumust, et igal seletamatul nähtusel on seletatav põhjus. Võib-olla oli asja taga tõesti krematoorium! Inimeste kehadelt eemaldati enne tuhastamist alatasa tehislikke võõresemeid nagu südamestimulaatorid ja proteesid, mis sisaldasid osakest Mendelejevi tabelist. Isegi inimkehasse oli talletatud mürgiseid kemikaale, küll mikroskoopilises ja kahjutus koguses, kuid äkki tegi krematoorium sellel korral tõesti vea ja jättis tuha sisse midagi lubamatut, mis võis õhuliste tuhakübemete turjal levida kaugele ja mõjutada kuidagi inimkäitumist.

„Tulge minuga kaasa!” ütles politseinik ja teavitas raadiosaatja teel oma kolleege, et need otsiksid õhus lenduvat tuhapilvekest, mis sarnaneb tihedale sääseparvele. Billyle ütles ta seepeale: „Praegu Ridsis toimuv on pöörane. Ma pole midagi sellist veel kunagi näinud ega isegi kuulnud ja me oleme huvitatud igast vihjest, mis võiks meid selle kaose lõpetamisele kaasa aidata.”

Näinud oma silmaga uskumatuid kaadreid Eleanor Jamesi tuhast ja selle manipuleerivast toimest, ei pidanudki prefekt karvavõrdki imelikuks sõidusuuna võtmist krematooriumile, mis paiknes asula elanikkonna arvuga võrreldes hiiglama lahmaka surnuaia kõrval – ka lähedase linna surnud maeti sealse ruumipuuduse tõttu Ridsi surnuaiale.

Krematooriumis oli juba reageeritud edastatud hoiatustele ja toekas tammine paraaduks avati alles pika prõmmimise peale. Liikumispiirang oli jätnud selle neljaliikmelise kollektiivi nädala kõige toimekamal tööpäeval – laupäeval – krematooriumiga külgnevasse kabelisse lõksu. Saabujaid võtsid vastu kõigi küsivad pilgud – millal kaotab liikumispiirang oma jõu ja nad võivad oma kodudesse naasta?

Kabel oli kaunilt ehitud, selle keskel seisis avatud kirst ühe lahkunuga, kelle planeeritud ärasaatmine oli enneolematutel põhjustel pidanud nüüd edasi lükkuma. Seletusi andmata soovis prefekt krematooriumi juhatajaga rääkida.

„Meie juhindume alati üksikasjalikest ettekirjutustest,” vastas juhataja esimese asjana Eleanor Jamesi tuhastamise mainimisele. Ta vaatas kõnealuse proua pojale otse silma ja lisas: „Kui me kaotaksime usalduse inimeste silmis, andes neile kallima lahkunu tuha asemel kaasa kellegi teise tuha või hoopis midagi muud, siis on meie äri päevad loetud. Me kontrollime ja kontrollime veelkord kõik üksipulgi üle. Eleanor Jamesil puudusid nende paberite kohaselt igasugused tehislikud stimulandid või implantaadid.” Juhataja lappas enda ette lauale laotatud pabereid. „Ma ütleksin, et ta oli oma eluaastate kohta väga kadestusväärses tervislikus seisundis. Tal olid isegi kõik tema hambad alles.”

„Kas sul on seal paberites ka märgitud proua surma põhjus?” küsis prefekt.

Juhataja soovinuks vastusest kõrvale põigata. „Küsi seda patoloogilt! Mina pole pädev seda teadma ega jagama.”

„No kuule!” ütles prefekt omamehelikult. „Ma tean, kui lähedased te kaks olete. Pole võimalik, et proua Jamesi surm ei tekitanud teie vahel kõneainet. Pealegi pole mul aega patoloogi taga ajada. Iga viivitatud minut võib tähendada üht täiendavat ohvrit sellele meeletusele, mille põhjus võib olla kuidagi seotud selle noormehe ema tuhaga.”

Seda öeldes osutas ta käega Billy poole, kuigi juhataja teadis niigi, kellega tal oli tegemist. Juhataja üritas valida hoolikalt sõnu, kaaludes endamisi, palju on sünnis rääkida lahkunust tema poja juuresolekul.

„Erinevate kehaliste funktsioonide üheaegne lakkamine,” ütles juhataja. „See pole harvaesinev selles vanuses ja seepärast ei sooritata sellistel juhtudel lahkamist. Tema puhul tehti erand, sest arvestades selle pildiga, mis pärast tema surma kodus avanes, kahtlustati mõrva. Kummaline, et sina kohaliku jaoskonna prefektina seda raportit ei ole saanud.”

„Tema surmaga tegeles linna mõrvaosakond,” vabandas prefekt. „Ma leppisin pealiskaudse seletusega, et tegu polnud vägivaldse surmaga, millega kohalik politseiamet peaks tegelema. Nii et pole võimalik, et ta tuhk läks kuidagi vahetusse?”

„Välistatud. Kuid me võime seda üle küsida spetsialistilt, kes tema tuhaga tegeles.” Juhataja vaatas paberile ja hõikas mehenime, mille peale avanes kabineti uks automaatselt, nagu oleks siseneja selle taga juba kutset oodanud.

„Marvin, palu räägi nendele härrasmeestele, kuidas sa prepareerisid proua Jamesi tuha!”

Marvinil oli närviline iseloom või tundis ta end ebakindlana ülekuulatava rollis. Ta pilgud ekslesid kolme ruumisviibija vahel, kuid ei suutnud leida tugipinda. Võimalik, et säärane häbelikkus dikteeriski tema töövaliku surnutega tegelemisel.

„Pole midagi rääkida,” ütles ta viimaks enda varbaid jõllitades. „Kõik sujus nagu alati. Lahkunul puudusid implantaadid. Kõik oli puhas.”

„Kas võis juhtuda, et midagi mürgist sattus tuha sekka?” sekkus prefekt. „Teekonnal põlemiskambrist urni. Näiteks pudenes midagi teil taskust või laest.”

Marvin jõllitas prefekti. Kuid seekord mitte mõistmatult. Ta tundus aimavat, kuhu küsitlemine jõuab. Ta raputas pead ja juhataja krimpsutas vaid küsimuse peale huuli.

„Tuhastamisprotsess lagundab inimkeha kuni tuhande kraadi juures algosakesteks. Järelejäänud luud pulbristatakse. Metall, mis sellele temperatuurile vastu peab, korjatakse hiljem tuhast välja. Nagu Marvin ütles, oli kõik puhas. Kuhu sa, prefekt, üldse oma jutuga jõuda üritad?”

Prefektil tuli viimaks oma trumbid välja käia. Ta palus Billyl näidata juhatajale ja Marvinile oma telefonis kaadreid ärasaatmisest, kuid nende mõlema ühiseks üllatuseks olid videod kontodelt juba eemaldatud ja asendatud kirjega, et need olid vastuolus teenusepakkuja tingimustega. See tekitas ebamugavat hämmingut prefektis, kes üritas seejärel kirjeldada nähtud kaadreid sõnadega. Juhataja ilme jäi kiviselt uskumatuks, Marvin muutus veelgi kohmetumaks ja ta hakkas oma kätt siluma, nagu ennast lohutades.

„Kas see, kuidas see tuhk õhus hõljus, on teie arvates normaalne?” küsis prefekt.

Juhataja mõtles hetke süvenenult, raputas siis pead ja ütles: „Ma ei kujutaks midagi sellist ette. Paranormaalsed ja üleloomulikud juhtumised pole minu rida. Minu töötajad on küll väidetavalt näinud lahkunud inimeste hingi selle asutuse ruumides, kuid mina ei oska sellele kaasa rääkida. Inimeste maailmas on palju, mida me veel ei mõista, härra prefekt.”

Selsamal hetkel välgatas Marvini näos midagi erakordset ja see ei jäänud kellelgi märkamata.

„Kas sul, Marvin, on midagi sellele lisada?” küsis prefekt talle silma puurides, lootes mingitki seletust tema grimassile. „Valetamine võib väga kurjasid tagajärgi kaasa tuua.”

Marvini keha lõdvestus silmnähtavalt ja ta oli äärepealt nutma puhkemas. „Ma tundsin kogu aja proua Jamesi kehaga tegeledes, et keegi jälgib mind selja tagant,” pihtis ta sõnu vuristades. Oli aru saada, et kantud koormast vabanemine mõjus talle kergendavalt. „Ma olen korra inimese vaimu või kummitust näinud, nagu proua juhataja just ütles, kuid isegi nendel kordadel ei tundnud ma säärast hirmu, nagu tookord proua Jamesi ette valmistades. Terve ruum täitus ühekorraga jäiselt külma õhuga. See pani isegi mu hingeõhu aurama. Seetõttu ma küll kiirustasin, et temaga kärmesti ühele poole saada, aga ma vannun, et ei teinud mingeid vigu. Ma olen seda tööd juba aastaid pidanud. Mitte kordki pole ma midagi kahe silma vahele jätnud või unustanud.” Seejärel saabusid pisarad.

Samal hetkel ragises raadiovastuvõtja prefekti puusal ja tehislik hääl teatas kahtlusaluse suitsuvine märkamist lähedalasuva sõjaväebaasi läheduses. Justkui nende sõnade kinnituseks lõikas läbi kõrva kuulmekäikude kile hädasireen, mis pidi olema kuuldav kilomeetrite kaugusel. Prefektile meenutas heli silmapilkselt seda kauget aastakümnetetagust päeva, mil baasis hoitud rakettide jahutusvedelik ähvardas õhuga reageerides plahvatada. Tol korral oli õnneks tegu valehäirega, viiskümmend senti maksva anduri rikkega, kuid nüüdseid asjaolusid arvestades tundus anduri rike kahjuks kõige kaalutuma seletusena.

„Kas võib olla, et meil on tõepoolest tegu üleloomulike jõududega?” küsis prefekt, jällegi samasugusel eemalviibival ilmel, nagu oleks ta seda endalt küsinud. „Võimatu!” lisas ta koheselt, taastades oma praktilise mõtlemise. „Ehk on armee kuidagi asjasse segatud? Uudse relvastuse katsetamine on nende rida.”

*

„Kurat, me ajame mingit tonti taga!” üritas prefekt üle valju üürgamise end kuuldavaks teha kõrvalistuvale Billyle, kihutades sõjaväebaasi suunas. Siis vakatas ta süüdlaslikult, taibates, et ta räägib Billy emast. „Vabandust! Ma ei tahtnud kellegi tundeid riivata.”

Ta kiikas silmanurgast kõrvalistme poole, kahetsedes oma taktitundetust. Billy püsis liikumatult, hoides pilku enda ees põlvedel. Kulus viiv, enne kui prefekt taipas, et Billy räägib temaga vaiksel monotoonsel häälel. Ta pidi pingutama, et müras hääbuvaid sõnu kuulda.

„Ta vihkas isegi meid, oma lapsi, kes hävitasid ta nooruse ja süütu ilu. Me olime lastena ema käes üksnes abivahendid meie isade mõjutamiseks. Kasulikud tööriistad, kes muutusid koheselt kasutuks, kui uus isakandidaat nähtavale ilmus. See oli meie perekonna tragöödia, millega me oleme igaüks üritanud isemoodi toime tulla. Nüüd on see tragöödia laienenud meie pere piiridest välja.

Prefekt tundis kergendust, et tema eelnevalt väljaöeldud sõnadel polnud kardetud mõju. Ta juhtis jutu meeleldi isiklikelt teemadelt kõrvale. „Kui see on tõepoolest tuhast udukogu, siis peaks olema võimalik seda maiste vahenditega kahjutuks teha, ilma vaimude väljaajajaid kasutamata. Tuleks vaid vihma, see tooks õhust alla igasuguse saaste!”

Billy heitis osavõtmatu pilgu kirkasse taevasse, kus keskpäevane päike lõõskas halastamatult. Loodetud vihmast polnud märkigi. Oli groteskne seostada praeguseid sündmusi nii kena suvise päevaga.

Prefekt otsis midagi rinnataskust, leidis ja tõmbas välja sigaretipaki, millest loksutas välja ühe sigareti ja torkas huulte vahele ning läitis põlema. Ta tiris sisse sügava mahvi, hoidis seda hetke kopsudes ja puhus siis paksu pilvena välja. Rahustav sõõm mõjus sootuks vastupidiselt. Hetkeks näis ta endasse sulguvat, vahtides hüpnotiseeritud ilmel enda ees hõljuvat suitsuhämu, mida avatud aknast pärit tuuletõmbus igasse suunda sakutas, ja ärkas siis võpatades lühiajalisest transist, näpsates põleva sigareti helenduva sädemepahvakuga aknast välja.

„Võimalik, et see hullus mõjub tõesti sissehingamise teel,” ütles ta huuli vormipluusi varrukaga pühkides. „Seepärast soovitasidki laboritegelased kanda maske. Aga on ka võimalik, et see imendub vereringlusse ja võib inimest nakatada ka pisima nahakriimustuse teel. Kui vihm kannaks selle kanalisatsiooni teel meie veeringlusse, võiksid tagajärjed olla veelgi katastroofilisemad. Kõige hullem, et me lihtsalt ei tea, millega meil on tegemist. Me saame ilmselt kindlad olla vaid selles, et see näib liikuvat tuule mõjul. Nüüd on aga tuul kandnud selle kõige halvemasse kohta.”

Billy oli veetnud Ridsi linnakeses kogu lapsepõlve, kolides vanematekodust välja teismelisena. Tema kaugetes mälestustes oli linnalähedane sõjaväebaas olnud alati olemas. Poisikesena oli ta pidevalt selle tara ääres jõlkunud ja lootnud selle taga näha lendavaid taldrikuid, mida sõprade ja ulmeajakirjade väitel testiti armee poolt ilma kohalikke elanikke teavitamata. Nüüd oleks ta võinud ka kontvõõrana leida baasi paljalt kuulmise teel üles, orienteerudes kõrvulukustava hädasireeni abil.

Prefekt võttis ühendust jaoskonnaga ja uuris, kuidas käituvad juba arreteeritud märatsejad, saamaks teada, et enamik tänavatelt kõrvaldatud korrarikkujatest vajasid uinutisüsti, olles valmis enne surema kui arutut rünnakut lõpetama. Nad viibivat senini tugevatoimeliste rahustite mõju all, vastati jaoskonnast, kuhu koondus igast Ridsi nurgast sissejooksev teave. Keegi polnud iseseisvalt hullusest välja tulnud. Petliku lohutusena mõjus teade, et uusi juhtumeid ei olnud vahepeal lisandunud. Ju siis oli pilv oma teekonnal asula piiridest väljunud, ilma täiendavaid ohvreid nõudmata, ja jõudnud nüüdseks hambuni relvastatud sõjaväebaasi, mille isikkoosseis oli peaaegu sama arvukas kui Ridsis elanikel. Tulirelvi oli siin aga isegi rohkem kui Ridsi elanikke ja baasi sõdureid kahepeale kokku. Polnud võimatu, et baasis leidus ka massihävitusrelvi, et alustada üleilmset sõda.

Esimeseks lootustandvaks märgiks, et sõda või lahingutegevus polnud veel alanud, oli plahvatusseentest prii taevas baasi kohal. Kauguses ilmusid nähtavale terved angaarid, mis ei põlenud ega suitsenud pommitabamustest. Miski peale üürgava sireeni, mis tiris takust niiti läbi kuulmekäikude, ei lubanud arvata, et midagi kohutavat oli seal sündimas. Nagu pooleldi maa sisse maetud hiiglaslikud tünnid kõrgusid angaarid tuttavliku traataia taga, mida võis ka Ridsi vastaspoolel hästiturvatud biolabori ümber kohata. Hoiatavad kollased ja punased ohumärgid olid isegi lühinägeliku jaoks nähtavalt välja riputatud. Juba neid kirju lugedes võis olla kindel, et samaaegselt sihtis keegi uudistajaid relvatoruga kusagilt baasi sügavusest. See ei tundunud kaugeltki külalislahke paigana, mille suunas hetkel sõita.

Suletud värava ees peatas neid relvastatud valve. Nooruke valvuripoiss kummardus avatud juhiakna ette ja käskis silmapilkselt lahkuda.

„Meil on sõnum baasi ülemale,” ütles prefekt, näidates oma töötõendit, mis sai vaid hetkelise tähelepanu osaliseks.

„Baasi territooriumil on jurisdiktsioon üksnes sõjaväepolitseil,” kõlas range keeldumine. „Ilma erilubadeta on tsiviilorganitel sisenemine keelatud.”

„Teie baasis viibivad sõdurid on ohus,” jätkas prefekt häält tõstes. „Ridsi asula on koos sellega ohustatud. Meil on käsil ühtmoodi nii militaar- kui tsiviilprobleem. Teavitage oma ülemat Ridsi politseijaoskonna prefekti ja tema saatja saabumisest.”

Ta rääkis valvuri jaoks otsekui arusaamatut võõrkeelt. Vastuseks sai ta taaskord käsu autoga tagurdada ja tuldud teed tagasi sõita. Prefekt pidas targemaks vaikida, kuid oli aru saada, et ta viivitas, nagu midagi oodates. Siis lõikas läbi ühtlase hädapasuna kauge lasuheli ja automaaditärin, mis sundis valvurihakatise pea õlgade vahele tõmbama ja käega kiivrit tugevamini pealaele suruma.

„Ma hoiatasin teid!” ütles prefekt võidukalt, nautides suurepärast ajastust. „Kui hiljem peaks selguma, et meie takistamine tõi kaasa täiendavaid inimohvreid, siis ootab sind kindlasti sõjaväepolitsei tribunal. Ükskõik, kas sa toimisid ülema juhiste järgi või mitte. Usu mind, ma olen seda süsteemi seest poolt näinud!”

Valvur vaatas prefektile otsa, tõlgendades ta näoilmet ja otsides sellest bluffi ning tormas siis pisikesse valvuriputkasse, mille vitriinakendest oli näha teda telefonitoru kõrva äärde tõstmas. Ta pidi ilmselt õiget isikut pikalt otsima, tõstes ja langetades telefonitoru, iga kord uut kõnet alustades ja lõpetades. Prefekt toksis rahutult sõrmedega autouksele, kuid ei öelnud sõidukaaslasele midagi. Korraga vakatas möirgav sireen, jättes kõrvad endiselt rütmiliselt huugama. Uus püssilask häiris üürikest rahu.

„Mis sa arvad,” ütles prefekt endale nina alla pomisedes, põrnitsedes kõigest lõngajämedusest punutud traadist valmistatud väravat enda ees, „kui kaugele me jõuaksime, kui põrutaksime siit kogu täiega läbi?”

Billy nägu tõsines vastuseks säärasele sadistlikule küsimusele, kuid õnneks sai valvur loodetud loa kätte ning käsutas prefektil oma teenistusrelv loovutada. Alles siis hakkas kõrge värav vaevaliselt avanema. Valvur viipas käesignaaliga prefekti sisenema ja nad said sõita vaid mõned meetrid, kui neid peatas uus relvakandja, kes käskis mõlemal masinast väljuda ja endale jalgsi järgneda. Vastuvõtt oli kõike muud kui sõbralik, läbi põimitud usaldamatusest ja üleolevusest.

Nad juhatati läbi pika hästivalgustatud koridori kõige viimase ukseni, mille kõrval seisev sõdur nende riided peopesadega läbi kompis, otsides keelatud relvi. Prefekt lasi läbiotsimisel protestimata toimuda ja andis peanoogutusega Billyle märku sama teha. Olles piinliku protseduuri läbinud, tõugati metalluks nende ees valla ja nad sisenesid sõduri juhatusel hämarasse ruumi, mida valgustasid poolringina seina äärde rivistatud arvutiekraanid. Elektriline valgus väreles ekraanide taga istuvate sõdurite nägudel, kui nad klaviatuuridel klõbistasid ja läbisegi arusaamatuid kodeeritud tähendusega sõnu karjusid. Kas nad üksteist läbi massiivsete kõrvaklappide kuulsid, jäi arusaamatuks nii prefektile kui Billyle, kes oleksid otsekui mängupõrgusse sattunud, kus ööl ja päeval pole vahet.

„Mida on teil mulle öelda?” kostus üle istuvate sõdurite peade enesekindel hääl, mis kuulus vanemale jässakale sõjardile, kes oli kuidagi oma kaela ära kaotanud, sarnanedes inimesesuurusele trollile. „Tehke kiiresti! Mul pole aega raisata. Teil pidid olema mingid vastused. Millega meil on tegemist? Psühhotroopne relv? Närvigaas? Kes selle taga on? Venelased? Hiinlased? Põhja-Korea? Al-Qaeda? Tulnukad?”

Billy peas vaheldusid erinevad vastusevariandid, kuid ta ei julgenud sellises seltskonnas isegi iitsatada, hoidudes prefekti kaitsva selja taha. Prefekti vastus vastas täpselt tema kartustele.

„Selle noormehe ema.”

Kes ekraanide taga istuvatest meestest polnud veel sisenenud võõrastele tähelepanu pööranud, tegid seda nüüd, katkestades oma tähtsa tegevuse ja uudistades kaht võõrast. Sellist haudvaikust polnud ruumis valitsenud ilmselt kordagi viimase poole tunni jooksul.

Trollivälimusega mehe nägu oli kui kivisse raiutud. Ta valis endale ilmselt kuldse kesktee nutmise ja naermise vahepeal ja enne kui ta oleks jõudnud midagi salvavat öelda või prefekti näkkulasuga ähvardada, jätkas prefekt: „Ei ole vahet, mida ma teile praegu ütlen, ikkagi tundub see uskumatuna. Kuid tõenäoliselt olete te praeguseks juba veendunud, et teie baasis toimuv ei vasta mingile mõistlikule seletusele.”

„Vastab ikka küll,” sekkus sõjard, kes nähtavasti tahtis, et tema arvamus peale jääks. „Minu baasi on tabanud terrorirünnak. Keegi on vallandanud mingi tugeva toimega biorelva, mis mu meestelt mõistuse röövib. Ma tahan vaid teada, kes? Kui teil vastust selle kohta ei ole, siis lasen ma teid viivitamatult kartsa pista. Karistuseks minu eksitamise eest. Te takistate parasjagu militaaroperatsiooni. Nii et otsekohene küsimus – kes kurat ründab mu baasi?”

Prefekt heitis pilgu ekraanidele, kuhu jõudis ilmselt pilt üle baasi laiali pillutatud kaameratest. Mõni piltidest püsis staatiliselt muutumatu, teistel oli näha ringijooksvaid inimesi ja liikuvat lahingutehnikat. Üks sähviv pilt haaras selle taga istuva mehe tähelepanu ja ta röögatas midagi oma erialažargoonis, millele tema kaasvõitlejad vastasid, jätkates tema eeskujul katkestatud tööd. Sähvatusi põhjustas püssitorust väljuv gaasijuga, mis saatis teele tapvaid kuule. Kusagil baasi territooriumil toimus parasjagu äge tulevahetus, mis sundis baasiülemat häirivat kaamerapilti pingsalt jälgima, andes prefektile pisut armuaega.

„Siin langesid parasjagu kaks ajateenijat,” ütles ta alahuult tülgastusest ette surudes. Hallivärvilisel ekraanil oli näha kaht tumedat kogu liikumatult maas lebamas. „Iga minut lisandub neid juurde ja me ei suuda neid koldeid piisavalt vara kindlaks teha, et mehi ette hoiatada.” Ta hääletoon oli muutunud pehmemaks, flegmaatiliseks, nagu lähenevat kaotust aimaval väejuhil. Kontroll baasi üle ähvardas tal peost libiseda. Sellel tõotasid olla saatuslikud tagajärjed ta karjäärile.

„Samasugune verevalamine toimus just äsja Ridsi asulas,” teatas prefekt ja sellel näis olevat rahustav mõju baasiülemale, kes tunnetas kaaskannataja lähedust.

!Öelge lihtsalt, mida me peaksime otsima!” ütles ülem alistunult.

Prefekt kummardus ühe istuva sõduri kohale ja libistas silmadega kõikidest ekraanidest üle. „Otsige poolläbipaistvat moodustist, mis näeb välja kui suitsupilv! Kui teie kaamerad võimaldavad temperatuure eristada, siis peaks see pilv olema tunduvalt jahedam kui muu keskkond.”

Billyle tundus selline seos üllatav, kuni ta mõistis, et prefekt improviseeris, pakkudes välja erinevaid võimalusi tuhapilve tuvastamiseks.

„Sellel kaameral on soojusfilter,” ütles üks ekraanijälgijatest. Pilt tema ees koosnes heledatest ja tumedatest kujunditest, kus hele tähistas sooja ja tume külma. Inimesed sellel paistsid lapilised, nende katmata näod ja käed heledamad, riietus pisut tumedam.

„Kas teil oleks võimalik ka ülejäänud kaamerad lülitada soojusrežiimile?” küsis prefekt ja baasiülema loal muutsid operaatorid üksteise järel kaamerapilte enda ees. Maad võttis pingeline vaikus, kuni üks neist hõigatas, kasutamata seejuures militaarseid lühendeid või akronüüme.

„Seal!” osutades ta sõrmega ekraanile, millele keskendusid koheselt eranditult kõik ruumis viibijad. Ekraanipildil ujus voodimadratsi mõõtu tume kogu läbi õhu nagu hingeõhk jäisel hommikul. See hõljus peaaegu liikumatult, kuni korraga hakkas ilma vähimagi nähtava mõjutuseta liikuma, nagu oleks nähtamatu tuuletõmme seda põhjustanud. Siis peatus see uuesti, jällegi ilma arusaadava seletuseta, ja ekraani vastasservast ilmus välja heledam inimkuju, kes ei teinud ilmselt külma hingust märkamagi, jalutades muretult kui õitsval lilleaasal.

„Mis kurat see on?” pobises baasiülem ehmunud ilmel. Billy mõistis sedamaid, et lapsepõlvekuuldused baasi peidetud UFOdest ja tulnukatest oli ilmselge võhikute fantaasia vili. Vastasel korral oleks ülem füüsikaseadusi eiravale nähtusele enesekindlamalt reageerinud.

„Kui ma vaid oskaksin öelda,” pobises vastuseks prefekt, kuid Billyle tundus nende kahe passiivsus lubamatuna.

„Me peame seda isikut hoiatama!” röökis Billy üle ruumi ja mõni ekraanioperaatoritest hakkas närviliselt oma istmel nihelema.

„Las olla!” käratas prefekt resoluutsel toonil. „Me peame nägema, mis järgneb, et teiseks sarnaseks juhtumiks valmis olla.”

Keegi ei vaielnud talle vastu, isegi nihelemine lakkas. Billy tundis vastikust. Kogu ta sisikond keeras sees, kuid ta ei suutnud pöörata silmi ekraanilt, millel nähtav inimene sarnanes püütonipuuri pistetud rotile. Kui luuriv kiskja varitses tumehall moodustis liikumatult oma saaki, kes lähenes iga sammuga. Nad olid juba peaaegu kohakuti, kui inimkuju seisatus, tajudes ilmselt enda läheduses midagi. Sel hetkel sööstis tume kogu paigalt ja neelas hetkeks heledama inimkuju, liikudes sellest otsekui läbi.

„Suurendage pilti” käsutas prefekt operaatorit ja soojuskaamera fokusseeris paigale tardunud inimese näole. Tema põsed kiirgasid soojalt nagu ka laup, kuid nina, mis on inimnäo jahedam osa, oli tõmbunud külma õhu sissehingamisest lausa mustaks.

Sel hetkel pööras Billy oma pilgu kõrvale ja pigistas silmad kinni. Ta tundis end vastutavana veel ühe inimese elu pärast. Oleks ta vaid kuulanud oma poolõdesid ja -vendi, kes laitsid juba algusest peale maha plaani ennast ema surmaga vaevata. „Sellest ei tule midagi head!” ütlesid nad talle. „Sellest kannatavad ainult elavad.” Mõistagi ei olnud kellelgi neist vähimatki aimu, kui ettenägelikud võiksid olla nende etteheited. Nad olid oma etteheidetega mõelnud üksnes süvenevat tüli pereliikmete vahel, kui eranditult kõik pidanuksid ema ärasaatmiseks ja tema pärandiga tegelemiseks oma jõud ühendama ja geenidesse sisendatud erimeelsused unustama. Mida ta oli küll teinud! Süütute inimeste veri oli ta kätel.

„Tehtud!” käratas staabiülem ja äratas Billy mõtetest. Ta vaatas tagasi ekraanile, kuhu oli nüüd juba kogunenud kolm inimkogu, mis seisid ühe maas lebava tumeda kuju ümber. Meeste õlgadel rippuvate automaatrelvade torud helendusid tuliselt.

„Te peate kõik oma sõdurid maskidega varustama!” ütles prefekt. „Koheselt!”

„Ei saa!” ütles ülem kahetsevalt. „Kui ma peaksin praegu oma mobilisatsioonikäsuga paanikat tekitama, on kõik selle pilve potentsiaalsed ohvrid. Ta nopib selles segaduses mehi valimatult ja me ei saa olukorda kuidagi enam kontrollida. Parem on hoida mehi laialihajutatult, kus see asi ei saa kõiki üheaegselt rünnata.”

„Me ei tohi seda ka surveveega rünnata,” tõdes prefekt. „See pillutaks mürgiseid osakesi kõikjale laiali ja me ei suudaks iialgi mürgikoldeid lokaliseerida.”

„Me võiksime selle mingit laadi tolmuimejasse tõmmata,” ütles Billy ja taas kord vaatasid kõik silmapaarid tema poole.

*

„Kaheksakümnendatel aastatel olid siia baasi territooriumile majutatud Titani tüüpi kanderaketid,” rääkis staabiülem. „Need raiped osutusid väga kalliks pidada ja kasutasid ülimalt plahvatusohtlikke kemikaale, mis olid küllaltki altid lekkima. Selle vältimiseks olid raketihoidlad varustatud ülitundlike sensoritega ja tugevate ventilatsioonisüsteemidega. Meie territooriumil on senini üks neist hoidlatest alles, konserveeritud algsel kujul. Mul pole selle sees paraku ainsatki kaamerapilti ja ma pole ka kindel, kas algne tehnika selles üldse töötabki. Kui see oleks ikka veel töökorras, võiksime me selle olendi kuidagi sinna meelitada ja ta puhastusfiltritesse imeda. Need filtrid peavad kinni kõik mikroskoopilised osakesed, mis on hapniku molekulidest suuremad.”

See kõlas mingigi teostava plaani osana, kuid kuidas meelitada pilve selle hoidla sisse, kui ihaldusväärseid ja nakatuskõlbulikke sihtmärke oli terve baas täis! Kas seda oli üldse võimalik üle kavaldada, arvestades, et pilvel näis olevat iseseisev mõtlemine, mis võimaldas tal oma ohvreid varitseda ja rünnata. See tundus absurdse plaanina, kuid midagi paremat polnud võtta, kui baasi relvastusse ei kuulunud just tugevad ja mobiilsed tööstuslikud tolmuimejad, millega minna pilvejahile. Sellised erivahendid siiski puudusid, tõdes ülem kurvastusega.

„Mina meelitan ta sinna,” teatas Billy. Seekord ei vaadanud keegi kogu situatsiooni absurdsuse tõttu tema poole imelikult. Iga ettepanek, olgu ta nii veider kui tahes, võis olla lõpliku edu võti.

„Kuidas?” küsis prefekt. „Sa arvad, et ta teeb eelistusi oma ohvrites? Ja pealegi oled sa tema lihane poeg, mitte vihavaenlane.”

„Ema vihkas eranditult kõiki elusolendeid,” pihtis Billy. „Vihkamine oli tema loomuses. Tema geenides. Vihkamine tõrjus teised inimesed temast kaugemale ja üksindus sundis teda inimesi veelgi rohkem vihkama. Ma usun, et ema tunneks end eriliselt uhkena, kui ta saaks kätte maksta kõige lähedasematele inimestele. Meile, lastele, kes ta hülgasid, üksindusse jätsid. Kui tema kurjal vaimul on endiselt see viha veel alles, siis leiab ta minu üles ka tuhande teise mehe seas.”

Aega polnud raisata. Tondipüüdmiseks oli leitud vabatahtlik peibutis. Ta varustati peakaameraga, mis saatis pildi kontrollruumi. Teda määrati saatma üks relvastamata sõduritest. Relva puudumist õigustati ettevaatusabinõuna juhuks, kui pilv peaks viimaselt meelemõistuse röövima. Tulirelv võinuks sel puhul rohkem kahju kui kasu tuua.

„Raketihoidla esimesel tasandil, kuhu juhatab välisuks, on seinal tulipunane nupuke,” andis ülem Billyle instruktsioone. „Sellele vajutades sulgub kõik automaatselt ja hermeetiliselt. Ruumis tekib koheselt alarõhk, mis tõmbab puhastatud õhu sisse ja lükkab reostatud õhu läbi filtrite välja. Selle õhuvahetusega kaasneb ebameeldiv tunne, mis võib panna sind oksendama või ennast täis tegema. Kõrvad lööb see sul hetkega lukku, kuid kuulmine taastub peatselt. Selle pärast ära muretse! Kõige tähtsam on ajastada nupule vajutamine just sellele hetkele, kui sa oled kindel, et see olend on sinuga koos ruumi sisenenud. Kui sa sulged ukse enne tema sisenemist, saame me seda vaid väljastpoolt uuesti avada, kuid siis on kindlasti juba hilja. Ta on uue sihtmärgi leidnud. Kui ta peaks sind aga enne nupule vajutamist kätte saama, siis sa pead teadma oma saatust. Meil ei ole võimalik hoidlat väljastpoolt kontrollida. Pärast konserveerimist on see ehitis muudetud suletud süsteemiks. Vaid seest poolt saab ventilatsiooni manuaalselt käivitada. Kui miski läheb valesti ja ta saab sind kätte, siis ei ava me selle ust enam kunagi, kattes kogu ehitise paksu tsemendikorraga. Sellest saab sinu ja sinu ema viimane hauapaik. Võimalik, et see on sinu enesetapumissioon. Mitte keegi peale sinu ei vastuta enam sinu saatuse eest! Olgu jumal sulle armuline!”

„Mina lähen temaga kaasa!” ütles prefekt ennast valmis sättides. „Kapten läheb alati oma laevaga põhja ja Rids koos selle lähiümbrusega on minu vastutusel.”

Vaid paari minuti möödudes oli ekraanidel näha kahte kuju, mis kuulusid Billyle ja prefektile, kes lähenesid angaarile, kus nähti viimati jäist pilveolendit. Raketihoidla jäi sellest paarisaja meetri kaugusele. Kuna pilv liikus kiiresti, pidi tema käest pääsemiseks kasutama autot, mis jäeti töötava mootoriga angaari ukse ette seisma, missiooni kolmandast liikmest juht selle rooli taga ootamas. Kogu ümbrus tühjendati paarisaja meetri raadiuses kõrvalistest inimestest. Kõikjal valitses inimtühjus. Vaid Billy sisenes koos prefektiga angaari. Nende laupadele kinnitatud kaamerad vahendasid nähtud pilti, angaaris paiknevad kolm termokaamerat otsisid meeleheitlikkult ruumi sisemusse varjunud pilve. angaar oli sissepargitud hävitajatest puupüsti täis. Peidupaika oli külluses, nii inimesele kui vaimuolendile. See oli pingeline hetk, niisama oluline kui mistahes muu missiooni osa. Billy põse külge kinnitatud mikrofonist kostus staabi kontrollkeskusse rasket ja närvilist hingamist. Kõrvadesse pistetud vastuvõtjate kaudu ootas ta iga hetk saabuvat käsku põgeneda.

„Ema!” hõikas Billy, nii et ta hääl kaikus avara angaari lae all. „Siin ma olen, Billy. Mäletad, kuidas sa mulle lapsena ütlesid, et annaksid kõik, et mind ei oleks sündinud? Mäletad? Sa limane tõbras! Sinu pärast otsustasin ma lapsi mitte saada. Pole vaja siia maailma sulle täiendavaid lapselapsi juurde sünnitada. Sa võiksid olemasolevatega nagunii terve lasteaiasõime sisustada. Milleks veel ühte või paari juurde toota! Kuuled sa, saatana sigitis? Minuga koos sureb üks osa sinu verest. Ma ei kavatse sellega maailma mürgitada.”

„Jookske!” kostis ta kõrvas ühemõtteline käsk ja nad jooksid. Nagu pole elu sees veel jooksnud. Teades, et nende kannul polnud midagi sellest maailmast. Nende kannul oli puhas õelus. See andis nende jalgadele enneolematu kiiruse. Nad hüppasid teineteise järel pea ees ootava militaarmaasturi avatud tagaustest sisse ja hakkasid liikuma veel enne, kui jõudsid ennast istuli ajada ja uksed enda järel sulgeda. Nad vaatasid kaugeneva angaari suunas, kuid ei näinud midagi kahtlast.

„See on teie pea kohal, maasturi katusel,” teatas hääl kõrvaklapis ja samal hetkel imbus läbi masina avatud juhiakna sisse auruline moodustis, mis neelas juhi täielikult.

„Välja!” röögatas prefekt ja hüppas läbi avatud ukse välja, tirides Billyt endale järele. Maastur kihutas peatumata edasi, viies endaga kaasa nii juhi kui kuratliku õeluse kehastuse. Billy ja prefekt keerlesid uperkuuti lennuraja kõval asfaldil veeredes, hoides kaitseks päid käte vahel. Sellest hoolimata oli tunne, nagu nüpeldaksid neid üheaegselt tuhanded kumminuiad. Kui nad viimaks peatusid, jäi raketihoidla veel kümnekonna meetri kaugusele. Nad kuulsid pea kohal nõrka surinat. Üksik droon oli saabunud nende katsumusi tunnistama, mille edastatud pildi abil üritas kontrollruum neile juhiseid jagada. Tulutult, sest kukkumisrüsin oli vastuvõtjad mõlema mehe kõrvadest minema lennutanud ja jätnud nad sisuliselt omapäi. Maandumispõrutus oli pannud prefekti lonkama, Billy üks käsi rippus jõuetult. Nad polnud enam kaugeltki tippvormis, et läbida vahemaad raketihoidlani.

Maastur põrkas ilma eelneva pidurikriginata vastu raadiomasti ja jäi sedasi seisma, ajades lömmi pressitud mootorikapoti alt auru välja. Ilmselt oli kokkupõrge juhi teadvusetuks löönud, sest kedagi ei väljunud masinast pilvehulluse tekitatud raevukisa saatel. Termokaamera pildil näis mootoriaur soojana, ilmselt lekkivast jahutusvedelikust. Billy silme ees segunes mootoriaur kabiinist väljuva suitsuga, mis pöörlesid väikese tornaadona hetke auto kohal ja lahtusid siis, üks osa pilvest lähenemas neile kiiresti.

„Ma takistan teda!” ütles prefekt seisatudes ja käega edasi jooksvale Billyle selga tõugates. „Ma ei jõua nagunii selle jalaga kaugele.”

„Kuidas?” röökis Billy taha vaatamata. Ta surus vigastatud käe teise käe abil vastu enda külge, et see lõdvalt alla rippudes teda jooksmast ei segaks. Mis iganes teda jälitas, liikus inimestest takistamatult läbi, loovutades alati pisukese koguse endast ohvri kopsudesse ja kahanedes seeläbi iga kord ühe hingetõmbe võrra. Ometi jätkus pilve sisse talletatud viha veel tuhandete ja tuhandete kopsude jaoks ja see oleks hääbunud alles siis, kui lugematud inimesed oleksid nakatunud sellesse hullusesse. See oli peatamatu sõgedus, mis tal järjekindlalt kannul püsis. Ta oli üritanud terve oma elu selle eest põgeneda, kuid alles nüüd avanes tal võimalus selle võimu alt lõplikult pääseda või sellele lõplikult alla vanduda. Nende kahe valiku vahel kõikudes oli ta alati esimest eelistanud.

Lootus emalt pärandatud psüühilistest piinadest viimaks vabaneda süstis ta kehasse üleloomulikku jõudu. Ta kihutas kui tuul mustava avause suunas, mis tähistas sissepääsu raketihoidlasse. Tema saabumise ootuses oli see varakult lahti tehtud ja lahti jäetud, kuigi oli juba aastaid unustusehõlmas ja kümnete lukkude taga suletuna seisnud. Ehitisest ulatus maapinnast välja vaid tipmine osa, mis sarnanes madalale betoonkuplile. Nagu jäämäelgi jäi enamik sellest nähtamatuks. Billy sisenes hämarasse tühjusse ja peaaegu koheselt põrkus kõhuga metalse piirdega. Ta koperdas käsikaudu edasi, kuni ta silmad hakkasid pimedusega harjuma. Uksest sisenev valgus uppus keset ruumi laiutavasse ümarasse vertikaalsesse tunnelisse, kus seisis kunagi püsti hiiglaslik rakett. Avause ümber oli betooni valatud ringikujuline platvorm, mis oli ümbritsetud puusakõrguse piirdega, vältimaks ettevaatamatul inimesel sügavasse šahti kukkumast. Eemal oli näha metallredel, mille abil sai ronida alla šahti põhja, kuid Billy ei kujutanud ette julgust, mida oleks nõudnud selle raketikoletise jalgade ees seismine. Ta nägi vastasseinas punetavat avariinuppu, millele ei olnud võib-olla keegi kunagi varem vajutanudki. Selle nupu töökindlust polnud testitud juba kümneid aastaid, mil hoidla sisemuses valitses tühjus, üksindus ja pimedus. Nüüd sõltus sellest nupust tema ja paljude teiste inimeste pääsemine. Polnud lohutav mõelda, et üksainus tühine veripunane vigur otsustab tema tuleviku.

Ta jõudis nupuni, asetas sellele ettevaatlikult oma peopesa ja vaatas pimeduses otsivalt ringi. Nüüd alles märkas ta, et kuular on rabelemisega ta kõrvast välja kukkunud ja ta otsaesisele kinnitatud kaamera on samuti kadunud. Ta oli jäänud ihuüksinda, muu maailma eest varjatuna, teadmata, kas ema vaim oli tema järel juba hoidlasse sisenenud ja varitses kusagil pimeduses või alles luuras väljas, plaanides üllatusrünnakut. Billy hoidis värisevat peopesa avariinupu kohal, lausudes endamisi erinevaid palveid kõigi ja kõige poole. Nähtav ruum oli taandunud vaid paari meetri ulatuseks. Selle taga varitses hirmutav tundmatus, kuhu kauge päikesevalgus ei küündinud.

Ta aeglustas sunniviisiliselt enda hingamist, hoides hinge tagasi, kuid värin ta sõrmedes ei lakanud. Ta tunnetas millegi jäise lähedust, kuid see võis olla ka alt raketišahtist pärinev rõskus, mis hakkas avatud ukse tekitatud tuuletõmbe mõjul ülespoole tõusma. Sel hetkel tajus ta silmanurgast midagi enda poole sööstmas ja ta surus külmale nupule, mis uppus ta peopesasse. Automaatselt süttisid avariituled, värvides kogu ruumi sisemuse veripunaseks. Ehmatava paugatusega sulgus uks ja ta tundis üle näonaha libisevat õhku, mis kihutas tema jalgade alt kõrgemale ülesse, tirides endaga kaasa aastatevanuse läppunud atmosfääri. Miski vilksatas koos liikuva õhuga ta silme eest mööda ja ta arvas sellel olevat oma ema näokontuurid, mis olid moondunud hääletus raevukarjes. Siis kadus nägemus sama äkitselt kui oli tekkinudki, lüües ta kõrvad lukku ja kustutades meelemõistuse.

*

Kolmekümne kahe aastane Robert James leiti mahajäetud raketihoidlas istumas, selg vastu betoonseina toetatud. Ta klaasistunud silmadest oli kadunud teadlikkus, ta tumedad juuksed olid omandanud kahvatule näonahale sarnaneva värvitooni. Ta ei reageerinud välisele stimuleerimisele, raputamisele ja hüüdmisele. Ta oli irdunud tegelikkusest, kapseldudes kusagile sügavale ajusoppi, millel puudus juurdepääs välismaailmale. Samas seisundis suri ta kakskümmend aastat hiljem Ridsi vaimuhaiglas, oma arvuka pere poolt hüljatuna. Aeg-ajalt külastas teda Ridsi erru läinud prefekt, kes veetis vaikseid minuteid tema kõrval istudes ja temaga hääletut vestlust pidades, mõeldes endamisi neile sündmustele, mis neid kahte kunagi ühendasid. Ta oli kogu elu seletanud maailma läbi tõestatud või loogiliselt seletatud ideede, kuid too saatuslik päev Ridsis muutis ta veendumusi jäädavalt, sundides leppima põhjendustega, mis vandusid alla ta senistele uskumustele. Ta oli lootnud, et Robert James ärkab viimaks oma halvavast tardumusest ja annab talle vastuseid, mis tunduksid tõesed või loogilised. Koos Robert Jamesi surmaga kadus see lootus igaveseks.

Ridsi needusena tuntud nähtust pole sellest ajast saati kordunud, kuigi paljud elanikud seda pelgavad. Leevendamatu hirmu tõttu on mõned neist ka minema kolinud. Mis sai Ridsi needust põhjustanud hirmupilvest, selle kohta valitsus ja armee kommentaare ei jaga. Kuulduste järgi olla see endiselt õhukindlasse anumasse suletud ja kusagile riigi laborisügavustesse peidetud, ootama hulljulgeid teadlasi, kes söandavad oma teadmisi selle saladuse lahendamisse pühendada. Tänaseni polevat sääraseid leitud.

Jutt: Magajad (Tim Hornet)

Suudlus! Mida tähendab üks suudlus…?

Muidugi! Ma oleksin pidanud seda teadma!

Looduses on see ju nii. Tingimused lähevad kitsaks ning siis hiberneerutakse, kuni tuleb taas parem aeg. Karud teevad seda talvel. Siilid… konnad…

Mõned ussid, teod ja vee-elukad suudavad isegi aastaid magada, oodates paremat põlve.

See on tavaline…

Suudlus! Mida tähendab üks suudlus…?

Muidugi! Ma oleksin pidanud seda teadma!

Feromoonid! See on see, mis paneb üht meest suudlema kaunitari.

Kaunitari, kohas kus pole vähemalt aastatuhandeid käinud ükski inimhing. Varemetes, mis puutumata ja iidsemad kui sumerid…

Mida ei tohiks eksisteerida. Mis pole loogilised.

Isegi kui sa tead, et see siin ei saa olla inimene. Feromoonid ja sugutung, need pole ratsionaalsed.

Oh ei! Iga mees on nende ees põlvili…

Suudlus! Mida tähendab üks suudlus…?

Muidugi! Ma oleksin pidanud seda teadma!

See on… See on aine- ja infovahetus.

Sinu toitumine, sinu keemiline struktuur, sinu liigi DNA ja ajalugu, kõik on sellega kaasas kui hõbekandikul.

Lihtsalt tule ja võta…

Suudlus! Mida tähendab üks suudlus…?

Ta ärkas… nüüd ärkavad kõik.

Tõlkejutt: Armastus ja relatiivsusteooria (Stewart C Baker)

(Algselt Avaldatud : Nature Physics, 09-01-2015)

Tõlkinud Sander Vesik

Mu kalleim Adhi,

Psühhiaater, kelle peakorter mulle määras, soovitas mul hakata päevikut pidama. Et paremini hakkama saada su laeva kadumisega. Selle asemel ma kavatsen sulle koostada bibliograafia.

Ma ei kirjuta iga päev ja võibolla ei loe sa seda nagunii iialgi, aga see aitab mul mõelda, et ükspäev ma saan sulle näidata, mis ma olen siia kirjutanud. Mõelda, et ükspäev, mingil viisil,  me toome su koju tagasi.

Ma ei suuda täna rohkem kirjutada.

Ma igatsen sind. Ma armastan sind.

Indira.

#

Allikas: Erirelatiivsusteooria, Universum ja sina (New Beginnings

Press: London, 2028)

Loetud: Detsember 3, 2036

Kokkuvõte: Aeg ei ole absoluutne, vaid sõltub su asukohast “praeguse hüperpinnal” - mis kaardistab kogu füüsilist ruumi. Valguse kiirus piirab vaatlused juba möödunud sündmustele, nii et minevik on kõik mis on.

Märkused: Lugemise ajal ma avastasin, et ma olen rase. On veider mõelda, et siis kui ta sündinud on, näen ma alati vaid seda, mis ta oli - isegi kui see on vaid mõne nanosekundiline erinevus. Huvitav, kui keegi on sinu sees, kas sa siis saad nendega jätkuvalt ühenduses olla “praeguse” kiirusega? Ravi missiooni juhtimiskeskusest  helistab jätkuvalt, aga nad ei ole jõudnud edasi sinu laeva saatuse kindlaks tegemisel.

Püsi terve. Ma armastan sind.

Indira.

#

Allikas: Mujal elu leidmisest: sissejuhatus Fermi paradoksi (New Life Beginnings Press: London, 2017).

Loetud: 21 juuni 2037

Kokkuvõte: Fermi paradoks käsitleb maavälise elu näilist puudumist. Seletusi on pessimistlikest (maavälist elu pole) kuni fantastilisteni (me oleme tulnukate lõbustamiseks peetavas loomaaias).  Realistlike võimaluste seas on tehnoloogilised piirangud ja valguse kiirusest põhjustatud viivitused. Isegi kui keegi proovib meiega ühendust saada, ei pruugi me seda isegi märgata.

Märkused: Kui on nii raske leida tervet tsivilisatsiooni, mis lootust meil on leida üksikut eksperimentaallaeva, mis triivib tähtedevahelises ruumis? Kuidas ma su iialgi leian või saan aidata su koju toomisele kaasa? Mu kõri pitsitab. Ma upun. Ma suudan vaevu hingata.

Ravi räägib mulle, et ma peaks lõpetama nii palju muretsemise ja ootama, kuni nad su koju toovad, aga tema pole see, kes on oma abikaasa kaotanud. Tema pole see, kes on üksi.

Meie tütar keerab ennast mu sees ja põtkib jalgadega. Palun, palun, tule koju.

Indira

#

Allikas: Kas universumis on kedagi veel? Kvantbitte kasutavad taevauuringud sinu tagaaias. (Disruptive Technologies, Inc.: Mountain View, CA,

2039)

Loetud : 3 august 2039

Kokkuvõte: Kirjeldab meetodit lihtsa kvantarvuti ehitamiseks ja tarkvara, mis sellega kosmilisi anomaaliad otsiks. Ma võtsin meie maja tagatisel laenu ja ehitasin aeda, sinna, kus kunagi kasvas korallipuu, mille me istutasime, antennivõrgustiku.

Märkmed: Chandri sai eile kaheseks. Ta naerab ja jookseb aias, ajades antenne ümber, ja puhkeb nutma, kui ma temaga käran. Talle meeldib, kuidas kvantarvuti plõksub ja kiljub ammukadunud tähtede analüüsi ajal. De’fiin! ta naerab taas ja taas. De’fiin!

Korraks ma julgesin unistada sinu taasnägemisest. Aga Ravi väidab nüüdseks, et laev ei hüpanudki üldse läbi ruumi.

Läbi aja? Küsin ma.

Ei, ütleb Ravi. Laev jäi sinna ja sellesse ajasse kus ta oli, ta hüppas täiesti uue komplekti “kus” ja “millal” juurde. Me ei leia iialgi selles maailmaruumis ühtegi jälge Adhist.

Ta ütleb, et on ikkagi lootust. Et nad loovad täiesti uut arusaamist multiversumist andmete abiga mis saadeti hetkedel enne hüpet. Ta ütleb, et nad saadavad ükspäev kellegi teise, kui nad on valmis. Et võibolla sa tuled siis koju.

Ma ei suuda seda enam kauem teha.

Ma armastan sind, Adhi. Hüvasti.

Indira.

#

Allikas : Saptapadi

Loetud: 1 juuni, 2050

Väljavõte: Võtame koos vastu vande. Me jagame armastust, me jagame ühist toitu, me jagame oma tugevaid külgi, oma maitseid. Me saame olema üks mõistus ja me järgime oma vandeid üheskoos.

Märkmed: Sellest on kümme aastat, kui ma viimati neid kirju vaatasin ja täna ma pöördusin nende juurde tagasi, sulepea käes. Homme ma abiellun Raviga. Ta on lähim asi isale, mis Chandril kunagi olnud on ja ta pole ikkagi mulle su reetmise eest andeks andnud. Ta viidab kogu aja oma lukustatud toas lugedes uurimispäevikuid, mis sa maha jätsid, kirjutades valemi valemi järel. Ma ütlen Chandrile, et sa oleks tahtnud, et ta on õnnelik, aga ta ei kuula.

Ravi naeratab kurvalt iga kord kui Chandri ta peale karjub. Anna talle aega, ütleb ta mulle.  Kõik läheb hästi.

Mul on kahju, Adhi.  Ma loodan, et sa mõistad. Ma ei ole iialgi lõpetanud sind armastamast.

Indira.

#

Allikas: Töötava inter-universaalse üliühenduse mudeli suunas. (PRL press, Ahmedabad, 2067).

Loetud: 23 juuni, 2067

Kokkuvõte: Meie tütre doktoritöö. On imeline kui palju ta kasvanud on.

Märkused: Chandri tuli eile pärast tööd läbi ja tal oli kaasas korallipuu istik ja oma raamatu koopia. Pärast seda kui me puu meie aeda maha istutasime, ütles ta, et ta on kindel, et suudab järgneda neis jälgedes, mille su laev jättis kõik need aastad tagasi. Et ta armastab meid mõlemat, aga kavatseb ise hüpata ja teha seda varsti.

Ravi ja mina oleme mures, aga me ei proovinud teda peatada - me mõlemad teame kui oluline see talle on. Meile kõigile. Kõigile inimestele. Ma andsin talle need lehed, et ta need sulle edasi anda saaks. Hoolimata sellest, et sellest on nii palju aega möödunud, mõtlen ma sinust vahel ikka nii intensiivselt, et mul on raske hingata.

Soojade soovide ja lootusega sind taas näha,

Indira.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 12/21 (Riho Välk)

„Ulmes saab palju asju!“ Jutuajamine Kaija Põhako-Esko ja Tõnu Eskoga (Laura Loolaid)

P.Õ.F.F. (Pernova Õudusfilmide Filmifestival)

1970ndad – muutuste aeg ehk esimene eesti ulmeromaan (Jüri Kallas)

Arvustus: Veiko Belials „Surnud mehe käsi“ (Elar Haljas)

Arvustus: Manfred Kalmsten „Kaarnalaul“ (Kalver Tamm)

Arvustus: W.P. Blatty „Eksortsist“ (Kalver Tamm)

Arvustus: Maniakkide Tänav „Teekond Ridamuseni“ (Leila Liivak)

Arvustus: „Pilet utoopiasse” (Elar Haljas)

Arvustus: „Cowboy Bebop“ (Netflix) (Riho Välk)

Arvamus: Me peame rääkima audioraamatutest (Rait Piir)

Segavereline koomiksimaailm: „Polar Paradox“ (Laura Loolaid)

Tolmunud topeltettur 12: aastalõpu pildimäng (Rauno Pärnits)

Vastamata küsimused jutule „Tippkiskja“ (Taivo Rist)

Päeva materjal Wikipedias novembris 2021 (Taivo Rist)

Ulmkonnakroonika 12/21

Uudiskirjandus 12/11

Reaktori juttudest: 11/21 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Jõuluõhtu saladus (Maarja Kruusmets)

Jutt: Peibutaja (Tim Hornet)

Jutt: Pilvitu päev Ridge Townis (Marek Liinev)

Jutt: Magajad (Tim Hornet)

Tõlkejutt: Armastus ja relatiivsusteooria (Stewart C Baker)