Peatoimetaja veerg 12/22 (Agur Tänav)

Aasta viimast peatoimetaja veergu kirjutama asudes mõtlesin, et äkki peaks järgmine aasta hakkama kohe aasta algusest märkmeid tegema olulisemate ulmesündmuste kohta, mis aasta jooksul toimunud on. Küll siis on hea neid aastalõpu veerus mainida. Kuna ma seda nimekirja aga ei pidanud, siis selle asemel tunnustan hea meelega paljude väiksemate sündmuste autoreid ehk siis Reaktori toimetust ja meie kaasautoreid.

Kõige suuremasse rambivalgusesse kisuks kohe meie õigekirjatoimetajad, kes peavad iga kuu vaat, et romaani mahus teksti üle käima. Kui kaastööd laekuvad päris kuu lõpus viimasel hetkel, ega nad siis enam ei jõua ka muidugi. Igatahes on see suur ja tänuväärt töö, mis jääb tihti tänamatult märkamatuks. Tänan, Tarmo Raudsep ja Kristjan Rätsep. Ja siis tänaks muidugi neid teisi toimetuses tegutsejaid, kelle nimed õnneks siiski aeg-ajalt läbi vilksatavad: Artur Räpp, Laura Loolaid, Joel Jans, Riho Välk, Rait Piir, Kristi Reisel. Lisaks tavapärasele toimetusele osalevad rahvavalgustuslike missioonidega ka mehed teie kõigi seast ja külalispeatoimetajatena erinumbrite koostamisel astusid üles ja võtsid maakera korraks enda õlgadel kanda Reidar Andreson ja Jüri Kallase-Manfred Kalmsteni tandem.

Kuid mitte ainult toimetus ei käita Reaktorit. Meil on terve hulk koosseisuväliseid kaastöötajaid, kes samuti iga kuu ämbrite kaupa sõnu välja valavad ja kelleta Reaktor poleks sugugi see, mis ta on. Esiteks muidugi guru meie ulmevallas, Jüri Kallas, kelle maailmapilti avardavad artiklid künnavad sügavalt meie lugejate ajukäärudesse kõike seda, mida üks ulmehuviline võiks teada. Suure panuse annavad jutukirjutajate tekstide lahkamisel kirjanduskirurgid Tõnis Hallaste ja Maarja Kruusmets. Oma spetsialistipanuse ulmeniššidesse annavad igakuiselt Taivo Rist ulmewikiga ja  Rauno Pärnits malenurgas. Ühed usinamad raamaturvustajad on Elar Haljas ja Marko Kivimäe ning kes õmbleb veel lõhkisema sabaga pintsaku, kes kirjutab veel empiirilisema kriitika, kui mitte Raul Sulbi ja temapõhjalikult analüüsivad arvustused.

Meie jutukirjutajate lood on lõuendile kandnud ja sellega maailma palju värvilisemaks muutnud Kärt Mikli, Tea Roosvald, Laura Katariina Ehin. Lisaks muidugi terve armee kaanepiltide autoreid, keda ma ei hakka siinkohal eraldi üles lugema, sest enne läheks jumalapäike looja ja saaks internet täis, kui ma kõik need kaunite kunstide annetega õnnistatud inimesed jõuaks ritta panna.

Lisaks on meil mitmeid kalleid püsiautoreid, kelle fantaasia töötab aasta läbi, luues kõige imelisemaid fantaasiamaailmu ja seiklusi.  Lood, mille lugemiseks sai Reaktor üldse loodud: Mairi Laurik, Tim Hornet ja jälle Maarja Kruusmets.

Selleks aga, et mitte kolgastuda, vaid hoida jalga ka väljamaise väärtkirjanduse lainel, on meile hulganisti tekste eestindanud Sash Uusjärv, Silver Sära ja Priit Öövel.

Suur tänu teile kõigile, olgu teie jalad alati karvased ja varbad soojas. Õnne teie kõigi õuedele, tasuta, ja et teile kellelegi ei tehtaks liiga. Head tulevast aastat!

Kaanepildi autoriks olid seekord meie tunnustatud AI-kunstnikud Jans ja Välk, Midjourney abiga.

Intervjuu: Mart Sander (Jüri Kallas, Joel Jans)

Mart Sander – laulja, kunstnik, telejuht, näitleja, stsenarist, lavastaja. Mis veel nimetamata jäi?

Praegusel hetkel kindlasti „Kirjanik”!

Elad ka üsna aktiivset seltsielu, et kuidas sa seda kõike jõuad?

Filmitegemine ja muusikutegevus, noh need käivad ilusti „seltsielu” alla. Kirjandus on vastupidi, eeldab üksindust. Seega ma leian, et balanss on paigas. Ma tüdinen piisavalt kiirelt nii seltsielust kui üksindusest, nii et iga projekti järel vajangi vaheldust.

Õudusjutud raadios ning ka Mart Sanderi raamatud-filmid on päris sageli ulmelised. Kui oluline on su jaoks ulme, kõik see fantastiline?

Minu jaoks õuduse ja ulme piir on õhuke. Tegelikult ulme ongi „mittemaine õudus”, ehk siis – tegelikult on ju „ulme” reeglina ikka vägagi hirmuäratav. Päris sellist „seiklus teisel planeedil” ulmet mul ei ole seni tehtud, aga paar mõtet on mul idanenud küll. Samas aja ja ruumiga manipuleerimine lipsab sageli raamatutest ja filmidest läbi.

Millised olid su esimesed kokkupuuted fantastilise kirjasõna ja vastavate filmidega?

Stanislaw Lem ja tema Ijon Tichy! Tema oli lapsena minu suur lemmik – olin kunagi umbes 10-aastasena haiglas ja lugesin nii palju tema raamatuid, kui ema jaksas raamatukogust tuua. Arvan et Lemi novellide natuke vallatu ja samas äärmiselt põnev ning omapärane vaib on midagi sellist, mida ma alateadlikult kogu aeg otsin ja luua püüan. Järgnes Asimov ja muud Mirabilia sarja raamatud. Filmidest meenuvad omal ajal Soome telest tulnud „Ahvide planeet”, „Time machine”, „Fahrenheit 451” – ikka need vanad 60-te versioonid. No ja muidugi Briti telesari „Safiir ja teras” – see oli üks esimesi ulmesarju, mille täiesti andunud fänn ma olin.

Oskad ja/või tahad sa nimetada oma erilisi lemmikuid fantastikas?

Need saidki vist juba ette loetud! Üldiselt ma vaatan kõike, mille tegevus toimub avakosmoses või kosmoselaevas või võõral planeedil. Igasugu draakonifilme, kus taljesse õmmeldud nahkmantlite ja blondeeritud föönisoengutega mehed sätendavate mõõkadega vehivad, vaatan tunduvalt vähem. Lugemuses on fantastikasse paras auk tulnud; õudust läheb tunduvalt rohkem. Mulle on hakanud meeldima lugeda füüsiliselt vanu raamatuid – ehk siis mitte ainult vanasti kirjutatud, vaid ka soovitavalt üsna vanasti välja antud köiteid. See annab ajarännule veel väikese vürtsi juurde. Sain hiljuti just Edward Bulwer-Lytton’i romaani „The Coming Race” trüki aastast 1871. Suure põnevusega ootan aega, mil seda lugema hakkan.

Mis on lugudes sinu jaoks olulisim, ehk mis teeb loo sinu jaoks heaks?

Ikka stoori… kui narratiiv pole huvitav, siis olgu seal küll head karakterid või olgu see väga hästi kirjutatud – see ei pruugi mind haarata. Lugesin just ühte raamatut ühelt oma lemmikautorilt, mida võiks nimetada eesti ulmeklassikaks... ja pettusin. See oli väga hästi kirjutatud, karakterid olid peenelt välja töötatud, aga narratiiv oli pehmelt öeldes üks segapuder. Puudus see miski, mis oleks lugejale oluline.

Millest loo kirjutamine sinu puhul algab. Kas loo kokkupanek algab üldideest, üksikust lausekatkest, mõnest kirjeldusest, mõnest tegelasest

Kõigist neist, sõltuvalt olukorrast! Umbes nagu muusika loomine. Mõnikord tuleb terve teos kusagilt alateadvusest esile, teinekord meloodiakatke või mõni intervall, harmoonia, rütmifiguratsioon või hoopis mõni riim, mis nagu nõuab viisi… Sageli saan inspiratsiooni oma unenägudest. Vahest loon mõne asja lühikese visandi, hiljem aga arendan selle pikemaks. Nii sündis tegelikult uus romaan „Kaarnakuld“: algselt oli see ainult 1. peatükk, millest lootsin vändata lühifilmi. Siis see jäi seisma ja läks poolteist aastat, kui Indrek Hargla tundis huvi, kas mul on mõni novell tema uude antoloogiasse. Kraamisin selle loo välja ja siis mõtlesin – aga miks ei võiks see olla millegi palju suurema algus? Ja enne kui arugi sain, oli 350 lk juurde tekkinud.

Väga sageli paigutad sa oma loomingu kahe ilmasõja vahelisse aega, perioodi, mille kohta võib isegi öelda „kadunud kümnendid”. Miks just need aastad?

Mine tea, karmavõlg ilmselt! Visuaalselt ilus aeg, millega ometigi suhestume kui „modernsega”. Nüüd on küll hüpe veel sada aastat varasemaks – „Kaarnakulla” tegevus toimub kusagil ampiirajastul, pärast Napoleoni sõdu. Seda pole just täpselt raamatus mainitud, aga on mitmeid vihjeid, mis lubab oletada, et aastanumber võiks olla näiteks 1819. No ja muidugi on seal grammike ajaga manipuleerimist, aga üsna vähe.

Kas ainult tundub, või seisad sa tõesti Eesti filmimaailmas pisut omaette?

Seisan küll. Ma ei ole mitte kordagi elus saanud mitte sentigi riiklikku toetust; ei filmidele ega muuseas ka näiteks ühelegi oma raamatule. Vot, mis juhtub, kui igal pool on eesotsas su kunagised „sõbrannad”, kellele sa kolmkümmend aastat tagasi konnasilmale astusid. Kui vaadata Eesti Filmi almanahhe, siis ega minu filme seal kunagi sees pole. Ei lubata enam ka EFTA-le kandideerima. Mind ootab ees põnev aasta – 10. jaanuaril jõuab mu „Kuues saladus” üsna ilusa pauguga USA levisse. See on film, mis kuulub ainult mulle (näiteks „Kennedy Intsident” kuulub GO3-le ja samuti kõik mu telesarjad, nii et nende levi eest ma ei näe sentigi), nii et loodan, et ometi kord hakkab see eriala ka midagi sisse tooma. Jaanuaris on mulle USA levitaja poolt korraldatud pitching ehk ajurünnak Netflixi esindjatega – ma käin neile välja „Kaarnakulla” idee ühehooajaliseks seriaaliks. See ei ole „tüüpiline Sanderifilm”,  kus grupp inimesi ajab ümber laua juttu. See vajab üsna massiivset eelarvet, tohutult võttepaiku, näitlejaid, virtuaalreaalsust – mina üksi ei saaks sellega hakkama. Nii et praegu töötlen ma raamatut ümber stsenaariumiks.

Kui su filme ajalises järjestuses vaadata, siis tundub, et aasta-aastalt on sul välja kujunenud oma seltskond, kellega sa filme teed. On nad lihtsalt sulle kui stsenaristile-lavastajale sobivad, sõbrad-tuttavad, või on tekkinud teatav oma seltskond, mõttekaaslaste kogum?

Minu jaoks film on alati natuke see, et „võtame sõbrad kokku ja teeme pulli”. Tõesti tunnen end paremini tuttavas, välja kujunenud seltskonnas. Lisaks säästab see aega – ma ei pea operaatorile või valgustajale seletama, mis ma täpselt tahan; inimesed juba taipavad mu soove õhust. Kui mõne inimesega klappi ei teki, siis ta ei ole võtteplatsile oodatud, sest see tähendaks ebatervet õhustikku ja selliseid segavaid faktoreid ei saa tööprotsessi lubada. Liiga lähedasi suhteid ka mitte – seksiseiklused võtteplatsil võivad välja viia väga valusate tagasiöökideni!

Pole vist saladus, et oled ka suur B-filmide sõber, külastad igal aastal Haapsalu õudusfilmide festivali ja omad ka kuuldavasti ise suurt obskuursete filmide kollektsiooni. Mis filmid sulle sealt eriti meeldivad ja on ka su loomingut kõige rohkem mõjutanud?

Oh heldus. Haapsalus on hoopis teine teema: see on selline fluidum, mis tekib olles „üks massist”. Kultuurikeskus on seal nagu selline kosmoselaev, kus on kõik olemas, kust ei pea kunagi väljuma, kus sünnitakse, elatakse ja surrakse. Seal võib näidata mida tahes, aga ikka on iga film nagu uus – isegi siis, kui oled seda varem korduvalt näinud. Tekib filmi ja vaataja vaheline sünergia, kahekõne. Ja kindlasti on HÕFFi publik juba ka minu käekirjaga harjunud; nende reaktsioonid on alati täpselt sellised, nagu ma ette kujutan.

Eestis teab Mart Sanderit ilmselt igaüks, iseküsimus, kui adekvaatne see teadmine on. Aga kui oluline on sulle läbimurre laia maailma?

Jah, see on oluline. Eelkõige just seetõttu, et olen siin endale tahtmatult kindlustanud olukorra, kus mul tegelikult justnagu keelatakse erialaline töö. Film on asi, mida maailmas reeglina ei tehta oma raha eest, see vajab dotatsiooni. Meil on rahajagamine monopoolselt EFI käes ja sealne võimuladvik näib olevat igavene, elades üle kultuuriministreid ning presidente. Paraku on see viinud selleni, et Eesti filmil ei ole enam Eesti filmitegija nägu – sel on Eesti Filmi Instituudi nägu. Ma usun, et iga uue tööga ma natuke kindlustan oma vundamenti. Vaja on vaid korraks jalg ukse vahele saada ja seda mitte enam eemaldada.

Kirjanduslikult olen ka lootusrikas – „Litsid” ilmuvad praegu Soome suurima kirjastuse WSOY kaudu; WSOY on aga osa Bonnier Groupist, millel on kirjastused neljakümnes riigis ning läbirääkimised käivad nii selle triloogia kui teiste raamatute tõlkimiseks. Vaatame, mis nad „Kaarnakulla” peale ütlevad.

Su kõige värskem raamat, romaan „Kaarnakuld”, jõudis enne jõulu raamatulettidele. Ilmselt ei ole vaja sind ja romaani tutvustada, sest oma (ustav) lugeja on sul olemas, raamatul on ka videoreklaam, aga on midagi sellist, mida sa tahaksid võimalikule lugejale või kõhklevale ostajale selgituseks või soovituseks öelda?

Ei! Ma arvan, et looming, mida tuleb ette selgitada, on natuke puudulik. Selles raamatus on absoluutselt kõik kaante vahel kirjas!

Intervjuu ilmudes on „Kaarnakuld” juba Jõulu Bestseller. Noortekirjanduse #2, üldarvestuses #6.

Foto: erakogu

Moolok kunsti joonistamas ehk Midjourney kasutusjuhend (Joel Jans)

Tuleb taaskord tõdeda, et ulmekirjandus on alati olnud alati legendaarselt halb tuleviku ette ennustamises. Ma isiklikult muidugi arvan, et see polegi tema ülesanne, pealegi on ka futuristid suutnud enamasti samamoodi ja veelgi hullemini mööda põrutada. Kuid sellegipoolest ei saa eirata, et arvutid on üks asi, millega on nii kirjandus kui futuroloogid eriti hädas olnud. Tasub kasvõi meenutada, et küberpungi žanr tekkis hetkel, kui USA-s oli juba müüdud sadu tuhandeid koduarvuteid ja toimis ka algeline fännide loodud Interneti eelane. Samamoodi usuti, et AI tuleb massiliselt kasutusse alles kunagi 21 sajandi teises pooles ja pigem hakkab AI võtma ära just lihtsamaid töid. See pole sugugi uus arvamus, eks isegi Karel Čapeki „R.U.R-is“ ju tegid suured kobakad robotid raske töö inimeste ees tehases ära. Töölised aga vaesusid. Igasugune kunst, looming, kirjandus, skulptuur jms kaunis leiti ühesõnaga jäävat alatiseks inimeste pärusmaaks. Meenub kasvõi „Gorth Ashryn“, kus Leo Kunnas arvas, et tehismõistus võib küll olla miljoni inimaju võimekusega, aga lahinguid ta planeerida ei suuda. Sel suvel selgus aga kurb tõsiasi, et kõige esmalt langevad hoobi alla justnimelt need loomingulisemad alad ja kui pisut tagantjärele mõelda, siis on sellel ka üsna loogiline selgitus. Isesõitev auto (või viljakoristusrobot või tänavapühkimiseautomaat jne) vajab spetsiaalset kallist riistvara ja ta peab olema seejuures peaaegu veatu. Ehk auto peab suutma iga ilmaga eristada teel vedelevat pappkarpi kõrtsist tulnud korporandist. Kunstirobotile sedavõrd suuri tingimusi ei seata, pole probleemi, kui ta vahel joonistab nina lõua asemele või silma küünarnukile. Keegi sellest haiget ei saa (vähemalt mitte füüsiliselt, kunstimeelega on iseasi). Lisaks ei vaja ta ka spetsiaalset kallist riistvara. Kasutada saab juba olemasolevat pilvearvutusteenust ja vanu graafikakaarte, mis peale elektrihinna tõusu krüpto kaevandamiseks enam ei kõlba. Väga oluline eeldus oli kahtlemata ka möödunud suvel paljuski nii pea- kui sotsmeedias tähelepanuta jäänud teatel, et valminud on täiesti uus GPT3nimeline AI mudel, mis saab oma eellastega võrreldes inimkeelest suurusjärgu võrra paremini aru. Just see GPT3 kujutas endast praeguse AI plahvatuse üht esimesi ja kõige olulisemaid läbimurdeid, sest inimkeeles antud käskluste mõistmise puudumine on peamine, mis on takistanud masinatel seni keerukaid ülesandeid lahendada.

Loomulikult on see tehnika tekitanud ka küsimusi moraali ja autoriõiguste osas. Neid teemasid ma selles artiklis käsitleda ei kavatse. Miks? Sest ma ei näe sellel mõtet. Mis puutub kunstnike õigusi ja nende tööde ärakasutamist, siis küllap nii või naa lahendus leitakse. Kas siis hakatakse maksma iga pildi pealt (mis oleks kõvasti suurem summa kui autorihüvitusfond praegu kirjanikele jagab) või treenima spetsiaalseid mudeleid vaid autoriõigustevaba materjali pealt. Muus osas võib hädaldada, protestida, kohut käia, aga ei saanud ka peatada raudteed, grammofoni, raadiot, televisiooni ega internetti.

Midjourney, millest allpool jutt on,  pole isegi mitte ainus AI pildiloomise tarkvara. On veel Dall-E, Stable Diffusion (mille saab muide paigaldada ka enda arvutisse), ja arendusel on veel vähemalt kolm-neli-viis asja, millede nimesid ma ei mäleta ja ei viitsi praegu ka kontrollida. Lisaks on olemas juturakendus ChatGPT, arenduses on AI, mis teeb muusikat, valmistab filme jne. Praeguseks on juba ilmunud ka esimene eesti autori ulmeraamat, mis kasutab kaanel AI kunsti, ja on olemas ka esimene Eestis loodud arvutimäng, kus on samuti suur osa piltidest (autorite enda jutu järgi kogunisti 1500 tükki) masingenereeritud. Seega näeme tulevikus kahtlemata nii kohalikus kui ka suures mainstream-massimeedias üha rohkem ja paremat mudelitega loodud kunsti ja seda lihtsalt pudelisse tagasi ei topi. Tee, mida sa tahad.

Kuid liigume edasi selle artikli põhiteemale ehk kuidas treenitud neurovõrguga õigupoolest see AI-kunsti tegemine käib.

Ise olen kasutanud kõige rohkem Midjourney nimelist teenust. Tegemist on firmaga, mille lõi David Holz. Laiemale publikule avati MJ tarkvara alles selle aasta juulis. Kui palju on Midjourney viimase poole aasta jooksul arenenud, näeb ilusti kolmest allpool olevast pildist.

Esimene neist on tehtud MJ v2 abil. Teine ning kolmas on esimese MJv3 ja MJv4 abil loodud ümbertöötlused.

Esmalt on vaja teada, et MJ pole arvutisse paigaldatav iseseisev rakendus. Selle kasutamine käib läbi Discordi nimelises programmis oleva boti. Discord on põhimõtteliselt IRC-d meenutav vestlusrakendus, kus saab liituda erinevate kanalitega või neid ise luua ja Midjourney on sinna tekitanud vestlusroboti, mis saab käsklustest aru ja genereerib selle alusel otse jutuaknasse pilte. Seega tuleks alustuseks hankida endale Discord ehk minna lehele https://discord.com/, registreerida endale kasutajakonto ja tõmmata rakendus arvutisse.

Kui Discordi konto olemas ja rakendus käima pandud, tuleb ka MJ-botiga sõbraks saada ehk minna lehele https://www.midjourney.com/, valida sealt „Join to beta“ ja registreerida end Midjourney kasutajaks.

Liitudes on võimalik valida nelja erineva paketi vahel. Kõige esimene ehk „free trial“ annab tasuta 25 minuti jagu ehk sõltuvalt seadistustest  kahe tosina pildi loomise jagu kasutusaega. Basic-pakett, mis maksab 10 eurot kuus, pikendab seda 200 minutini, mida on tõsisemaks katsetamiseks endiselt vähe. Ise olen kasutanud Standard-paketti, mis maksab küll 30 eurot + km kuus, kuid mis annab 15 tundi nö kiiret „fast time"-kasutusaega ja võimaldab kasutada ka „relax mode’i“. Viimane tähendab seda, et kui sul on „fast time” otsa saanud, saad ümber lülitudarelax-režiimile ja valmistada seal juba piiramatus koguses pilte edasi. Konks seisneb selles, et „relax mode“ on mitu korda aeglasem. Ehk kui fast-režiimis olles hakatakse pilti genereerima loetud sekunditega, võib relax-režiimis kulutada vastavalt serveri koormatusest minuteid. Samas on aga alati võimalus panna korraga kuni 8 erinevat pilti tegemisjärjekorda ja sellevõrra pisut töötlust kiirendada.

Piltide loomine käib Discordi vestlusaknasse trükitud käskude abil. Kasutaja loomise järel saadetakse automaatselt kutse Midjourney kanaliga liitumiseks ja alguses on ilmselt hea mõnes sealses algajatele mõeldud kanalis nö „jämmida". Ise soovitaksin luua Discordis omaenda kanal ja kutsuda käsklusi töötlev Midjourney-bot sinna. Selliselt on ekraanil teiste kasutajate läbu vähem ja keskenduda lihtsam. Nii, oma Discordi kanali (Discordi keeles serveri) tegemine on üsna lihtne. Serveri tegemiseks tuleb vajutada Diskordi rakenduses vasakul ribal olevale + märgiga nupule „Add a Server" ja bot’i saab sinna kutsuda Discordi kanalis Midjourney Bot nimelise kasutaja peal „Add to Server" vajutades.

Kui need liigutused tehtud, tuleks järgnevalt kindlasti vaadata üle seadistused. Selleks tuleks trükkida jutusisestamise aknasse käsk: "/settings", misjärel peaks avanema järgmine nupupaneel.

Lisaks režiimide vahetusele saab siit muuta ka kasutusolevat MJ-versiooni. Ehk öelda, mis mootorit ta piltide genereerimiseks kasutama peaks. Nagu võib juba oletada, siis mida uuem versioon, seda parem. Ehk antud hetkel tasuks kindlasti kontrollida, et kasutusel oleks V4, kuna see saab kasutajate soovidest kõige paremini aru ja suudab seetõttu luua ka kõige paremaid pilte. Proovida võib aga ka vanemaid mudeleid (eriti kui huvi sürreaalsemate tulemuste vastu) ja üsna huvitav on kahtlemata spetsiaalselt anime-stiilis piltide loomiseks treenitud versioon nimega „niji“.

Piltide loomiseks on käsk „/imagine", mille järele tuleb trükkida loodava pildi kirjeldus. Näiteks:

/imagine asteroid miners

Nupud U1-U4 võimaldavad saadud tulemusi "upscaleda" ehk genereerida suurema resolutsiooniga versiooni. V1-V4 annavad võimaluse igast pildist omakorda veel neli erinevat versiooni luua. Juhul kui seadistustest on remix sisse lülitatud saab ka genereerimiseks kasutatud kesklust muuta või täiendada.

Vaikimisi on kõik MJ-pildid ruudukujulised ja üsna ruttu tekib soov saada ka laiemaid või kõrgemaid pilte. Seda enam, et ohtralt detaile sisaldaval pildil aitab laiem formaat ka MJ-l endal asju paremini ära mahutada. Kõrguse ja laiuse suhte muutmiseks võib lisada nt järgneva parameetri:

/imagine asteroid miners --ar 3:2

Ja selle suurendatud versioon.

Tasub tähele panna, et hea käsklus on võimalikult lühike ja lööv: kass lakub piima, atleet tõstab kangi, krahv joob teed, tüdruk vaatab kuud jne. Mida selgem ja arusaadavam, seda suurem tõenäosus on ka hea tulemus saada. Mitmelauselised ja keerukad käsud annavad harva häid tulemusi. Samuti liiga paljude objektide ja esemete üheaegne nõudmine. Nii on üsnagi vähetõenäoline saada hea tulemus käsuga: tüdruk vaatab kuud, aga kass sööb vorsti. Mitme tegelase puhul kehtib sama lihtsuse reegel. Ehk „kolm kassi lakuvad piima“ võib anda hea tulemuse, aga kolm kassi, kellest üks must, teine valge ja kolmas kirju, lakuvad piima, on masinale raske. Probleem on sageli ka detailides ehk MJ võib valmistada suurepärase sõduri, aga õiget piipu talle käte vahele luua enam ei mõista. Seega vähemalt esialgu (või vähemalt kuni viienda versioonini) pole suurt lootust saada nt pilti, kus piipu suitsetav Tarzan võitleb King Kongiga. Kuigi Tarzani ega King Kongi eraldi loomisega tal väga suurt raskust pole. Üldiselt tasub olla kannatlik, proovida mitu korda, muuta kirjeldust ja lisatud märksõnu ja arvestada sellega, et sajaprotsendiliselt sellist pilti, nagu sul peas on, pole sageli võimalik MJ käest saada. Või on see vahel arutult aeganõudev.

Kirjeldust saab parema pildi saamiseks täiendada komadega eraldatud täpsustustega. Kõige levinumaks on ilmselt lisada, mis stiilis võiks pilt olla. Kas pliiatsijoonistus (pencil drawing), õlimaal (oil painting), fresko (fresco), koopamaal (cave painting) või skulptuur (sculpture). Vahel aitab ka, kui lisada veel ka mõningaid atmosfääri suunavaid märksõnu nagu näiteks realistic, epic, atmospheric, romantic ja täpsustada, kas stseen toimub hommikul, päeval või öösel. Et stseen on üles võetud „dimly lit room".

Võib küsida ka mustvalge illustratsiooni „black and white illustration“ või „pulp magazine cover“

Üleüldiselt võib täiendavate märksõnade kohta öelda, et piiranguks on ainult fantaasia. Mingit ammendavat kataloogi selles osas pole ja saab rõõmuga katsetada, et mis võtmesõnad omavahel koos võivad milliseid tulemusi anda. Tasub tähele panna ka seda, et kõik märksõnad pole kunagi sama kaalukategooriaga. Mõnest ei saa MJ üldse aru. Teise puhul aga võib ta juba üheainsa sõna peale hakata looma erakordselt fantaasiarikkaid tulemusi või piisab selle sõna lisamisest, et pilt muutuks tundmatuseni. Näiteks noorte naiste pilte on talt küsitud lõputult ja see on tal ka hästi treenitud omadus. Käed ja eriti sõrmed on muidugi legendaarselt halvad, selle üle on palju meeme tehtud. Ja muidugi ka numbrid ja tähed. Kuigi inglise keelest saab MJ talutavalt aru, ei suuda ta ise veel kirjutada. Küllap aga need asjad paranevad, tasub kerida ülespoole ja vaadata, millised olid käed vaid versioon varem, valdavalt mingid labidalaadsed moodustised, mis kippusid igale poole sisse sulanduma. On kohe näha, kui suur arenguhüpe on toimunud. Küllap ta nende sõrmede asendid ja arvud ka selgeks saab.

Pilte mõjutavad väga tugevalt ka käsku lisatud kunstnike nimed. Ehk piisab sageli vaid Miyazaki, Beksinski või Junji Ito nimest, et pildi stiil tundmatuseni muutuks, aga eks see on ka koht, kus nüüd läheme moraalselt pehmele pinnasele ja seetõttu mainin, et on olemas ka palju autoriõiguste alt vabu autoreid ehk siis näiteks mulle endale meeldib väga Theodor Kittelsen, kelle nime lisamine annab vahvat „Eesti rahva ennemuistsete juttude“ õhustikku. Paar näidet:

/imagine iron made demon soldier, highly detailed, retro, wood engraving, soft colors, epic Theodor Kittelsen --ar 3:2

/imagine hairy old devil with horns in the small hill looking down to foggy fields and forrest, highly detailed, retro, wood engraving, soft colors, epic Theodor Kittelsen --ar 3:"

Omaette teema on veel fotorealism ja filmidest inspireeritud MJ-pildid. Selleks, et sundida MJ fotorealistlikke pilte tegema, piisab nt juba, kui prompti lisada „professional photo". Täpsustada võib ka, et kas see on värviline või mustvalge. Samuti, kas tegemist polaroidi fotoga jms.

Eksperimentaatorid on märganud, et pilte muudab ka erinevaks, kui kaameraid täpsemalt kirjeldada, nt Sony, Canon, Kodak. Kvaliteedi tõstmiseks võib alati lisada veel 3200dpi scan jne.

Kombineerides näiteks professional photo märksõnaga „Finno-ugric" võib saada kohati lausa üllatavalt ilusaid, aga samas väga detailseid pilte, mis võiks olla vabalt pildistatud mõnes Eesti unustatud kohas.

/imagine professional photograph of old log finno-ugric village in summer morning moody fog --ar 3:2

/imgine professional photograph of finno-ugric tree alley in summer morning moody fog --ar 3:2

/imagine establishing shot from a finno-ugric train station in 1881 in rural small village with steam traim. 80s movie still. Photography, film, sony, portra, kodak Polaroid 3200dpi scan medium format film Portra 800 --ar 3:"

Filmilikumaks saab pilte (lausa nii filmilikuks, et võivad esmapilgul ära petta ja panna uskuma, et tegemist ongi mõnest filmist pärit kaadriga), kui kasutada märksõnu „Screencapture" või „establishing shot".

/imagine establishing shot from a movie about 1932 russia scientist who invented space rocket. 80s movie still. Photography, 35mm film --ar 3:2

/imagine establishing shot from 1960 italy horror movie by Mario Bava called Black Sunday --ar 3:2

/imagine establishing shot from a cyberpunk sci-fi movie Johnny Mnemonic. 80s movie still. Photography, film, sony, portra, kodak Polaroid 3200dpi scan medium format film Portra 800 --ar 3:2

Tasub kindlasti meeles pidada, et tegemist on jätkuvalt masinaga, millel pole inimmaailmast väga selget arusaama või ehk üldse mitte ja mõned liiga keerukad kontseptsioonid jäävad vaid tekstilise kirjelduse abil tema käeulatusest välja. Vahel võib aidata, kui lisada url-i sobiv pilt, millel kujutatud tulemust, mida tahad saada.

/imagine http://veebileht.ee/pilt.jpg mercenary of Nordic origin standing in the honor of the jungle and lighting a cigarette with a machine gun over his shoulder, smoking a cigarette --ar 3:2

Võiks veel omajagu erinevatest märksõnadest kirjutada, kuid alustuseks peaks juba piisama. Kui huvi, siis ka Midjourney enda ametlikul lehel on mõned neist ära toodud: https://midjourney.gitbook.io/docs/resource-links/guide-to-prompting

Kuigi alustasin seda artiklit ulmeautorite võimetusega asju ette ennustada, ei suuda minagi vastu panna ja tahaks kirjutada lõpetuseks ka tulevikust. AI-de areng on olnud väga kiire. Nagu ülalpool sai öeldud, tuli alles mõni nädal tagasi välja ka ChatGPT-nimeline vestlusprogramm, mis mõistab isegi eesti keelt ja suudab algaja tasemel esseesid, artikleid ja kehvi luuletusi kirjutada. Võimalik, et mingi hetk hakkavad autorid laskma AI-l luua kirjeldusi ja terveid lõike. Ise AI veel niipea terviklikku raamatut ei loo, aga sellise abistava tegevusega võib ta üsna pea hakkama saada. Töös on veel mitu pildigenereerimise AI-d, tulevikus lubatakse ka muusika jaoks oma rakendust.

Kahtlemata on üks asi, kus neurovõrgud leiavad ohtralt rakendust, programmeerimine. Olen juba isegi AI tehtud skripte edukalt töös rakendanud. Kuid üks võib-olla kõige huvitavam asi, mis töös, on neurovõrkude lahendused, mis suudavad genereerida pilte kiirusega 30 kaadrit sekundis. See on juba piisav kiirus, et luua reaalajas videopilti. Ehk siis võimalus genereerida jooksvalt mitte ainult filme, vaid ka videomänge. Kuna ma olen ulmekirjanik, siis ma ei oska ennustada, mis sealt võib veel areneda, aga nagu alguses öeldud, seda tehnikat enam sinna, kust ta tuli, tagasi ei topi. Kahtlemata näeme veelgi rabavamaid tehnoloogiaid kui MJ ja näeme ka ühtlasi veel suuremaid nende masinate vastaseid proteste.

Internetis levib ohtralt kirjutisi, kus kardetakse, et lõpuks asendab AI igasuguse inimloomingu. Mina seda ei usu. MJ-promptide taga on endiselt inimeste ajutegevus ja fantaasia, mis seda suunab. Ehk kõik taandub lõpuks ikkagi inimeste loomingulisusele nagu varemalt. Hetkeks lähevad kaardid segi ja inimeste pead koos nendega. Kuid see paistab mulle ajutise paanikana, mis valitses ka peale kuulipilduja või pommituslennuki esmakordset nägemist ja loodeti, et kõik sõjad kaovad maailmast ära, sest tehnika muudab nende pidamise lihtsalt võimatuks. Reaalselt kirjutab igasugust teadvust mitteomav masin ilma väga tugeva suunamiseta vägagi banaalseid tekste ja loob igavaid pilte. Esmalt võib see kõik paista tore, kuid inimestel tekib kiirelt küllastumus. Tunnen juba praegugi, et esimene „ohoo-ja-ahaa“ vaimustus käib maha. Varem näitasid mingit karvast mätast ja ütlesid, et AI tegi, ja kõigil läksid silmad pungi. Nüüd peab märksa rohkem pingutama, sest uudsuse faktor on kadunud, silmad aga harjunud paremini AI loodud defekte märkama (põhimõtteliselt toimub sama protsess, mis kunagi CGI ja 3D-ga). Lõpuks jääb looming ikkagi loominguliste inimeste alaks. Mingid tehnoloogiad muutuvad aga kättesaadavamaks kui varem ja teatud kunstiliikidesse sisenemise lävepakk, mis oli varem ületamatult kõrgel, langeb kolinal alla. Üks autor saab raamatu kirjutamisega võrdse ajaga luua pädeva arvutimängu või teha lühifilmi ehk teha asju, mis varem nõudsid raha, suurt meeskonda ja keerukaid tehnilisi teadmisi. Tänapäeva aina visualiseeruvas maailmas paratamatu ja ehk ka õige suund, sest tehnoloogia annab nii võimaluse suurte lõputult rikaste korporatsioonidega võistelda. Maailm on hetkel nii paika loksunud, et raamatuid kirjutada ja muusikat luua saab üsna üksi, aga loo visuaalne jutustamine on liiga keerukas. Samas inimesed tänapäeva närvilises ühiskonnas eelistavad just rohkem visuaalset meediat. Eks muidugi näeb, mis saab. Hetkel on edasiliikumine olnud peadpööritavalt kiire ja lähiaastad saavad kahtlemata olema AI tehnoloogias murrangulised.

Pildid masinast. Oletusi tulevikust (Jaanus Makko)

Järgnev artikkel on autori loal võetud tema Facebooki seinalt.

Toimetus.

Kunagi, kui ma siin lehel kaks tekstipostitust tegin pildipostituste vahel, masinõppega piltide loomise teemal, oli mul kohe mõte ka kolmas postitus teha selle tehnika tulevikust ja poleemikast, mis selle ümber võib tekkida, filosoofia, ajaloo ja seadusandluse teemadest, mis üpris kindlasti kirgi kütma hakkavad, võimalikest tagajärgedest, ohtudest, potentsiaalist. Jäi toona kirjutamata. Natuke keeruline on nii laia teemat kuidagi struktureeritult ette võtta, püüdes hinnata piire, kust ma ise midagi ei tea ja lihtsalt arvan, ei oska hinnata, mis tähtsam, mis vähem, mis õigem seisukoht, mis õigustatum valupunkt. Küsimus vajus pigem vahetumast päevakorrast maha. Nüüd näib, et teema on jõudnud mingi kõlapinnani, mis on toonud mõned neist punktidest jälle meelele ja ehk oleks hea püüda väljendada oma seisukohta selle pealt, mis vestlusi ja arutlusi olen näinud, kuulnud, mis ehk laiema publikuni ei ole jõudnud, lõpuks jõuda ka mõne spetsiifilisema praegu kõlava murepunktini ja selleni, mis ma neist tean. Ma praegu kirjutist kohendades ei ole päris veendunud, et struktuur on hea, aga vast sellise „selles järjekorras tundusid teemad loogilised”-struktuuriga on piisavalt hea, ja et teemad, seisukohad, mida inimesed juba teavad, ei tundu üleliigsed.

Inimeste emotsioonid on keetud üles, postitajad jagavad liialdatud väiteid, keelavad midagi, toetavad midagi, riputavad üles plakateid ja embleeme, muudavad oma profiilipilte. Võib-olla mitte nii palju, kui mõnel muul varasemal kirgi kütval teemal (veel?), aga siiski. Peab ütlema, et see kõik ei tulnud väga suure üllatusena, masinõppega piltide loomise lahenduste küsimustes on olnud mõne sellise teema teravamaks muutumise potentsiaali kogu aeg, natuke ärevust ja põnevust, aga ka hirmu selle suhtes, mis juhtuma hakkab, kui see tehnoloogia laiemalt levima hakkab, ja kõik alused selleks, et hakkab, olid justkui olemas. Seda, kuidas, millal, millise rõhuasetusega ja millised põhjendatud või vähem põhjendatud tahud suuremat kõlapinda saavad, on muidugi tavaliselt raske ette näha.

See on siiski tehnoloogia, mille puhul suur osa märke ja arvestusi näib viitavat, et tegu on millegi suurega, et on raske arvestada, mida see ei jäta tabamata, ja sellised tehnoloogiad ei tule tavaliselt kellegi huve, ressursse, pühendumust, eluplaane riivamata. Riivamine tuleb ilmselt selle järgi, kui palju ja mil määral tehnoloogia potentsiaalne suurus kedagi tabab. Alguses ei võeta teemat tõsiselt ja siis tuli ehk ühel hetkel üllatusena, mis selle taga kõik võib olla – pole teadmisi, on emotsioon. Ma loodan, et saan pakkuda veidi nende teemadega pikemalt pead vaevanud inimese vaatepunkti, kellel selle ja sarnaste tehnoloogiate arenemise ja nende ohtude, potentsiaali peal on mõtted olnud ka enne, kui see konkreetne tehnoloogia inimestele kättesaadavaks muutus. See, et olen pikemalt mõelda ja enda aega ja ressursse sellega arvestada püüdes seada saanud, ei tähenda tingimata, et mul on oluliselt parem arusaam sellest, mis juhtub, mis järjekorras, mis on õige käitumine, aga võib-olla saan midagi anda.

Masinõppega piltide loomise tehnoloogiat võrreldakse muusikas süntesaatorite ja varasematest arengutest ka fotoaparaadi, trükimasina või ka kirjakunsti sünniga. Ma ei taha millelegi ülereklaami teha, aga sellistes ootustes on piisavalt veenvust, neid tasuks vähemalt kaaluda. Need ootused ja võrdlused ei ole täiesti õhust võetud. Kõik need mainitud tehnoloogiad aga muutsid paljut inimühiskonnas ja asjad, mis muudavad paljut, riivavad. Kas meil on ettekujutust, millised inimgrupid kaotasid, millised ühiskonnakorralduse muutused said oma sädeme?

Siit ka üks küsimus endale, millele vastata selle pealt, mis mulje praegu on: Kas selle tehnoloogia mõju inimühiskonnale on ülehinnatud? Ma enda, arusaadavalt kallutatud, kuid loodetavasti mingit kriitikat kasutades kujundatud vaatepunktist, oletan, et ei ole, pigem alahinnatakse, alahindamist on rohkem, võib-olla isegi palju rohkem kui ülehindamist. Osal sellest on ilmselt sügavam ajalugu – oletan, et on inimesi, kes peavad kunsti, kommunikatsiooni, filosoofiat ehk vähetähtsaks, sõjanduse, meditsiini, transpordi ja muu „praktilisega” võrreldes, ja ei soovi neil teemadel mõelda, ootavad ehk, et elu rohkem muutvad avastused/leiutised tulevad transpordist, sõjandusest, tervishoiust, „praktilistest” valdkondadest. Pigem aga ajalugu näib näitavat, et üksjagu on teistpidist ja see võib olla vale ootus. Ilma keele, kujutlusvõime ja ühiskonnata, mis nendel seisab, on keeruline nii armeed kui haiglat üles ehitada, ülal pidada. Keeles ja kunstides toimuvat on ohtu alahinnata, kuna on ehk liiga ressurssinõudev püüda luua kujutluspilti sellest, mil määral „praktiline” toetub „ebapraktilisele”, kunstidele, keelele, filosoofiale, ja selle ettekujutuse loomine võib isegi olla „elu praktilisuses” kahjulik, lihtsam on sellele ilmselt tavaliselt mitte mõelda. See on pigem muidugi eraldi teema, aga selline alaväärtustamine või möödavaatamine teemast selle „räpasuse”, kujuteldava „pehmuse” tõttu, sellest mitte mõelda soovimine, võib ootusi moonutada ja panna neist teemadest tulevat alahindama. Koolisüsteem ja mõjuvõimsad inimesed kipuvad muidugi võimendama sellist valearusaama. „Reaalteadustes on tulevik!” – kindlasti veenev ja mõjuvõimas poliitiline väide, kuid sügavama põhjata, päris palju on näiteid sellest, et hoopis „kunstid” ja „pehmed teadused” kombineeritult reaalteadustega, nende kohtumispunkt, on tulevik, ühele küljele (reaalteadustele) keskendumine loob kallutatud, puuduliku vaatepildi.

Teen ühe hüppe veel ühe kujuteldava küsimusega endale: Kuidas hinnata diskussiooni masinõppelahenduste üle, mis praegu on tekkinud ja eesti keeleski vähehaaval levima hakanud?

Palju on emotsionaalset ja mitte eriti kindlapõhjalist. Eks turumajanduse toimimisel on selles ilmselt oma roll ja see ei ole ootamatu. Praegune turu toimimine loob aluse sellele, et inimesed lähevad närvi. See tundub isegi turu toimimise alus. Tundub, et asjadest midagi teadmata nende pärast närvi minemine ja selle teistele peegeldamine paneb rahad liikvele – inimesed lähevad närvi, seejärel klõpsavad linkidel, jagavad, kommenteerivad, jälgivad, püüavad midagi keelustada, püüavad midagi toetada, tõmbavad sellega tähelepanu, siis ostavad, müüvad ja kokkuvõttes närvi minemine on olnud kasulik. Kõik osapooled saavad kasu, peale võib-olla mõne, keda emotsioonid kaasa on kiskunud tegema midagi, mida ta muidu ei teeks, ta on isegi kaotanud raha sellest emotsioonist, ja see tekitab tas hiljem pahameelt, jõuetust, ja ilmselt põhjendatult, sest teda tegelikult haarasid kaasa jõud, mis on suuremad kui tema, majandushuvid ja poliitilised huvid „mängisid temaga” enda otstarbeks ja võib-olla jätsid ta vaimselt ja rahaliselt kehvemasse seisu, kui ta oli enne. Turg see-eest toimis. Tarbiti ja toodeti, „klikiti ja laigiti”, viimaks osteti ehk ka või valiti õige erakond.

Selliste mehhanismidega on justkui osa teemast jõudmas uute inimesteni, seda sotsiaalmeedia sensatsioonikajastamise ja -tekitamise mehhanismide abil. Võib-olla mu huvi selle vastu, et siinpuhul ka tegelike ohtude ja sügavamate küsimuste üle mõelda mahti saadakse, on kallutatud, võib-olla liiga, ehk näen seda liialdatult tähtsa teemana, aga mulle tundub, et see on märksa tähtsam teema, kui osatakse arvestada, ja siin kõnealusel teemal on tegelikke murekohti nagu tehnoloogiatega, mis inimühiskonda sisuliselt suurelt mõjutavad, tavaliselt on. Vast leitakse selles emotsionaalse manipuleerimise keerises ja sensatsioonilisuses mahti ka nende üle mõelda.

Praegu tundub, et esimesena tabas see uus masinate loovasjades kasutamise võimalus pildiloomisega seotud tööstusi, tavasid, seadusandlust. Võib oletada, mida järgmisena hakkavad need sellest tulenevad võimalused mõjutama. Praegu on jäänud kõlama usutavad seisukohad, et kirjanikke, programmeerijaid, õpetajaid, arhitekte, muusikuid, videomänguloome muid külgi lisaks pildiloomist puudutavale. Selles on usutavust, et need nüüd mainitud on ühed järgmised valdkonnad, mida peaks tabama see, mis praegu pildiloomist tabab. Edasi on natuke raske kujutada, kuid kahtlus on, et ilmselt pea kõike inimelus mõjutab, kuna jõuab ilmselt välja selleni, kuidas, mis seadmetega ja mis moel pereliikmed ja sõbrad omavahel suhtlevad, ja mis vahendeid poliitikud ja ärid hakkavad suhtlemiseks kasutusele võtma. See kõik on praegu muidugi veel väga hägune ja keeruline on selles mingeid väga sügavaid ja täpseid ennustusi teha, aga see, mis toimub pildiloomes, jõuab mingil moel ilmselt lähiaastatel (lähikümnendil?) teiste valdkondadeni raskesti ennustatavas järjekorras, ja see tabab inimesi ootamatult. Kas ja kuidas keegi selleks valmis on? Ma ei taha siin panustada hirmu, see tehnoloogia toob palju enneolematuid võimalusi end teostada, inimühiskonnas tähtsalt osaleda. Võrdlust fotoaparaadi, trükimasina või ehk isegi kirjakunsti tekkega ei tohiks alahinnata. Ka need üleminekud olid inimestele hirmutavad. Kes neid üleminekuid kontrollisid, kelle huvides need olid, kas kõiki väärtustati, hinnati võrdselt?

Minul nagu paludel teistel tekib tahtmine asetada seda mingisse ajaloolisesse raami, otsida paralleele. Fotoaparaatide vastu võideldi, kuna „nupule vajutamine pole tegelikult loov tegevus”, fotoaparaadid ähvardasid inimesi, kes olid palju aega ja energiat kulutanud, õppides käsitsi realistlikke pilte tegema. Tagasi vaadates saame võtta kauge seisukoha, et fotoaparaadi leiutamine ei piiranud kunstnikke, vabastas nad realismivajadusest, kunstnikud said hakata nüüd tegelikult keskenduma leidlike visuaalide loomisele, modernismivoolud kujunesid tänu selliste „realismipüüdluse ahelate kadumisele”, kuna nüüd fotoaparaat tegi realismi lihtsamini. See on muidugi praeguse inimese vaatepunktist tehtud kauge lihtsustus. Mis oli tegelik olukord erinevatele inimestele, kes olid elanud oma elu kujutlemata, et midagi fotoaparaadilaadset võiks kunagi olemas olla? Kas kellelgi lasus vastutus selle eest, et nad seda ei teadnud, et selline asi tuleb? Kas keegi vastutab selle eest, et koolisüsteem ja meedia oli loonud neile vale arusaama oskuste väärtusest ja tehnoloogia hetkeseisust? Need on küsimused, millele mõelda, ilmselt.

See, et tehnoloogiaga midagi kaotatakse, on ilmselt paratamatu. Sokrates oli kuulsalt asjade üles kirjutamise vastu, kirjutamine ohustavat inimeste mõtlemisvõimet, ja on huvitav võtta prooviks seisukoht, et selles oli tõtt. Ilmselt ka kunagi levinud seisukoha suhtes, et „fotoaparaat röövib inimhinge” ei ole hea olla täiesti üleolev. Neis väidetes, arvan, et on midagi, kaotus on leidnud aset, mis ehk ei puudutanud ainult inimesi, kes olid teinud sel hetkel pingutusi mingis valdkonnas, mis tundus sellest ajahetkest alates vähem väärtuslik, vaid vast on kaotanud ka teised, ka tulevad põlved, ja meil ei ole võib-olla võimalik hinnata seda, mida me kaotanud oleme. Tekib küsimus, kas sellised tehnoloogiate tulemised on mingi inimgrupiga peatatavad ja mil määral need on suunatavad, mil määral lasub kellelgi vastutus maandada lööki ja muutust inimestele, kes ei ole selleks valmis, ning adresseerida seda, mida võidakse tehnoloogia tulekuga kaotada.

Praegu masinõppega piltide loomise teemale vastu seismises on palju oportunismimaiku, nagu ka nende uute tööriistade loomises ning kasutamises, ja see oportunism on vast arusaadav, täiesti inimlik – soov tabada ajastu vaimu, leida õiget laineharja ja sel edukalt „sõita”, anda oma jälg sündmustele, kirjutada suurelt „mina olin siin ja kuna mina olin siin ja sain natuke midagi teha, siis nüüd on maailm selline” – olgu selleks väljundiks ühel juhul siis see, et üks kujuteldav inimene, kõigi huvigruppide tunnetele vilistades loob võimalikult kiiresti midagi, mis inimkonna muutumist esile toob, teisel juhul see, et teine kujuteldav inimene, tuntud ja palju teinud „kunstnik” tõstab käe üles, ütleb „mina olen vaene ja haavatud kunstnik, teiste vaeste ja haavatud kunstnike juht. Kõik me, kunstnikud, arvame nii. Meie tunnete ja ajakuluga ei ole ühiskond (või tehnoloogiasektor) vääriliselt arvestanud. Meie tahame selle tehnoloogia või mingite selle kasutamise, loomise viiside vastu võidelda.” Selle puhul, et keegi nii teeb, ei olegi ehk tähtis see, kuivõrd ta teeb seda oportunismist, kuna poleemika ja emotsionaalsed väljaütlemised, mingi inimgrupi haavatud vähemusena kujutamine on viis, kuidas karjääri teha, populaarsust, „laike”, järgijaid saada, päevakajaliste teemade „laineharjal sõita”. Sellel, et see kujuteldav inimene seda teeb, on ilmselt sellele vaatamata väärtus. Muidugi on sel turumajanduslik väärtus, tavaliselt millegi vastu võitlemine toob endale tähelepanu ja ka sellele tähelepanu ja arvatavasti populaarsust, mille vastu võideldakse, toob tähelepanu laiemalt. Ma ei ole statistikat teinud, aga neid, kelle vastu kõlavalt ja emotsionaalselt võideldakse, saadab vist tavaliselt edu. Kellegi kurjuse juur olemises süüdistamine kipub väga sageli olema kasulik sellele, keda nii süüdistatakse. Tekib lausa tahtmine rohkem kurjusekehastusena käituda, „rolli välja mängida”. See on üks lühikese perspektiivi kasu – kõik asjaosalised saavad tähelepanu, raha hakkab liikuma, kuna inimesed ka „hääletavad oma rahakotiga” teemadel, millel nad enne kuidagi hääletada ei tahtnud ja inimeste kasuks, keda nad enne ei teadnud. Kasvanud emotsioonide keerisest võidavad nii need, kes kujutlevad end „loomulikkuse” ja „tegeliku kunsti” eest seisjatena kui need, kes on saanud omale „kurjuse” rolli.

Vast on aga kasutegur ka selles diskussioonis, mis eelpoolmainitud olukorrast tekib. Jah, diskussioon toimub sageli valeväidete ja ülepingutatud argumentidega, ilma taustateadmisteta seadusandluses, ajaloos, kunstifilosoofias, psühholoogias, masinõppetehnoloogiates, ilma väga palju teadmata pea millestki, millest räägitakse, aga ehk ongi see selline olukord, et inimene, kes sellest midagi ei tea, tahab teada, teeb midagi, mis tekitab segadust, võimendab emotsioone, ja siis tagajärgedelt võib-olla saab mingi ettekujutuse, saab vastuse tekkida võinud hirmudele. Vast see ekspertide vaatepunktist „labane” osa diskussioonist on ka tähtis, ehk isegi möödapääsmatu. Mõni ekspert ehk tahaks sellist asja vältida ja sellest võimalikult kaugele jääda, aga mingi ekspertide ja mitteekspertide vaheline vestlus peaks ilmselt toimuma, milles üks pool püüab alustuseks leppida sellega, et teine on mingi näiliselt mõttetu pisiasjaga end suure osa elust kurssi viinud, ja nüüd näib puhtjuhuslikult mingit sotsiaalset tähtsust saanud olevat, ja teine seda, et vestluskaaslase puhul teinekord tundub, nagu ta ei oleks elu jooksul end kunagi millegagi kurssi viinud. Need on moonutatud kujutluspildid ilmselt mõlemad.„Teadjad” ja „mitteteadjad” peaks siiski diskussioonis olema.

Praeguses diskussioonis, kuna olen ehk natuke kallutatud, jääb silma palju põhjendamata väiteid, mis vähemalt minu (ka puuduliku informatsiooniga) seisukohalt tunduvad olevat sellised, et nende põhjendamatust on juba adresseeritud, aga eks see on ilmselt praeguse (aga ka ilmselt varasema) turumajanduse toimeviis, teemad jõuavad järk-järgult uute inimesteni ja vajavad uut adresseerimist, uut tõlkimist uutesse keeltesse, uutesse inimgruppidesse, ja eks see vist sageli käib nii, et üks inimene ütleb midagi kõlavat ja emotsionaalset ja ülepingutatut („Vargus! Suured korporatsioonid tahavad vaid õrnahingelisi ja üllaid kunstnike rahata jätta!”), mille peale ütleb teine vastu_ „Ludiit! Omakasus kinni kapitalist, kes soovib pidurdada uue tehnoloogia kõigile kättesaadavaks muutumist, kaitseb oma rumalusest ainult 1% huve, kes tehnoloogiat niikuinii kasutama hakkavad. Võitleb ainult selle vastu, et teised seda tehnikat kasutama ei saaks hakata ja edukad kunstnikud saaksid oma positsiooni hoida!”. Kahe peale saavad mõlemad tähelepanu, toovad tähelepanu kogu teemale ja ülejäänud inimesed saavad oma raha kulutada „hääletamiseks”, ostes pileteid näitustele, ostes pilte, ostes märke, mida kleepida oma autodele ja koolikottidele, pannes reklaamplakateid oma sotsiaalmeedia profiilipildiks. Võib-olla kõige selles pidevalt korduvas mustris saavad mõned teemad ka tegelikult läbi arutatud. Loodame.

Nüüd veidi veel täpsemalt konkreetsetest murekohtadest.

Tehnoloogiaga tegeleja – nagu ma ütlesin, kallutatud – vaatepunktist tahan öelda, et ei ole mulle teada, et oleks ühtegi „varguse” väidet edukalt tõestatud, ma ei ole sügava juurataustaga, aga praeguse seadusandlusega on nende tehnoloogiate loomises, vähemalt MidJourney esindajate sõnul, kõik legaalne. Muidugi see, et tööriist (MidJourney samamoodi kui Photoshop) on legaalne, ei tähenda, et kõik sellega tehtu ja kõik selle tehtu kasutamise viisid on legaalsed, tuleb arvestada, et seadusandlusega kõnealusel teemal võib muidugi paljut muutuda, ja see, et miski on praegu seaduslik, ei tähenda, et emotsioonidega ei peaks arvestama, neid adresseerima, tulevikuks kasuliku seadusandluse üle mõtlema, aga praeguses diskussioonis näib palju sensatsioonilisust, hetkeemotsioonidest lähtuvalt, teadmata allikast informatsiooni peale reageerimist, millele järgneb teine sama mõtlematu, juristidega, tehnoloogiate loojate või „kunstnike üldsusega” (mis iganes see on) kooskõlastamata, isegi enda emotsioonide põhjuseid analüüsimata tehtud otsus või väide.

Neile, kel tekib küsimusi, pean ütlema, et võitlus „kunstnikud vs. tehnoloogiainimesed” on vääresitlus olukorrast. Inimesed, kes seda tehnoloogiat kasutavad, tunduvad olevat siiski pildiloomishuvidega („kunst” on natuke laetud ja kohati tähenduseta sõna, kui mul meelde tuleb ja ma viitsin, siis ma üritan seda vältida või adresseerida, igatahes praegu märkasin. Räägime hetkel „pildiloomest”), „rahaahnetel firmajuhtidel” ei näi olevat viitsimist isegi sellise lihtsustava tehnoloogiaga jännata, et pildiloojate pealt säästa, vähemalt, kui neil endal puudub eelnev visuaalse eneseväljenduse huvi. Tundub vähemalt nii – tehnoloogialoojate jutu põhjal, kel selleks väidetavalt statistikat, ja ka mu enda üldisest muljest –, et visuaalse eneseväljenduse (kunsti?”) huvi on pigem eeldus ka nende masinõppelahenduste edukalt kasutamisele, inimesed, kel see on, on subjektiivselt hinnates edukamad.

Kui me räägime mingi inimgrupi pealt säästa tahtmisest, siis ootused sellele on ka ilmselt tegelikult väänatud ja lihtsustusel „kõik püüavad säästa” ei ole sageli turuolukorras alust. Kas turul võidavad need, kes püüavad kõigepealt koonerdada? On piisavalt näiteid sellest, et edu saavutati mitte koonerdades, vaid ambitsiooniga. On kujutlust, et firmad tahaks ainult kulusid vähendada, ja nüüd tekib hea võimalus mitmel pool pildiloojad oma tootmise, „sisuloomise” protsessidest välja lülitada. On võimalik, et seda tehakse, aga ajalooliselt suuremad võitjad kipuvad sageli olema need, kes ei langeta oma kulusid, vaid kombineerivad eelnevad võimalused (pildiloojad, kellega neil on kontaktid, lepingud, harjumus koos töötada, kellel on visuaalse eneseväljenduse kogemus, oskused) uutega (masinad, mis hämmastavalt lihtsustavad, kiirendavad mingisuguste visuaalsete ideede loomist, läbitöötamist) ja teevad neid kombineerides midagi ambitsioonikat, mis püüab tähelepanu, tõstab nad „uuele tasemele”. Kindlasti on reaktsioone erinevaid, aga „koonerdamisvaatepunktile” lisaks on teinekord hea mõelda selle võimalustele, mida saaks teha, kui koonerdamise asemel otsustatakse haarata midagi varem püüdmatut, luua midagi, mis enne oli võimatu. Nüüd on mingisugused võimalused paljudel inimestel, kel enne sellised võimalused puudusid mingi töömahu tõttu, hakata koomikseid, animatsioone, videomänge looma. Inimesed saavad paremini „oma nägemust” neis meediumites proovida, sest enam pole nii suureks takistuseks ressursid kui enne. Mitme vaatepunktiga küsimus, aga koonerdamine ei ole alati parim käik.

Lisaks ei tundu tõepõhja all olevat sellel, et „professionaalsed kunstnikud” mingi selge grupina on teatud oma piltide peal tööriistade treenimise vastu. Muidugi ma ise ei ole puutunud kokku statistikaga ega küsitlustega, pean seda rõhuma, kuid inimestel, kes seda tehnoloogiat loovad ja kel seda statistika nägemise ja küsitluste tegemise tausta on (MidJourney loojad, näiteks), väidavad, nii palju, kui olen neid kuulnud, et üldiselt ollakse rõõmsad, kui pilte kasutatakse, inimesed pakuvad rohkem oma pilte, et tööriistad paremini nende stiili jäljendama õpiks. Seisukohti on muidugi erinevaid, nagu ka viise, kuidas erinevate tööriistade loomisel asju aetakse, kuid peamiselt inimesed, kes tegelikult soovivat oma pilte treeningmaterjalist välja, on väidetavalt olnud inimesed, keda neis ei ole, tuntud inimesed, kes on, pigem soovivad pilte juurde anda, et treenimist parandada. Jah, näib, et on olnud mõned suuremad nimed, kes on saanud selle tehnoloogia vastu olemisega suurt tähelepanu, tundub, et ka igasugust populaarsuse tõusu, ja eks on neid, kes nende tuules oskavad sarnaseid võtteid kasutades endale tähelepanu ja populaarsust püüda, emotsionaalselt väljendades, et nad on selle tehnoloogiale vastu ja teenides siis „tõelist kunsti tehes” kasumit. Miks mitte, see on nišš nagu mitu erinevat. Millegi „traditsioonilise”, „tõelise” või „loodusliku” nimetuse all on igasuguseid asju müüdud. Loodetavasti on selles, mida nad müüvad selle niši all, siis tõesti ka piisavalt „loomulikku/looduslikku”, „originaalset, mis teisi ei matki”, „tegelikku”, et nad oskavad veenvalt öelda, kui seda küsitakse, mitte ei ole tegu sellise looduslikkuse ja loomulikkusega nagu MMS-i puhul tegu oli.

Sellele punktile juurde on ilmselt hea märkida, et ei ole selgeid jooni, kuidas andmebaasis olemine kellelegi kahjulik on, ja kes on praeguses olukorras see kujuteldav „vaene kunstnik”, kelle pildid on nii levinud, et need mitmesajamiljonilistes treeningpakkides omavad valmivates tööriistades nii suurt kaalu, ja inimesed teavad nende nime ja soovivad nende nime sisse kirjutades nende stiili saada. Kes on need nii vaesed ja edutud, aga samas nii levinud ja populaarsed kunstnikud ja kuidas on nad saanud mõlemat korraga olla?

Lisaks tööriistalooja ja -kasutaja vastutuse eristamine. Photoshop võimaldab teiste inimeste pilte „copy-paste’i” funktsiooniga lihtsalt võtta. Kas me peaksime Adobet vastutusele võtma, et nad „copy-paste’i” funktsiooni võimaldavad? Ehk peaks see funktsioon eemaldatama, sest mõned võtavad kellegi teise pilte ja kopeerivad enda omadesse? Kui keegi pildiloomes jäljendab liiga täpselt kellegi teise pilti, ja kasutab moel, mida seadusandlus ei luba, on see olnud siiski selle inimese vastutus, mitte Adobe ega Microsofti. Kui väga meil suurte korporatsioonide vastu ka pahameelt pole, kui väga me näeme kurja selles, et copy-paste’i funktsioon eksisteerib?

Siin on muresid ja neid adresseeritakse, ilmselt adresseeritakse ka mitut sellist, mis pigem ei ole põhjendatud, lihtsalt vastutulelikkusest või pingete maandamiseks. Nagu ütlen – ilma, et mul endal juuratausta oleks, need firmad näivad olevat seadusandlikult heal pinnasel, mingit „varastamist” praeguse seadusandlusega ei saavat veenvalt ette heita, aga need on kõik teemad, mida arutada. Suure hulga andmete peal millegi treenimisega on probleeme ja riske, kuid võib-olla on osa sellest murest tegelikult mõeldud sotsiaalmeediakanalite vastu, mis on aastakümneid oma algoritme treeninud informatsiooni peal, mis on ehk küsitavat päritolu, kasutamaks neid tööriistu inimeste manipuleerimise võimaldamiseks? Üldiselt need masinõppetööriistade loojad on positsioneerinud end ja esitlenud end vastusena „Web 2.0”-le, sotsiaalmeediaplatvormidele ja sellele, kuidas need paar aastakümmet on masinõppelahendusi, „tehisintellekti” kasutanud inimeste käitumise analüüsimiseks, manipuleerimiseks. Masinõppelahendustega pildiloomistehnoloogiate loojad esitlevad end kui kedagi, kes nüüd püüavad anda „tehisintellekti” ohjad inimeste kätte, et neid tööriistu saab nüüd kasutada ise, olukorras, kus inimesed sageli on pigem olnud nende tööriistade meelevallas. Olgem muidugi kriitilised, kust piiridest võivad väidetavad kavatsused minna üle millekski muuks, naiivsuseks või tegelikeks teadvustatud teistsugusteks kavatsusteks. Seni tundub aga tõele vastavat, et need firmad püüavad neid tööriistu kättesaadavaks muuta võimalikult madala hinnaga võimalikult paljudele kasutajatele. Neid oleks saanud arendada – ja sarnaseid võib-olla on arendatud suurte firmade suletud uste taga firmasiseseks kasutamiseks –. aga nüüd antakse neid kätte võrdlemisi odava raha eest. Selles „kunstnike vastuhakus” on niimoodi pigem muljet, et ei olda vastu sellele, et suured võimsad firmad kuskil midagi teevad, vaid, et „lihtsad arvutikasutajad” saavad neid kasutama hakata. See omakorda lisab nende „tegelike kunstnike” liikumisele veidi räpasuse märke. Miskit, mis annab uusi võimalusi paljudele, tuleb tagasi hoida? Tekib kahtlus, et kui see tehnoloogia areneks kuskil rikaste suurte korporatsioonide käes, ei oleks suurt vastuseisu, aga halb ja võib-olla natuke ootamatu on see, kui lai on võimalike kasutajate hulk.

Väide, et see tehnoloogia vähendab huvi visuaalse eneseväljenduse, „kunsti”, vastu, tundub ka pigem kummaline. Võib-olla elan mingis mullis, aga vähemalt MidJourney kasutamine näib ergutavat inimesi joonistama, kunstiajalugu õppima, olen seda täheldanud enda ja teiste peal, ja räägivad ka tehnoloogia loojad, muud avalikult sõnavõtjad. Minu kuuldes on vähemalt sõna võtnud psühholoogid (kuigi ma ise ei ole kontrollinud, kas nad seda on, ega, et nad ise AI loodud ei ole),  kes räägivad, et need vahendid on üks parim depressioonivastane ravi, mida nad on näinud – inimesed janunevad visuaalse eneseväljenduse ja leidlikkuse järele, milleks need tööriistad/mänguasjad nüüd laiemaid võimalusi pakuvad, näiteks neile, kel neid võimalusi enne mingil füüsilisel põhjusel ei olnud. Jah, sellega on ehk ohtu minna ise emotsioonidel mängimisele, hakata rõhutama, et need on tööriistad, mis aitavad depressioonis inimesi, inimesi, kes füüsilistel põhjustel ei ole varem saanud end visuaalselt väljendada. See on ainult üks aspekt, aga tundub, et tehnika loojate seisukohalt tähtis.

Ei tundu igatahes, et selles kunsti vastu huvi vähendamise jutus oleks palju veenvust. Pigem näib suund olevat vastupidine. Inimesed tunnevad suuremat huvi ka muude visuaalsete eneseväljendamisviiside, nende eneseväljendamisviiside ajaloo vastu. Sellest muidugi enda kujutlusvõime pealt saan aru küll, kui kellelgi sellest tehnoloogiast kuuldes mingites muudes tehnikates tegemise, õppimise soov langeb, vähemalt ajutiselt, kuna on loodud midagi, mida kunagi pole eksisteerinud, ja võib-olla sellega seotud arengud on sel hetkel ajakohasemad, väärivad tähelepanu. Siis kui elektrikitarr oli just leiutatud, võib-olla langes ka huvi flööti õppida, ja mitte seepärast, et pikas plaanis oleks flööt sel hetkel kasutuks muudetud, „flöödikunst oleks kitarriga tapetud”, vaid, kuna ajahetk oli põnevam ehk millegi muu jaoks, kui seda oli flööt. Võib-olla flöödiõpetajaid tabas kriis ja klientuur vähenes, mille mure on emotsionaalselt mõistetav. Arvan siiski, et sellises olukorras, kui huvi on tegelik, saab flöödi juurde hiljem naasta, ega pliiatsid ja maalimistarbed kuskile ei kao, aga mõnikord äsjaloodud tehnoloogiatel ja vahenditel on „oma aeg”. Nii mõnigi muu pill ilmselt visati nurka, kui elektrikitarr loodi. Mõni ilmselt korjati hiljem uuesti üles, mõni mitte.

Ärgem unustagem, ükski tehnoloogia ei tule tavaliselt ilma oma negatiivsete tagajärgedeta, ja naiivsus on iseenesest oht, kuid praeguses vastuvõitlemises, poleemikatõstmises näib olevat palju sensatsioonilist, läbimõtlematut, faktiliselt väära, emotsionaalselt manipuleerivat, millega tasuks siiski arvestada, kui kuskil mõne pildi peale satute, milles keegi kujutab end või kedagi teist kui väga petetud ja haavatud kunstnikku, või keegi esitleb end heroilise SkyNeti või korporatsioonide vastu võitlejana. Tähelepanutoomine võib olla hea diskussiooniks ja majanduslikult kasulik kõigile asjaosalistele, aga inimeste lollitamise, nende emotsioonidel ülepingutatult mängimise oht on siiski ka olemas, ma arvan. Võib-olla sunnitakse keegi, kes oleks elektrikitarril paljut saavutama võimeline, noores eas flöödi peale ja ta kaotab isegi arusaamatult huvi mingisuguse eneseväljenduse vastu, milleks tal endal on huvi, soodumust, ja mille jaoks aeg on õige, ja lisaks ka see oht ühiskonnana pöörata tähelepanu valedele asjadele ja võtta vastu meetmeid valede asjade parandamiseks valel moel.

Siin on mõttekohti. Loodan, et kirjutatu ei tulnud liiga vormitu ja pakkusin midagi diskussioonile ja isegi kui mitte vastuseid, siis ehk uusi küsimusi, mida võiks esitada.

Päeva materjal Wikipedias detsember 2022 (Taivo Rist)

KUU ASTRONOOMIA: Laika (3. november, 65. surma-aastapäev)

Laika on nõukogude kosmosekoertest esimene ja kõige tuntum. Ta sündis Moskva tänavakoerana, püüti kinni ja nädal hiljem ta juba lendaski kosmosesse "Sputnik 2" pardal. Koerkosmonaudi väljaõpe kestis palju vähem kui inimkosmonaudi väljaõpe. Kosmosekoeraks taheti just kodutut krantsi, sest nemad olid eeldatavasti harjunud taluma äärmuslikke tingimusi, nimelt külma ja nälga. Laika küll kumbagi kannatama ei pidanud, aga ikkagi. Teine tingimus – kõik kosmosekoerad pidid olema emased. Miks, sellele olen kunagi mälumängus vastama pidanud: emased koerad saavad pissida jalga tõstmata. Sputnikus polnud ruumi. Süüa Laikale anti, see oli suure toiteväärtusega geel ja seda tuli Laikat sööma õpetada. Laika valiti ülejäänud kandidaatide seast välja sellepärast, et ta oli rahulikum ega tülitsenud teiste koertega. See oli ette teada, et Maa peale tagasi Laika ei tule, sputnikud polnud selleks projekteeritud. Läänemaailmas korraldasid loomaõiguslased Laika kaitseks proteste, aga NSV Liidus ei tekkinud sellest üldse küsimust.

https://en.wikipedia.org/wiki/Laika

KUU AJALUGU: Tutanhamoni haua avamine (4. november, 100. aastapäev)

Inglise egüptoloog Howard Caster avastas Kuningate orus Vana-Egiptuse 18. dünastia viimase, 13. vaarao Tutanhamoni hauakambri. See on ainus vaarao hauakamber, mis jäänud hauaröövlitest puutumata. See on tekitanud mulje, justkui olnuks Tutanhamon vägev valitseja, tegelikult oli ta sugulusabielude tulemusel ühe lampjala ja ühe kompjalaga, kõndima pidi kepiga ja suri pärast 9 aastat kestnud valitsusaega kõigest 19-aastaselt, eeldatavasti loomulikku surma. Ta abiellus ja sai kaks last (muumiad leitud!), mõlemad tütred ja mõlemad surid kohe pärast sündi. Hauakambri leidmine tekitas Inglismaal ja mujalgi muumiavaimustuse, mis küündis ulmessegi. Mitu hauakambri avamise juures olnud inimest suri mõne järgmise aasta jooksul, mis tekitas kuulujutu vaarao needusest: oli ju hauakambri seinale hieroglüüfidega kirjutatud, et volitamata sissetungijat tabab hirmus saatus. Carter ise elas veel 16 aastat. Artikkel lõpeb tõdemusega, et Tutanhamon on uuesti sündinud kõige kuulsama vaaraona ja niimoodi saavutanud tõelise surematuse.

https://en.wikipedia.org/wiki/Discovery_of_the_tomb_of_Tutankhamun

ESIMENE VÄLJASURNUD LOOM: Homo antecessor (5. november)

Sõna "antecessor" tähendab ladina keeles eeskäijat, kelle kohta inglise keeles öeldakse "pioneer". Ta on inimese väljasurnud liik, kes elas 1,2–0,8 miljonit aastat tagasi. Tänapäeval ei peeta teda inimese eellaseks, vaid arengu kõrvalharuks, areng pärisinimeseni läks läbi püstise inimese (Homo ergaster) ja Heidelbergi inimese. Välja nägi ta üllatavalt inimese moodi. Pikkus oli 162–186 cm, ajumaht siiski tänapäevasest väiksem, umbes liiter. Kehaehitus oli jässakas, jäsemed pikad, kõndis teistmoodi kui tänapäeva inimesed. Ta valmistas lihtsaid kivist tööriistu, kuid tuletegemise oskus nähtavasti puudus. Põhilised leiud on Hispaaniast, mille temperatuur oli tollal paari kraadi võrra kõrgem tänapäevasest. Luuleidudest suurem osa näitab kannibalismi ja selle kohta on terve peatükk: on oletatud, et nad sõid ainult vaenlasi või ainult niigi surnud inimesi. Arvatavasti oli noortel pioneeridel juba pikk lapsepõlv nagu tänapäeva lastel.

https://en.wikipedia.org/wiki/Homo_antecessor

KUU ULMEFILM: "Waverley Place'i võlurid" (12. november)

"Waverley Place'i võlurid" on Disney toodetud komöödiasari teismelistele, mis esilinastus 2007–2012. Valmis 4 hooaega 106 episoodiga. Peategelane on teismeline nõid Alex Russo, keda mängib Selena Gomez – niimoodi tema popstaarikarjäär algaski. Alexi vennad Justin ja Max on samuti nõiad. On teada, et kunagi peavad nad omavahel võitlema ning võitja saab võluvõimed endale päriseks ja kaotajad jäävad neist ilma, nii et isa püüab kõiki oma lapsi õpetada nii, et nad ka võluvõimeteta hakkama saaksid. Võrdlemisi sarnane sari oli "Hannah Montana" Miley Cyrusega, kus tüdruk oli oma tuttavate eest salaja popstaar, aga siin siis ollakse teiste eest salaja nõid. Sarjale järgnevas filmis hakkab Alex käima poisiga, kes on libahunt. Kriitika oli kiitev, auhindu ja eriti nominatsioone tuli suurel hulgal.

https://en.wikipedia.org/wiki/Wizards_of_Waverly_Place

KUU PROMINENT: Roberta Williams (14. november)

Roberta Williams (sündinud 1953, neiupõlvenimi Heuer) oli ameerika videomängudisainer. Juba lapsena oli ta elava fantaasiaga ning armastas voodis lebades imelikke seiklusi välja mõelda. Ta abiellus Ken Williamsiga kohe, kui Ken oli 18 aastat vanaks saanud – Roberta oli aasta vanem. Ken töötas programmeerija ja arvutikonsultandina. Roberta armastas mängida tollaseid tekstipõhiseid arvutimänge, näiteks "Kolossaalset koopaseiklust", mida alles tänavu tutvustasin, ja tahtis ka ise midagi sellist kirjutada. Nende esimene mäng oli õudusseiklus "Mystery House" (1980), mis sisaldas isegi ASCII graafikas tehtud pilte. Mängu müüdi posti teel 80 000 eksemplari, see oli omas ajas üks enim müüdud mänge. Samal aastal järgnes "Wizard and the Princess" (müüdi 60 000 eksemplari). Nii see läks: kuni 1998. aastani 22 mängu, neist 9 kuulusid sarja "King's Quest". Veel mainin õudusmängu "Phantasmagoria" (1995), mida Williams oli plaaninud pikka aega, kuid pidi ootama, kuni arvutid tema plaani esitada suudavad. Mängu käsikiri oli 550 lehekülge, 4 korda pikem kui keskmisel Hollywoodi filmil.

https://en.wikipedia.org/wiki/Roberta_Williams

KUU MUUSIKA: "E.T." (15. november, 40. aastapäev)

Loodan, et olete näinud 1982. aasta ulmefilmi "E.T." Samal sügisel ilmus firmalt MCA Records samanimeline album: Quincy Jonesi produtseeritud audioraamat koos filmimuusikaga ja teksti luges sisse Michael Jackson. Album kestab peaaegu 40 minutit. Jacksoni produktsioonifirma Epic Records seadis MCA-le kaks tingimust: "E.T." ei tohi ilmuda enne Jacksoni albumit "Thriller" ja laulu "Someone in the Dark" ei tohi singlina välja anda. MCA rikkus mõlemat tingimust ("E.T." ilmus 15. novembril, "Thriller" 29. novembril). Epic Records kaebas MCA kohtusse ja album korjati müügilt kähku ära. Jacksonile endale meeldisid nii film kui album väga ja ta pidas E.T.-d iseendaga sarnaseks: mõlemad armastasid lapsi ja olid Maal nagu võõral planeedil. Nagu filmi, nii ka albumi kriitika oli väga kiitev ja Jackson võitis "Grammy" parima lastealbumi kategoorias. Sel aastal sai Jackson pretsedenditust 12 nominatsioonist 8 "Grammyt", enamiku "Thrilleri" eest, ent just "E.T." üle oli ta kõige uhkem.

https://en.wikipedia.org/wiki/E.T._the_Extra-Terrestrial_(album)

KUU KOSMOS: Ceres (20. november)

XIX sajandi esimesel päeval, 1. jaanuaril 1801 avastas Palermo Akadeemia astronoom Giuseppe Piazzi Marsi ja Jupiteri vahelt uue taevakeha, millele pani Sitsiilia valitseja, Mõlema Sitsiilia kuninga Ferdinando I ja vanarooma põllumajandusjumalanna järgi nime Ceres Ferdinandea. Teistele riikidele ei läinud Ferdinando korda ja tema nimi jäeti varsti ära. Juba 1802 avastati järgmine asteroid Pallas ja Uraani avastaja William Herschel leiutas termini "asteroid". 1803 avastati keemiline element tseerium, mis sai Cerese järgi nime. 2006 liigitati osa Päikesesüsteemi kehi väikeplaneetideks ja Ceres ainsa asteroidina sealhulgas. Ceres on suurim asteroid ja hõlmab umbes 40% asteroidide kogumassist. Kõik väikeplaneedid on Kuust väiksemad, Ceres 4 korda, massivahe on koguni 78-kordne. Gravitatsioon on kolmekümne viiendik maisest, paokiirus pool kilomeetrit sekundis. Ceresel on rohkem vett kui ükskõik millisel taevakehal peale Maa, aga see on tema sisemuses, nii et elada saaks asteroidi sees.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ceres_(dwarf_planet)

TEINE VÄLJASURNUD ELUKAS: fosfatodrako (24. november)

Fosfatodrako on tiibsisalike perekond, kes elas tänapäeva Maroko maa-alal hiliskriidis. Esimene liik avastati aastal 2000 fosfaadimaardlast ja sellest nimi tulebki. Kirjeldatud on üksainus liik. Ta oli keskmise suurusega tiibsisalik tiibade siruulatusega 4–5 meetrit. Nagu teisedki tiibsisalikud, oli ta kaetud karvasarnaste udemetega. Kõige huvitavam oli eluviisi ja liikumise peatükk. Jõutakse järeldusele, et ta oli suureltjaolt maismaaeluline, kõndis nagu kured või maasarvikud, ainult neljal jäsemel. Lendas tiibu lehvitades nagu haned-luiged, kiiresti ja kaugele. Kuigi tiibsisalike liigiline mitmekesisus vähenes juba enne kriidiajastu lõppu, pani lõpliku põntsu sellele loomarühmale siiski hiidmeteoriit ja fosfatodrako on üks viimastest teadaolevatest tiibsisalikest. Ta pidas kauem vastu sellepärast, et ei olnud spetsialiseerunud toitumisega, vaid õgis umbes kõike, mida kätte sai, nagu kured tänapäeval.

https://en.wikipedia.org/wiki/Phosphatodraco

KUU POSTER: "Ariadne" (16. november)

"Ariadne" on Jules Massenet' viievaatuseline ooper 1906. aastast, väidetavalt kõige vagnerlikum Massenet' ooperitest. Ariadne oli Kreeta kuninga Minose tütar. Tema poolvend oli härja peaga inimsööja koletis Minotauros, kelle tarbeks isa ehitas labürindi. Ateena kuningas Theseus tuli Minotaurost tapma ja Ariadne andis talle lõngakera, mida lahti kerides Theseus ei eksinud ära, vaid leidis ja tappis Minotaurose. Kuid naiseks võttis ta hoopis Ariadne õe Phaidra. Adonise skulptuur kukkus Phaidrale otsa ja ta hukkus. Siis reisis Ariadne allmaailma ja palus sealselt valitsejannalt Persephonelt oma õde tagasi. Kingitud roosid pehmendasid Persephone südant ja ta andis Phaidrale uue elu. Ariadne sundis Theseust uuesti tema ja õe vahel valima ning Theseus valis uuesti Phaidra. Ooper lõpeb pettunud Ariadne surmaga. 1909 kirjutas Massenet järgmise ooperi "Bacchos", milles Ariadne sureb teist korda. Nähtavasti oli see neil perekonnas – Phaidra sai ju samuti kaks korda surra.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Albert_Pierre-Ren%C3%A9_Maignan_-_Jules_Massenet_-_Ariane.jpg

ESIMENE LOEND: Jaapani iga-aastane parima uue manga auhind (4. november)

https://en.wikipedia.org/wiki/Manga_Taish%C5%8D

TEINE LOEND: filmi "Titanic" auhindade loend (14. november, umbes 25. aastapäev)

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_accolades_received_by_Titanic

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU LOOMAPILT: varakriidist pärit tiibsisaliku fossiil (8. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sinopterus_dongi_NMNS.jpg

KUU KUNSTIPILT: 26 m kõrgune skulptuur "Kükitav mees" Hollandis (10. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Exposure_(%27De_hurkende_man%27)_Lelystad._07-03-2022._(d.j.b)_01.jpg

KUU SÜRREALISMIPILT (16. november)

Kõik olete seda näinud. Või vähemalt peaksite olema näinud. Parem kui korduvalt. See on härmatis okastraadil.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:D%C3%BClmen,_Hausd%C3%BClmen,_Zaun_einer_Wiese_--_2021_--_5100-4.jpg

KUU ARHITEKTUURIPILT: pardikujuline pagood Birmas (19. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:20160803_-_Meiktila,_Myanmar_-_Phaung_Daw_U_Pagoda_-_7321.jpg

KUU KOSMOSEPILT: täiskuu Maa atmosfääri piiriga (22. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Full_moon_partially_obscured_by_atmosphere.jpg

ESIMENE VANAFILM: "Don Juan" (3. november, 112 minutit)

112 minuti pikkune 1926. aasta ameerika seiklusfilm John Barrymore'iga peaosas. Vikipeedia sõnul on film inspireeritud lord Byroni samanimelisest poeemist, aga mina küll sarnasusi ei leidnud peale peategelase nime. Byroni tegelane seikleb Türgis ja Venemaal ning tal on inglasest sõber, selle filmi tegevus toimub Borgiate õukonnas ja sõpra don Juanil pole. Sedasorti filmides mängib peaosa harilikult Douglas Fairbanks ja ma olin pettunud: Barrymore jääb Fairbanksile selgelt alla. Kuid hüpoteetiliste 1926. aasta "Oscarite" valimisel tuleks siia kolm nominatsiooni: režissöör Alan Crosland, stsenarist Bess Meredyth ja Willard Louis meeskõrvalosatäitja kategoorias Don Juani teenrina. Kurvastuseks suri Louis kopsupõletikku kaks nädalat enne "Don Juani" esilinastust. Nagu arvata võib, on filmis palju kauneid näitlejatare ja kuulsusi jätkub nende seas episoodilistessegi rollidesse. Filmi eelarve oli pool miljonit dollarit, tagasi tuli 3 korda rohkem. Võib-olla just filmi edu tekitaski paljudele seal mänginud näitlejataritele karjääri?

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Don_Juan_(1926).webm

TEINE VANAFILM: "Kiirpulm" (6. november, 9 minutit)

Harold Lloydi 9-minutiline ajuvaba komöödia 1918. aastast. Bebe Daniels on sihuke kaunitar, kelle juurde tekib kosilaste rivi. Üks neist on Harold, keda nimetatakse kõige vaesemaks, ehkki ta tuleb kosja autoga, mis 1918 oli kindel rikkuse tunnus. Üks kosilastest on kääbus ja selle üle saab muidugi palju nalja teha. Harold annab mitmele kosilasele kroketivasaraga vastu pead, aga neid jääb alles veel küll. Isa valib neist välja kõige rikkama – sellise, keda Bebe nimetab rahakotiga neandertallaseks. Kui isa taipab, et Bebe ei salli talle väljavalitut, plaanib ta tütre röövida ja ta vägisi naita. Tütar saab asjast teada ja käsib ülemteenril enda riided selga ajada. Isa ja neandertallane röövivad ülemteenri, arvates, et see on Bebe, ja kirikuõpetaja paneb nad paari – arvatavasti on see esimene samasooliste abielu filmikunsti ajaloos. Kas see abielu ka kehtivaks loetakse, selle kohta film vastust ei anna, aga ülemteener on asja üle rõõmus.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Gasoline_Wedding_(1918).webm

ESIMENE KOSMOSEVIDEO: Double Asteroid Redirection Test (7. november, 3 minutit)

Double Asteroid Redirection Test oli NASA missioon proovimiseks, kuidas töötab kaitse meid ründavate asteroidide vastu. Eesmärk oli kosmosesõiduk (muidugi mehitamata!) vastu asteroidi lennutada ja vaadata, mis juhtub. Sõiduk lennutati välja 24. novembril 2021 ja plahvatus käis 26. septembril 2022. Sihtmärgiks võeti kaaslasega asteroid kui potsentsiaalselt ebastabiilne süsteem ja rünnati selle kaaslast kui eriti ebastabiilset osa. Sihiti kaaslases olevat lõhet: äkki õnnestub kaaslane lõhki käristada? Peamise asteroidi Didymose läbimõõt on 780 m ja selle kaaslase Dimorphose läbimõõt 160 m. Kaaslane tiirleb asteroidist kõigest kilomeetri kaugusel. Nende orbiit polnud Maa-lähedane ja tõenäosus, et midagi untsu läheb, oli pisike. Tulemusena vähenes Dimorphose tiirlemisperiood 12 tunnilt 11½ tunnini. Asteroidi ja kaaslase süsteem jäi terveks ja kaaslane ise samuti. Pole inimesed veel väga võimsad.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:DART_AnimatedSequence-2020_from_launch_to_impact_along_with_separation_of_LICIACube.webm

KOLMAS VANAFILM: "Zorro poeg härra Q" (9. november, 109 minutit)

1925. aasta ameerika 109-minutiline seiklusfilm, järg filmile "Zorro märk". Douglas Fairbanks esineb topeltrollis isana (Zorro ehk Diego de la Vega) ja pojana (Cesar de la Vega). Üllatavalt sarnane film eespool nimetatud "Don Juanile", aga palju parema meespeaosalisega. Cesar õpib Hispaanias ülikoolis. Ta on üliosav piitsakäsitseja ja räägib alailma, et õppis seda kunsti oma isalt. Kuninganna Isabella kutsub ta oma õukonda, kuhu saabub Austria ertshertsog Paul – teda mängib rootslane Werner Ölund, kes sisuliselt samas rollis oli ka "Don Juanis". Naispeaosaline Mary Astor on samuti mõlemas filmis sama. Tema teine kosilane Sebastian (teda mängib Donald Crisp, ühtlasi režissöör) tapab Pauli ära ja lavastab Cesari süüdi. Härra Fabrique avastab pettuse ega anna Sebastiani üles, vaid hakkab talt välja pressima. Cesar peab põgenema ja esinema härra Q nime all. Alles siis, kui isa talle Ameerikast appi sõidab, suudavad nad pahalased paljastada.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Don_Q_Son_of_Zorro.webm

NELJAS VANAFILM: "Väike Punamütsike" (12. november, 6 minutit)

Maailma esimene animafilm Punamütsikesest ja selle valmistas Disney 1922. aastal osana Naerugrammide seeriast. Näitlejatega filmi olid varem teinud prantslased (Méliès, 1901, 8 minutit) ja tšehhid (1920, 46 minutit). Siin debüteerib kass Julius, kellest sai Disney esimene nimega korduvtegelane (kokku 57 filmis 1922–27). Üllatuslikult algab film Juliuse piinarikka surma üksikasjaliku näitamisega. Seejärel saadab ema Punamütsikese vanaema juurde, keda aga pole kodus, sest on läinud linna kinno. Tee peal kohtub Punamütsike hundiga, kes kannab torukübarat ja sõidab autoga. Kuna Punamütsike liigub koerarakendiga, siis jõuab autot juhtiv hunt vanaema koju varem. Mis vanaema kodus toimub, see jääb teadmata peale selle, et Punamütsike karjub appi. Koer kutsubki lenduri, kes tõmbab maja kummuli. Seejärel hakkavad Punamütsike ja lendur lendavas lennukis armastusega tegelema, aga lennukit ei juhi keegi ja film lõpeb õigel ajal, enne kui lennuk puruks kukub.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Little_Red_Riding_Hood_(1922).webm

TEINE KOSMOSEVIDEO: Hubble'i teleskoobi tehtud pildi sisse suumimine (20. november, 1 minut)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hubblecast_03.webm

VIIES VANAFILM: "Kellassepp Onésime" (23. november, 8 minutit)

1912. aasta prantsuse ulmekomöödia kestusega 8 minutit. Onu pärandab kellassepale varanduse, aga peab teda lollakaks ja lubab päranduse kätte anda alles 20 aasta pärast – ehk on Onésime selle aja jooksul targemaks saanud. Kuid Onésime paneb linna keskse kella kiiremini käima, ülejäänud linna kellad sünkroniseeruvad keskse kellaga ja nii hakkavad kõik linna kellad kiiremini tööle. Sedasi kiirendab Onésime aja kulgu. Filmi ülejäänud sisu on mitmesuguste sündmuste ja protsesside kiirendusega näitamine. Lõpuks on 20 aastat möödas ja Onésime saab päranduse kätte. Tiitrid on inglise keeles.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Onesime_Horloger_(1912).webm

KUUES VANAFILM: "Sepp" (25. november, 22 minutit)

1922. aasta Buster Keatoni komöödia kestusega 22 minutit. Buster on selles filmis sepasell. Šerif tahab sepa kongi viia, aga ei saa sellega isegi viiekesi hakkama ja vajab Busteri abi. Nüüd jääb Buster sepikojas vastutajaks. Tema juurde tuuakse üks hobune rautamiseks ja teine sadula vahetamiseks, siis tuuakse kaks autot parandada ja Buster, nagu arvata, keerab kõik untsu. Näiteks püüab ta autot tõsta mitte tungraua, vaid õhupalliga. Aga see oli tore, et ta näitas hobusele kabjaraudu ja laskis tal kõige meeldivama valida. Filmi lõpp tundus mulle täiesti sobimatuna. Sellepärast ei imestanud ma, kui vikipeediast lugesin, et 2013 avastati Argentiinast filmi teistsuguse lõpuga versioon: mõni kuu hiljem oli Buster uue lõpu filminud. Mina teinuks sedasama (ma küll ei tea, milline uus lõpp on, aga praegune ei kõlba). Ja siis ilmus välja veel kolmaski versioon kahest eelmisest puuduvate stseenidega.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Blacksmith_(1922).webm

SEITSMES VANAFILM: "Ükskord mesinädalatel" (28. november, 14 minutit)

Ameerika 1956. aasta veerandtunnine muusikaline ulmefilm. Peategelased Jeff ja Mary tahavad sõita pulmareisile, kuid ei saa, sest Jeff töötab heliloojana ja peab muusikali jaoks laule looma. Inglite konverents saadab abielupaari kaitseingli maa peale aitama Jeffil laule kirjutada. Niisuguse kirjelduse põhjal on raske uskuda, et selle filmi tootis Bell oma telefonide reklaamiks. Tegelased räägivad alailma nii laua-, seinal rippuvate kui mobiiltelefonidega (aastal 1956!), unistavad telefonidest ja isegi peainglil on oma pilve peal lauatelefon. Peainglit mänginud Russell Hicks suri juba järgmisel aastal, Maryt mänginud Virginia Gibson alles 2013. Pärast seda, kui B-kategooria ulmefilmide kommenteerimisele pühendunud telesari "Mystery Science Theater 3000" selle filmi 1995 unustusest leidis ja üles korjas, muutus film tagantjärele mõõdukalt populaarseks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Once_Upon_a_Honeymoon_(1956).webm

4. novembril oli 1912. aasta 48 minuti pikkune prantsuse film "Zigomar Nick Carteri vastu", kus Zigomar oli mafiooso ja Nick Carter oli prantslaste vaste Sherlock Holmesile. Vaatasin läbi, aga enam absoluutselt ei mäleta, mis seal juhtus. Tiitrid on hollandi keeles.

8. novembril oli 1926. aasta 2½-tunnine tummdraama "Currito de la Cruz", mida ma ei lingi, sest härjavõitlejate maailm pole Eestis aktuaalne. Ma ei suutnud seda läbigi vaadata. Tiitrid on hispaania keeles ka.

13. novembril oli Erich von Stroheimi 1923. aasta ligi kahetunnine melodraama "Karussell", mille tegevus toimus von Stroheimi kodumaal Austrias maailmasõja ajal. Kõlbas isegi vaadata, ehkki romantilised draamad mulle üldiselt ei meeldi. See, et aadlik loobub oma tiitlist ja kosib varanduseta kena neiu, ei ole lõppkokkuvõttes usutav. Näitlejaskond on tugev.

26. novembril oli 1936. aasta pooletunnine dokumentaalfilm "Kuldsed käed" Chevrolet' autotehasest. Kunstiline väärtus seisneb selles, et põhiliselt näidatakse töölisi ja eriti nende käsi, aga seda, kuidas autosid toodetakse, siit õieti teada ei saa.

Ja prantslased lugesid sisse Voltaire'i teose "Candide".

Repliik: Tõnise soov uueks aastaks (Tõnis Hallaste)

Selle kuu juttude keskmine tase on minu meelest päris hea. See pani mind lausa mõtlema seepeale, et praegu on vist mingi hea ja edasiviiv energia ulmikkonnas ja korralikult kirjutavaid ja sõnaosavaid inimesi on kas juurde tulemas või on nad julgemaks läinud oma avaldamise suhtes. Vanemad saavad küpsemaks ja stabiilsemaks. Ent mingi üllatusega märkan endas tunnet, et sellest ei piisa. Mitme kohta ütleks, et normaalne või hea või tubli, aga ma tahaks saada öelda, et selle autori tulek või hetkesaavutus on sündmus. Mida tähendab aga ulmekirjanduslik sündmus?

Reaktorit iseloomustab õhinapõhisus, tegutsemine kõige kiuste. Edasiviiv produktiivsus, mida on vastandatud tarduma sundivale perfektsionismile. Vana katse, et ühel (vist fotograafiaalasel) kursusel olid õpilased jagatud kaheks grupiks – kvantiteedipõhise hindamisega ja kvaliteedipõhisega. Esimesed pidid semestri jooksul tegema ühe suurepärase, teised pidid iga natukese aja tagant saatma uue pildi. Semestri lõpuks olid kõik parimad pildid kvantiteedipõhisest grupist, sest neil oli eksperimenteerimisruum, neil oli pidev tagasiside ja neil oli teostamisharjumus ja nii edasi. See võiks ju olla Reaktori moto – kui seda annaks kuidagi sõnastada nii, et see kõlaks ka motiveerivalt. Tähendab, „Reaktor - kvantiteet, mitte kvaliteet!” ei ole see loosung, mille poole ma tahan tüürida… Pigemini, et läbi kvantiteedi vältimatu kvaliteedini. Või vältimatute kvaliteedikildudeni. Suurepäraste hetkedeni.

Praegu oli üsna hea jutukuu. Järgmine võib olla kesine. Kuud pole vennad. Mingi keskmine tase on pigem jäänud üsna positiivse peale püsima. Kuid tahakski ehk järgmiseks aastaks seda, et korraliku sooritamise, oma käsitöömeisterlikkuse lihvimise ja Reaktori üldise taseme kergitamise asemel püütaks seista silmitsi küsimusega:

milline on järgmine Sündmus eesti ulmes?

Ulme lühijuttude võistlus (Veiko Belials)

Järgmine aasta toimub taas Eesti Ulmeühingu ja kirjastus Fantaasia koostöös ulmejutuvõistlus.

Tööde esitamise tähtaeg: 31. märts 2023. Tulemused selguvad festivali Prima Vista raames 2023. mai alguses. Auhinnad panevad välja Eesti Ulmeühing, kirjastus Fantaasia ja Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapital. Parimad tööd avaldatakse kirjastuse Fantaasia poolt.

ULMEJUTT

* Jutu pikkus ei ületa 14999 sõna.

* Jutt on esitatud eesti keeles.

* Jutt on sisult ulmeline: žanriks fantaasia, õudus, teaduslik fantastika, alternatiivajalugu.

* Tegemist on originaalteosega, mida pole varem avaldatud (ka mitte veebis) ega ole avaldamiseks esitatud ühelegi kirjastajale.

* Plagiaat on keelatud. Autoriõigustega kaitstud materjali kasutamisõiguse eest vastutab autor.

OSAVÕTT JA TÖÖDE ESITAMINE

* Tööde esitamise tähtaeg on 31. märts 2023.

* Võistlustöö tuleb esitada e-kirja manusena aadressil: jutuvoistlus.ulme@gmail.com.

* Sobivad formaadid on .txt (Text Only), .rtf (Rich Text Format), .doc või .docx (Microsoft Office Word), .odt (OpenDocument).

* E-mailiga esitatud võistlustöö, mille fail on viirustega nakatunud, rikutud või ebasobivas formaadis, jääb võistlusest kõrvale.

* Jutt on loetavalt vormistatud leheküljele suuruses A4, fondis Times New Roman, suurus 12, reavahe 1,5; servad standardsuuruses.

* Käsikirjalisi, masinkirjas või väljaprinditud jutte ei hinnata.

* E-kirjale peab olema lisatud kaks manust. Ühes manuses on jutt koos pealkirjaga (ilma autori nimeta) ning teises manuses on jutu pealkiri, autori kodanikunimi ning kontaktandmed (aadress, telefon, e-post).

Failide nimed peavad selgelt viitama, millises failis on võistlustöö ning millises kontaktandmed. Võistlustöö faili nimi peab olema sama, mis võistleva jutu pealkiri.

* Jutuvõistluse hindamine on anonüümne. Žüriil puudub juurdepääs autorite andmetele, neile edastatakse vaid fail võistleva jutuga.

* Žürii liikmed, korraldava meeskonna liikmed ja nende perekonnaliikmed ei saa jutuvõistlusel autorina osaleda.

* Osavõtu tingimustele mitte vastavad tööd on žüriil õigus kõrvale jätta.

* Töö võistlusele esitamisega võtab autor vastutuse selle eest, et töö vastab võistluse tingimustele nii sisuliselt kui vormistuse poolest. Puuduste avastamise korral (nt varem avaldatud töö) on korraldajatel õigus osavõtja tulemus tühistada ning väljastatud auhind tagasi nõuda.

ŽÜRII

* Žüriisse kuuluvad Häli Kivisild, Eva Luts, Andri Riid, Laura Loolaid ja Tõnis Hallaste.

* Žüriil puudub otsene ligipääs võistlusele laekuvatele töödele, need toimetab nendeni võistluse koordineerija Iris Jeletski.

* Žürii liikmed hindavad jutte iseseisvalt ning anonüümselt. Jutuvõistluse korraldajad vastutavad selle eest, et autorid jäävad saladuseks kuni võitjate väljakuulutamiseni.

* Vajadusel jagab žürii hinnatavad tööd mitmesse kategooriasse. Žüriil on õigus jätta mingis kategoorias auhind välja andmata ja anda välja eriauhind mõnes kategoorias.

AUTASUSTAMINE

* Võistluse auhinnafond on 1250 eurot.

* Jutuvõistluse võitjad kuulutatakse välja mais 2023 festivali Prima Vista raames Tartus.

* Autasustamisest teavitatakse avalikkust korraldajate kodulehe ning muude kanalite kaudu.

* Parimate lugude avaldamise eesõigus on kirjastusel Fantaasia. Kirjastus Fantaasia võib loobuda sellest eesõigusest kokkuleppel autoriga.

Täpsem info: e-mail eva.luts111@gmail.com

Arvustus - Cabinet of Curiosities (Riho Välk)

Pulli Villem, ehk Guillermo del Toro ei ole jalgratast leiutanud. Lühifilmi-antoloogiad on viimasel ajal olnud üsna populaarsed, Netflixi maailmas vääriks kindlasti äramärkimist “Black Mirror” ning “Love, Death & Robots”. Nagu ka trükitud antoloogiatel on suurimaks tugevuseks ja korraga nõrkuseks, et midagi leiab igale maitsele ning mis ühe jaoks hele saast, on teise jaoks puhas kuld. Seega on alati mõttekam lahata neid eraldi lühifilmidena. Let’s begin de gozaimasu!

Lot 36.

Tige valge mees sõidab kastiautoga ja tegeleb täiesti legaalse äriga, nimelt müüakse USAs pikalt tühjalt seisnud miniladusid enampakkumiste käigus. Vahel võidad, vahel kaotad. Meie veteran Nick aga otsustab oma tegelasele vürtsi anda lihtsalt jobu olemisega - kui tema poole pöördub mehhiklanna, kelle minilao ta hiljuti ära ostnud, otsustab Nick perepiltide tagastamise asemel ülbe tõbras olla. Karmavõlaga on alustatud. Küll aga laekub üsna varsti kohale ka õudusosa, ehk siis Nick leiab järgmisest minilaost seansilaua ning kolm deemonlikku köidet. Rahaahnusest kannustatult jõutakse üsna kiiresti kolliõuduseni, mis on üsna hästi tehtud. Lõpplahendusele pannakse väike detail juurde nagu kirss tordile. Lihtne ja aus 8/10.

Graveyard Rats.

Baas ütleb: eesti keeles: “Kalmisturotid”

“Liivimaa Kroonika” 1992; nr. 34 (27. august) - nr. 35 (3. September.) Ning Laur Salundi andis 1998. sellele jutule viis tärni.

Victoria ajastu. Isegi kui ei ole, sest paar korda oni ka algelisi veoautosid näha. Selle eest on aga mantlid, põskhabemed ja uurid, ehk atmosfäär on paari tõmbega loodud. Meie peategelaseks on hauarüüstaja, kes on arvestatava summa raha võlgu, ehk ta pole selles ametis päris suurest töörõõmust. Küll aga on viimasel ajal olnud häda rottidega - need jultunud elukad on hakanud kirstusid tühjendama värskest lihast, ning selle käigus kaasa lohistanud ka kõik läikiva.

Kui esimene pool on klassikaline sinistes toonides ja üdini niiske mantlidraama, siis teine pool on üsna ebamugav ja klaustrofoobiline koopaõudus. Ja taas, lõpuvint on äge. 7/10.

The Autopsy

Maniakk korraldab kaevanduses plahvatuse ja mitu meest saab segastel asjaoludel surma. Ilmselgelt ei ole kohalikul seadusesilmal pädevust sellise mõistatuse lahendamiseks, ning kutsub appi oma vana sõbra ja patoloogi, et too saaks laipasid uurida. Järgneb müsteeriumi lahendamine, millest ei saa siin arvustuses midagi mainida, sest need käigud on ausalt üsna ootamatud. Ja mis veel ootamatum - uskumatult ägedad. Kui sellist tüüpi jutud huvi pakuvad, sütitatakse vaatajas huvi kiirelt ja osavalt, siis punutakse maailma ning siis kui oled otsustanud, et kurat, päris põnev värk on, lükatakse järgmine käik sisse ja läheb veel ägedmaks. Lõpp on aga kogu oma õuduses suurepärane. 10/10.

Siinkohal võtsin telefoni kätte ja läksin uurima, et mis siis Cabinet of Curiosities hinne IMDB-s ka on. 8,-midagi kindlasti. Ja kuidas on see minust suutnud täiesti märkamatult mööda minna? IMDB ütleb 7,1. Mida?

The Outside.

Algab paljulubavalt - meil on hall hiireke kanakarja keskel. Sellel ajal kui mimmud räägivad oma meeste peenisepikkust, kes kellega keda pettis ja mis kreem on parajasti kõige parem kortsude vastu, nohistab tema vaikselt tööd teha. Piinlikkuse karneval saab uue hoo sisse, kui üks mimmudest kutsub solidaarsusest meie halli hiirekese oma mõisasse sünnipäevapeole ning peategelane laseb kingituseks pardi ja teeb sellest topise. Sest talle meeldivad topised.

Okei, me oleme näinud, kuidas eided end iga päev purgitäie kreemiga kokku mäkerdavad ja meie hiireke ei ole nii ilus ja teeb topiseid. 2+2 on 4 ning vesi on märg, lühifilmi lõpuks kannab hiireke vähemalt ühe mimmu nahka, tõstke nüüd jalg piduripedaalilt ja hakkame sinnapoole liikuma.

Ei.

Vaataja kurgust topitakse alla kümnete minutite kaupa eideklatši, mis on jubedam kui ükski Lovecrafti kirjeldamatu igavikuline õudus. Hiireke pöörab ära, hakkab end ka kreemitama, kuni ta keldris on kreemiuputus, millest moodustub seksikas kreemihumanoid. Tibi ronib kreemivanni, tapab oma pedofiilivälimusega politseinikust mehe ning lõpplahenduseks on, et hiirekesest on saanud mimmu, kes kõnnib lühikeses seelikus ja tikk-kontsadel kontorisse, et hakata eideklatši jahvatama.

Kogu sarja kõige õudsam episood. Mitte õuduse, vaid vaatamiskogemuse poolest. Kõik asjassepuutuvad peaksid vabanduskirja kirjutama. 1/10.

Pickman’s Model.

Baasis olemas, Ilmunud 2017 kogumikus “Cthulhu kutse”, Baasi hinne 4,3.

Kõige klassikalisem Lovecraft. Üks kunstnik maalib õudusttekitavaid maale ja teisel kunstnikul on hirmus. Vürtsiks on juures kostüümi- ja arhitektuuriatmosfääri. Aeglane ja naha vahele pugev, kui kahjuks mitte midagi erilist. Boonuspunkt iidsete manamise eest. 6/10.

Dreams in the Witch House.

“Ulmad nõiamajas”, kogumikus “Pimeduses sosistaja” aastast 1996. Baasi hinne aus 4,7 ning seda väärt!

Ei ole olemas sellist inimest nagu Rupert Gint, ta on igaveseks Ronald Weasley (hääldada Snape’i stiilis). Eriti kui tal on ka siin inimnäoga rott. Aga siinkohal pole see tähtis. Antoloogia teine Lovecrafti lugu on palju tugevam, mida ilmestab ka Baasi hinne. Walter on oma kaksikõe surma juures, ning näeb, kuidas hingede mets avaneb, ning ta õe hing sinna sisse lohistatakse. Aastaid otsib ta teed sinna, käib meediumite, posijate ja soolapuhujate juures, kuni on jõudmas paratamatu lõpptulemuseni - tema kinnisidee on teiste jaoks oma võlu kaotanud ning kõik ressursid ja ideed on ammendatud. Selles meeleheites leiab ta aga võtme, kuid muidugi ei kuula teda siis enam keegi. Eelmise loo aeglase õõva asemel on see palju põnevam ja vaheldusrikkam. On rohkem põnevaid detaile, asukohti ja üldse abimaterjale, mis muudavad loo terviklikumaks. 8/10.

The Viewing

Ekstsentriline ülirikkur kutsub oma koomiksipahalase koopasse muusiku, füüsiku, kirjaniku ja psüühiku, lubades neile, et see õhtu viib nad oma valdkonnas uuele tasemele. Järjest tuuakse lauale ülikallist viskit, jointe ja kokaiini, kõige degusteerimise juurde käib kirjeldus, siis tarbimisprotsess ning kulmineerub arvamuste vahetamisega. See on piisavalt andekalt kirjutatud, et see ei kisu isegi igavaks, küll aga tuleb arvestada, et lõputiitriteta on see episood 54 minuti pikkune ning hedonism kestab sellest 40 minutit. Lõpus tuleb korraks koll ja teeb mörr. 5/10

The Murmuring.

Kuidas suudavad linnuparved moodustada röövlindude eest põgenemisel keerukaid mustreid ilma omavahel kokku põrkamata? Kas lindude vahel on telepaatia? Seda asuvad uurima ornitoloogidest abielupaar, kes olles valmistunud kolkas telgis elama, majutatakse hoopis mahajäänud häärberisse. Jah, seal kummitab. Aga nagu ühele õigele õudusloole kohustuslik, siis kummitab ainult ühele tegelasele, kes hakkab selle peale sogama ja hämama, ning teine osapool on nüri tümikas, kes ei saa millestki aru. Aegamööda koorub lahti, et nohikupaaril on omad sünged probleemid, mille nad on matnud nii enda kui teiste eest sügavale-sügavale.

Ma ei kannata n-ö kodust õudust. Jubedusi, mis võivad minu endaga juhtuda minu enda kodus. Andke mulle lõbusaid kondikuid ja alieene, aga mitte, et minu voodi all on uppunud lapse vaim. Seda aga see antoloogia viimane episood pakub - aeglast ning ebamugavat õudust. Veelgi veidram on aga, et filmi lõpus tahaks Guillermole anda Cannes’e oksakese. Kogu film on tegelikult õuduseloori taha peidetud skandinaavialiku õhustiku ja värvitoonidega suhete parandamise jutt. Žanrivahetus tuli mulle ootamatult, aga veidral kombel isegi mitte ebameeldivalt. 7/10.

Kokkuvõte: Ma ütleks, et selle antoloogia kirstunaelaks on The Outside. Kindlasti leidub naisi ja metroseksuaale, keda köidavad kreemid ning eideklatš väikestest peenistest. Veel hullem on aga selle paiknemine. Vahetult enne seda oli kogu antoloogia parim film (IMDB nõustub, hindeks 7,9) ning kaks eelnevat on paremusjärjestuses siis 2. Ja 4. kohal, ning siis äkitselt, pangetäis külma kreemi krae vahele. Hinnete arv ise teeb selle koha peal selge jõnksu - esimesed kolm olid olnud head, kuid kreemiepisood oli nii kohutav, et tekitas minuski hirmu, et edasi tuleb ainult sodi. Eks paljud jätsidki selle koha pealt pooleli.

Pean nõustuma IMDB üldhindega - 7,1 on täpselt paras. “Vaata, aga jäta halvad episoodid vahele ning unusta peagi”. Del Toro ei suutnud leiutada uut Black Mirrorit.

Arvustus: Roger Zelazny silmnägu ja suu (Jüri Kallas)

Pidin hiljuti kokku panema ühe ulmesoovituse. Nimekirja, millest teised siis lugemist võiksid valida. Roger Zelazny jäi sellest nimekirjast välja. Mitte et ma teda oluliseks ei peaks, pean küll – lihtsalt, Zelazny on sedavõrd paljuloetud autor, et teda pole vaja eraldi soovitada. Arvuta, kuidas tahad, aga vägagi tõlgitud autor Eestis. Viis pluss viis romaani Amberi kroonikaid, seitse eripalgelist romaani. Üks jutukogu. Nüüd siis veel üks jutukogu.

Pean kogumikku „Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud ja teisi jutte“ Roger Zelazny parimaks jutukoguks. Mitte et teised halvad oleks, aga see on muarust kõige parem ja tasemelt ühtlasem. Selles kogumikus on koos see, mis tegi Zelaznyst Zelazny ja boonusena on siin näha ka arengut... ei, pigem saab näha, millisest materjalidest ja teemadest sulatus kokku enam kui oluline autor Roger Zelazny.

Debüteeris 1962. aastal. Kirjutas palju lühikesi ja ülilühikesi jutte ning täitis nendega USA ulmeajakirjad. Jutte oli nii palju, et tihti oli ajakirjas mehelt mitu juttu ja siis kasutas Roger Zelazny pseudonüüme, sest USAs on nii kombeks. Pseudonüümidest tuntuim oli Harrison Danmark, mis viitas tol ajal Taanis resideeruvale Harry Harrisonile. 1963. aastal ilmus pikem jutt „Koguja roos“, mis oli ajakirja kaanelugu, mida pandi korralikult tähele ja Zelaznyst hakati juba rääkima kui paljulubavast uuest autorist.

Ja autorile pandud lootused õigustasid end, sest kahe-kolme aasta pärast hakkas romaane tulema ja tulema. Jah, esimesed olid enamjaolt üsna lühikesed ja olid sageli ajakirjades ilmunud lühiromaanide pikemad variandid. Noorel autoril oli vist nii lihtsam, või siis tundus, et ajakirja ei mahtunud kogu lugu ära. Varased romaanid olid enamjaolt mütoloogiapõhised ja olid reeglina diibid ja tõsisemad kui need, mida eesti lugeja reeglina teab. Kas ka paremad kui hilisem nn kommerts? Ei tea. Isiklikult mina ei vastanda diiplust loetavusele, vähemasti Zelazny puhul. Pealegi, need romaanid olid tolleagse ulme muutumiste-suundumuste ehe manifestatsioon – oli ju Roger Zelazny briti uue laine n-ö USA osakonna üks mõjukamaid autoreid.

Umbes-täpselt kümnendi lõpuks muutus Zelazny loodu kommertslikumaks, selliseks intli ajaviiteks. Ei, see pole kriitika, pigem tunnustav hinnang, sest arukat ajaviidet on teha raskem, kui ajuvaba ajaviidet ja/või diipi ja kõrget kraami. Tänamatu on see tegevus samuti, sest on hulk lugejaid, kelle arvates teed sa seda ja teist valesti. Ei, Zelazny ei loobunud mütoloogilise materjali kasutamisest, ta lihtsalt ei pruukinud seda niivõrd pealetükkivalt, segas mütoloogiaid omavahel ja kõige muuga ning ajuti mõtles selle pinnalt suisa uut ja oma välja. Võiks öelda, et autor omandas enda hääle, kui see poleks nii solvav varasema loomingu suhtes. Loomingu, mis pole üldse halb ja mis paistis silma siis ja pole minetanud oma võlu ka tänapäeval. Ütleme, et Roger Zelazny muutus oma loomingus kindla(käelise)maks ja profimaks.

Kogumik „Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud ja teisi jutte“ on just tolle muutumisperioodi kajastus ja sellisena enam kui huvitav lugemine. Ei, ka ilma taustainfota on see hea valik. Seda enam, et raamatus pole ei autori kommentaare, ei pädevat saatesõna ja eks tekstid ole ka mittekronoloogilises järjekorras. Igaks juhuks ütlen, et kommentaaride ja järelsõna puudumine ja tekstide järjekord pole mingi viga. Ideaalis peaks iga tekst lugejale mõjuma ka niisama, ilma igasuguse eel- ja järelinfota. Lihtsalt mulle meeldiks rohkem, kui taolised lisandused oleksid. Samas, piisavalt aruka inimesena annan ma endale hästi aru, et enamikku lugejaid taoline materjal ei huvita.

Kogumik nimi- ja avalugu on üks selliseid, millele ma esimese hooga pihta ei saanud. Lugesin, sain aru, mida autor teinud on ja nautisin, aga ei saanud aru, et millest auhinnad ja muu kisa-kära. Samasuguseid tekste on kogumikus veel: „See Surelik mägi“, „Suured aeglased kuningad“ ja suuresti ka „See tormihetk“. Noh, et kindlasti pole need halvad lood, pigem vastupidi, ja ma suudan täitsa mõista, miks need lood võivad paljudele suisa ilmutuslikud olla. Kuid isiklikult minul need n-ö ei kolksata. Noh, et kui vaatan bibliograafiaid või kogumiku sisukorda, siis ma ühman äratundvalt, sest tekstid on meeles, aga suuresti on see ka kogu mu emotsioon. Lugesin nüüd eesti keeles üle ja ega mius suurt midagi ei muutunud.

Ja siis on kaks-kolm teksti, mis on mu jaoks kuradima olulised ja ehk mõneti Roger Zelazny näidistekstid: „Koguja roos“, „Tee detsembrisse“ ja „Armastus on imaginaararv“. Alustama peaks vast jutust „Tee detsembrisse“, mis oli tõenäoliselt mul esimene loetud Zelazny üldse. Esmatutvusega läks hästi – hea ulmeidee, pluss pingeline inimlik proobleem, mida kosmiline mõõtkava veel lohutumaks muudab. Lugesin, meeldis, jäi meelde, nii jutt, kui ka autori nimi. Aasta oli 1986 või 87. „Koguja roos“ – no mis ma siin ikka, mainiks vaid, et sõgedatel 90ndatel sattus see jutt mu kätte enam kui sageli. Kõikvõimalikud antoloogiad, ajakirjad ja Roger Zelazny autorikogud. Mainiks vaid, et ma olen seda juttu lugenud kümnekonnas tõlkes ja vähemasti neljas-viies keeles. „Armastus on imaginaararv“ on minu jaoks kui kogu Roger Zelazny loomingu võti, või siis hoopis teemade/käsitluste kokkuvõte. Diip, aga nii on! Ja kõigi kolme teksti kohta võiks ka öelda – inimnäoline ulmekirjanduse uus laine, saadagu aru, kuidas tahetakse/suudetakse.

Mis siis üle jäi? Peotäis väga lühikesi jutte, suisa laaste. Jah, ma tean, et nii mõnigi häälekas tegelane siinmaises fändomis ei pea laastu kirjanduseks, mõni ei anna üldse eluõigust lühiromaanist vähemmahukale tekstile. Kuid jah, et kui ulmelaastu lugeda, siis oleks Roger Zelazny üks esimesi valikuid. Eriti kui tahta lugeda mittehumoorikat ulmelaastu. Pole vist saladus, et Zelazny on üldse n-ö napi vormi autor, kel pole romaanitelliseid ja kelle teostes pole kohta tühjale lobale. Kõik vaid lõppeesmärgi nimel.

Kui „Jumalik hullus“ või „Lutsifer“ on mu jaoks pigem sellised noore kirjaniku meistritööd, et võtan midagi klassikalist ette ja püüan enda vaimus ära teha. Võttis, tegi ja hea sai kah. Kuid antud segmendi tippkraam on minu jaoks siiski: „Koletis ja neitsi“, „Mees, kes armastas faiolit“ ja „Deemonauto“, kui ma peaks nimetama vaid kolm. Kui esimene on pigem uhke anekdoot, siis kahe teise puhul kummardan lugejana hardas austuses, et kuidas mees ikka nii napi sõnade arvuga nii vägevalt suudab.

Eestlane lihtsab peab virisema. Nii minagi. Ütlesin eespool, et raamatul pole järelsõna, aga tegelikult ju on. Lihtsalt see järelsõna pähe pakutud tekst on alamõõduline. Olgu, annan sisemisele tsensorile jalaga ja ütlen otse: järelsõna on lahmiv ja rumal. Samas, vaatad autori nime ja ei üllatu. Ei, tegelikult suudab see mees paremini, aga enamjaolt ei taha või ei pea vajalikuks. Ja see on kurb. Või siis oleme me lihtsalt liialt erinevatel lainepikkustel.

Aga olgu, järelsõnaga või mitte, tegu on hea raamatuga, muarust väga hea raamatuga, mida ma kõhkluseta kõigile soovitan. Jah, „Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud ja teisi jutte“ on jutukogu, aga nagu ma eespool juba kirjutasin – see jutuvalik näitab kenasti, kuidas Roger Zelazny alustas, kuidas muutus ja kuhu jõudis. Ja kuigi arengut kaardistav raamat, pole selles mitte üht nõrka teksti. Seda raamatut võib lugeda kui lihtsalt üht head raamatut. Autor kirjutas palju ja kirjutatu oli reeglina ka tasemel, et oli millest valida ja valiti hästi. Ilmne õnnestunud valik kirjastuselt Fantaasia ja kindlasti üks 2022. aasta eesti tõlkeulme tippudest.

Roger Zelazny

Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud ja teisi jutte

Fantaasia

2022

240 lk

Tõlkijad: Juhan Habicht, Piret Frey, Andrus Igalaan, Arvi Nikkarev, Sash Veelmaa

Arvustus: Manfred Kalmsten „Täheraua saaga” (Elar Haljas)

Vaikselt hakkab juba jõulutraditsioon tekkima, et kui advendiaeg on käes ning päkapikud juba piiluvad, siis pöördub pilk härra Kalmsteni poole, et kas talt ka mõni uus raamat on tulemas. Ja nagu tellitud! Autor oli nõus saatma mulle arvustamiseks värske teose, seekord viikingite saaga stiilis Põhjala müütilise draama. Suhteliselt õhukesse raamatusse mahub nii omanäolist maailmaloomet, õdede-vendade vahelisi arveteklaarimisi kui ka hulgaliselt muid huvitavaid seiku. Ja lugemise vahele on hea nautida viimasel ajal juba peaaegu et kohustuslikuks saanud illustratsioone, mille autoriks on Liis Roden.

Saaga jutustatakse lugejale müütide ja legendide stiilis, väga detailidesse laskumata ning tänu sellele on ka lugu ladus ja tempo mõnus. Tegevus algab põhjahõimude juures (minu ettekujutuses kuskil Skandinaavia põhjaosas, saamide elupaigas), kust edasi hargneb lugu nii Edela-Norras Taani väinade piirkonnas kui ka Lõuna-Rootsis. Põhjala ruunimaagial on küll loos väga oluline roll, kuid kahjuks seda väga palju püünele ei lasta – pigem on see seotud jumalustega, keda korraliku panteoni kohaselt on ikka kaksteist. Mulle oleks meeldinud, kui peamine taust oleks lugejale edastatud loos tunduvalt varem ja süstemaatilisemalt. Hetkel justkui visatakse lauale erinevate jumalate nimed ning tutvustatakse osa neist, aga tegelikult ei mängi nad mingit rolli ja saadud detailide eesmärk jääbki arusaamatuks. Samas on peamiste niiditõmbajate taustamängud loosse lisatud piisavate sutsakatena ning annavad lugejale parasjagu uusi detaile, et raamatu pealiini võimalikult huvitavana hoida.

Veidi tekitab nurinat raamatu tegelaste suhteline lihtsus: nad on kergesti ettearvatavad ning neil puudub sügavus. Tegelikult on seda sügavuse puudust tunda ka taustamaailma juures: meile ei tutvustata maagia toimimise loogikat, tegelased ei põhjenda oma otsuseid ning teevad kaugeleulatuvaid otsuseid väga kergekäeliselt. Samas see lihtsus mõneti isegi sobib, sest lugu on lühike ja konkreetne ning lugeja saab vabalt ette kujutada, kuidas pimedatel talveöödel lõkke ääres Täheraua saagat jutustati, et järgmisel põlvkonnal ei ununeks Igavikulõpulahing; iga ümberjutustamisega kaotabki lugu sügavust ja nii mõnegi vähemolulise detaili.

Teine nurinat tekitav aspekt on põhiliste tegelaste nimed – kindlasti oleks võinud valida need veidi vähem sarnased. Kui sul on loos korraga, risti-rästi ja läbisegi Valrafn, Valdruna, Vardran ja Valsun, siis nende vahel orienteerumine nihutab loo sisult fookuse ära.

Viikingid on mulle alati meeldinud: kohati nii müütiliste kui ka käegakatsutavate sõdalaste eesmärgiks ei olnud mitte ainult võimalikult palju vara kokku riisuda, vaid ka oma oskusi ja julgust proovile panna, eelistades surra võideldes, et siis teises ilmas lahinguid ja pidu edasi pidada koos sinna juurde kuuluvate hüvedega. Antud loos tunduvad aga need sõdalased – ja eriti just peategelase vennad – kuidagi väga lihtsalt intriigide püünistesse langevat ning mitte kuigi intelligentsed. Arvestades, milliste saagade ja lugudega raamat konkureerib, on ka siin on tunda ilmselgelt lühiromaani formaadist tulenevat lihtsustust.

Loo lõpp on see-eest lahendatud vägagi huvitavalt ja ka legendidele kohaselt, samas muidugi nii, et kui kirjanikul peaks mingi hetk tekkima isu antud maailma uuesti külastada, siis on küllalt lahtiseid lõimesid, mida saatusepunujate kombel uueks raamatuks põimida. Küll tahaks aga sellisel juhul näha paremat tegelaste ülesehitust, veelgi detailsemat maailmaloomet ja rohkem isikupärast ning loogilist loo kulgemist.

Seekord tuli arvustus kuidagi väga mustades toonides, kuigi tegelikult on tegu vägagi autentse saagaga: lihtsalt väga keerukat mitmekihilisust ei tasu antud loost otsida. Küll aga on siin külluslikult jumalate intriigidega vürtsitatud peredraamat ja seiklusi. Mulle meenus lugedes kohe lapsepõlvelemmik, Vana-Kreeka müütide kogumik „Iidsete aegade lood”, mis oma ajal sai kapsaks loetud. Loodetavasti läheb antud raamatuga samamoodi.

Tolmunud topeltettur: Male ja filmimaailm. (Rauno Pärnits)

Taas kord on käes aasta lõpp ja traditsiooniliselt hakkab  Tolmunud Topeltettur kontrollima ulmefännide teadmisi male ja filmimaailma suhete kohta. Sedakorda on välja valitud mõned asjakohased kaadrid ulmeseriaalidest. Kas tunnete ära? Peaks küll, sest kõiki seriaale on ka Eesti telekanalites näidatud. Head mäluteritamist!

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Tundsite ära?

Enesekontrolliks vastused ka:

1. Kameeleon / The Pretender

2. Võõramaalane / Outlander

3. Lucifer / Lucifer

4. Lahingulaev Galaktika / Battlestar Galactica

5. Mägilane / Highlander

6. Külaline tulevikust / Гостья из будущего

7. Teadmata kadunud / Lost

8. Sabrina, teismeline nõid  / Sabrina, the teenage witch

9. Tähevärav: Atlantis / Stargate: Atlantis

10. Smallville /Smallville

11. Allveepolitsei / Seaquest DSV

12. Süvakosmos 9 / Star Trek: Deep Space 9

13. Võluvägi / Charmed

14. Terminaator: Sarah Connori kroonikad / Terminator: Sarah Connors Chronicles

15. Alf / Alf

16. Salatoimikud / X-Files

17. Tähevärav SG-1 / Stargate SG-1

18. Supernatural / Supernatural

19. Vampiiripäevikud / The Vampire Diaries

20. Kolmas kivi Päikesest / 3rd rock from the sun

Ulmkonnakroonika 12/22

Ulmestaar Urmas Nimetu

Olen kirjanik ja filmimees. Peaasjalikult tegelen laste kantseldamisega.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Koroonaajastul lugesin läbi „Sada aastat üksindust“ (Gabriel García Márquez), Venemaa terrorisõja tuules „Šveiki“(Jaroslav Hašek). Mõlemat olin varem mitu korda eemalt piielnud ja ka kätte võtnud, otsast lugenud ja lehitsenud, aga siis ikka käest ära pannud. Ei saanud neile pihta. Nüüd siis sain kohe esimestest lehekülgedest neisse sisse, rändasin kuni lõpuni. Küllap siis olin mina piisavalt küpseks saanud või aeg minu ümber. Soovitan. Kusagile nende vahele jäi ereda lugemiselamusena Ilfi ja Petrovi „Õilis isik“.

Vaatamiselamuse osas kiidan ära Oats Studios kanali YouTube’s (Neill Blomkampi lühifilmid) – suuresti selle mõju all sai pandud nurgakivi „Maa varjatud poolele“. Koomiksi joonistamisel võtsime väga palju šnitti ka „Blade Runner 2049“ filmist (režii: Denis Villeneuve).

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Paeluvad lood ja introvertsed tegelased, jutustamistoskus, absurd. Mind on ikka köitnud high-concept asjad.

Tahan, et raamat mulle midagi õpetaks. Aga mulle ei meeldi, kui raamat mulle moraali loeb.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Isaac Asimovi „Asumi“ lood – teismelisena elasin pikalt nende mõju all. Need täiendasid hästi aegruumi, mille olid loonud „Star Trek“ ja „Star Warsi“. Üle pole neid lugenud ja täna enam ei mäleta, mis seal toimus, aga seda võimast tunnet, mida nende lugemine andis, kannan endaga ikka kaasas.

J.R.R.Tolkieni „Sõrmuste isand“, aga eriti „Kääbik“, mida lugesin vist veidi varemgi.

Mehis Heinsaar, kelle otsa komistasin tudengipõlves ja keda sestpeale olen lugenud risti ja põiki.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Küllap ulme võttis mind konksu otsa juba lapsepõlves TV-sarjade ja filmide kaudu (lisaks nimetatutele olid ju veel ka „Navigaator Pirx“, „Hukkunud alpinisti hotell“, „Salatoimikud“ jne jne). Nende kõrvale tulid hiljem siis ka raamatud jne.

Põhikoolis, kui ma juba kirjutasin, oli mul üks sõber, kellele meeldis ulme (eriti õudus), ja tema käis peale, et ma ikka õudust ja ulmet kirjutasin. Ma olin lahke ja kirjutasingi.

5. On sul lemmikloomi?

Ei ole.

Tumedad Tunnid detsembris

Detsembris tähistab jutuhääling Tumedad tunnid sünnipäeva, seekord kuuendat! Sel puhul saab kuulata temaatilist detsembrijuttu - Tea Lalli "21. detsembrit".

Pühade puhul serveeritakse veel kahte Pan Grpowski juhtumit: "Liiga hilja" ja ”Veneetsia peeglite mõistatus”

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-55-osa-t-lall-21-detsember/

Lisaks pakub sünnipäevalaps eriti erilist TuTu Pluss osa eriti suurtele toetajatele.

Õhtud eesti ulmega: Kronošütist!

Reedel, 9. detsembril toimus Tartus Kirjanduse maja saalis Tamur Kusnetsi romaani “Kronošütist” esitlus. Autoriga vestles kirjastaja Joel Jans.

Video salvestas Kersti Taurus.

"Õhtute" infot vt. ka ulmeühingu kodulehelt.

Toimunud ulmeõhtute salvestusi vaata Reaktori Youtube'i-kanalist.

"Kolmas reede" Mauruses

Pildistas Rio Välk.

Uudiskirjandus 12/22

Ajudraiver

Joel Jans

Öeldakse, et surm on lõpp.

Ühel päeval, kui juba hommikust peale hakkab kõik viltu vedama, Felix sureb. Oma suureks õnneks leiab ta end paradiisist, kus pole muredele kohta. Naudi ainult igavest rahutunnet, istu pilveserval ja suhtle teiste surnutega. Kui see kõik ei tunduks ainult ängistavalt võlts. Õnneks ei ole paradiis tee lõpp, vaid ootesaal neile, kes pole surmajärgselt veel valmis edasi liikuma. Felix on. Nõnda ta siis sukeldubki virtuaalmaailmadesse. Igaühes neis ootavad ees surnust elluäratatud inimesed ehk neurikud ning neid valitsevad tehisintellektid.

Kulisside taha ei tasu vaadata – ka kõige ilusama lavaseade taga on eraldi maailm oma reeglite, süsteemide ning ka ajalooga. Milleks aga luua surnud inimestele tehismaailmu?

Kirjastus Lummur

288 lk

Kaarnakuld

Mart Sander

“Kaarnakuld” on mütoloogiliste sugemetega ajalooline põnevusromaan, mille tegevus toimub XIX sajandi alguses Eestis ning kaugemalgi. Fantastiline seiklusjutt on mõeldud eelkõige keskmisele ning vanemale koolieale.

Kirjastus LiteRarity, 350 lk.

Tiuhkamäe

Meelis Kraft

Taevas hahetas juba, kui Nikolai Tiuhkamäele jõudis.

Tiuhkamäe oli kummaline koht. See ei olnud hea koht, seda kohta austati, kunagi vist isegi kummardati, oli neidki, kes hoidsid sellest eemale. Keegi ei mäletanud enam, mille pärast, aga niimoodi oli see alati olnud.

Tallinnas on sume augustiõhtu ja Sara läheb sõpradega pidutsema. Vähem kui

nelikümmend kaheksa tundi hiljem seisab ta Tiuhkamäel, madalal ja ilmetul künkal rohkem kui kahesaja kilomeetri kaugusel kodust.

Ta ei tea, mis on faunusbotaanika.

Ta ei ole kunagi kuulnud sõna „tiuhka”.

Ja otse loomulikult ei tea ta midagi juhtumist 1961. aastal, mil Tiuhkamäe jalamil sai seletamatutel asjaoludel surma noor mees.

Aga seda lugu teavadki väga vähesed.

Ja need, kes teavad, ei räägi.

Kirjastus Sooroheline, 288 lk.

Ahvide pasteet

Tõnis Tootsen

Tõnis Tootseni «Ahvide pasteet» on satiiriline ulmememuaar, millesugust teist on raske leida.

HOIATUS: Kuigi selle legendaarse raamatu esmatrükki peeti maailma esimeseks ahvi kirjutatud raamatuks, valitseb tänapäeval uurijate seas konsensus, et selle memuaarteose näol on tegemist võltsinguga – vähe sellest, tõenäoliselt lausa punaahvide infooperatsiooniga. Õnneks pole tänane lugeja raamatusse hajutatud valede ja varjamatu inimvaenulikkuse ees enam kaitsetu: käesolev uustrükk on varustatud asjatundlike kommentaaridega, mis aitavad kõigil huvilistel keerulist ja ohtlikku teksti mõista ja mõtestada.

Väljaandja: Kaarnakivi Selts. 266 lk

Maa varjatud pool

Amanda Orav ja Urmas Nimetu

Koomiksi joonistas Amanda Orav oma lõputööna Tartu Kõrgemas Kunstikoolis Pallas (2022, juhendaja: Stina Leek). Koomiksi aluseks on Urmas Nimetu (filmi)stsenaarium, mis valiti Baltimaade parimaks Baltic Pitching Forumil (2017 Vilniuses). Ulmepõnevik räägib Marcusest ja Valterist, kahest seiklejast, kes lendavad kliimakatastroofis hävinud piirkonda, et välja uurida, mis seal täpsemalt juhtus. Selgub, et mõlemad juba oletavad, mida ees oodata, kuid paraku ootab neid kohapeal midagi hoopis muud.

Plank Film OÜ, 62 lk

Kordustrükk

Sõrmuste isand.

J.R.R. Tolkien

Must Isand Sauron on taas tõusnud ja pöördunud tagasi oma iidsesse kindlusesse, Musta kantsi Mordoris. Ta on kokku kogunud kõik Võimusõrmused, mille toel tahab valitseda Keskmaad. Puudu on vaid Üks Sõrmus, mille võim on kangeim, Üks Sõrmus, mis juhib neid kõiki.

See sõrmus on sattunud unises Maakonna külakeses elava kääbiku Bilbo Bagginsi valdusesse. Ta jätab selle Frodole, kes seisab silmitsi raske ülesandega – ta peab jätma oma kodu ja võtma koos ustava vennaskonnaga ette ohtliku teekonna üle Keskmaa, et hävitada sõrmus, maksku mis maksab Vabad Rahvad tõusevad vastu Musta Isanda kasvavale väele Pelennori väljadel, et pidada viimane lahing oma maailma eest.

J. R. R. Tolkien sündis 3. jaanuaril 1892. aastal. Pärast Esimest maailmasõda alustas ta akadeemilist karjääri. Ta töötas aastatel 1925–1959 Oxfordi ülikoolis inglise kirjanduse professorina. Enim tuntust on ta kogunud Keskmaa looja ja nüüdseks kultuslike romaanide autorina. Tema olulisemad romaanid „Kääbik” (1937) ja „Sõrmuste isand” – „Sõrmuse vennaskond” (1954), „Kaks kantsi” (1955) ja „Kuninga tagasitulek” (1955) – on tõlgitud 70 keelde. Tolkien suri 2. septembril 1973. aastal.

Tõlkinud Ene Aru, Votele Viidemann

Kirjastus Rahva Raamat

1200 lk, kõvakaaneline ja 50€

Pöidlaküüdi reisijuht galaktikas

Douglas Adams

„Pöidlaküüdi reisijuht Galaktikas“ on popkultuuri vaieldamatu klassika. Arthur Denti galaktilised seiklused ja äpardused on paelunud uudishimulikke hingi üle terve maailma. See ülipopulaarne kultusteos saadab loogika joonelt orbiidile, mängib füüsikaseadustega ja keerab aja ümber sõrme.

Arthur Denti jaoks oli see täiesti tavaline neljapäeva pärastlõuna, kuni tuldi tema maja maha lõhkuma. Üsna pea pärast seda lasti õhku terve planeet Maa, et teha ruumi Galaktika uuele kiirteele. Arthuri parim sõber on just äsja teatanud, et on tegelikult tulnukas. Ja praegu kihutavad nad mööda kosmost, kaasas vaid käterätt ja pealtnäha kahjutu raamat, millele on suurte sõbralike tähtedega kirjutatud: ÄRA SATU PAANIKASSE.

Nädalalõpp on alles algamas ...

„Ma pole elu jooksul just palju geeniusi kohanud. Mõningaid erakordselt andekaid küll, aga vaid käputäit nende seast julgeksin geeniuseks pidada. Douglas on kindlasti üks neist, sest ta nägi asju teisiti, oli võimeline edasi andma seda, kuidas ta asju näeb, ja kui ta kord oli sulle selgitanud, kuidas ta asju näeb, oli peaaegu võimatu maailma endise pilguga vaadata.“

Neil Gaiman

Tõlkinud Kati Metsaots

Kirjastus Rahva Raamat

208 lk

Meeldib, ei meeldi, meeldib … detsember 2022 (Maarja Kruusmets)

Meeldib, ei meeldi, meeldib … detsember 2022

Mairi Laurik „Gredeeliate õitsemise aegu”

Inimesed on koloniseerinud uue, vaenuliku elukeskkonnaga planeedi ja rajanud sinna ulmekirjanduse klassikute nimesid kandvad asulad. Hiljutised looduskatastroofid on hävitanud suuremad linnad, sundides elanikke põgenema ning ellujäämise nimel võitlema. Hoolimata äärmiselt keerulistest oludest saab raamatukogust koht, mille peategelane muudab pelgupaigaks kõigile abivajajatele.

Lool on klassikalise ulmekirjanduse hõng, tuletades meelde neidsamu autoreid, kelle auks on loo linnad nimetatud. Uut maailma on autor ehitanud läbimõeldult, alates taimedest ja lõpetades intelligentsete loomadega. Paratamatult kerkisid mulle seda lugu lugedes silme ette purustused ning sõjakoledused Ukrainas, millega nüüd oleme vist tasapisi harjuma hakanud ja mis enam niisugust šokki ei tekita nagu alguses. Aga häving on rusuv, olgu siis päriselus või kirjanduses, seetõttu on mul hea meel, et autor lõpetas jutu siiski positiivse noodiga ning et see lootus ja lohutus leidus just raamatutes. Lisaks tuletas lugu mulle meelde, et ootamatuid liitlasi võime leida ka algselt vastasteks peetute hulgast, peame vaid inimestele võimaluse andma end tõestada.

Tim Hornet „Isa süda”

Lühike muinasjutuline lugu salamõrtsukast, kes poeb juba aeglaselt hääbuva kuninganna tuppa, et tema elupäevad kiiremini lõpetada selleks, et tema ilusa tütre ilu või elu hinnaga päästa omaenese tütar sandistamisest.

Kuigi loo pealkiri viitab isa südamele, paljastub siin ka ema süda – reeglina hoolivad mõlemast soost lapsevanemad oma lastest väga. Emand oli iseenda saatuse suhtes päris rahulik, olles leppinud tõsiasjaga, et surm tuleb varem või hiljem, kuid kindlasti oleks ta päästnud oma tütre ohust, kui tal oleks see võimalik olnud. Siiski tundus ka, et ta mõistis enda tapja muret ning teise kuningriigi häda, nii nagu üks lapsevanem mõistab teist.

Mulle meeldib, kuidas autor on selles loos sõnu kasutanud kokkuhoidlikult, lühikesed on nii dialoogid kui kirjeldused. Ometi on ta nende nappide sõnadega suutnud palju öelda ning pikemaks ajaks loetu üle mõtisklema panna.

Artur Räpp „Lõpu algus”

Uuele koduplaneedile teel oleval rändajate laeval toimub kohtuprotsess nooruki üle, kes on käitunud täiesti tavalisel 17-aastase noormehe moel – vastutustundetult ning oma tahtmisi järgides. Protsessi edenedes tuleb välja, et ühiskonna teadmised laeval toimuvast on olnud tugevasti puudulikud, kuna süsteemi juhtiv tehisintellekt ei ole neile kõike infot avalikustanud.

Esimene mõte, mis mulle lugedes pähe kargas, oli see, et toimuv kohtuprotsess oli täpselt sama kaootiline kui üritus kolmanda klassiga jõulunäidendit selgeks õppida. Aga nii nagu lõpuks ka kõige suuremast segadusest täiesti talutav näidend välja koorub, sain ka loo lõpuks enam-vähem aru, kus toimub, mis toimub ja miks toimub. Salata ei saa, et mitmeid küsimusi jäi minu jaoks veel õhku rippuma. Näiteks jäi mulle selgusetuks, kas inimesed päriselt elasidki simulatsioonides nagu „Matrixis“ või olid simulatsioonid mingi lisand nende igapäevaelule ning kas inimeste intelligents oli kogu selle pika rännaku jooksul langenud, kuna eriti teravad pliiatsid nad just ei tundunud.

Muuhulgas meeldis mulle aga kaks mõtet. Esiteks tõdemus, et kasvatamismeetodite muutmisel näeb tulemust alles tükk aega hiljem, teiseks tehisintellekti tarkus selle kohta, et maailmas saame hakkama vaid siis, kui meie sees on piisavalt palju kaost, mida me ise kontrollida ning suunata oskame. Kui ma loo veel kolmandat korda ette võtaks, äkki siis õnnestuks mul sealt veel mingeid kasulikke teadmisi ammutada. Igal juhul oli see üks muhe lugemine.

Marek Liinev „Seal, kus udu kohtab ulma”

Viikingite rand mähkub ühel heal päeval paksu udusse, mis takistab meestel merele minekut. Udu ei kerki nädalaid, kuni lõpuks veenab üks nooruke joogine kirjatark tapluses karastunud sõdalasi, et udus peitub ürgkoletis, keda tuleb maha nottima minna selleks, et kogukond jälle oma tavapärase elu juurde naasta saaks. Sõidetaksegi, kuid udust ei leita koletist, vaid tänapäevane New York.

Selle loo suhtes on mul väga vastakad tunded. Ühest küljest oli lugu väga hästi kirjutatud, kirjeldused värvikad ja tabavad, maailmade erinevused põhjalikult välja toodud. Samuti meeldis mulle ajarännuteema ning viikingite elu kirjeldus pani huvi tundma selle ajaloolise perioodi vastu.

Teisest küljest tundus esimene kolmandik loost ülipika sissejuhatusena, mille vältel ma muudkui ootasin, et põhitegevus peale hakkaks. Nii hästi kui laused vormitud ja järjekorda sätitud olidki, kuuluvad sellised pikad kirjeldused minu meelest pigem romaani kui lühijutu juurde.

Kõige suurem küsimärk oli minu jaoks aga see, mida autor mulle kui lugejale looga öelda tahtis. Ilmselt tulenes minu soolisest kuuluvusest see, et mulle jäi eriliselt silma naiste positsioon nendes kahes erinevas ühiskonnas ning meeste suhtumine neisse. Ebameeldiv oli jutust lugeda üksikasjalikku kirjeldust sellest, kuidas suur tugev mees naise kallal jõhkrutses, ilma et keegi oleks talle appi läinud. Samas tundub mulle, et tänapäevane New Yorgis elav naine ei ole tõenäoliselt sugugi nii abitu, kui autor jutus näitab. Arvatavasti oleks pärisnaine kuskilt pipragaasi ballooni välja võlunud ning sellega soovimatut austajat pisut koolitanud.

Nii et mis siis kokkuvõttes on see, mida ma sellest jutust kaasa peaksin võtma? Et vanal ajal olid naised koledad, aga nende mehed austasid neid rohkem? Või et mehed käituvad naistega halvasti, ükskõik mis ajastuga on tegu? (See, et keegi ohvrit kiiremini abistama ei tõtanud, peegeldab ju ka suhtumist.) Isegi peale pikka juurdlemist ei suutnud ma jõuda iseeneses vastuseni, miks autor üldse selle loo kirjutamiseks nii palju vaeva nägi. Kuulaksin aga hea meelega, kui keegi oleks valmis mulle selle jutu mõtet selgitama.

Leila Tael-Mikešin „Hammasrattad”

Salapärane rändaja ilmub ühe mehhaaniku töökotta. Tuleb välja, et too on tema isa ning rändaja ise on suuteline liikuma lisaks ruumile ka ajas, seda ilmselt tänu omapärasele kellale, mille ta isale parandamiseks toob. Külaline viitab eesseisvale maailmalõpule, mis toob kaasa uue elukorra. Ja siis läheb ta taas oma asju ajama.

Huvitav segu steampunk’ist ja muinasjutulistest elementidest teeb sellest loost midagi erilist. Kuna tegemist on jupiga romaanist, on loomulik, et lugu tõstatab hulganisti küsimusi, mis kutsuvad edasi lugema. Autori stiil on mõnus lugeda, loetud jupike intrigeeriv, nii et võib tõesti juhtuda, et terve loo lähitulevikus ette võtan.

Markus Krist „Krabin katusel”

Väsinud ema ärkab öösel katuselt kostva krabina peale. Ta tõttab kohe kiiruga oma laste tuppa ning avastab poja sängi kohal kõrguva ähvardava varju. Emalõvina asub ta sellega võitlusse ning peletab selle eemale. Hommikul ärgates on ema järjekordselt väga väsinud, kuid arvab loomulikult, et tegemist oli unega.

Mulle meeldis lugeda veel teist lugu Uppuvast Linnast. Autor on loonud kaasahaarava maailma, mille tegelastele on kerge kaasa elada. Ning olgu meie öised hirmud päeval nii ebausutavad kui tahes, siiski mõjutavad nad meid ühel või teisel viisil.

Ainuke asi, mis mulle selle loo puhul küsimusi tekitas oli see, miks selles loos autor tegelaste päris nimedega nii pillavalt käitub, kui eelmises loos saime teada, et päris nimed on väärtus, mida teistele nii kergelt ei avaldata. Kas see ongi kontrastiks „Vaikse Vanaema” indiviidi ja linnakese vastandamisele, et selles loos toimub tegevus perekonna keskel, nii et tegelaste pärisnimede kasutamine on lubatud? Igal juhul oli minu jaoks jälle tegemist meeldiva kategooriasse kuuluva looga.

Reaktori juttudest: 12/22 (Tõnis Hallaste)

Kahjuks ei tule see kuu õpilaste muljetusi, jätsin jõulukuu vahele. Jaanuarist jätkavad.

Gredeeliate õitsemise aegu

Mairi Laurik

Toredate linnanimedega jutus elab Lara rahulikus Lemi linnas planeedil, mille teeb peaaegu elamiskõlbmatuks mürgine gredeeliataim. Ühe kohutava katastroofi tagajärjel on elu muutunud senisest keerulisemaks isegi ses väikelinnas ja Lara peab võitlema ellujäämise nimel.

Rääkisin kohutavast katastroofist (meteoor satelliidi pihta ja sellele järgnevad ootamatused). Ja õnnetusejärgset elu Lemis ja mujal on huvitavalt kirjeldatud. Elu on muutunud, eluliste ja kohanemist nõudvate tõsiasjade seas on pagulased ja olemasolevate struktuuride häired. Võib-olla on siin ammutatud inspi Vene-Ukraina sõjast, aga üksnes sedavõrd, et anda värvi ja usutavust. Selline mulje vähemalt jääb katastroofi hästi kujutatud laiahaardelisusest.

Natuke on ehk tunne, et seda katastroofi võinuks edastada teisiti kui lihtsalt ümber jutustades – praegu lugu algab ülevaatega sellest katastroofist, aga neid asju on kuidagi parem tell’ida, mitte show’da. Kas või uudisediktori jutuna või midagi. Kuigi seegi on ehk stereotüüpne lahendus.

Mulle meeldis relvastatud võõraste kujutamine. Lugu on suures osas Lara rännak veidi tundmatutes oludes ja veidi ebamäärase ohu vastu, kuivõrd rändjõuk, kes tema kodu juurde ilmus, ei olnud täiesti ilmselgelt pahatahtlik. Nojah, need olid küll püssidega võõrad, aga omavahel ei suhelnud nad nagu barbarid või verejanulised kannibalid (mis oleks kuidagi peaaegu enesestmõistetav lahendus – näiteks „Kui me peaks kellegi leidma, siis mina saan parema jala!” „Ebaaus, sina said viimati jala!”. Aga põgenikud on lihtsalt murelikud põgenejad, kes samuti kardavad kõike, mida eest leiavad). Nende näiline inimlikkus ei tühista asjaolu, et tegemist on relvastatud võõrastega ja sellisena paratamatult ohtlike tegelastega.

Tore oli ka arusaam raamatukogu vormist – vahel on tulevikuraamatukogud veidralt aegunud (lihtsalt raamatutega, nagu vahepeal poleks midagi muutunud), vahel on ulmelised (programmidena sisendatavad juhtmed). Siin on küll raamatud, täiesti klassikalised raamatud, aga kenasti on kirjeldatud nostalgiat, mis sundis raamatuid tooma perekonnapärandina ning taastärganud huvi selle vastu, paberi tootmist kohalikust materjalist ning uue kirjanikelaine vohamist sel planeedil. Võib-olla veidi romantiline ja nostalgiline, aga võtan selle idee rõõmuga vastu.

Lugesin kergelt kiiruga läbi, nii et veidi jäi tunne, et tahtnuks kuidagi selgemat fookust. Greokilpe mainitakse küll ennegi, aga nende intelligentne tegutsemine tuleb veidi eikusagilt – seni jäi kuidagi mulje, et peamine ksenobioloogiline nähtus oli gredeeliate vohamine. Ent ses loos on terve hulk peensusi, mis teevad sellest toreda lisanduse raamatukoguaasta juttude loendile. Meeldis!

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-gredeeliate-oitsemise-aegu

Isa süda

Tim Hornet

Emanda juurde ilmub keset ööd mees, kel on üksainus soov – et emand laseks oma kaunil tütrel ilmuda ilu fetišeeriva kauni nõia kuningriiki.

Mingil meelelisel tasandil on ses muinasjututöötluses kõik väga hea – salamõrtsukas osutub jäägriks, kes kunagi päästab Lumivalgekese. Nõid kui neljasaja-aastane kaunitar, kes rikub tuhandete kaunitaride ilu. Seosed tuntud muinasjutuga panevad sedapuhku elevust tundma. Seda polnud juhtunud nii mõnegi Horneti töötluse puhul, kus pigem polnud tegemist seostega, vaid lihtsalt lugude tõlkimisega ulmekeelde. Vahe ongi vast selles, et see pakub ühe uue nurga tuntud süžeele.

Kogu rõhk on dialoogil, mis teeb sellest veidi kähkuka elamuse. Mida saaks teha, et tekst oleks ise vaimustavam tervik? Kas tahta lossikirjeldusi, tegelastekirjeldusi, riideid ja träni? Selleta saaks kah. Äkki mõni sisekaemus? Midagi tühist kas või – emand mõtleb, et jäägri käed näevad välja karedad nagu… Ei, oot, siin oli ju see, et salamõrtsukas oli roninud terve tee, siis pidi järelikult tugev olema. Peaaegu kaemuslik hetk. Kuid see on ainult sündmuse avamiseks, mitte nüansi lisamiseks. Tahaks muidki meelteelamusi peale uudishimu rahuldamise sündmustiku kohta.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-isa-suda

Lõpu algus

Artur Räpp

Kohtusaalis loetakse ette Martin Kase, 17 aastat vana, sektori E2 püsielanik, karistus. See viib ent eluliste paljastusteni põlvkonnalaeva kohta, milles nad viibivad.

Vahel tuleb mul juhuslikel hetkedel kahetsusega meelde, et kui ma veel punkte andsin neis arvustustes, kirjutasin ühe Räpi jutu kohta, et näitab arengut ja parem kui mitmed tema eelmised – ja siis andsin 2 punkti. Näiliselt õelustemp, aga tegelikult lähtusin mingist veidrast tavapärase kirjutuse standardist, mis ei tunnista iseäralikke stiile.

Ja see Räpil igatahes on. Muidu ütleks, et originaalitsev, aga ei ole siin seda edevust, mis käib ühe tõsise originaalitsemise juurde. On lihtsalt teistmoodi jutustamise ehk ka teistmoodi tajumise viis.

Samas on see tekst palju klassikalisema maiguga kui mitmed tema varasemad, mis sageli algasid suht eikusagilt ja lõppesid millegagi, aga mille kohta jäi õhku rippuma, kes ja miks ja milleks. Ehk on oma mõju nüüdseks juba pikaajalisel toimetamiskogemusel, põhjalikul tööl hästi eripalgeliste tekstidega, mis sunnib mõtestama, mis töötab tekstis ja kuidas oma mõtteid ja süžeid edastada lugejale nii, et too saaks vastu võtta kogu öeldavat.

Kui nüüd teha suuri üldistusi selle praeguse teksti põhjal, siis Räpi stiilis on mõnevõrra vähenenud veidruse osakaal, teksti kulgemine on klassikalisem, on selgem lugu. See ei tähenda, et oleks nüüd isikupäratu, ikkagi tema ise. Mingi osa minust ütleb, et omanäolisuse määra vähenemine oleks justkui traagiline, aga lugedes tunnen siiski, et suurenenud kontaktivõimelisus lugejaga on teretulnud.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-lopu-algus

Hammasrattad

Leila Tael-Mikešin

Teate Hamelini-lugu vilepillimängijast? Neid mängijaid oli kaks. See on nende lugu. Õigemini, see on reklaamjupikene nende loost, mis on romaani mõõtu. Ajarändurid, kellavalmistaja, steampunk ja maailm.

Kas öelda midagi teksti kohta, mis pole mõeldud tervikjutuna, vaid reklaamina - fragment kuskilt keskelt? Sellise reklaamampsu kontseptsioon pole muidugi kohatu, seda on ka Reaktoris nähtud. Ja ma pole neid muidu kommenteerinud. Ma ei saagi nüüd aru, kas see on läinud valesse rubriiki. Aga kommenteerin siiski, sest on pandud rubriiki “Jutt”.

Selles on omamoodi huvitavaid elemente - steampunk-esteetika, üleskeeratavad androidid, maailmade piire lahti helistavad vilepillid, arlekiin (tjah, arlekiin ja narr ja kloun kipuvad mulle meeldima). Ja mulle meeldis üks lause: “Päikesetõusu jutt kõlas nagu raamat, millel polnud algust ega lõppu ja keskele olid hiired pesa teinud, jättes igast lausest loetavaks ainult poole.” Tore võrdlus.

Kahju ainult, et selle lühikese jupiga ei õnnestunud tekkida minus huvi nende küsimuste vastamise järele, mida lõpus esitatakse - “Kes olid need salapärased vennad ja mis sai imepäraseid mehhanisme valmistanud Doktorist? Mis juhtus lastega, kes olid palju aastaid tagasi kaasa toodud teisest ajamõõtmest? Kes neist olid saanud? Miks just nemad kaasa võeti?” Tekst ei tõstatanud neid küsimusi kuigi agaralt ja mõjuvad natuke juhuslikena. Ehk on küsimus lihtsalt selle fragmendi toimimises ja minusuguse lugeja maitses, parem vaadake, mis Maarja Kruusmets arvab.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-hammasrattad

Hingesügavused

Maarja Kruusmets

Mees läheb teenusepakkuja juurde, kes harutab tema alateadvusest lahti mõned kogemuspuntrad, mis siiani nii-öelda ummistusi tekitavad.

Väga ladusalt jookseb tekst, jääb vägagi selline mulje, nagu ta oleks selle ühe hingetõmbega ära kirjutanud. Ja ühe hingetõmbega on loetav küll - mõni tekst on poole lühem ja loed seda kolm korda kauem. Kruusmets ei lähe tüütuks ja kuigi ma ei tea, et ta kellegi lemmik oleks (Estconil keegi küll kirus, ma ei mäleta küll, kes), siis ise tõstaksin esile tema lobedat loetavust (alati olen tõstnud, vist isegi liiga palju). Kui tema tekst ei libastu mingitesse maitsekohmakustesse, siis võib see olla minu lemmik vastavas Reaktori numbris. Sõltub muidugi sama numbri teistest juttudest - asi pole veel sealmaal, et ma julgeks tema uut juttu pimesi kiita nime põhjal. Aga selleni jõudmine pole võimatu ja seegi on midagi väärt.

Olen siinsega taolise jutu isegi kirjutanud, ise Reaktoris avaldanud (“Tundekasutus” oli vist nimi). Mitte päris sama, aga samasse kanti läks. Nii et ses mõttes lugesin veidi, olles teadlik erinevustest, jälgides kontraste. Neil ma siin ei peatu, tekstivõrdlust ei tee, aga see ilmselt mõjutas mul lugemist.

Ma ei täheldanud selles tekstis väga suuri maitsekohmakusi. Ei olnud siin tarbetut pooljuhuslikku romantikat (kuigi selle aimus oli küll - kui autor tundiski kiusatust, ei andnud ta sellele järele). Ei olnud ka ulmetehnoloogia labast kasutamist (või noh, oli noovumi üsna argine kasutus, lihtsalt ühe ulmelise teenuse lugu, mis saanuks pmst olla ka nõia juures käimine, aga ei olnud jõulude loomist kolme ajahüppega või muud sellist, mis tekitaks teksti suhtes trotsi). Oli küllaltki konkreetne idee, mis oli kenasti sooritatud. Stabiilne värk. Võib-olla veidi liiga argine, teksti turvalisus muutis loo käsitööks, mitte sündmuseks (mis võiks olla kirjanike arengu eesmärk - luua sündmusi), aga ise siiski kiidan.

Kaks lauset panid kulmu kergitama, üks lihtsalt keelelisel põhjusel. “Pane nüüd oma süda sellesse, ära karda,” ütleb üks tegelane tüübile, kes andis pesapallikurikaga jõuetu hoobi. Kas või “Viruta kogu täiega, ära karda,” või midagi. Teiseks, "kolmkümmend aastat tagasi keelati inimestel laste saamine enne, kui nad ei olnud edukalt läbinud kohustuslikku riiklikku lastekasvatusprogrammi." Suhteliselt düstoopiline idee. Kes seda jõustab? Mida tehti lastega, kes olid sündinud loata - kelle kogu eksistents oli kuritegu? Need asjad pole ent kaalukad, on vaat et pisiasjade kallal nokkimine.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-hingesugavused

III Krabin katusel

Markus Krist

Kohas nimega Uppuv Linn elavad inimesed, keda ei tunta nimede, vaid iseloomustavate nimetuste järgi. III Krabin katusel on lugu sellest, miks on kahe lapse emast, pärisnimega Eve, saanud Väsinud Pagar.

Kui eelmine Uppuva Linna jutt oli üsna ulmaline, peaaegu et mõjudes maagilise realismina, siis siin on lugu palju klassikalisem (3 kokkupuudet painajaga). Justkui autor tahaks lugejale näidata, et hei, ma pole sugugi nii kunstilisusesse kalduv autor, kui te esimese põhjal arvata võiks.

Mitte et see oleks kuidagi vähekunstiline jutt. Stiil on siin kenake küll, jutustaja sõna ilu nautiv hääl on ehk veidi tugevam kui tegelase sisemonoloog või sündmuste endi karjuvus, aga päris ilutsemiseks ei lähe siiski. Sõnaseadmise käsitööoskused näikse olevat käes, fookust võib mujale seada. Aga et kaks senist juttu on oma ühismaailma kiuste üsna erinevad olnud, siis pole ka mõtet hakata ennustama ega suunama, vaid jälgiks ikka. Aga selle autori puhul on mumst huvitav jälgida.

Korraks mõtlesin, et ehk tahab autor koostada Uppuva Linna kogumikku. Sel juhul oleks “III Krabin katusel” vahejutuks, peaaegu et täitematerjaliks. Kena lugu küll, lugejasõbraliku ülesehitusega. Eriti ei vii aga kuhugi. Või noh, viib just tõdemuseni, et see pole mingi erilisus, vaid on Väsinud Pagari jaoks üks neetud tavalisus. Korralikult tehtud jutuke, aga - nagu kellegi teise puhul ka mainisin - mitte siiski mingi sündmus.

Seal, kus udu kohtab ulma

Marek Liinev

Viikingiküla peale vajub udu, mis ei taha kuidagi hajuda. Salk kõige vapramaid viikingisõdalasi hüppab lohelaeva pardale, saatjaks kaugel Konstantinoopoliski käinud Gnud Elksson, et teha selgeks, mis selle salapärase ja neetud udu taga lasub.

Totakas süžee, mille autor on püüdnud välja kirjutada väärikaks jutuks.

Väärikuse tagab mingi hetkeni stiil, mis meenutab vanamoelist ajaloolist realismi - sellist, kus inimestel oli aega kirjutada ja aega lugeda, kontekstid joondusid lugeja ees põhjalikult, ükski asi pole praeguse aja noorteromaani võtmes, et kirjeldus on siuh - väike lõigukene, situatsiooni lahtikirjutus säuh - ilmekas lause või fraas ja tegelastevahelised suhted üks karplauhh - teravalt mõjuv sõna. Siin on olek hoolikas ja rahulik, kõiges on üks rauge väljakirjutatus.

Ja see kõik töötab - ehkki tekst on veidi aeglane (ja soosib pigem raamatust lugemist, kuivõrd netist lugedes tundsin, et sõnu on kohati rohkem kui öeldavat; teksti kiirus liiga palju aeglasem kui sündmuste kiirus - aga kiiremat lugejat see ilmselt ei sega), see aeglus klapib viikingiküla matnud uduga ja viikingite endi eluviisiga. Ma küll ei ütle, et viikingid olnuks maru rahulikud või et nad olnuks flegmaatilised, aga võrreldes nutiajastu kannatamatusega, vahest nad olid ka?

Rääkimata üldse ajaloolisusest, mis on siin päris toredalt välja mängitud. Ei ole lihtsalt, et karvased ja joovad mõdu ja mainivad Valhallat ja paari jumalat (Loki, Thor ja Odin, teised nimed ajaks vaid segadusse), asjassepuutuvasse mõistevarasse on põhjalikumalt sisse elatud. Pole ka üksnes “viikingid”, vaid on “viki sõdalased”. Ei ole lihtsalt Konstantinoopol, selle viikinginimi Miklagardki on ära mainitud. Gnud kui raamatutark oskab veel nimetada kreeklaste ilmaimesid ja muud vahvat, mis aitab selle vastu, et viiking oleks üksnes ajutu mõõgamees. Paar libastumist oli sealgi (see, et iga viiking teab berserkerite kohta, et need on seenest hulluvad narkosõdalased, tundub mulle veidi ebausutav - pigem võinuks need jääda jutustaja sõnadeks, mitte panna viikingite “suhu”. Teine asi oli ent sireenid - viikingilik jutustajahääl rääkis sireenidest enesestmõistetavusega, aga need on hoopis osa Kreeka mütoloogiast.) Ütleks siiski, et see kõik toimis.

Ent kui lugu selgus olevat “Viikingid saabuvad tänapäeva!”-süžee, olin veidi löödud. Vähemalt minu jaoks on see nii parandamatult jabur liin. Gerard Depardieu oli kunagi mingis selleteemalises rüütlifilmis, rüütel rännanud olevikku, ja olevat olnud naljakas (mäletan selle olemasolu, aga ei mäleta, et oleksin naernud). Kunagi on selleteemalise jutu kirjutanud ka Metsavana Reaktorisse (seal olid ristirüütlid, kes moraalset roiskumist mõõgaga tõrjusid - näiteks ööklubis). Võib-olla on see lihtsalt minu kiiks, minu eelhoiak, et see idee soosib pigem palagani kui kirjandust. Või äkki olen ma liigkriitiline palagani suhtes, ehk meeldib teistele lugejatele kontrast stiili väljapeetuse ja idee naljakuse vahel.

Siiski, selle “vaat, kuhu nad jõudnud on!?” avastuseni võis tekst tõusta ükskõik kuhu - ma võinuks sellele viikingilikule jutustajahäälele järgneda kas või Heli. Aga mitte New Yorki. Sellise loo realiseerimisvõimalused on maru ahtakesed - ehkki esimene emotsioon on vahva (ossa, milline situatsioon! Viiking keset suurlinna!), pole autoril õigupoolest üldse ruumi huvitavateks lahendusteks. Kuidas teisiti saanukski see laheneda kui et “viikingid teevad viikingitempe ja saavad mööda näppe”? Äkki mitte saada mööda näppe - ja mis, neist saaks Instagrami-suunamudijad? Pigem mitte.

Selle avastuseni oli tegemist minu lemmiku Liinevi jutuga. Ja ega ta seda avastust kohmakalt teostanud. Kõik oli hästi tehtud. Viikingite avalik himurus oli parajalt haarav, sündmused olid elavalt kirjeldatud (püstolipauk kui koljust läbilõikav raksakas), võrdlus Tori haamriga, Gnudi põgenemine ja sealpoolsete saabumine viikingite külla ja muu.

Ehk oleks siis õigem öelda, et totakas süžee, mille autor kirjutas väärikaks jutuks. Ehk tõesti nii.

Jutt: Veripunane kingitus (Tim Hornet)

“Miks sa seda teed?”

Sarvilise käsi, mis hoidis shnapsuklaasi, peatus poolel teel suule.

Jälle see küsimus.

Esimene kord, kui võõrustaja seda küsis, oleks sarviline peaaegu saatnud tondid teda lõhki rebima - tema kaaslased tegutsesid isepäi, kui tegemist oli raske rikkumisega, aga sõnade kaalust nad aru ei saanud.

Kuid ometi jättis ta naise ellu ning tuli samasse koju ka järgmisel ja ülejärgmisel aastal, leidmata muud kui uskumatut lahkust ja kodusoojust. Ainuke häda oli see küsimus.

Seekord ei tõusnud sarviline püsti, et ära minna. Ta sundis end rahulikuks, võttis lonksu ning pani klaasi lauale tagasi.

“Miks sa küsid?” Tema hääl oli kare ja võõra kõlaga isegi tema enda jaoks. Sarvilisel läks haruharva seda tarvis.

Emand naeratas lahkelt ning täitis klaasi taaskord servani. “Ma vabandan, kui see tundub ebaviisakana, kuid keegi teine seda vist ei tee.”

Sokusarvede ja nahast maskiga mees turtsatas. “Ja see ongi kogu sinu põhjendus?”

Ta krigistas maski taga hambaid. “Sest keegi teine seda ei tee?” kordas ta vastust valjult. Aastast aastasse painati teda selle tüütu küsimusega lihtsalt niisama?

“Keegi teine ei hüppa ka pea ees tulle!” Ta osutas karvase käega praksuva kamina poole.

Emand lõi häbenedes silmad põrandale. “Ma väga vabandan, härra. Ma ei mõelnud seda nii.”

“Kuidas sa seda siis mõtlesid, ah?” Sarviline tundis, kuidas raev temas tõstis pead.

Emand vaatas küll maha, kuid ei taganenud. Temas oli enesekindlust.

“Ma usun, härra, et kõik siin ilmas väärivad seda, et keegi neid kuulaks. Ma soovisin kõigest pakkuda end kuulaja rolli, kui teil on soovi rääkida.”

“Kõik?” turtsatas sarviline.

“Jah,” vastas emand. “Ma väga vabandan, kui ma olen sellega kuidagi teid solvanud või pahandanud. See polnud minu soov.”

Sarviline tundis, kuidas ta suu läks kuivaks.

Veel aastaid tagasi oleks ta sellises kohas tondid kohale kutsunud. Ta teadis, et nad piilusid akna taga, valmis igaks ta käsuks. Kuid emand tema vastas oli siiras. Ilmselgelt rumal ja hulljulge, et sarvilisele sellist pakkumist teha, kuid siiras.

See, et keegi sarvilisega vestelda proovis, oli haruldane ning veel harvem, kui üldse, juhtus, et keegi tema suunas inimlikkust üles näitas. Jah, söök, shnaps ja kingitus võis ju kohal olla, kuid tegelikult soovisid kõik, et ta kiiremas korras lahkuks. Ta teadis seda - sarviline polnud rumal. Kuid siinne emand tundis tema vastu huvi.

Tuul vilises ja külm praksus akna taga kõvemini kui tuli koldes. Jäälilled kasvasid klaasidele.

Tondid olid näljased - täna polnud nad veel oma andamit saanud. Nad ootasid kannatamatult, et võõrustaja teeks vea.

Sarviline ohkas vaikselt, kuid näo ees rippuv nahk varjas selle.

No olgu.

Ta lükkas järgmise klaasitäie hinge alla ning hoidmata end tagasi, haaras pudeli. Hetkega oli seegi tühi. “On sul veel?” uuris ta lajatades pudeli põrandale kildudeks.

Emand ei teinud klirina peale teist nägugi - tubli.

“Jah. Muidugi, härra. Sahvris. Ma kohe toon.”

“Ma tulen kaasa!” Sarviline lükkas end püsti.

Emand hakkas vastu vaidlema, kuid nähes külalise veendumust, haaras sõnasabast kinni.

“Kui te seda soovite, härra.”

Peagi astus sokk-mees naise järel kivist seintega kambrisse, kus polnud ühtki akent ning kõik praod hiirte eemale hoidmiseks tihedalt kinni topitud. Mees langetas pea, et sarvi mitte ära lüüa ja tõmbas siis ukse nende järel kinni. Hetkega olid nad pilkases pimeduses.

“Vabandust, härra, kuid ma ei näe nii teile shnapsu võtta,” kohmetus emand.

“Kuss,” susises sarviline ning emand jäi paigale.

Sarviline kuulatas.

Kõik tundus vaikne.

Aegamisi lasi ta pimedusel enda ümber võimust võtta, kuulatades veelgi tähelepanelikumalt.

Nüüd oli kuulda ka emanda õhkõrna hingamist ning selle kõige taga, vaevumärgatavana, kostus näljaste tontide ving - olgugi, et see oleks pidanud olema juba üsna vali.

“Sa tahtsid teada, miks ma seda kõike teen?” sõnas sarviline, teades, et tondid teda ei kuulnud. “Nende pärast. Kui tontidel pole juhti ega käsku, rebivad nad inimesi oma lõbuks lõhki. Keegi teine ei suuda neid ohjata.”

Jah, ta oli selle küsimuse peale aastaid mõelnud, kuid alles nüüd sai ta selle välja öelda - esimesele inimesele kes küsis.

Sarviline polnud midagi enamat kui vang oma töös. See oli needus, kuid ta ise valis seda kanda. Vähemalt nüüd - ta võttis selle oma vastutuseks. Ilma temata oleks tontidest veel rohkem kurja tulnud.

“Teile ei meeldi inimeste kannatused?” kõlas emanda uuriv hääl pimeduses.

Sarviline turtsatas. “Kas peaks? Ka mina olin kunagi inimene, kuigi seda võib olla raske uskuda.”

Nad seisid pimedas ja vaikuses.

“Aitäh, et sa seda minuga jagasid,” vastas emand viimaks.

“Ah, mis kasu sest jagamisest on?” turtsatas sarviline.

“Kes teab, ehk leian ma lahenduse?” muigas naine kuuldavalt. “Mul on aasta aega mõelda. Praegu aga teie shnaps.”

*

Sarviline ei mäletanud viimast korda, kui ta süda nii valjult lõi. See ootusärevus ja pinevus oli võõras. See algas juba siis, kui uue aasta külm esimest korda õuele tuli, kui tondid hakkasid vaikselt tema kõleda kodu ümber kogunema, ning suurenes iga päevaga. Kui tuli aeg, et tööle asuda, rappus ta südamelöökidest juba kogu vats. Siiski, et tontidele oma ärevust mitte näidata, käis ta enne mitmes majas, sundides end seal sööma ja jooma, isegi kui isu selleks polnud. Ükski võõrustajatest ei eksinud etiketi vastu, nii et tondid muutusid aina näljasemaks.

Jõudes lõpuks emanda majani käis sarvilise pea ringi ja süda kloppis. Kuid ta koputas siiski uksele. Tuttav nägu avas peagi. Tema taga paistmas soe kodukolle.

“Tere tulemast, härra!”

Sarviline turtsatas ja astus sisse, teadmata isegi, mida ta leida lootis.

Kõik oli nii nagu alati: hea ja paremaga kaetud laud ning pudel shnapsu.

Sarviline võttis istet, emand aga jäi tema kõrvale seisma, valmis abistama.

“Palun laske hea maitsta, härra,” julgustas naine.

“Ahh? Jah!” Sarviline asus mugima, kuid tema mõtted käisid endiselt ringi, oodates lubatud kingitust.

Tema suu ajas kõike sisse, nagu komme ette nägi - vaid paari minutiga oli laud tühi.

“Verivorsti ja kukleid on veel, kui te soovite, härra,” lisas emand lahkelt.

“Ma arvan, et sellest on küll. Nüüd sooviksin ma näha seda kingitust, mis te mulle tegite.”

“Ma mõistan, härra,” noogutas emand. “See ootab teid väljas.” Ta asus end riidesse pakkima.

“Sa tuled kaasa?” üllatus sarviline.

“Teistmoodi ei saa ma seda teile anda. Lisaks, pole midagi ilusamat kui näha kingisaaja nägu sel õigel hetkel,” muigas emand.

Sarviline turtsatas. “Tondid on näljased. Nad rebivad su lõhki.”

“Mitte siis kui ma teie käest kinni hoian,” vastas emand kelmikalt ja ulatas paksus labakindas käe.

Sarviline kõhkles. Ta võis ju kunagi ammu olla inimene, kuid nüüdseks polnud ta juba aastasadu kedagi puutunud, rääkimata kellegi käe hoidmisest. Vähemalt oli naine oma riietusega külmaks ilmaks valmistunud.

“See on teie valik, härra,” lisas emand, käsi endiselt valmis. “Ma väga tahaks teile kingitust anda.”

Sarviline ohkas ning võttis õrna käe oma piraka kämbla vahele. “Juhata siis teed ja ära lahti lase.”

“Oodake veel sellega natukene,” muigas emand. “Ukse kõrval seina vastas on üks suur kott, mis tuleb meil ühes võtta ning ise ma seda kanda ei jaksa, teil aga on teine käsi veel täiesti vaba.”

Sarviline vaatas piraka koti poole. Kuidas naine midagi nii suurt üldse tuppa sai?

Hetkega oli kott tema õlal.

Tegelikult ei seganud see teda üldse, kuid ta ei saanud seda välja näidata. “Nii, et ma pean oma kingituse jaoks vaeva nägema?” turtsatas ta.

“Ma loodan, et see pole minust liiga jultunud, kuid ma ise vajuks koti raskuse all kindlasti siruli ning oleksin kohe tontide kõhutäis. Teie aga kingitusest ilma,” muigas emand.

“Olgu see kingitus parem seda väärt,” urises sarvik-taat.

Nad sammusid ühiselt, lumi kriuksumas nende jalgade all. Emand juhatas nad läbi teede ja alleede, mööda majadest ja põldudest. Tondid tuhisesid ja vilisesid nende ümber ning muutusid aina valjemaks - kurjad, et nende juures oli inimene, kelle verd ei saanud maitsta. Lisaks jäid nii ju kodud külastamata, mis vähendas veel rohkem kõhutäie võimalust.

Viimaks, jõudes linnapiirile, jäi emand seisma.

“See maja seal,” näitas ta käpikus käega. “See on ääreni patuseid täis.”

“Vot kus kingitus nüüd,” turtsatas sarviline valjult. “Nagu ma poleks enne patuseid näinud.”

“See, kullake, on vaid esimene kingituse osa. Las tondid söövad esiteks kõhu täis. Me saame niikaua siin oodata.”

Sarviline vaatas korraks oma kaaslase poole. Naise põsed olid külmast punased ja huuled lillad, kuid ometi oli ta temaga siia välja tulnud. Sarvilist oli korduvalt petta proovitud, kuid tema kaaslane tundus siiras.

“Sa võid koti seniks maha panna,” lisas naine mõtlikult, kuid siis kohmetus silmnähtavalt. “Ma tahtsin öelda Te võite, härra.”

Sarviline turtsatas läbi muige ja asetas piraka pauna maha. Ka emand oli ilmselgelt ärevil.

Majake nende ees polnud midagi erilist. Vaid aknad olid rohkem elajate eest kaitstud kui muidu – nende ees jämedast puidust pulgad kui trellid.

Sarviline tõmbas rinna karget õhku täis. “Tondid!” hüüdis ta külmale ja tuulele. “Te võite kõik, kes seal majas on lõhki rebida. Minge!”

Kui vihane herilaseparv tuhisesid tondid majakese kallale. Sarviline aga pöördus oma kaaslase poole. “Kes seal on?” urises ta. Midagi siin lõhnas pettuse järele. Naine ise oli küll siiras, kuid äkki keegi kasutas teda ära. See poleks olnud esimene kord. Ta teadis, milleks inimesed võimelised olid. Ka tema ise inimesena polnud just kõige ausam.

“Mitme kandi surmamõistetud,” sõnas naine ootamatult kalgilt. “Meil oli aasta, et nad kõik kokku ajada ja põrssa kombel täis nuumata. Mitmed neist oleks juba aasta algul elu kaotanud, kui me poleks seda ülla eesmärgi nimel pikendanud. Tontidel on pidusöök.”

Naise hääles oli kuulda kummalist hellust. Tondid olid küll kohutavad olevused, kuid sarviline tundis nende vastu mingit hoolimist, ning paistis et sama tegi ka emand.

Maja poolt kostusid kriisked ja karjed. Keegi röökis. Keegi proovis põgeneda. Mööbel ja asjad lendasid valjult vastu seinu ja põrandat. Verd pritsis ukseavast ja akendest.

Nad jälgisid seda vaikides.

“Mind ei pea kogu aeg teietama,” sõnas sarviline viimaks kui muuseas, ise majakest jälgides. Ta köhatas. Tegelikult oli see isegi värskendav, et kõik ei peitunud võltsviisakuse taha.

“Seda on hea teada,” vastas emand soojalt. “Ah! See käis kiiresti!” Tema hääl oli äkki ärevust täis. “Müts ja vammus tuleb kohe selga ajada!”

“Mul pole külm.”

“Usalda mind.” oli naine juba koti juures ja sikutas selle suud.

Alles nüüd märkas sarviline, et esimene end puugi kombel verest täis söönud tont vaarus majakesest välja. Silmad söögist pahupidi ja jalg pehme, ise paksu verekihi all.

“Tõmba pähe nii, et sarved ei paistaks,” ulatas naine talle kotist pika veripunase mütsi. Sarviline vangutas küll pead, kuid tegi nagu kästud.

“Ja nüüd kuub.” See oli paks maani mantel, samuti veripunane.

“Ma endiselt ei näe, mis kasu sellest-” alustas sarviline.

“Tondid võtavad sind eeskujuks,” seletas naine kuue nööpe kinni pannes. “Ning kui sina oled punane kui veri ei tule ka nemad selle peale, et endilt verd maha raputada.”

“Võibolla tõesti, aga miks see hea on?”

“Siis on vere lõhn neil kogu aeg ninas, mis tähendab, et järelikult nad just sõid.”

Sarviline võttis paar hetke sellele mõtlemiseks.

“Seega ei mingit inimeste lõhki kiskumist enam?” üllatus ta.

“Just nii,” sulges naine viimase kuuenööbi. “Päris kaval, eks. Needust maha võtta, eriti veel nii vana, on võimatu. Me saame jätta põhilise samaks, kuid vormi muuta.”

“Nii nagu pahupidi pööratud inimene on küll samadest juppidest tehtud aga enam mitte inimene. Päris kaval,” noogutas sarviline kaasa.

“Ja…jah,” kogeles naine, ilmselgelt kasutatud kujundist häiritud, siis aga tuli ta näole lai muie. “Nüüd tuleb sinu kingituse kõige magusam osa.”

“Kõige magusam osa?” kordas sarviline.

“Just nii. Sa saad otsustada, mida sa tegelikult tahad,” naine toetas oma teise käe sarvilise kämbla ümber. ”Nagu ma ütlesin, needust murda me ei saa, kuid nüüd on sul on võimalik ise valida kuidas sa selle juppe kokku paned. Kingitused, shnaps ja külastamine korra aastas - kõik peavad kuidagi alles jääma. Ka tondid jäävad su kõrvale, kuid niikaua kuni sul on kuub seljas, on nende isu täis.”

Emand libistas vaikselt enda käe pirakast peost välja.

“Ma ootan huviga, mille sa järgmiseks aastaks välja mõtled,” naeratas ta kelmikalt ja lippas tuldud teed tagasi.

Sarviline oleks kui puuga pähe saanud, tema esine täitumas veripunaste tontidega. “Aga… aga su kott?” hüüdis ta naisele järele.

“Las jääb. Äkki läheb sul tarvis!” kõlas vastus üle lume.

Jutt: Mineviku aarded (Maarja Kruusmets)

“Mõtle, et ta oleks võinud veel vähemalt kolmkümmend aastat elada, kui poleks selle tobeda jää peal libastunud! Sada kolmkümmend seitse on veel täitsa mõnus vanaduspõlv.” Sander toksas meelepahaga tema teele jäänud lumekamakat. Ta oli oma vanavanavanaema surmast ikka veel üpris löödud, möödunud oli ju napilt kuu.

Õde tema kõrval noogutas mornilt. “Jah, võiks ju arvata, et nad on kahekümne teise sajandi alguseks välja nuputanud, kuidas sellest neetud lumeuputusest lahti saada, kuid seda on Tallinna linnavalitsuselt vist palju paluda.”

Koos sammusid nad vanavanavanaema maja poole, et seal enne maja müüki panekut pisut asju sorteerida.

Sander mühatas. “No eelmised kakskümmend lumevaest aastat tegid nad ju nii enesekindlaks - kliimasoojenemine my ass. Lihtsalt tavaline looduse tsüklilisus.”

Mari-Liis ei jaganud oma venna kindlameelsust selles suhtes, loodus oli kogu tema eluea olnud päris pöörane, kuid tal ei olnud tahtmist sel hetkel vaidlema hakata. Nagunii seisis ees raske ülesanne. Selle asemel proovis ta juttu kergematele teemadele juhtida.

“Mida sa sel nädalal oma vaba ajaga peale hakkad?” uuris ta ning haakis oma käe venna oma külge. Kahekesi oli kindlam libedal teel manööverdada.

Mees kehitas õlgu. “Ma ei teagi. Kõik asjad on juba tehtud ja nähtud.” Väikese mõttepausi järel jätkas ta: “Kas tead, kakskümmend aastat tagasi, kui ma peale kooli oma esimesele töökohale läksin, kehtis veel neljapäevane töönädal. Siis oli seda kolme puhkepäeva oodata ja planeerida tõeline rõõm. Nüüd, tööta ainult kaks päeva ja ülejäänud aeg puhka - ja mul pole enam tujugi midagi erilist teha. Mingi õudne rutiin on, iga nädal on üks ja seesama, mu elu nagu loopiks kogu aeg mingit ühte ja sama seitsmepäevast tsüklit.”

“Ma saan aru, mida sa mõtled, ma olen viimasel ajal sama tundnud.” Mari-Liis pühkis kindaga oma näolt laiu lumehelbeid, enne kui jätkas. “Ma ju läksin tööle just siis, kui see muudatus tehti. Ja ma ei saa aru, mille pagana pärast nad kõik pühad koos sellega ära tühistama pidid. See “saate nii palju puhata, et riiklikke pühasid pole enam vaja” jutt on nii ajuvaba! Jaanipäev ja vabariigi aastapäev - ainult kaks püha aastas ning needki pidid nad ära võtma! Ma käiksin parema meelega rohkem tööl, peaasi, et oleks midagi toredat oodata.” Ta viipas käega. “Näe, olemegi kohal.”

Vaarema maja ei olnud viimase paarikümne aastaga eriti muutunud, nii et seal valitses mõnus vintage hõng. Koristusfirma oli teinud suurema osa tööst, nende hooleks olid jäänud vaid pööningule veetud isiklikud mälestusesemed, mille kohta vanavanavanaema oli juba varem andnud juhised, et need tuleb säilitada perekonna jaoks. Elanikuta maja oli talviselt külm, nii et esimese asjana võtsid õde-venda ette kaminasse tule tegemise. Alles siis, kui elav tuli neid mõnusalt soojendama hakkas, asusid nad kaste pööningult alla tarima. Õnneks ei olnud neid palju, ainult neli pruunist lainepapist karpi, igaühel vaarema hoolika kauni kursiivkirjaga silt peale kleebitud.

Mari-Liis kergitas kaste uurides kulme. “Fotod? Kuidas saab fotosid kastis säilitada? Need käivad ju pilves.” Ta kergitas tolle kasti kaant ning tema suust pääses valla kerge ohe. “Sander, vaata!”

Tema vend pöördus ning temagi suu vajus lahti. Kast oli pilgeni pilte täis. Ta sirutas käe ning võttis ühe foto kastist välja. Pildil seisis pidulikus kleidis väike tüdruk, kaisukaru kaenlas, õhturõivais mehe ja naise vahel. Mees piilus pildi tagumist poolt, kus seisis: “Mariana koos ema ja isaga ministeeriumi jõulupeol, 1995”.

Mari-Liis võttis foto venna käest ning pistis oma nina sellele lähemale. “Kas see on tõesti vanavanavanaema?” Ta arvutas kiiresti mõttes. “Ta peaks sellel pildil siis viieaastane olema. On nagu küll tema naerulohkudega põsed ning sinisilmad. Ja huvitav, mida see tähendab - jõulupidu?”

Vend raputas pead. “Kust mina tean? See toimus ju nii ilmatu aega tagasi. Vaatame parem, mis siin veel on.”

Ükshaaval uurisid nad fotosid ning tõstsid kõrvale need, millel vanavanavanaema Mariana veel ära tundsid. Osad pildid olid isegi veel mustvalged, kujutades ammuseid aegu ja sugulasi, kes arvatavasti juba sada aastat tagasi mulla alla pandi. Päris mitme foto taga leidsid nad veel märkmeid sõnaga “jõulud”. Mitmed neist kujutasid väikest vaarema ka ühe punases kuues ja valge tutiga punast mütsi kandva mehe seltsis, kelle valge pika habeme naturaalsuse suhtes oli neil tõsiseid kahtlusi, kusjuures punakuued ise olid iga kord ilmselgelt erinevad inimesed. Samuti troonis piltidel tavaliselt säravaid kulinaid täis riputatud kuusk, mille all võis näha värvilistes ümbrispaberites erikujulisi pakke.

“Tundub, et need jõulud olid neil mingi regulaarne üritus,” sõnas Mari-Liis järjekordset jõulupilti eraldi kuhja asetades. Äkki kargas ta püsti. “Oota, kas ma mitte ei näinud seal ühte kasti, sildiga “Kuuseehted”?”

Hetk hiljem oli ta venna juures tagasi, karp käes. Ta tõstis kiiresti kaane pealt ja ohhetas sealt vastu kiiskavaid ornamente nähes. “Appi, kui ilusad need on!” Ta võttis ühe kerakujulise ehte pihku ning lükkas selle venna nina ette. “See näeb välja nagu laternavalguses sädelev lumepall, kas pole? Ning see, see on ju kuusekäbikujuline,” haaras ta juba teise järele. Hetk hiljem oli ta endale karbist leitud sädeleva pehme plastikribadest köietaolise eseme juba sallina ümber kaela sidunud ning jooksis end plikakese kombel peeglist imetlema.

Ka Sandrit vallutas uudishimu ning ta hakkas ehteid ükshaaval ettevaatlikult kastist välja võtma ning elutoalaulale ritta laduma. Mõni ehetest oli tuntavalt tehtud plastist, kuid nende hulgas oli ka silmnähtavalt vanemaid, haprast klaasist valmistatud ornamente. Mõnel neist oli ülaäärest väike tükikegi murdunud, kuid Sandril oli tunne, et seda suuremat aaret ta enda peos hoidis. Iga järgmise ehtega kasvas tema uudishimu selle saladuse vastu, mis kandis nime “jõulud”. Tal oli suur kiusatus anda oma nutikellale käsk jõulude kohta kõik oma teadmised välja laduda, kuid ta tegi kindla otsuse püüda esialgu iseseisvalt seda mõistatust lahendada.

Mees asetas lauale viimase karbis leidunud ehte - õrna klaasist lumehelbe - ning tõstis järgmisena enda ette kasti sildiga “Päevikud”. Selle seest leidis ta hunniku erinevas suuruses ja kujundusega iidsena tunduvaid märkmikke, igaühele märgitud kaks aastaarvu. Ta sirutas käe karpi ning võttis kätte esimesena ette juhtunud klade. Sellele olid kantud aastaarvud 2068-2069. Kaant avades tundis ta jälle ära oma vanavanavanaema ühtlase käekirja.

“Hei, õeke, kuula seda!” hüüdis Sander ning, kui Mari-Liis tõtlikul sammul tagasi elutuppa jõudis, hakkas lugema: “24. detsember 2068. Käes on meie kõige viimased ametlikud jõulud. Järgmisest aastast on kõikide vähegi usule viitavate pühade pidamine keelatud, kuna need õhutavat vaenu erinevate etniliste ja usuliste ühiskonnarühmade vahel. Koduses ringis pühade tähistamise eest karistust ei määrata (vähemalt mitte veel), kuid avalikult tähistamisel on kriips peal. Isegi ühtegi jõuluinglikest või päkapikumütsi ei tohi poed uuest aastast müüa. Kirik oli täna paksult rahvast täis. Nägin seal isegi inimesi, kes varem vandusid, et nad ei kavatse elu sees jalga kirikusse tõsta. Mine tea, kui kaua kirikudki enam lahti saavad olla. Ma ei imestaks, kui kõikide religioonide kogunemiskohad kinni pandaks. Viimasel kümnel aastal on erinevate usurühmituste vahelised pinged pidevalt kasvanud, ei tea, miks inimesed lihtsalt omavahel sõbralikult läbi saada ei oska. Aga igal juhul tulevad lapsed ja nende pered jälle kokku ning jõulurõõm kestab. Ma ei suuda ära oodata, kuni põnnid oma kinke näevad. Ma olen kindel, et need meeldivad neile. Ja mina olen nende pärast nii õhinas, nagu oleksin ise jälle laps. Ja mu suu jookseb juba kõikide nende jõulutoitude peale mõeldes vett. Ooh, tuleb tore õhtu!”

Kui mees lugemise lõpetas, valitses tükk aega vaikus. Lõpuks avas Mari-Liis suu. “See seletab nii mõndagi. 24. detsember - see on ju nädala pärast. Kas poleks tore, kui meil võiks ka selline tore ja südamlik aeg olla, nagu inimestel vanasti? Midagi, mida terve aasta oodata?”

Sandri nägu lõi sellest mõttest särama. “Aga miks mitte ise jõule tähistada? See oleks nii hea võimalus vanavanavanaema meenutada ja temaga veel peale tema lahkumistki justkui midagi ühist jagada. Ehted on meil olemas, küllap mõne kuusekesegi kuskilt leiame. Ainult igale pereliikmele mõne hea kingi valimine võtab ilmselt aega.”

“Aga jõulutoidud? Meil pole ju aimugi, millised need veel olid,” tundis Mari-Liis muret.

Vend naeratas. “Küllap pole tähtiski. Võime ju uuesti enda pere traditsioone alustada. Peaasi, et on perega põhjust kokku tulla ja seltsis aega viita. Mul on millegipärast tunne, et armastuse jagamine ongi jõulude mõte.”

“Suurepärane mõte, venna!” Õde viskas õhinal käed Sandri kaela ümber, nii et too tasakaalu hoidmiseks sammu tagasi pidi astuma ning vastu lauda põrkas, pannes õrnad ehted vaikselt helisema. “Teeme ära! Meie esimesed jõulud!”

Õhtu oli juba hilja peale veninud, nii et õde-venda pakkisid asjad kokku. Uudse püha plaanimine ning unistused eelseisvast õdusast ja rõõmu täis õhtust täitsid neid aga mõnusa soojusega kõrvadest varbaotsteni, nii et talveöögi tundus valgem ning helgem, kui nad üheskoos jälle lumesajusesse öhe astusid.

Jutt: I Kõige Kummalisem Maja (Markus Krist)

Uppuvas Linnas on nii rohkelt eriskummalist, et sealsed inimesed peavad seda tavaliseks. Kui ida poolt, Punase Värava juurest tulema hakata, jääb vasakut kätt Ebamugav Kirik, kus on õpetajaks mees, kelle habe on nii pikk, et jookseb pinkide vahel, kui ta jutlust peab. Paremat kätt paistab aga Korralik Kõrts, kus viisakam rahvas, nagu Õlitatud Vunts ja Valge-Must Daam, oma päevi konjakit juues ja malet mängides maha igavleb. Otse ette jääb Suur Tähtis Väljak, mille keskel on Hirmus Auk, kuhu keegi kukkuda ei taha. Väikesel Kõrvaltänaval Kuskil Seal Vahepeal, kus on väga kitsas ja haisev, seisab Kõige Kummalisem Maja, kuhu sattus eelmise esmaspäeva õhtul vastu pühapäeva mees, kelle pärisnimi on Franz.

Franz, kes töötas trükkalina, oli oma sõprade, Tahmase Poisi ja Kahvatu Mehega lõbusalt töönädala lõppu tähistanud ning vaarus parajasti koju, kui üks kolisev vanker talle peaaegu otsa sõitis ning Franzu väikesele kõrvaltänavale paiskas. Pahaselt jörisedes ajas mustapäine trükkal end seina toel püsti ning vibutas tormaka kutsari poole rusikat. Tal oli kuskil kuuehõlma all ka püstol, kuid nii väikse asja pärast ei tasunud seda kaadervärki välja tuua. Franz hingeldas viivuks, oksendas hallidele tänavakividele kollaka loigu ning kakerdas sügavamale majade vahele.

Tema ümber kõrguvad hooned tundusid räpased ja halvasti hoitud. Paljudel olid aknad sisse visatud ning mitmel pool lebas krohv niiske hunnikuna tänaval, selle asemel, et seinu katta. Korralagedus tekitas trükkalis veidi segadust, kuid ta koperdas purjus mehe enesekindlusega edasi. Mingil hetkel hakkasid Franzu jalad aga hirmsamal kombel värisema ning ta otsis tuge esimesest tahkest vertikaalsest pinnast, mis ette jäi. Selleks oli vana viltune mustaks võõbatud uks. Kui purjus trükkal kogu keharaskusega vastu lakki kooruvat puitu toetas, kostus hingede krigin. Franz kaotas tasakaalu, kukkus ning leidis end järgmisel hetkel külmalt siledalt põrandalt.

„Kas joogine härra soovib anda oma mantli?” kõlas ametliku tooniga hääl, mis võis kuuluda vanemale mehele.

„Mida kuradit?” oigas Franz vastuseks ning otsis põrandalt kätega tuge. Auväärse linnahärrana ei pruukinud trükkal kunagi sobimatut sõnavara, kui ta just joonud polnud. Lõbusamas meeleolus olles kippus „kurat“aga mehe keelel volilt tantsima. Püsti ukerdades tabasid trükkali sõrmed kellegi puidust kotta.

„Mis kuradi koht see selline on?” ähmas trükkal, kui tema nina ette laskus sirgete sõrmedega kortsus käsi.

„Kas joogine härra soovib, et teda üles aidatakse?” uuris sama hääl.

„Miks kurat ka mitte,” vastas Franz ning haaras puisest käest. Kõvad siledad sõrmed sulgusid ümber mehe randme. Kostus vaikne krigin, nagu naksuks vana põrand, ning trükkal tõmmati jalule.

„Aitümakat!” kuulutas Franz ning lagistas vastu seina liibudes oma vaimukuse üle naerda.

„Kas joogine härra soovib anda oma mantli?” küsis ametlik hääl uuesti.

Mees õõtsus süldistel jalgadel seinast eemale ning tõstis hägusa pilgu. Tema ees seisis vanem, seitsmekümnendates või kaheksakümnendates hallipäine härra. Kõneleja kandis korralikku sabakuube viisakate pükste, valge särgi ja tumelilla kikilipsuga. Ta kõhna nägu raamis suure hoolega pügatud põskhabe.

„Kas joogine härra soovib anda oma mantli?” kordas vanem mees küsimust.

Franz võpatas ja otsis seinalt tuge, et kukkumist vältida. „Misasja, ah, ei, ei, mantel on minu oma, seda ei saa! Näe, võta hoopis see!” sõnas trükkal, kes pidas hästi riietatud võõrast teenriks. Kohmides tõi ta kuuetaskust nähtavale kumerate külgedega ruudukujulise vaskmündi.

„Näe, see!” tõstis ta häält juhuks,  kui vanemal härral kuulmisega häda peaks olema.

„Siis palun astuge edasi,” sõnas viisakas hallpea ning osutas kummardades hõbedasele uksele tagaseinas.

Ehmatusega koperdas Franz paar sammu tagasi. Ta võinuks vanduda, et hetk tagasi oli sabakuues mehe taga vaid mustaks võõbatud sein. Samas polnud trükkal toale ega selle sisule suurt tähelepanu pööranud. Äkki oli uks kogu aeg omal kohal seisnud.

„Majaperemees juba ootab,” tuletas sabakuues hallpea meelde, kummardusest tõusmata.

„Misasja,” mõmises kohmetu Franz, hoides münti näppude vahel. !Ah, jaa, muidugi, jaa.” Tal polnud halli aimugi, mida teener vatrab, kuid uudishimu ja konjakis ujuvad mõtted kannustasid meest takka.

Purjus trükkal vänderdas õõtsuval sammul ukse juurde, pillas mündi unustavalt käest ning haaras uhkelt nikerdatud hõbenupust. Kostus vaikne kolksatus puidul, metalne krõbin. Nupp mehe käe all keerles ning uks vajus lahti. Vintis Franz vaarus liikuvale pidepunktile järgnedes järgmisesse tuppa. Tema kingad kolisesid metallist põrandal. Ruumi eredus pani trükkali pea ringi käima. Nii seinad, põrand, lagi kui mööbel olid valmistatud samast helkivast materjalist, mis sillerdas kui allikas päikeselisel päeval. Kogu seda heledust ja toredust oli Franzu jaoks liiga palju. Ta tõmbus kööku ning oksendas. Kollakas vedelik maandus vesise lärtsakaga põrandale ning kogu tuba täitus kange konjaki rammusa hõnguga.

„Oi kurat, vabandust väga!" ühmas trükkal suud mantlivarrukasse pühkides.

„Vabandamiseks pole tarvidust," vastas madal ragisev hääl toa kaugemast otsast. Seda saatis painduva metalli kaeblik ohe.

Trükkal ajas end sirgu ja kissitas silmi. Igalt pinnalt ja mööbliesemelt kiirgas vastu pimestav valgus. Ta tõstis ühe kleepuva käe silmade kohale ning otsis midagi, mis tema pilku kiirtega ei põletaks. Toa äärtes paistsid ähmaselt tumedad read nagu riiulid või triibud kõutsi kasukal. Ruumi keskel, tohutu kiiskava laua taga laiutas aga üüratu peedikarva näoga kogu.

„Astu edasi, trükkal, võta istet. Kas soovid keelekastet või suupistet, et kõhtu midagi asemele saada?" ragises tohutu kõneleja ning koputas ühe täismehe jämeduse käega lauale. Kostus vihin ja metalli kriipimine. Miski tormas tuulekiirul Franzule selja tagant otsa. Hoog sundis mehe istmiku külmale pinnale ja lükkas selja vastu metallvarbaid. Viivuks lendas trükkal laua poole, kuni järsult peatus ja peaaegu näoli maha oleks kukkunud. Mehe kõht oigas järsust liikumisest ning Franz öökis. Tema paremale käele jäi põrandat ilustama kollakas loik.

„Kolm nagu kord ja kohus," ragises tohutu paks mees hiiglasliku laua teisel küljel ning kõmistas mahlast naeru.

„Kurat, jälle!" vandus trükkal suud pühkides. „Tuhat vabandust selle eest seal põrandal," lurises ta jätkuks.

„Pole tarvis mingeid vabandusi," vastas karuse häälega võõrustaja. „Äkki soovid keelekastet või kõhutäidet? Jäänud sinu oma ju minu põrandale.”

„Oi, kurat, ei, mul ei lähe enam midagi sisse,” oigas uimane Franz ja proovis pilku fookustada, et vestluskaaslast paremini näha. Tohutu kogu piirjooned virvendasid hõbedases säras. Trükkal kissitas silmi. Ähmaselt paistis tema vastas üüratu mustas sametvestis vats, mida ägisevad nööbid vaevu kinni hoidsid. Ülakehast, kui seda kõhu kõrval üldse oli, kasvasid välja lohvakasse valgesse särki peidetud käsivarred. Majaperemehe – sest kes see muu olla sai – alakeha varjas laud. Tema lihav peedikarva nägu kõrgus aga trükkali kohal.

„Ma ei võta sellist juttu kuulmagi,” kõmistas võõrustaja valjul häälel, mis kõlas küll sõbralikult, kuid pani Franzu üle kere värisema.

„Ühe konjaki sa minuga ikka teed,” pasundas lillaka jumega mees ning lõi ühe jämeda sõrmega lauale. Tema kõrvalt kerkis õhku suure koera mõõtu kristallkarahvin. Kapiukse kääksatusega lendasid kuskilt välja kaks hiiglaslikku klaasi. Üks neist maandus majaperemehe ette ning teine langes lauda väristades trükkali juurde. Lendav karahvin täitis ettevaatlikult mõlemad klaasid ning liugles siis tagasi oma kohale. Alles nüüd taipas Franz, et istub külmal toolil.

„Ega ma ebaviisakas pole! Nii magusa tehingu peale peab kindlasti võtma!” kuulutas koljatlik peremees ning tõstis klaasi.

Pahviks löödud trükkali kõrvust läksid sõnad mööda. Franz jõllitas õudusega koletut kumerat klaasi, mis oli nii suur, et seda pidi kahe käega tõstma. Ehkki tugeva aroomiga märjuke kattis vaid põhja, jätkunuks seda mitmele mehele.

„Sinu terviseks, Kõhn Trükkal!” mürises Kole Paks Mees mahlasel häälel ning tõstis klaasi.

Kohmetunud Franz raputas õudusest pead ja hõõrus silmi, mis ruumi ereduses kipitama kiskusid. Tal ei läinud enam ükski tilk alla.

„Ole nüüd, võtame sinu terviseks!” julgustas majaisand, tume noot häälde siginemas.

Ohkega asetas Franz mõlemad käed jahedale klaasile ning tõstis koletu anuma laualt. „Oi kurat, ma ei tea,” ägises ta.

„Võtame!” kuulutas lillakas hiiglane, kummutas terve klaasi metslase kombel tühjaks ning virutas selle säärase hooga lauale, et terve tuba värises.

„Oi, kurat võtaks, võtame,” oigas õõtsuv trükkal hirmunult ning tõstis klaasi huultele. Mehe lödisevad käed andsid aga spagettide kombel järele ning tume konjak langes Franzule kosena kaela. Jook tungis kurku ja ninna ning voolas mantli kaeluse vahelt sisse.

Köhides lasi ta klaasist lahti ning tõmbus kooku. Kange märjuke kõrvetas mehe silmi ja nina. „Kurat-köh, kurku-köh-köh,” läkastas trükkal, ise vaevu toolil püsides.

„Pole lugu, pole lugu,” nentis peremees. Franz kuulis vaevu tema sõnu. Rusikaga rinnale tagudes paiskas ta viimase konjaki oma kurgust ning jäi vesisel silmil toolile koogutama.

„Sinu kuradi jook – köh! – oleks mind peaaegu tapnud!” jörises trükkal süüdistavalt, tatt ja konjakinired mööda suunurki alla voolamas.

„Ole nüüd, kallis külaline,” vastas peremees mühiseval toonil.

„Uputad mind siin oma kuradi suure klaasiga,” süüdistas trükkal ning pühkis suu varrukasse. End taas sirgeks ajades jõllitas ta vihaselt laua taga istuva paksu mehe poole. Tuba sillerdas ikka veel eredalt, kuid Franz hakkas vaikselt valgusega harjuma.

„Ma ei tea isegi, kuidas ma siia kuradi kohta sattusin,” jätkas trükkal, kes oli õhtuste vahejuhtumite tõttu juba eriti sandis tujus.

„Kauemaks ma siia igatahes jääda ei kavatse,” pahandas ta nii, kuidas pehme keel lubas, ning tõukas end püsti.

„Ole nüüd, kallis külaline,” sigines peremehe tooni heldus. „Las ma teen sulle vähemalt joogiklaasiga juhtunu heaks!”

Trükkal peatus poole mineku pealt, kuid polnud ka ise kindel, kas põhjuseks oli võõrustaja palve või liigne märjuke keres. Ta tammus hetkeks ühel kohal ning keeras siis järsu ropsatusega majaisanda poole.

„Nimeta üks asi ja kui mul seda on, siis endale sa selle saad,” kuulutas üüratu kogu teisel pool lauda.

„Ükskõikmis?” küsis Franz sültjal keelel. „Kurat, kui sul trükipressi anda oleks, siis selle võtaks küll, mul vana ei kõlba enam kuskile.”

„Aga vaevalt mul nii kuradi hästi on,” jörises ta rohkem iseendale. Franz silmitses ikka veel tilkuvat nägu varrukasse pühkides eredat ruumi.

Koguka peremehe näole kerkis aga lai naeratus. Hetkeks vilksatasid hiiglase tumelillade huulte vahelt teravad hambad.

„Muidugi on mul sulle trükipress,” sõnas ta käsi laiutades. Üüratu tool, millel majaisand istus, tõi kuuldavale järjekordse piinatud kriiksatuse. „Ütle ainult ja see on sinu.”

Franz jõllitas tohutut meest juhmi näoga. Ta polnud kindel, kas peedikarva võõrustaja viskab tema üle nalja. Peremees märkas vast trükkali kõhklust ning plaksutas käsi. Toa paremast nurgast tõusis pahvakas musta väävlihaisust suitsu ning nagu võluväel ilmus tühjale kohale suurte läikivate rataste ja igasugu peenete vidinatega tuliuus trükipress.

„Kurat võtku,” vandus Franz.

„Kas selline oleks sulle meele järele?” uuris majasiand, mesine noot taas häälde siginemas.

„Muidugi, kuradi päralt,” vandus trükkal. „Kurat, see on kuradi korralik masin.”

Ta astus sammukese lähemale, et tuttuut riistapuud imetleda.

„Kas lööme käed?” uuris majaisand.

„Kurat võtaks, muidugi!” kuulutas Franz ning tuigerdas suure laua äärde, mis paistis olevat valmistatud hõbedast.

Vatsa võbeledes tõusis hiiglane oma toolilt ning sirutas välja jämeda käe. Trükkal astus laua juurde, haaras peremehel kämblast ning tundis järsku peopesas valu. Alles nüüd märkas ta majaisanda räpaseid kõveraid küüsi.

„Kurat, sa pead oma küüsi lõikama,” sõnas ta lahkuma astudes. „Tõmbasid mu kuradima pihu veriseks.”

Kole Paks Sarvedega Mees vaid naeratas ja noogutas, kui trükkal toast lahkus. Ta nõjatus taas koljatlikku hõbetooli, mis hiiglase kere all kaeblikult kriunatas. Rahulolevana pühkis ta verise nimetissõrme vastu paberit, millel jooksis ridade kaupa teksti. Lehe ülemisse serva oli suure rasvase kirjaga märgitud: „Leping”.

Kole Paks Sarvedega Mees koputas lõbustatult mühatades nimetissõrmega vastu lauda ning võlukarahvin valas tema klaasi taas täis. Sügavamale ägisevasse tooli vajudes kratsis ta pika musta küünega teravat sarvemügarat, mis mustade juuksesalkude vahelt välja turritas. Ta oli vahetuskaubaga väga rahul.

Jutt: Communi viridi extraneus (Artur Räpp)

„Kuidas sa võisid nii mulle teha? See on ju täiesti surnud! Laip. Mis. Laip.“ Valges mantlis mehike kargas püsti ja heitis pruunika silinderja eseme lõkkesse. „Sa võiksid ükskord ära õppida, ma ei söö, ei söö surnud asju!“

„Hm-jah,“ mõmises mehikesest palju suurem ja üleni valge kogu, pöörates samal ajal oma toiduga koormatud orki lõkke kohal. „Meie elame. See on väga tähtis, mu sõber, ja ….“

„Sa vaata neid trummil,“ lõikas mehike suurema jutu vahele. „Nemad saavad verivärsket verd, otse generaatoritest. Miks Mina sain aga selle?“ Mehike vehkis käega lõkke ja roosa trummi ja ühe hooga ka kogu ümbritseva kidura kõrbe suunas. Kõige selle kisa ja vehkimise peale tõusid roosalt trummilt põrinal õhku pikajalgsed punased putukad, jättes trumminahale maha punasetäpilise mustri.

„Päh. Õiglus ja koostöö. Kuidas küll suudab mõni sellest nii aru saada.“ Väike Mehike istus nördinult maha, sättis valge kuue tihedamalt sinise kere ümber ja napsas kausist uue lötakavõitu silindri. „Energia, mikroelemendid, makroelemendid, kiudained, tugiained, sidusained, abiained. Ütle mulle, kas meil on täna pidu või pole? Oleme me vaba taeva all või pole? Ütle!“

„Hm-jah. Pane see nüüd ilusti orgi otsa, mu sõber. Täna ei sure mitte keegi ja see on väga tähtis.“

„Tere, kõik need ilmade imed!“ Lõkke juurde veeres suur pilgeni täis akvaarium, selles kuldse tõlkeseadmega vehkiv roheline seitsejalgne kaheksajalg. Või tegelikult ikkagi seitsejalg, kuigi nagu kaheksajalg. „Informeerige teie mind, kas vaskkala on?“ Akvaarium peatus otse valge mantliga sinise mehikese kõrval. „ Ja teie? Olete te siin poisid, tüdrukud või muusoolised?“

„Kuidas palun?“ Sinine mehike tõstis pea. „Aga bisoolised, trisoolised ja valikuliselt vegetatiivsed? Mina olen poiss muidu.“

„Oh! Oi-oi-oi. Xeno-Bioloog minus tõuseb alati üles, andke mulle andestust.“ Roheline seitsejalg kadus vee alla, jättes kuldse tõlkemasina napilt vee kohale õõtsuma.

„Hm-jah. Täna ei sure mitte keegi, nii et täna kalu ka ei ole. Vasest kalu ka ei ole. Täna on pidupäev, mu roheline seitsme kombitsaga sõber. Sa oled teretulnud.“ Suur valge kogu kummardus põgusalt tõlkemasina ja akvaariumi suunas. „Meil on palju külalisi. Ja kõigile pidulikke toiduratsioone.“ Suurem kogu pööras aeglaselt oma orgi lõkke kohalt, kuni see osutas massiivsele kapilaadsele moodustisele. „Lase hea maitsta, mu näljane sõber.“

„Just,“ kinnitas valges mantlis sinine mehike. „Meil on kapitäis väga pidulikku toitu. Nagu see pidulik ja hõrk moodustis mu orgi otsas. Muide,“ sinine mehike pööras pead. „Kust sa, vaskalalemb, siia jõudsid? Kas käisid Võõraste klubi peaplaneedil?“

„Ootame infoga mõned üsna lühikesed ajavahemikud!“ Akvaarium tegi kiire kaare ümber lõkke toidukapini. Tagasi jõudes oli rohelise seitsejala teises kombitsas üsna pikk punane asi. „See on peaaegu vaskkala. Minu kodu on peaaegu seal.“ Seitsejala kolmas kombits viiples kuhugi idakaarde. „Vaata, sellest üsna sinisest Komeedist mitte väga pikk maa vasakul. Mis põhjusel küsid? Tahad mulle külastusele tulla?“

„Ah, ei.“ Sinine mehike raputas tülpinult pead ja kohendas valge mantli hõlmu. „Mitte seda. Selles mõttes, et kust su reis algas. Teie planeedil olen ma juba käinud. Liiga palju vett minu jaoks.“

„Oo, minu kodus viibitud! Millalajal see toimus?“ Seitsejalg muutus kollakaks ning upitas end osaliselt veest välja, kuid vastus jäi tal saamata. Idataevas siniselt hiilanud komeet langes samal hetkel suure mürinaga maapinnale. Liivavihurite ja suitsu hajudes osutus see halliks kosmoselaevaks.

„Hm-jah. Harkjalad tulid. Mu sõbrad.“ Suur valge kogu osutas kahele lõkke suunas astuvale vibalikule kogule, üks kollane, teine roheline, ühel näoosa must, teisel roosa. Nende kannul sibas neljajalgne karvapall, mis lähemale jõudnult meenutas pigem kahe kõrva ja sabaga karvavorsti.

„Hm-jah, ka tema peab täna elus olema.“ Suur kogu pööras tühjaks söödud orki, kuni see peatus karvavorsti suunas. „Täna on pidu, mu sõbrad.“

„Jäta nüüd, me mäletame küll!“ Valges mantlis sinine Mehike haaras oma orgi otsast lõkkeleegis kuumenenud silindri ja toppis selle endale suhu. „Me oleme siin ju kõik intelligentsed olendid, mis sellest, et mõni eelistab õhtusöögiks elusaid asju. Seitsejalg,“ sinine mehike pöördus oma jälle rohelise tooni omandanud naabri poole. „Oled parm-sipelgatega tuttav? Karm-karm rahvas. Ära nendega nalja tee.“ Punased pikajalgsed putukad olid vahepeal roosale trummile naasnud ning moodustasid seal nüüd energiliselt üksteise taha koondudes punkte ja kriipse. Suur üleni valge olend toksis sama energiliselt trummi küljele punkte ja kriipse vastu.

Seitsejalg noogutas. „Punased taruperelendintelligentmitmesoolisedkiskjaloomad on minu tuttavate olendite loetelus. Luba aga teha sulle päring, valge mantliga sinine olend meile tuntud planeedilt. Kas sul siin kõrbes mantliga ületemperatuuri tunnet ei ole?“

„Palav? Sa köetud akvaariumi olend! Ma oleks külmast juba tumeroheline, kui selle mantli sees kütet poleks! Ja mis sa arvad, miks Suur Valge lõkke siia organiseeris? Peo pärast, arvad või? Minu nõudmisel!“

„Argumendid kuuluvad arusaadavate klassi. Tänan sind minu infovaegust täitmast, külma kartev valge mantliga sinine olend!“

Vahepeal olid lõkkeni jõudnud harkjalad ja nende sabas jõlkuv karvane vorst söögikappi uurima läinud. Nende varjus lõkkeni jõudnud sinakate ja oranžide karvadega ämblik haaras enda seljalt paunast pulga ja kribas maapinnale: „Meie rahval on väga hea meel jälle siin olla. Kuid vabandage mind.“ Ämblik astus tekstile ruumi tegemiseks sammu tagasi. „Kas midagi saaks tulega teha? Meie, ämblik-olendid, kardame tuld.“

„Hm-jah, mu sõber.“ Tuli tõmbus kokku ja omandas tavalise mitme põletiga gaasileegi kuju. Vaid sinise mehikese poolses küljes limpsasid leegid kõrgemalt. „Ole elus, mu sõber.“

„Tänan,“ kribas sini-oranž ämblik ja volksas harkjalgade kõrvale toidukapi juurde, et endalegi sobiv toit leida.

„Hm-jah, mu sõbrad. Me olemegi nüüd vist kõik koos, selle sektori kõik intelligentsete rasside esindajad.“

„Aga need…“ Valges mantlis sinine mehike ajas sõrme püsti. „No need, eelmine pidu olid, karvase pealaega kahe jalaga tüübid. Nemad on veel puudu ju.“

„Mul on kahju öelda, mu sõber. Nemad on nüüd kuueteistkümnendas dimensioonis ära.“ Suur valge kogu ohkas. „Nad lasid omavahel vaieldes end koos planeediga õhku.“

„Mina teavet teile mitu korda edastanud eelmine pidu ajahetk ajal. Need karvased poolintelligentsed, ei oska mõelda, ei oska tahta. Ei sobi meie klubisse „Tavalised rohelised võõrad“! Nemad alles punase keelumärgi alla kuuluma pidid. Ei tohtinud eraldada rohelist võõraste maailmade rännuluba. Võib-olla päris loomad olid nemad?“

„Hm-jah. On selgunud, et sa rääkisid tõde, mu jälle kollaseks tõmbunud roheline sõber. Aga tähtis on, täna ei sure meist keegi. Täna on meie klubi pidu.“

„Pidu!“ hüüdis selle peale kollane musta näoga harkjalg, kes oli just kõige viimasena tule juurde jõudnud. „Nüüd peab kõige targem peokõne ja siis läheb lahti.“

„Just!“ ütlesid teised kribades, morsetades, häälega öeldes, ning karvane vorst sabaga vehkides.

„Hm-jah. Tänan teid, mu sõbrad.“ Suur valge kogu kehitas end. „Meie, rohelised ja sinised, punased, kollased, valged ja karvased, kõik, kellest koosneb „Tavaliste roheliste võõraste klubi“, oleme jälle tulnud kokku, et olla elus ja sõpruses koos ning tähistada iidset püha. Püha, millele panid aluse meie ammused geen-muutja-esiisad. Olgem täna siin koos ning tähistagem sõpruses, mõistuses ja elus seda iidset esivanemate püha – jaanipäeva.“

„Äh.“ Valge mantliga sinine mehike vehkis tühjaks saanud orgiga. „ Sa ei usu ikka veel, et selle püha nimi oli hoopis midagi muud. Aga olgu. Olgem sõpruses.“

Jutt: Haldjaraamatukogu (Mairi Laurik)

Raamatukogude aasta saab läbi, et anda teed uuele teema-aastale: liikumisaastale. Sestap saab selle looga läbi ka minu väike kummardus raamatukogudele. Ma loodan, et vähemalt üks neist lugudest aitas vähemalt ühel inimesel leida tee oma kodukoha raamatukoguni, kuid päris kindlalt ei tea seda kunagi keegi.

Jäine tuul puhus krae vahelt sisse, tungis läbi maavillaste kinnaste ning teksasäärte, moodustades keskealiste põlvede ümber eriliselt jäise sõõri. Sooja tuppa jõudes kasvab sealt ilmselt korralik liigesvalu, teadis Karl, kuid rühkis siiski edasi. Ilm oli hall ja mets vaikne. Siin ei olnud postkaartide sillerdavat lund ega suusakeskuste reklaampiltidel kogetavat elevust. Siin polnud grammi eestki seda lummust, mida igal aastal jõulupiltidesse kätkeda üritatakse – oli külm, tuuline ja lumetormieelne.

Ometi oli siin veidi parem kui kodus, kus perekond koos ämma ja äiaga jõulupraejärgses rammestuses ägasid ja üksteisele närvidele käisid. Sel aastal tundus see sotsiaalne surve eriti rõhuvana, kuid kui Karl endaga päris aus oli, võis seis igal aastal samasugune olla. Lihtsalt tema oli teise jõulupüha hommikul tavaliselt juba ammu kontoris kontrollimas, et kõik töötaks ja korralikult jookseks. Sel aastal pidi ta leppima sellega siin – jäledalt külm ilm, ebamugavalt kõrge lumi, mis vahel saapasse kippus, ning täiesti trööstitult hall ilm sinakasvalge lumega. Täpselt sellises toonis sinakaga, mis vaatamise veelgi valusamaks muudab kui päikese käes sillerdav valevus. Silmad valutasid ja jooksid vett, põlved valmistusid artriidivaluks, kuid Karl rühkis sihikindla sihitusega edasi.

Kõik algas ometi nii ilusasti. Oli kord vajadus ning sellest tõukuv idee teha midagi suurt ja ägedat ja pagana olulist. Kui need mõtted kord ajus liikuma hakkasid, tekkis ka võimalus –  jõud, energia ja aeg. Kui Karl sellele kõigele täna tagasi mõtles, tabas teda uus väsimuselaine. Kõik oli ju ometi olnud õige, kuid lakkas mingil hetkel siiski õige olemast. Polnud võimalik öelda, millal miski täpselt juhtunud oli. Võib-olla oli liigne see energia, millega Karl esmalt ümbritsevatele tõestama pidi, et just siin oli auk, mis vajas hädasti täitmist? Karli enda silmis oli kõik nii selgelt näha, üheselt sõnastatav, kuid vahet polnud, mil moel ta seda teistele selgitas, jäid kaaslased endiselt kõhklevaiks. Ehk olid nad lihtsalt targemad ja taipasid projektiga kaasnevat tööhulka? Ehk olid nad tundetumad ega tabanud projekti potentsiaali? Toona eeldas Karl pigem seda viimast, kuid täna kaldus juba esimese poole. Tööd oli selle kõigega tõesti palju olnud.

Ja siin ta nüüd oli - arstide poolt teadmata ajaks töövõimetuks tunnistatud. „Puhake, härra Kuusk!" ütlesid arstid. „Tegelege kõige sellega, mida aastaid edasi lükanud olete. Käige matkamas, tegelege spordiga, lugege läbi need raamatud, mille lugemist aastaid edasi lükanud olete." Reaalsuses tähendas see seda, et viimased kolm nädalat polnud Karl sittagi teinud. Kümne aastaga kontoris olid ilmselgelt hävinud ka need ajurakud, mis sportimise võimalikkuselegi mõelda suutsid, reaalsest tegutsemisest või jooksukingade omamisest ei maksa isegi rääkida.

Olgu, midagi oli Karl siiski ka viimaste nädalate jooksul teinud. Ta oli täiesti edukalt suutnud rohkem kui kolm korda parajasti koristavale abikaasale jalgu jääda. Ta oli mõnel korral üritanud vanemale lapsele matemaatikat ning nooremale inglise keelt õpetada, kuid iga üksik üritus lõppes alati sellega, et üks osapool solvus ja teine karjus. See, kes parasjagu kumma positsiooni võttis, oli kinni konkreetses situatsioonis ning Karlile tundus, et seis oli kõikide osapoolte osas üsna viigiline.

Karl peatus. Ei, mitte seetõttu, et tal oleks mingi geniaalne idee tekkinud, mitte ka selleks, et ootamatult ilusaks muutunud talvist loodust imetleda. Võib-olla kunagi, kuu või kahe pärast võiks ta ehk loodustki nautida, kuigi see tundus ikka üsna ebatõenäoline, sest mingit erilist looduseimetlejat polnud Karlis kunagi olnud. Samas. Siin ta seisis ja vahtis. Jõllitas üksisilmi üht puurisu, mis ilmselt juba mitme aasta eest tormiga murdunud oli ning nüüd Karli teed takistas. Sellest üle ronimine polnud keeruline, tüvi ulatus umbes vööni, kuid lumiseks saamata oli see siiski võimatu. Ilmselt määriks see jura ka riided ära. Karl vaatas vasemale ja paremale, kuid ümber puu minemiseks oleks ta pidanud ebamääraselt suure kaare tegema, kohati suisa tagasi liikuma, ning seda ta teha ei soovinud.

Väsinud otsustavusega pühkis Karl paarikümnesentimeetrise lumeteki puutüvelt maha ning ronis üle selle. Huvitav, kas ämmal selle kohta oleks miskit ütlemist, mõtles Karl. Näähh, too ei ütleks ilmselt midagi. Täpselt nii nagu ta polnud midagi öelnud ka selle kohta, kui Rita oma vanematele rääkis, et nüüd on nii – meditsiinilises mõttes läbipõlemine ning eks elu näitab, kuhu asi edasi loksub. Ämm polnud midagi otse öelnud, aga terve eilse päeva kostus lauast sagedasi ohkeid. Iga kord, kui proua Härmalill oma väimehe poole vaatas, saatis seda raske ja paljuütlev ohe. Ütlemiseks läks alles siis, kui naiste meelest Karl kuuldekaugusest väljas oli. Ja öeldud oli omajagu. Oli tuntud muret, kuidas Karl ja Rita niimoodi ühe palgaga hakkama saavad. Oli kõlanud kahtlusi, et kas see ikka tõsiseltvõetav haigus on. Oli pagana palju sõnu, mis kõik kõlasid väga häirivalt, sõltumata sellest, kas neid üritati öelda Karli toetavalt või maha tegevalt.

Eks ta peab nüüd neid asju riburadapidi välja mõtlema hakkama. Mingil hetkel kuskil sügisel näis lahkumisavalduse lauale panemine hämmastavalt loogiline, kuid kui Karl sellele võimalusele tõsisemalt mõtles, pidi ta nentima, et praegune töökoht meeldis talle. Talle meeldis nii tema töö kui ka töökaaslased. Tõsi, töö oli pingeline, kuid enamasti mänguline ja haarav. Ideeliselt oli see haarav tänagi, kuid iga kord, kui mõtet pingutada, tabas Karli tappev väsimus. Kui rutiinset tervisekontrolli poleks olnud, oleks kõik ilmselt päädinud sellega, et tänaseks oleks Karl töötu mees, kellel oleks küll idee, et võiks ju oma firma püsti panna ja väikeettevõtjana sama teenuserada pakkuda, kuid reaalselt poleks tal ilmselt mingit võimekust seda teha. Mitte praegu.

Ja just see oligi kõige häirivam. Mitte töökaaslaste pilgud, mitte ämma sosinad, vaid teadmine, et kahe kuradima kahekohalise arvu liitmine nõudis rohkem energiat kui aju hetkel millessegi panustada tahtis.

Karl vandus endamisi, upitas end üle palgi ja kukkus mingisse auku. Veidi ärksamana oleks ta ehk jõudnud paanikasse minna, kuid praegu jõudis ta vaid mõelda, et ilmselt sai sabakondile korraliku sinika, kui juba kellegi nägu ta silmadele väga lähedale sattus.

„Mulle lubati, et täna pole mingeid lugejaid oodata," porises eatu habemik nii lähedal, et Karl võis ninaga mehe lõunasöögi komponendid ära arvata. „See sitane haldjarämps on mu jälle lohku tõmmanud."

„Mis lugejad?" ei suutnud Karl mõista. „Ma pole kümme aastat midagi lugenud."

„Aga ilmselt oled plaaninud," ohkas vanamees ja astus sammu eemale. Nüüd nägi Karl, et vanamehel oli pikkust heal juhul meetri jagu ning turja järgi aastaid pigem rohkem kui vähem, kuigi habemes halli veel ei leidunud. Karlil endal oli halli juba omajagu – hea põhjus juuste lühikesena hoidmiseks, et oimukohtade värvita lärakad liiga kaugele ei paistaks.

„Nojah, muidugi olen plaaninud. Ilmselt kõik plaanivad."

„Aga kõik ei astu viiviste sissenõudmise päeval raamatukokku. Nii-nii! Astu aga edasi, ega sa siit enne pääse, kui viivised kenasti makstud saad."

Nüüd oli Karl üsna kindel, et oli kukkudes pea ära löönud. Kurat, seda nüüd küll vaja ei olnud! Naine ja lapsed isegi ei teadnud, mis suunas ta jalutama läks, seega siit metsast teda naljalt üles ei leita. Väike lohutus oli muidugi see, et lumesadu polnud kuigi tihe ning ilmselt on ta jäljed veel mitu tundi korralikult loetavad. Aga millal perekond teda otsima asuks? Ja kui kaua kuluks ta kehal, et palgi najal teadvusetult lebades lootusetult maha jahtuda?

Ainult see näis Karlile kummaline, et teadvusetuses mõte raamatukoguga seonduma hakkas. Viimane pikem raamatukogus istumine jäi ilmselt ülikooli aegadesse. Tõsi, ka hiljem olid nad Ritaga mõnda aega koos kohalikku raamatukokku sattunud, kuid üsna pea pärast seda, kui Karl oma tänasele positsioonile sai, kadus selliste asjade jaoks igasugune aeg. Viimasest raamatukogus käimisest pidi möödas olema aastaid. Ei, ta valetas. Alles mullu oli ta kohalikust raamatukogust korra lapsele kohustusliku kirjanduse raamatu toonud. Aga siin ta nüüd oli –  vaimupildis kenas hubases raamatukogus, mille seintel, riiulite vahel, olid suured tõrvikud, laest paistmas ilmselt LED-valgustid ning riiulid igasugust kraami pilgeni täis.

„Tule-tule edasi! Mis sa passid seal?" nõudis vanamees.

Karl ajas end püsti ja liikus edasi. Tema vasakule käele jäi täiesti tavaline teeninduslett, paremale aga uhkete tugitoolidega lugemispesade pundar. Riiulite vahelt paistis veel mugavaid iste- ja lebamiskohti – nii siniseid kui rohekaspruune.

„Niisiis! Nagu ma juba ütlesin, on viiviste sissenõudmise päev, seega: nimi!?"

„Oot-oot, pea nüüd kinni! Mis raamatukogu see selline on?"

„Haldjaraamatukogu Valguta sissepääs, kui sa just detaile teada soovid. Ilmselgelt suure süsteemi tilluke haruuks, kuid kõikide teiste uste juures peaks olema üsna sarnaselt nigel ilm."

„Haa! Siis on lihtne. Valguta raamatukogus pole ma isegi lugeja mitte. Mul on küll Elva raamatukogu lugejakaart ning kunagi ülikooli ajal oli ka Tartu ja Tartu Ülikooli raamatukogude oma, aga Valguta raamatukokku pole ma iial oma jalga tõstnud."

Karl uuris nüüd end ümbritsevat ruumi hoopis uue huviga. Vallalehes ilmunud piltide põhjal oleks ta arvanud, et Valguta raamatukogu on pigem tilluke lugemistuba, kus juba kümmekond inimest ruumi nii ära täidavad, et tekib tahtmine trammist välja astuda. Meest ümbritsev ruum oli aga avar ja ruumikas, riiulid kaugusesse ulatumas ning nii mõnegi lähema riiuli pealt paistis lugusid, mida ta hea meelega lähemalt sirvinud oleks.

„Kas ma ütlesin Valguta raamatukogu?" turtsatas vanamees. „Ei! Ma ütlesin haldjaraamatukogu Valguta sissepääs. Ja viiviseid koguneb siin kõigile."

„Mis viiviseid? Kui ma pole siin varem käinudki?"

„Ilmselt selles see asi ongi," pomises vanamees ja asus laual lebavaid pabereid lappama. „Nimi!"

„Oot! Minu nimi?"

„Sinu nimi, jah. Näed sa siin veel kedagi?"

„Karl Kuusk."

„Einoh, muidugi! See pisike aeg, mil haldjad minu siia letti trikitavad, peab olema see, mil siia satub mees, kellel on kümneid nimekaime! Kas sa tead, mitu sellise nimega profiili on näiteks selles teie totakas näoraamatus, millesse te nii pühalikult usute!? 37! Noh, seda muidugi juhul, kui topeltnimedega kasutajad arvesse võtta. Alustame algusest, Karl Kuusk! Hinga siia!"

Nende sõnadega haaras vanamees laualt millegi luubisarnase ja kõndis sellega leti tagant välja. Kui vanamees luubi Karli nina ees kõrgele üles tõstis, märkas mees, et habemik papi ulatus talle vaevu vöökohani.

„Kui see on haldjaraamatukogu, siis järgmisena ütled sa, et oled härjapõlvlane?"

„Mitte härjapõlvlane, vaid ahjualune. Haldjad arvavad, et minu sugu tuleb viiviste sissenõudmisega paremini toime kui nemad."

Karl pilgutas üllatusest silmi ja vahtis vanameest. Too ei näinud kuidagi välja mehikesena, kes lapsepõlves kuuldud lugudes võis terve pajatäie suppi korraga alla neelata, kuid samas paistis vana ja veidi küüraka keha alt mingi müstiline tugevus ning Karlil polnud mingit kahtlust, et vanamees suudaks ta vajadusel pikali lükata. Selle mõtte saatel kummardus Karl veidi lähemale ja hingas klaasi peale.

„Sellest peaks piisama," pomises vanamees luupi vaadates ning kadus taas teenindusleti taha, ronis ilmselt mingist redelist üles ning vaatas peagi taas Karlile otse silma. Ühele pikale pilgule järgnes mitu minutit, mil vanamees oma luupi uuris ja paberites sahmerdas. Kuidas keegi neist pabereist aru sotti peaks saama, kui neid nii hooletult vasakule ja paremale lennutati, ei mahtunud Karlile pähe. Tõenäoliselt polnud ta muidugi esimene inimene, kes siia sattus, ning võimalik, et kunagi oli selle letil lebava kaose asemel hoopis mingi kord.

Karl võpatas oma mõtte peale ning tuletas endale meelde, et see siin polnud reaalne. See siin oli vaid teadvusetuse nägemus samal ajal, kui tema keha ilmselt puurisu najale toetudes alajahtus. Perekond! Lapsed! Isegi ämm, kes näis lootusetult närvidele käivat, tundus nüüd kuidagi normaalne kaaslane. Ja kuskil olid veel töö ja töökaaslased, kuid isegi siin ja nüüd näis töö peale mõtlemine väsitav. Karl püüdis kujutleda seda projekti, mis pandi ootele, kui ta haiguslehele jäi, kuid aju keeldus. Lõug tõmbus haigutust peites krampi ning surnuks külmumise paanikavirves pühkis ülejäänud mõtted peast.

„Oh sa jutt!" vilistas vanamees mõni aeg hiljem. „Nüüd ma näen seda küll. Teie, noormees, olete raamatukogule päris korralikult võlgu. Ma lähen panen ühe suure katlatäie teed hakkama ja otsin heaga hunniku nosimist välja. Teil läheb siin pikalt."

Nende sõnadega ronis vanamees alla ja kadus ühe lääpas puitukse taha. Esmakordselt turgatas Karlile pähe mõte lihtsalt minema jalutada. Kiiresti nööpis ta mantli uuesti kinni ja astus tagasi sinna, kuhu ennist kukkunud oli. Ainult et nüüd polnud siin midagi. Väikse nurgaõõnsuse seinad olid kaetud maheda tapeediga, põrandal paksemapoolne vaip, ning laeski ei tundunud ühtegi pragu olevat, mis mingile luugile või uksele viitaks. Jah, see pidi uni olema, kinnitas Karl endale uuesti, mingi teadvusetuse sünnitatud veider fantaasia.

„Noormees! Tulge nüüd tagasi ja vaatame teie võlad üle."

Vanamees oli tagasi teenindusleti taga ja ilmselgelt hõikas teda, kuid Karl ei suutnud silmi viimistletud seintelt ja laelt eemale tõmmata.

„Kuidas? Kuidas see võimalik on? Kuhu kadus see uks või luuk või mis iganes see oli, mille kaudu ma sisse tulin?"

Vanamees ohkas raskelt, viipas siis Karli endale lähemale ja selgitas:

„Noormees, ma ju ütlesin, et viiviste sissenõudmise päeval ei pääse keegi välja enne, kui viivised makstud on. See on haldjaraamatukogu, maagiline ja puha. Iga aasta viis kõige lühemat päeva on viivisevabastuse päevad – kes sel ajal siia trehvab, saab lahti terve elueaga tekitatud probleemidest. Neile järgneval viiel päeval on aga viiviste sissenõudmise aeg. Praegu on üks neist päevadest ning ei sina ega mina saa seda päeva enne lõpetada, kui sul kõik võlad makstud on. Haldjamaagia, mis teha. Oled nüüd valmis kuulama?"

Karl ei saanud midagi aru. Ta oli täiskasvanud mees, kelle elu oli aastaid täitnud karjäär ja argimured. Palk pidi jooksma, arved pidid makstud saama, teise lapse sündimise ajal oli vaja suurem eluase hankida ning kuna see oli linnast väljas, tekkis koheselt vajadus teise auto järele... Kõlas nii ebaloogiliselt, et ta isegi oma teadvusetu alateadvusega mingit haldjatejura hakkaks ette kujutama. Aga, noh, kui ta juba siin oli, võis ta sama hästi kuulata, et mis siis edasi tulemas oli.

„Suurepärane! Nii, hakkame pihta. Väiksena olid sa oma lubadustega üsna hoolas, tuleb nentida," teatas vanamees tunnustavalt. „Alles 16-aastasena tekkis esimene võlg. Kas tuleb endale meelde või pean aitama?"

Karlil polnud õrnemat aimu, millest jutt käis. Keskkooli ajal juhtus nii palju asju ning perspektiivist vaadatuna tundusid need kõik pagana väikesed. Jah, ta oli saanud mõne käskkirja ebaviisaka käitumise eest ning mingil hetkel oli ta semminud klassi kõige ilusama oivikuga. See suhe oli Karlile eriti kasumlik olnud – ilusa keha ja pikkade blondide juustega tšikk ning kõikide kodutööde mahakirjutamise võimalus üheskoos. Aga raamatukoguvõlgnevust ta ei mäletanud.

„Tol aastavahetusel," jätkas vanamees, kui Karl vaikselt pead raputanud oli, „lubasid sa, et uuel aastal loed igal nädalal ühe raamatu."

„Võimalik, ilmselt Klarika tõttu."

„Veebruari keskel läksid aga emakeele õpetajaga niimoodi tülli, et saatsid ta avalikult perse ning keeldusid terve ülejäänud aasta raamatut avamastki. Võlgnevus – 40 lugemata raamatut."

„Misasja?"

„Sul on õigus," jätkas vanamees, „olid alaealine ning alaealiste viivis on alati väiksem. Seega jääb kümme raamatut. Aga jätkame! Ülikooli esimesel aastal lubasid aastavahetusel läbi lugeda sarja „Seiklusjutte maalt ja merelt". Raamatukogu andmete kohaselt oled sa neist läbi lugenud vaid mõned üksikud."

Karl püüdis meenutada, mis paganama värk selle sarjaga oli, kuid mitte midagi ei meenunud. Ülikooli esimene aasta tähistas muidugi seda, et kaine ta kindlasti tol uusaastal ei olnud, aga selles, et ta nii purjus oleks olnud, et mingit veidrat seiklusjuttude sarja lugeda oleks lubanud, polnud ta ka kuigi veendunud.

„Olete te kindel, et teil õige inimese võlad ees on?"

„Täiesti kindel. Sinu rõõmuks arvutan siit maha need lood, mille filmiadaptsioone sa näinud oled ning ühe, mille töötlust lugenud. Oota natuke! Kui jõuame tänasele päevale lähemale, hakkab ehk ka äratundmine tekkima. Oma tänase abikaasaga kurameerides lubasid sa läbi lugeda tema lemmiksarja, kuid reaalselt lugesid esimese raamatu esimesed kolmkümmend lehekülge."

Njah, seda Karl juba mäletas. Rita oli olnud täielikus vaimustuses mingist poolpornograafilisest fantaasiasarjast, kus kõik mehed nägid välja sellised, nagu käiks nad iga päev kaheksa tundi jõusaalis ning kõik naised suutsid sellegipoolest pussitada nii osavalt, et lihasmäed vaid tagantjärele haavu lakkuda said.

„Esimese lapse sünni järel lubasid sa..."

„Oot-oot! Kas sa kavatsed nüüd absoluutselt kõik selle läbi käia, mida ma iial olen kunagi lubanud, enamasti purjus peaga?"

„Nojah! Kõik aastavahetuse lubadused korjatakse kokku, kirjutatakse üles ning nende üle peetakse rangelt arvet. Ja kuna sa oled praegu, viiviste sissenõudmise perioodil, raamatukogus, siis tuleb sul maksta need võlad, mis sa vahepealse aja jooksul kirjanduslikule maailmale võlgu oled jäänud."

„Et nagu mis mõttes maksta?"

„Istud maha ja hakkad lugema. Tead, teemegi nüüd nii, et sina vali endale sobiv tugitool või diivan ja mina toon sulle esimesed raamatud kätte. Saad juba alustada, kuni mina su võlgu üle loen ja kokku rehkendan."

„Ee... Olgu...?" pomises Karl ebaleva vastuse.

Vanamees tuli üllatavalt käbedalt leti tagant välja ja suunas Karli lugemispesade suunas. Suursuguse lahkusega lubas vanamees Karlil endale koha valida ning kui Karl ühele diivaneist maha istus, lohistas vanamees väikese laua sinna samasse.

„Nii! Alustame siis sellest su naise lemmiksarjast. Armastatutele antud lubadused on alati kõige võimsamad ning nende maksmisest ei pääse sa nii ehk naa."

Nende sõnadega suruti Karlile pihku raamat ning paar minutit hiljem maandus veel viis tellist tema kõrvale lauale. Karl vahtis raamatuid ühte- ja teistpidi, keerutas esimest käes kui kuuma kivi, kuid avas viimaks siiski teksti ja asus lugema. Oma hämmastuseks pidi ta tõdema, et lugu läks pagana kiiresti põnevaks. Esmalt igav-imala naistekana alanud loos ilmusid kihid, mis sundisid üha kiiremini ja kiiremini lehte keerama.

„Ma panen sulle siia teed ka!"

Karl tõstis raamatult pilgu, kuid vanamees oli juba kadunud. Väikesel laual auras suur kruusitäis teed, selle kõrval taldrik võileibade ja küpsistega. Hajameelselt manustas Karl söögi ja tee ning luges ise edasi. Seda hetke, mil Karl magama jäi, ta hiljem välja mõelda ei suutnud, kuid ühel hetkel, kui ta viimaks silmad avas, oli ta tollel diivanil kerra tõmbunud, raamat sülest põrandale libisenud ja kokku vajunud. Mingit järjehoidjat polnud tollele muidugi vahele saanud. Küll aga oli Karlil tekk peal ning ta oli täiesti kindel, et sellist ruudulist tekki selle diivani peal enne ei olnud. See oli midagi uut, toodud ilmselgelt pärast seda, kui ta magama jäänud oli.

„Lehekülg 431, kui sa minu käest küsid."

Vanamehe hääl suutis Karli täielikult ärkvele ehmatada. Kui ta nüüd üheks hetkeks mõtlema jäi, sai ta aru, et kummalisel kombel polnud veider raamatukogu tema ehmatamisega hakkama saanud ega ka raamatuvirn ega tekk, vaid see kuradi... Oot, mis asi ta oli? Ahjualune? Ahjualuse hääl oli see, mis veenis Karli, et halb uni pole lõppenud ning kogu see jura jätkub veel mõnda aega. Ta tõusis püsti ning kõndis ühe ärritunud tiiru riiulite vahel. Mis asi see oli? Ja milleks? Kui tegemist oli mingi veidra koomaunega, peaks selgitus tulema kuskilt kuklast –  miskine teema, millega aju püüdis tegeleda ning leidis selleks raamatukogu metafoori. Ilmselt oleks iga koolkonna psühholoogidel oma teooria, mida taoline metafoor tähendab, ning tõenäoliselt erineksid need nagu öö ja päev. Ja mida veel ahjualune sümboliseerima oleks pidanud? Ei, selle peale oli targem ilmselt mitte mõelda. Pealegi! Kui see oli Karli alateadvuse tegemine, siis polnud tõenäoliselt paremat lahendust kui lihtsalt teemaga edasi minna, raamatut edasi lugeda ja vaadata, kuhu see kõik välja viib.

Uue otsustavusega istus Karl diivanile ja asus lugema. Kui esimene osa läbi sai, avas ta koheselt teise, nüüd juba hoopis uue pühendumusega. Pagan, seda pidi ta Rita auks ütlema, et too sari oli tegelikult uskumatult hea. Seal oli... Noh, mõned asjad olid sellised, millest Karl päris täpselt aru ei saanud ning paaris kohas tundus olevat süžeeauke, kuid laias plaanis oli lugu täitsa põnev.

„Inimese silmad on nõrgad," pomises vanamees järjekordset teetassi lauale asetades. „Sa peaksid magama ilmselt."

„Et nagu nii lihtsalt lähengi magama?" imestas Karl, selg trotsi täis. „Kui ma kõik need läbi pean lugema, millest enne juttu oli, siis ma peaksin praegu lihtsalt edasi lugema."

„Ma natuke korrigeerisin su nimekirja ning seda sai tegelikult päris palju lühemaks. Nagu ennist öeldud sai, siis raamatud, mis on seotud sulle kallite inimestega, on väärt rohkem. Tõsi, need tekitavad ka suurema võla, aga seda saab ka teistpidi mõtestada. Ühesõnaga – tõin sulle siia selle sarja, mida su poeg praegu loeb, ja selle teise, mida tütar jumaldab. Jätka sealt ning me saame päeva kohe jupikese maad edasi lükata. Aga enne keera magama. Nuituimestus sulle ilmselt väga ei meeldiks."

Olgu, sellisteks ähvardusteks polnud Karl päriselt valmis, kuid mingil põhjusel ei tekkinud tal ka mingit soovi omaenese fantaasiaga tüli norima hakata. Ta pani raamatu käest, rullis end diivanile ja uuris:

„Kas teil on mingeid mugavamaid kohti ka magamiseks?"

„Mis!? Oot, sa kavatsed haldjatehnoloogiat solvama hakata? No kuule, ütle nüüd, kas sul oli ärgates mingeid probleeme, et pea valutaks või selg kange oleks või midagi? Ei olnud ju?"

„Ei olnud," pidi Karl nõustuma ja tõmbas paksu ruudulise teki peale. Uni tuli hämmastavalt kiiresti. Kui see kõik käis vaid tema peas, pidi aju teemasid palju kiiremini menetlema. Muidugi oli võimalik, et tema alajahtunud keha oli nüüdseks metsast leitud ja haiglasse toimetatud, kuid ka sel juhul pidi teadvusetus ikka veel visalt püsima. Selleks ajaks, mil Karl oma pere lemmikud läbi lugeda jõudis, oli ta raamatukogu diivanil maganud vähemalt kaheksa ööd. Või kas neid sai ikka öödeks lugeda? Ilmselt, kinnitas Karl endale, sest aastakümnete pikkuse treeningu tulemusena nõudis keha õhtuti voodisse minemist ning ajas hommikul üles ka siis, kui tervet ööd puhatud polnud.

„Nii!" teatas vanamees veidra ärksusega. „See viimane raamat veel ning ma saangi kahekümne kuuendale detsembrile joone alla tõmmata."

„Millal ma midagi sellist olen lubanud lugeda?" Tilluke anekdoodikogumik näis pagana veidrana. Anekdoote kuulanud oli Karl palju ning peotäit oli ta ikka ise ka edasi rääkinud, aga sellise kogumiku lugemine ei tundunud küll mõistlik.

„Võta seda kui ravimit," mühatas vanamees. „Ma sain päris mitu võlga selle pisikese kogumikuga katta. Muidugi, kui sa tahad mu elu keerulisemaks ajada, võin ma sulle ka selle puuduva virna tuua, aga mina sinu asemel ei üritaks." Viimased sõnad olid sisistatud läbi hammaste ning vanamehe nina puutus peaaegu Karli nägu. Veidi hirmununa tõmbus Karl tagasi.

„Olgu, olgu!"

„Juba parem," teatas vanamees naeratades ning patsutas isalikult Karli põlve. „Kohe, kui sellega lõpetad, juhatan su taas kenasti välja."

Karl noogutas ning luges iga viimse kui anekdoodi läbi. Tuli tunnistada, et vanamees oli päris muheda raamatu leidnud. See ei nõudnud mingit erilist keskendumist, kuid osutus meeldivalt tujutõstvaks.

„Tundub, et ma sain oma võlad makstud,või kuidas?" uuris Karl raamatu tagakaant sulgedes.

„Suurepärane! Siis saadame su välja." Vanamees viskas endale kulunud mantli õlgadele ja viipas nurga poole, mille kaudu Karl mitme päeva eest sisenenud oli. Nüüd seisis seal riidenagi, millel rippusid tema enda üleriided. Nagi kõrval, kohas, kus enne oli olnud tapeediga kaetud sein, ilutses madal puust uks.

„Ah sa mait! Selle pisiasja olin ma juba unustanud!" Vanamees lükkas avatud ukse taas kinni ja läks otsustaval sammul hoopis teises suunas. „Sina oota siin. Ma toon ühe tõhusama tööriista."

Uudishimulikult astus Karl ukse juurde ja piilus välja –  uksest vähem kui meetri kaugusel lebas ta rinna kõrgusel suur puutüvi, seesama, millest ta üle roninud oli. Isegi lumevaba laik oli puul täiesti nähtav ning otse ukse ees olevas hanges ilutses endiselt Karli tagumikujälg.

Peagi oli ahjualune tagasi, kaasas mootorsaag, mis näis kaugelt liiga suur, et sellise pisikese mehikese kätte mahtuda.

„Tule nüüd eest ära!"

Karl kuuletus ja astus sammu tagasi.

„Nii! Ise ma selle puu viie aasta eest alla lasin, et mingid ullikesed liiga kergesti teed siia ei leiaks. Ma võin ju olla raamatukoguhoidja viiel päeval aastas, aga kui haldjad trikitavad mind siia, võin mina trikitada inimesi siit eemale. Oeh, head tööd on kahju raisku lasta."

Nende sõnadega nihverdas vanamees end puu ja seina vahelt läbi, liikus mitu meetrit paremale ja saagis seal jämedast tüvest ühe paku välja.

„Nii! Nüüd peaks hea küll olema. Juhuslik mööduja astub kenasti etteantud rajal ja raamatukogu sissepääsust mööda, teadjad aga mahuvad läbi küll."

„Ee... Aitäh?" oli ainus vastus, mille Karl välja mõelda suutis. Ilm oli sama vilets nagu siia tulles, sestap tõmbas Karl kraeservad üles ning puges värskelt saetud avause poole.

„Oota korraks!"

Karl peatus ja pöördus ahjualuse poole, kes raamatukogu uksest sisse tormas ning minut hiljem taas väljus.

„Peaaegu oleksin unustanud," lõõtsutas vanamees samblarohelist visiitkaardilaadset asja Karli poole viibutades. „Sinu raamatukogukaart. Nüüd, kus sa võlad tasunud oled, kuulud täieõiguslike lugejate hulka. See kaart aitab sul igal ajal raamatukogu ukse leida. Mitte ainult seda sissepääsu, vaid kõiki, mis üle maa laiali on. Ja haldjatehnoloogia aitab lahendada ajaprobleemi – tuled siia, loed, palju tahad, kuid kui lahkud, saad aru, et päev pole edasi liikunud."

„Ajataskud puhkamiseks?"

„Seda võib ka nii võtta, kuid sul tuleb meeles pidada, et siin kehtivad palju rangemad reeglid kui teie tavalistes raamatukogudes. Vähemalt 60% siin viibitud ajast pead sa kulutama kas lugemisele või unistamisele. Vastasel korral kaob ajahoiuteenus käest."

Karl pomises vastuse, kuid enne, kui ta pominast selgema sõnani jõudis, prantsatas uks kinni ja vanamees oli kadunud. Hajameelselt toppis Karl raamatukogukaardi taskusse ja asus oma jälgi mööda koju minema.

Kodus oli kõik täpselt nii nagu enne. Kogu selle ajaga, mis Karl ära oli, olid nõud küll puhtaks saanud, kuid õhtusöögi tegemist polnud keegi veel alustanudki.

„Oli tore jalutuskäik?" uuris Rita lauamängult silmi tõstes.

„Jah," vastas Karl. Midagi muud öelda tundus veider. Rääkida haldjatest ja ahjualustest? Ei! Selle teadmise tahtis ta hetkel veel endale jätta. Pealegi pidi ta pikalt mõtlema, kas miski sellest üldse midagi mõistlikku tähendas. Kuid raamatukogukaart oli Karlil endiselt kindlalt taskus olemas ning kui ta mitu päeva hiljem taas metsa jalutama läks, oli puuront täpselt samas kohas, nüüd küll ilma ühe pakuta, mille ahjualune oli teisel jõulupühal Karli heaks teelt saaginud.

„Tead, mis?" alustas Rita aastavahetusel, kui nad hoovi peal kaugusest paistvat ilutulestikku imetlesid.

„Mida ma teadma peaksin?"

„Me võiksime uuel aastal sagedamini jõusaali jõuda. Mu riided ilmselt tänaksid mind selle eest."

„Ei! Ei, ei, ei!" pareeris Karl kiiresti. „Praegu ei kavatse ma küll midagi lubada. Täiesti kindlasti mitte! Ja ka sina peaksid seda mitte lubama."

Samblaroheline raamatukogukaart oli ikka veel Karlil taskus ja igal pool kaasas. Praegu, kui ta sellele mõtles, võis ta kaardi piirjooni ka läbi kanga tunda, mis tuletas talle meelde hoopis teistsuguse küsimuse: „Aga, Rita, mäletad sa veel seda raamatusarja, mida sa hullult armastasid? Ma mõtlen seda, mille viienda või kuuenda osa me oma Stockholmi reisilt ostsime? Vaata, mul tekkis sellega üks küsimus. Et kui peategelasest tšikk mingis kolmandas raamatus vangi sattus. Miks ta sealt pääsemiseks maagiat ei kasutanud?"

„Issand! Sa mäletad veel seda lugemist? Oota! Aga millal? Millal sina seda lugesid?"

„Noh," pomises Karl, „mul on praegu rohkem aega kui teistel ja arstid ütlevad, et ma peaks rohkem oma hobidega tegelema..."

Vastuseks kõlanud kiljatuseks polnud Karl valmis. Rita tõmbas mehe hiiglaslikku kallistusse ning kiljus nii, et Karl oli üsna kindel vähemalt ajutises kuulmiskahjustuses.

„See meeldib mulle ikka veel. Muide! Sellele on nüüd sarja tegema hakatud. Kolm hooaega on praeguseks väljas. Oh, me peaksime seda koos vaatama hakkama, kuigi sari pole loomulikult päris nii hea kui raamat."

„Olgu, seda võib," vastas Karl naerdes. Ta oli üsna kindel, et kuskil tehti taas sissekanne tema uusaastalubadusest ning kui ta peaks iial koperdama mõnda haldjate filmiarhiivi või misiganes veidrasse kohta, siis nõutakse temalt selle kohta aru. Jäi vaid üks võimalus – mitte lasta sel lubadusel viiviseks kasvada.

Jutt: Energia jäävuse seadus (Sven Vahar)

Olin kloostris oldud paari kuuga hakanud juba siinse eluga kohanema. Kõige rohkem aega oli võtnud unerütmi paika saamine. Varem oli mul olnud vabadus olla üleval nii kaua, kui tahtsin, ja ärgata, millal mulle sobis, ning põhimõtteliselt on see nõnda ka kloostris, peaasi, et hommikusele palvusele jõuan. Konks on ainult selles, et esimene palvus toimub ajal, kui ma oma vanas elus nädalavahetuseti alles koju oleksin jõudnud. Tõsi, ühelegi palvusele minek ei ole kohustuslik, ega klooster pole kroonu, aga kuidagi piinlik on mitte minna. Esimestel nädalatel tegi harjumatu päevakava mind iseäranis pahuraks ja nii mõnigi vend sai mind tundma küljest, mida ma olin lootnud kloostrisse kaasa mitte tuua.

Emotsionaalne sõnavara on mul suur ja pean kahetsusega tunnistama, et andsin sellest korduvalt aimu mitmele kloostrivennale, kes minuga hommikul kella kuue paiku sõbralikku vestlust üritasid arendada. Üks neist – vend Paul –  tõmbas mind kord pärast lõunasööki koridoris kõrvale siira sooviga täpsustada, kuhu ma teda hommikul ikkagi saatsin. „Ma saan aru, et see midagi väga sakraalset pole, aga ma ei ole seda sõna varem kuulnud,“ ütles ta.

Mul ei jäänud muud üle, kui pidin talle inimese anatoomiat tutvustama, kuid enne võtsin talt lubaduse, et ta sellest kellelegi ei hinga, sest ma ei tahtnud, et see mu noviitsiaja ära rikuks. Üdini ausa inimesena ei tahtnud vend Paul sellisest kokkuleppest esmalt kuuldagi, aga kui lubasin talle, et ma õpetan talle veelgi huvitavaid sõnu eri keeltes, sai uudishimu temast võitu ja ta jäi nõusse. Lõpetuseks näitasin talle, kuidas rusikaid vastamisi pannes vandeseltslaslikult tervitada. Kui koridoris lahku läksime, säras ta nagu pühademuna.

Õnneks olid päris alguse ajad juba möödas, tundsin end kloostris peaaegu oma inimesena. Meie korruse tualetti oskasin öösel minna ka kinnisilmi, kõikide vendade nimed olid pähe kulunud ja kloostriaias minu hooldada antud peenrajupp õitses nii mis mühises.

Ent mõni asi valmistas mulle siiski veel raskusi, nimelt ei tahtnud mulle kuidagi pähe jääda laulud, palved ja muud sõnalised asjad, sest see nõudis hoopis teistsugust pingutust, kui mul senises eluülikoolis vaja oli läinud. Luuletusi pole ma kunagi armastanud, karaoket laulnud ka mitte, aga siin teisiti ei saanud. Ei, karaoket kloostris ei korraldatud, aga kaasalaulmist oodati küll. Algul oli piinlik, ent kui avastasin, et elevant on kloostris kõrvade peal päris ohtralt ringi trampinud, lõin käega, niikuinii polnud kooris võimalik aru saada, kes meist täpselt jõhkraid muusikalisi kuritegusid korda saatis.

Hoolimata igapäevasest harjutamisest ei tahtnud mulle ikkagi midagi pähe jääda, iga kord pidin paberilt järele vaatama. Kantor andis mulle mõista, et igavesti nii kesta ei saa ja soovitas tungivalt mõned salmid ikka pähe õppida, aga ma tõesti ei tea, kuidas ma seda tegema peaksin, mul pole isegi vabariigi hümn pähe jäänud kõigi nende aastakümnete jooksul ja see on ometigi tunduvalt lühem ja rütmikam kui meie kirikulaulud. Nii ma ka talle ausalt kurtsin, mille peale tema teatas, et selline probleem on neil nüüd küll esmakordne, kuid lubas siiski midagi välja mõelda. Nagu selgus, oli tema lahenduseks kaasata mind igasse viimasesse kui tegevusse, kus tuli midagi ette lugeda või laulda, lootuses, et ükskord mulle midagi ikka külge hakkab.

Nii juhtuski, et ühel hommikul, kui ma vaikset puhkehetke nautides jalad seinale olin visanud, rebis vend Toomas minu toa ukse koputamata lahti ja hõikas: „Kadunukesed jõudsid kohale, läki!“

Kadunukesed? Nendest polnud mulle keegi rääkinud, ma tulin siia ikka pigem igavese elu pärast või nii. Muidugi, aeg-ajalt ikka juhtus, et mõni vanem vend siit ilmast lahkus, minu siinolemise jooksul oli seda juhtunud kahel korral, mis olevat üpris erakordne, nagu mulle öeldi, ent neilgi puhkudel oli kloostris ikka kombeks üks surnu korraga. Nüüd olevat neid lausa mitmuses, kui vend Toomast uskuda. Ja mis mõttes nad jõudsid kohale? Tavaliselt nad ikka lähevad, mitte ei tule. Kaugemale ma selle mõttekäiguga ei jõudnud, vend Toomas muutus kärsituks.

„Tule juba, päris palav päev on täna, nad ei saa kaua lahtiselt olla!“

Kadunukesed seisid saalis sirges rivis seina ääres. Või õigemini lamasid. Või ma ei teagi, mis õige sõna oleks, nad lesisid avatud kirstudes, mis olid seina äärde püsti tõstetud. Nii et nad ikkagi nagu pigem seisid, nagu tunnimehed. Meil oli sõjaväes üks kutt, kes suutis püstijalu magada, talle meeldis öised vahikorrad enda peale võtta – eemalt näis, nagu oleks ta valves, tema aga sai rahulikult magada ja pärast ülemustelt oma ennastsalgavuse eest kiita, sest üldiselt ei tahtnud keegi oma niigi napist uneajast öösiti vahipostil passida.

Kirsturivi oli muljetavaldav, neid oli vähemalt paar tosinat, kui mitte rohkemgi. Ruumi teise otsa olid kogunenud vanemad vennad, ka kloostriülem ja kloostriülema abi olid seal. Põrand oli täis vonklevaid kaableid ja keset saali seisid telekaamerad. Lae alt kostis orelimuusikat.

Tee peal oli vend Toomas andnud mulle toimuvast kiire ülevaate. Asi oli nimelt selles, et ülemöödunud aastal oli klooster sattunud majandusraskustesse ning viimase raha eest palgatud ärikonsultant oli korraldanud ajurünnaku, mille käigus jõuti järeldusele, et klooster võiks oma tasuliste teenuste ringi oluliselt laiendada. Selle tulemusena oligi suveniirimüügile ning turismi- ja majutusteenusele lisandunud terve hulk uudseid tegevusi, millest üheks oli ka kord aastas kadunukeste eest palvetamine, nende igakülgne õnnistamine ja „muud sakraalsed ja rituaalsed toimingud“. Neid viimaseid hinnakirjas lahti ei kirjutatud ja ega inimesed nende kohta tavaliselt ei küsinud ka, seda enam, et sihtgrupiks oli tõsiusklike asemel pigem laiem elanikkond, kes ei osanud väga spetsiifilisi üksikasju pärida. Reklaam avaldati esmalt prooviks kohalikus maakonnalehes, siis aga juba üleriigilises päevalehes. „See tõmbas äri korralikult käima,“ ütles vend Toomas uhkelt. Majandusaasta oli lõppenud viimase kümne aasta suurima plussiga.

Kloostri ainsaks tingimuseks oli olnud see, et nad koduvisiite ei tee, seega pidid kadunukesed ise kohale tulema. Teenuse populaarsuse tõttu osutus see päris mahukaks logistiliseks operatsiooniks, esimesel korral tulid kohale omaksed üle terve vabariigi, kadunuke autokastis, pagasiruumis või lihtsalt käsikärul ja koolnurivi ummistas kloostri poole viivad teed mitmeks päevaks. Üks kohalik mahetalunik oli teinud anonüümse vihje Terviseametile, mis keelas sellise jama kohe kategooriliselt ära ja tegi ettekirjutuse millimeeterhaaval desinfitseerida mitte ainult terve klooster vaid ka kõik sinna viivad teed 10 kilomeetri raadiuses.

Järgmiseks aastaks sõlmis klooster ettenägelikult juba kokkuleppe Balbiino ja Premiaga, kes rentisid neile välja 50 külmakaubikut, ning rääkis omavalitsustelt välja kolm kogumispunkti igas maakonnas. Vastutasuks lubati omavalitsustele igal kuul viis liitrit püha vett tasuta ja iga edasine liiter soodushinnaga. Terviseamet tegi Ida-Tallinna Keskhaiglalt saadud testkehadega paar proovikäiku ja andis rohelise tule. Nüüdseks oli operatsiooni iga etapp piinliku täpsusega kirjeldatud ja reglementeeritud, kloostri konsultant oli protsessile isegi ISO-9001 kvaliteedijuhtimise sertifikaadi hankinud ja kõik käis nagu kellavärk. Polnud muud vaja kui lehtedes õnnistuspäevad välja hõigata ja raha vastu võtta.

Kloostri väravast voorisid järjest sisse veokid, kohe pidigi algama päeva esimene seanss.

Kloostriülema abi viipas mind enda juurde ja pistis mulle pihku prinditud tekstiga paberilehed.

„Iga kirstu juures laulad kõiki salme ühe korra, selge?“

Vaatasin lehti. Seal olid mitte ainult sõnad, vaid ka noodid. Vajusin näost ära. Kloostriülema abi pööritas silmi.

„No loe siis. Või ümise. Peaasi, et sa hetkekski vait ei ole,“ manitses ta, „meil on alati esimesest kahest tunnist otseülekanne riigitelevisiooni.“

Noogutasin ja lubasin anda oma parima. Vend Toomas patsutas mulle julgustavalt õlale. Kloostriülem andis käega märku. Süttisid võimsad prožektorid, kuumuse hajutamiseks tõmmati käima ka suured ventilaatorid.

„Kohtadele!“

Kõik vennad astusid kirstude juurde. Mõni neist tegi veel kiireid hääleharjutusi, mõni ringutas ja sirutas end, et paremat rühti saada, vend Aleksandr tegi soojenduseks paar kükki, ta on meil selline sportlik. Kiirustasin mulle eraldatud kirstu juurde. Kaameraoperaatorid panid kõrvaklapid pähe, kohvitopsi, mapi ja raadiosaatjaga näitsik tegi saalile ringi peale ja andis siis loa alustada. Orel lasi kuuldavale kõvemat sorti huilge.

Teised vennad juba teadsid, mis ja kuidas, kohemaid hakkas kostma monotoonset laulu, ka vend Toomas palvetas mu kõrval üsna veenvalt, ainult mina seisin ja vaatasin oma koolnuga tõtt. Vend Toomas köhatas minu suunas. Mõistsin, et pääsu pole, ja alustasin.

Veerand tunni pärast kostis mahe helisignaal, kuid muusika ei katkenud, kõik vennad astusid kirstude juurest eemale ja katkestasid laulmise. Järgisin nende eeskuju. Väärikal, kuid kiirel sammul sisenesid saali mustades tunkedes töömehed, kes vilunud liigutustega viisid ära juba õnnistatud surnud ja tõid asemele uued. Kõlas uuesti helisignaal, organist vajutas taas korra raskemalt pedaalidele ja algas uus raund.

Nii nagu kloostriülema abi oli öelnud, pakiti telekaamerad kahe tunni pärast kokku, mapiga näitsik viskas kohvitopsi prügikasti ja läinud nad olidki. Kloostriülem lappas pabereid.

„Saatekirjade järgi on meil täna veel viissada kakskümmend kaheksa tükki vaja ära teha, nii et paneme aga edasi!“

Vahepeal puhkama istunud vennad ajasid end ohates püsti.

Pärastlõunaks oli kõigil sellest juba kõrini, ka kloostriülem ja tema abi olid üdini tülpinud. Ka organist oli helipildi järgi otsustades alla andnud, oreliviled ainult visisesid jõuetult. Kui kärutati sisse viimane ports kadunukesi, tegime pausi. Viimased, nagu vend Toomas mulle selgitas, olid omasteta, nende eest maksid omavalitsused, muidugi juhul, kui neil eelarves selleks rida oli. Nendele pidi järgi tuldama alles järgmisel tööpäeval, kui üldse, sest vahel juhtus, et nii mõnigi neist jäi kloostrisse pikemaks, kuna koolnukorralduse eest vastutav töötaja oli juhuslikult vahepeal puhkusele läinud. Seega kiiret polnud.

Kantor lippas kloostri kööki ja naasis kohvi ja kausitäie sarvesaiakestega. Vennad sööstsid saiakeste kallale nagu kaarnad, üles rivistatud kadunukesed võisid oodata. Senine pühalik-tõsine õhkkond asendus melu ja matsutamisega. Pingelangus oli tuntav, iseäranis vallatus tujus oli kloostriülem.

„Tahate,“ ütles ta äkitselt, pühkides habemest saiapuru, „ma näitan teile trikki?“

Kloostriülema abi hakkas kätega vehkima ja kantor kargas toolilt püsti. Nad aimasid, mis tulemas oli. „Ei,“ hüüdsid mõlemad kui ühest suust, „ei taha!“.

Ent kloostriülemat polnud võimalik enam peatada, ta oli end juba püsti ajanud ja isegi kaugelt oli näha, et ta pakatas pealehakkamisest. Mina polnud teda nii energilisena varem näinudki, arvasin teda olevat aeglase meelelaadiga mehe, aga nüüd seisis laua otsas joviaalne habemik, kes tahtis meile trikki näidata.

Vennad vaatasid üksteisele nõutult otsa.

„Noh, tahate või ei taha?“ nõudis kloostriülem. Ilmselgelt ta ise juba kibeles.

„Tahame ikka,“ vastas vend Paul lõpuks.

Sellest piisas. Kloostriülem purjetas kuue lehvides seina äärde ja jäi ühe kirstu ees seisma. Ta tõstis käed üles.

Kloostriülema abi oigas kuuldavalt. Kantor vangutas hukkamõistvalt pead.

Kloostriülem hakkas ladina keeles rääkima, ta tegi kätega õhus dramaatilisi ringe. Ja ühtäkki oli kirst tühi.

Saalis võttis maad vaikus. Mõne hetke pärast sai ka organist aru, et midagi on lahti, ja pistis pea üle rinnatise. Kloostriülema abi halises omaette. Tormasime nagu üks mees kirstu juurde.

„Tühi, mis tühi,“ tõdes vend Toomas.

Mõned vennad lõid risti ette.

„Äge, mis?“ Kloostriülem pugistas naerda.

Sõna „äge“ ei kuulunud just tavapärase sakraalsõnavara hulka, aga pidime tunnistama, et trikk oli tõesti võimas.

„Aga kuidas?“ küsisin.

„See on edasijõudnutele,“ ütles kloostriülem, „aga no kui te just tingimata tahate ...“

Kantor tahtis midagi öelda, ent kloostriülem vaigistas ta käeviipega. Ta oli hoos.

„Kes tahab teada, kuidas see käib?“ hõikas ta valjult.

Esimesena tõstis käe vend Paul. Tema järel kerkis kätemeri. Muidugi me kõik tahtsime, sellist asja iga päev juba ei näe. Tänane üritus tõotas kujuneda märksa huvitavamaks, kui keegi meist oleks loota julenud.

„Te ju usute, et kui on häda, siis tasub palvetada, eks?“ küsis kloostriülem.

Noogutasime. Kui me seda ei usuks, poleks me siin.

„Niisiis,“ jätkas kloostriülem, „küsimus taandub ainult sellele, kuidas häda või probleemi  defineerida.“

Ta suundus rivis järgmise kirstu juurde.

„Näiteks,“ jätkas ta, „minu jaoks on praegu tõsine probleem see härra siin. Kogu minu lugupidamise juures tema vastu – olgu muld talle kerge – ma siiski pigem ei taha, et ta siin on.“

Ta tõstis käed üles.

„Ja nüüd ma palvetan!“

Ta luges veel korra ladinakeelseid vormeleid. Pauh! – oli ka see kirst tühi. Kadunukese pead toetanud padi vajus alla ja veeres põrandale.

Ta-da-daa! tegi orel. Organist rõkkas rõdul naerda. Talle sellised improvisatsioonilised asjad meeldisid. Ilmalikus elus oli ta tahtnud saada džässpianistiks.

Kloostriülem nautis tähelepanu. Näis, nagu oleks ta seda hetke ammu oodanud. Ta ajas end puhevile nagu kukk. Patseerinud veidi aega uhkelt ringi ja lasknud meil kõigil ohhetada ja ahhetada, läks ta laua juurde ja kirjutas midagi ühe saatelehe servale. Siis tõstis ta lehe üles ja lehvitas seda.

„Kes tahab proovida?“

Astusin ette. Kloostriülem ulatas paberi mulle. Läksime kirstu juurde. Küsisin igaks juhuks üle paari sõna häälduse ja olin juba valmis alustama, kuid üks asi tegi mulle siiski veel muret.

„Kas käed peab tingimata üles tõstma?“ uurisin. „Mulle ei jää tekst pähe ja ma peaks ühe käega paberit hoidma.“

„Noh, tegelikult ei pea,“ tunnistas kloostriülem, „ma tegin seda efekti pärast. Aga muidu töötab palve ka niisama, lihtsalt sõnadega.“

Vendade seast käis läbi pettumuskahin.

Esimesel lugemisel ei juhtunud midagi. Teisel korral kadunukese pea justkui veidi nõksatas. Kolmanda lugemisega läks õnneks. Ta-da-daa! tegi orel. Kloostriülem patsutas mulle tunnustavalt õlale ja andis lehe edasi järgmisele soovijale. Nii lõbus polnud meil kloostris tükil ajal olnud, surnud muudkui kadusid üksteise järel ja iga õnnestumist saatis entusiastlik oreliakord.

Viimaks olid kõik kirstud tühjad. Kloostriülem käis ja kiitis kõiki, vennad sumisesid erutatult, ainult kloostriülema abi ja kantor istusid mornilt laua taga ja lahendasid aktiivselt kirikuveini, mille nad olid vahepeal kuskilt kätte saanud.

„Vend Siimon,“ ütles kantor etteheitvalt, „sa lubasid, et sa enam ei tee!“

Kloostriülem laiutas käsi.

„Kogemata,“ vabandas ta rõõmsalt.

„Aga,“ küsis ühtäkki vend Albert, väike ja kõhetu munk, „kas me nad tagasi ka saame?“

„Tahate või?“ küsis kloostriülem ja valas ka endale veini.

„No ma ei tea,“ kogeles vend Albert, „äkki läheb kellelgi neid veel vaja? Võib-olla omavalitsus tahab tagasi või miskit?“

Kloostriülem sügas habet ja mõtles hetke.

„Hmm, äkki tõesti. Hüva, selleks tuleb palvet tagurpidi lugeda ja lõppu lisada kadunukese nimi.“

„Misjaoks?“ tahtis vend Albert teada. „Ära kaotada sai ka ilma nimeta ju.“

„Siis piisas, kui sa talle otsa vaatasid, aga nüüd sa seda enam ju teha ei saa, ega? Kuidagi peab palve objekti ju määratlema, eks?“

Kloostriülema jutus oli iva. Vend Albert võttis saatelehe, otsis kirstu numbri järgi välja õige nime ja proovis. Vupsti! oli kadunuke jälle kirstus. Mõistagi pidime me teised selle ka järele proovima. Orelimängija elavnes ja mõtles jooksult välja uue helikujunduse, mille ta iga õnnestunud tagasitoomise juures kuuldavale tõi. Kõik läks hästi, kuni jõudis järg vend Mattiase kätte. Ta võttis paberi ja asus lugema.

Korraga kostis kõva ragin ja mürtsatus. Kloostriülem ja kantor kargasid laua tagant üles, kõik vennad jooksid kokku, ainult kloostriülema abi jäi apaatselt käsipõsakil laua äärde veinipudeli kõrvale istuma.

„Mis, püha Peetruse nimel, see veel on?“ müristas kloostriülem.

„Ma arvan, et Samsung.“ Vend Mattiase hääl värises.

Tal oli õigus. See oli päris hea Samsungi külmik, suhteliselt uus mudel, esiküljel oli puuteekraan ja puha. Kirst, mille sisse külmik ära polnud mahtunud, oli pilbasteks, lauajuppe ja voodritükke vedeles igal pool.

„See on midagi uut,“ nentis kantor. „Kuidas see sul õnnestus?“

Vend Mattias läks näost tulipunaseks.

„Ma ei tea, saatelehel oli kirjas, et Samsung. Ma siis lugesingi.“

Kloostriülem haaras saatelehe oma kätte. Ta kortsutas kulmu.

„Samsung, mis Samsung. Kas see on mingi nali või?“

Mul hakkas koitma.

„Ma arvan, et see on automaatkorrektuur,“ ütlesin. „Keegi on siin Exceli asemel Wordi kasutanud.“

„Jobu!“ pomises vend Filipp. Tema oli peale minu teine vend, kes arvutitest midagi jagas.

Kloostrülem kratsis kukalt, siis kehitas õlgu.

„Nojah, aga kui see meil siin juba on...“ arvas ta ja tõmbas külmiku ukse lahti. See oli pilgeni toitu täis. Salaami! 4%-line piim! Maasuitsusink! Mango! Sinihallitusjuust!

„Halleluuja!“ hõiskas organist ülevalt rõdult. „Jätke mulle ka midagi! Ma tulen kohe alla!“

See oli hea mõte. Kohe sirutusid kümned käed külmiku poole ja enne, kui kantor protestida jõudis, kanti kapp lauale tühjaks. Kõige selle hävitamiseks ei kulunud meil kuigi palju aega.

„Kahju, et otsa sai,“ ütles vend Toomas topsist näpuga veel viimast toorjuusturaasukest püüdes.

„No põhimõtteliselt,“ ütles kloostriülem kelmikalt silmi vidutades, „põhimõtteliselt me saame ju veel tellida. Mitte, et ma sellega midagi öelda tahaks, aga nii põhimõtteliselt on see võimalik.“

Kantor peitis näo kätesse.

Rohkem polnud vaja midagi lisada, paber käis kohe käest kätte ja seina äärest haihtusid taas sinna hiljuti tagasi saabunud kadunukesed ja nende asemele ilmusid Whirlpoolid, Electroluxid ja LG-d, isegi üks Snaige. Kõik külmikud olid nagu tellitult toitu täis peale ühe, mis oli alles lahti pakkimata, kleepribadki veel küljes.

Sellist õhtut ei mäletanud ka vanad olijad.

Viimaks ei jõudnud keegi meist enam sõrmegi liigutada, lesisime laua ümber röötsakil nagu hülged. Isegi kloostriülema abi ja kantor olid käega löönud ja end viinamarjadest ja juustust kurguni täis puginud, esimene oli lausa lauale nägupidi lauale magama jäänud. Kuna kloostri päevakava oli tänaseks niigi juba aia taha läinud, otsustati õhtune palvus vahele jätta ja üheskoos puhkeruumi telerit vaatama minna.

„Läks trumm, mingu ka pulgad,“ ütles kloostriülem, „ma pole nii ammu enam „Õnnet“ vaadanud. Ei tea, kas Johannes ikka Almaga semmib?“ Ma teadsin, et kloostriülem Siimon on kloostris kaua olnud, aga et nii kaua, see oli mulle uudiseks. Püüdsin peast tema vanust arvutada, aga nii suurte numbrite peale jooksis mu täissöönud aju kokku.

„Õnne 13“ vaatamine kujunes sama meeleolukaks kui eelnev pidusöökki, värskemad vennad nagu mina ja vend Filipp pidid kloostriülemale ja teistele üksikasjalikult selgitama vahepeal toimunut, ent kuna me ise ka väga hästi ei teadnud, siis mõtlesime jooksult välja Morna alternatiivajaloo ja joonistasime kloostriülema nõudmisel tegelaste suhtepuud paberile välja. Selles melus ei pannud me tähelegi, millal üks saade lõppes ja teine algas. Alles vend Alberti hüüatuse peale pöörasime me jälle tähelepanu ekraanile.

Käis „Aktuaalne kaamera“. Ent selle asemel, et rääkida sellistest igapäevastest asjadest nagu aktsiisimäärade tõus või raierahu, oli teemaks hoopis midagi muud. Stuudios oli äsja ametisse astunud siseminister ja jutt käis meie maakonnast, täpsemalt kloostrile lähimast maakonnalinnakesest. Näidati intervjuusid nutvate elanikega, kes kaamera ees käsi mudisid ja rääkisid, kui suures šokis nad toimunust on.

„Seal oli kogu meie pere nädala toiduvaru,“ nuttis Galja.

„Te ei kujuta ette, kui kallis juust see oli!“ nuuksus Evelin.

„Ma polnud seda lahti pakkidagi jõudnud,“ karjus näost punane Karl, „ja mis jama see siis nüüd on?“

Kaamera järgnes vihasele meeskodanikule tema kööki. Seal, kus pliidi kõrval oleks pidanud olema tema uus külmik, lebas kössis vanamees.

„Surnud, mis surnud!“ Tige Karl togis vanameest kinganinaga. „Kes selle eest vastutab?!“

Telepilt siirdus tagasi stuudiosse, kus siseminister asus resoluutselt ja mittesiduvalt vastutama.

Kõigi pilgud pöördusid kloostriülema poole.

„Nojah,“ lausus too kohmetult, „ma vist unustasin mainida, et energia jäävuse seadus kehtib ka palvete puhul.“

Vend Filipp, kel oli koolifüüsika veel meeles, läks näost kohe valgeks, meile teistele pidi kloostriülem lähemalt selgitama.

„Ühesõnaga,“ lausus ta, „asi on nii, et mitte miski ei teki mitte millestki ega kao jäägitult. Kui kuhugi tuleb juurde, siis tuleb see esmalt kuskilt mujalt ära võtta. Ütleme, et keegi palub palves rohkem raha, uut tööd või ilusamat abikaasat, siis mis te arvate, kust need kõik tulevad?“

Nägudest oli näha, kuidas see vendadele ükshaaval kohale hakkas jõudma.

„Nii et need külmikud...?“ küsis vend Mattias.

„...pidid ju kuskilt tulema, eks.“

„Ja meie surnud?“ uuris vend Mattias ettevaatlikult.

„Pidid ka ju kuhugi minema. Või mida teie siis arvasite?“

Puhketoale laskus vaikus. Vennad seedisid kuuldut, kantor surus huuled kriipsuks ja oli ma-ju-hoiatasin-teid-näoga.

Mulle meenus uduselt, et inglise keeles peaks selle olukorra kohta olema üks hea sõna, midagi seoses klastritega vist.

„Ma arvan, vend Siimon, et me peaksime selle nüüd ära klaarima.“ Uksel seisis ärganud kloostriülema abi. Tema vähesed juuksed olid sassis ja põsel oli juustunoa jälg.

„Sul on vist õigus.“ Kloostriülem ohkas ja ajas end püsti.

Koristasime laua, viisime toidupakendid prügisse ja otsisime üles rasvaplekkidega saatelehed. Kadunukeste nimekirja koostamine läks lihtsalt, ent külmkappidega oli keerulisem. Kust need tulid? Kuhu need tagasi saata? Füüsikat õppinud vend Filipp pakkus välja, et äkki tulid need sealt, kuhu kadunukesed läksid, et nagu vahetuse korras või nii. See tundus igati loogiline. Otsustasime, et vahetame nad lihtsalt uuesti ära, tellime kadunukese tagasi ja saadame kähku tühjale kohale külmiku asemele. Kloostriülem tõi raamatukogust vana palveraamatu, sirvis seda ja arvas, et see peaks olema tehtav küll, pühades tekstis pole midagi, mis sellele otseselt vastu räägiks.

Seadsime kõik valmis – külmikud seina äärde rivvi ja kirsturiismed sinna kõrvale, kadunukeste vastuvõtmiseks valmis.

Organist lõi orelile hääled sisse ja hakkas ergutusmuusikat mängima, sellist, nagu kõlab enne korvpallimatši algust. Kloostriülem tõstis käed pidulikult üles.

„Oodake,“ hõikas vend Albert, „aga mis toidust saab?“

„Mis sellega siis on?“ ühmas kloostriülem.

„Oleks vist viisakas see külmikutesse tagasi panna.“

Kloostriülem laskis käed alla.

„Tjah, oleks vist jah,“ ühmas ta.

„Aga kust me selle võtame? Ja kas keegi selle juustu nime mäletab?“ küsis keegi vendadest.

Kloostriülem tardus paigale. Siis lasi ta kuuldavale sõna, mille ma saladuskatte all vend Paulile olin õpetanud. Kantor punastas. Kloostriülem kordas seda sõna veel ja veel.

Tõotas tulla pikk öö.

Tõlkejutt: Lumi (Claverhouse emails)

Jutt on Tumedad Tunnid toetajatele kuuldemänguna kuulatav „Tumedate Tundide Ekstra“ 12. osas

https://www.patreon.com/posts/tumedad-tunnid-60262852

Ma pole just kõige taibukam mees. Tuleb välja, et kõik teadsid saabuvast lumetormist. See tähendab, et kõik peale minu. Ja ma mitte ainult ei otsustanud oma romuhunnikust autoga tol ööl reisi jätkata, vaid ka ei rääkinud kellelegi, kuhu ma lähen. Ka ei kontrollinud ma enne sõitu, kui täis mu telefoni aku on. Jah, ma olen idioot, aga see teadmine ei aita mul kuidagi olnut paremini taluda.

Otse loomulikult ütles mu auto üles keset eikusagit, just siis, kui sadu hakkas hoogu koguma ja jättis mu lõksu väikesele külavaheteele, kus ma varem elu sees käinud polnud. Abi kutsuda polnud kusagilt ja mööda ei sõitnud ühtki autot. Normaalsed inimesed olid sellisel külmal ja metsikul ööl väljas hulkumiseks liiga mõistlikud. Pealegi oli jõuludeni jäänud vaid kaks päeva.

Istusin seal veidike, oma kasutu sõiduki suhtelises soojuses, lumi väljas pöörlemas. Viimaste päevade jooksul oli juba olnud paar suuremat lumesadu, aga seekordne oli hoopis teisest ooperist. Kuigi tuul polnud eriti tugev, siis vaadates, milline mass lund oli maha langemas, oli selge, et teed muutuvad peagi läbipääsmatuks ja kui ma kohe midagi ette ei võta, olen varsti tõsises hädas.

Selle lühikese aja jooksul, mil ma seal paigal istusin, jõudis lumi tuuleklaasi katta ja väljavaate täielikult varjata. Soojendus hakkas üles ütlema. Mida kauem ma seal passin, seda raskemaks läheb läbi lume sumpamine ja mingigi varjualuse leidmine. Panin kindad kätte, tõmbasin jopeluku kinni ja astusin külma öösse.

Olukord oleks võinud olla ka hullem. Mäletasin, et olin veidi aega enne auto sabaandmist ühest majakesest mööda sõitnud. See ei saanud olla rohkem kui kilomeetri kaugusel või umbes nii. Teekond oleks olnud keeruline, aga läbitav tingimusel, et ilm veelgi hullemaks ei lähe. Edasijõudmine oli algusest peale raske. Lumekate teel oli muutunud juba päris paksuks. Paari minutiga olin langevate helvestega kaetud. Need kleepusid kangekaelselt minu külge ja ükski pühkimine ei aidanud mul neist lahti saada.

Selleks ajaks, kui hakkasin keerlevate helveste vahelt ähmast valgust nägema, olin juba läbimärg  ja täiesti kurnatud. Jalad olid nagu jäätükid. Nägu tuim ja külmunud. Aga valguse soe oranž kuma innustas mind edasi liikuma ja andis mulle just nii palju jõudu, et jaksaksin veel need viimased meetrid edasi sumbata.

Kui ma lõpuks aiaväravani jõudsin, oleksin võinud kergendusest nutta. Majake oli imeilus, täpselt nagu postkaartidel. Väike mugavuse ja soojuse kindlus keset pimedust, lumetormi ja läbitungivat külma. Aknad olid rõõmsalt tuledes ja vaevumärgatava jalgtee ääres seisid kaks lumemeest kui vaikivat valvurit.

Miski oli siiski kuidagi valesti. Jõudes ukseni, leidsin selle lahti olevat ja väikesed lumekeerised lendlesid muidu nii sooja ja kutsuvasse esikusse. Astusin sisse ja lõin ukse enda järel kinni. Äkki oli kõik kohutavalt vaikne. Tundsin end ebamugavalt, sissetungijana.

„Halloo?“

Mu hääl kõlas väikeses esikus vaikse ja elutuna.

„On siin keegi?“

Vastust ei tulnud. Kõndisin järjest läbi majakese kõik toad, koputades enne pea sisse pistmist igale uksele. Maja oli täiesti inimtühi.

Tundus, et kes iganes siin elas, oli ta ainult korraks välja astunud. Tuli lõõmas kaminas. Õhtusöögi järgselt olid mustad nõud kenasti kraanikausi kõrval virnas. Toas oli isegi jõulupuu ja selle all kingitused. Aga ühestki elavast inimesest polnud jälgegi.

Istusin ettevaatlikult diivani servale. Ma ei julgenud midagi puudutada. Pidin peaaegu surnuks ehmatama, kui halg kaminas praksatas. Tõmbasin sügavalt hinge ja itsitasin veidi oma närvilisuse üle. Olgu, olukord oli veider, aga vähemalt olin külma käest pääsenud. Mul oli katus pea kohal ja varvaste otsastkülmumist polnud lähiajal karta. Pidin ainult ootama – lõpuks saabub pere koju, lumesadu lõppeb ja maailmas on kõik jälle õigesti.

Möödus kümme minutit, seejärel kakskümmend. Seltsi pakkus mulle vaid koridoris seisev ja ühtlaselt tiksuv vana kappkell. Pärast tunniajast ootamist ei pidanud ma enam vastu. Ma pidin midagi tegema, kas või selleks, et end sellest tuimast passimisest välja raputada.

Käisin maja läbi, otsides telefoni, aga ei leidnud midagi. See polnud väga veider, praegusel mobiiliajastul pole paljudel lauatelefoni. Leidsin köögist paberit ja pliiatsi ning kirjutasin kirjakese, milles seletasin olukorda. Selle kinnitasin välisukse külge. Arvasin, et parem on anda perele väike hoiatus, enne kui nad koju jõudes võhivõõra mehe eest leiavad.

Vaatasin aknast välja. Lund sadas sama laialt ja järjekindlalt nagu varemgi. Värske lume koorma all loppis ja vormi kaotanud lumemehed tundusid olevat ettepoole kööku vajunud ja mulle otsa jõllitavat. Tõmbasin õlgu võbistades kardinad ette.

Majas ringi jalutades tundsin, nagu kasutaksin võõraste lahkust ära. Kaminasimsil oli foto. Kaks armsat last, poiss ja tüdruk. Umbes seitsme- ja kaheksa-aastased. Ja nende isa, tõsine ja karmi näoga mees, kes nägi välja, nagu oleks omajagu raskeid aegu üle elanud. Ema pildil polnud, aga see pole tänapäeval eriti imelik.

Sisendasin endale, et otsin majas ringi liikudes mingeid vihjeid selle kohta, kus pererahvas olla võiks, aga tegelikult arvan, et olin lihtsalt uudishimulik ja tahtsin oma pahaaimamatute võõrustajate kohta rohkem teada saada. Maja oli ideaalselt korras, tundus, nagu seda oleks igapäevaselt koristatud. Isegi toas, milles lapsed kahekesi elasid, oli kõik puhas ja kena. Ainus paigast ära asi, mille leidsin, oli katkine taldrik. Selle avastasin köögi nurgast. Pühkisin killud kokku ja viskasin prügikasti. See võttis kõigest paar minutit ja oli vähim, mida sain teha, arvestades külalislahkust, millega ma juba ise ennast kostitanud olin.

Läksin ja istusin diivanile tagasi. Panin tööle igivana televiisori ja avastasin, et ka selle ekraanil keerles lumi, samuti nagu väljas, öises taevas. Kell oli juba kõvasti üle kesköö, aga isast ja lastest polnud ikka veel märkigi. Tundsin end Kuldkiharana, kui diivanile pikali heitsin, jope tekiks peale võtsin ja oma kurnatud keha magama sättisin. Ärkasin võpatusega pärast tunde rahutut und. Kell-raadio oli tööle lülitunud ja sametise häälega Bing Crosby „Valged jõulud“ kajas kummitavalt läbi muidu vaikse maja. Olin kange ja välja puhkamata, nagu poleks üldse öösel sõba silmale saanud. Mäletasin häguselt mingit õudset unenägu, aga need mälestused kadusid kiiresti nagu lumehelbed uue päeva raskuse all. Mu randmed valutasid jubedalt. Ilmselt oli eelmise õhtu rännak lumesajus ikkagi kontidele hakanud.

Maja oli endiselt tühi. Kontrollisin välisust ja minu jäetud teade oli endiselt omal kohal. Kardinaid eest tõmmates nägin, et lumesadu oli küll lõppenud, aga see oli tekitanud hanged, mis tundusid olevalt vähemalt paari jala sügavused. Siit ma niipea minema ei saa.

Ülejäänud päev möödus nagu mingisuguses uimas. Hulkusin laisalt mööda tube ja püüdsin maha suruda soovi oma võõrustajate asjades sorida ja neist rohkem teada saada. See oli kummaline – tavaliselt võib kiire tiiru järel majas selle omanike kohta nii mõndagi öelda. Aga see majake oli nagu tühi leht. Steriilsed pinnad ja korralikult kokkuvolditud voodipesu. Isegi külmkapi küljes polnud ühtegi laste joonistatud pilti. See oli täiesti neutraalne ruum, tühi igasugusest isikupärast. See katkine taldrik, mille ma ennist ära koristasin, oli olnud selles majas ainuke märk inimlikkusest.

Päev möödus aeglaselt. Korraks käisin ka väljas. Sumpasin lumes ja püüdsin valges sellest kohast paremini aimu saada. Kohevad hanged summutasid iga heli, tekitades kummalise ja ebareaalse tunde. Tundsin, nagu kõnniksin ma hiiglaslikul pulmatordil.

Aianurgas oli väike kuur. See nägi paksu lumekihi all välja nagu Jõuluvana töökoja maalähedasem versioon. Uks oli lahti, kuid ei tundunud eriti kutsuvana. Sellest hoolimata rühkisin ma selle poole, soovides näha, mis saladused seal võivad peituda.

Kuuri sisemus oli räpane ja räämas, vastupidiselt laitmatus korras olevale majale. Kõikjal olid ämblikuvõrgud ja seinal rippuvad tööriistad olid vanad ning roostes. Tööriistalaual oli vaid üks tühi koht. Koht, mida ei katnud tolm ega prügi. Sealt oli hiljuti mingi riist võetud.

Külm ajas mu peagi tuppa tagasi ja varsti olin saanud eelmise päeva süsi kasutades ka tule üles. Tulehakatuseks valmis pandud paberite hulgast leidsin kimbu pabereid, mis nägid välja nagu laste  rohmakad joonistused. Kui tuli oli korralikult põlema läinud, istusin diivanile ja asusin neid sirvima.

Üks joonistus torkas mulle eriti silma. Sellel oli kohmakalt, aga siiski äratuntavalt kujutatud majake. Majakese kõrval seisid kolm kuju. Kaks neist tundusid seisvat käed puusas, kulmud kortsus ja erksinised pisarad silmist voolamas. Kolmas kuju oli palju suuremana joonistatud. Tal olid raevukad punased silmad ja ta tundus käes hoidvat midagi, mis nägi välja nagu madu.

Miski selle pildi juures tekitas minus huvi, aga ma ei saanud aru, mis täpselt. Teised pildid olid tavalised, süütud laste joonistused, aga see pilt häiris mind kuidagi.

Ülejäänud päeva veetsin magamistoast leitud vanu kauboijutte lehitsedes, aga ükski neist polnud eriti huvitav ja ei suutnud mu tähelepanu kaua hoida. Mu mõtted pöördusid aina tagasi selle kummalise väikese perekonna ja nende üksildase elu juurde. Võib-olla oli see normaalne, et nad päevadeks kusagile kadusid. Võib-olla oli see mingi veider pühadetraditsioon, aga millegipärast ma kahtlesin selles.

Aeg venis. Tegin veel ühe tiiru majas, lihtsalt selleks, et end tegevuses hoida. Lisasin puid tulle, et jätkuks, ja valmistusin järjekordset ööd diivanil veetma. Heitsin varakult magama.

Uni oli rahutu ja ärkasin tihti. Tõenäoliselt seepärast, et ma polnud nii rampväsinud kui eelmisel ööl. Paksu lumevaiba poolt summutatud ja moonutatud kummalised hääled hoidsid mind ärkvel ja tõid mu unenägudesse painajalikke nägemusi kadunud lastest ja nende turskest näota isast.

Tõusin vara ja vaatasin aknast välja. Üleöö oli pööranud sulale. Lumevaip oli kõvasti alanenud ja silmapiiril särav ere päike andis lootust, et see päeva jooksul veelgi väheneb. Külla tagasi matkamine saab olema raske, aga kindlasti tehtav ja ei tohiks rohkem aega võtta kui paar tundi. Pealegi tundsin, et olen külalislahkust juba niigi kurjasti kasutanud ja tahtsin sellest veidrast majast minema saada.

Kirjutasin lühikese kirja, milles seletasin lahti, mis vahepeal juhtunud oli, ja jätsin selle köögilauale. Samasse jätsin ka veidi raha. „Võtke seda kui varast jõulukinki!“ kirjutasin juurde ja astusin uksest välja. Läksin risti läbi aia, kahe lumemehe vahelt läbi, värava poole. Sulaga oli lumele tekkinud koorik, mis iga sammu juures mõnusalt krudises. Ma polnud eriti kaugele jõudnud, kui mu jalg lumes millegi taha takerdus ja ma oleksin peaaegu kukkunud. Alla vaadates nägin ümbritsevast valgest merest üles turritavat inimkätt.

Laskusin kohe põlvili märga lumme ja hakkasin kaevama. Pihutäite kaupa jääd kõrvale lükates leidsin lume all lamava keha. Tundsin ta kohe ära, see oli pereisa. Surnu nägu oli kummaliselt rahulik. Pea ühel küljel laiutas inetu verine haav. Ta oli vist lumes libisenud ja end teadvusetuks kukkunud.  Suur kivi lebas pea all nagu padi ja külm oli ülejäänu eest hoolt kandnud.

Ma seisin hetke surnukeha kohal. Kõrval kükitav maja näis kogu stseeni kohutavas vaikuses pealt vaatavat. Alles siis nägin ma surnu teist kätt ja seda, mida ta oma valgete ja kangete sõrmede vahel pigistas. See oli vana ja ilmselgelt paljukasutatud härjaajamispiits.

Leitud lapsejoonistus tuli mulle meelde ja mul jäi hing kinni. Pöördusin kahe lumemehe poole, mis olid nüüdseks muutunud valgeteks vormituteks sammasteks. Astusin lähima juurde ja surusin meeleheitlikult oma käed sellesse, lootes sõrmede alt eest leida vaid lund ja jääd. Aga ma teadsin, et see pole nii. Lumi oli kerge ja kohev, pudenedes kergest puudutusest. Mõne hetkega olin lumekihi kõrvale lükanud ja selle alt paljastus see, mida oma südames olin juba aimanud. Veel üks laip, seekord noore tüdruku oma. Käed selja taha seotud ja kindlalt jämeda puidust aiaposti külge kinnitatud.

Kukkusin põlvili ja silmisse tõusid pisarad. Ma ei suutnud ettegi kujutada, mis kannatusi nad olid läbi elanud. Võib-olla olid nad kergendust tundnud, kui nägid isa kukkumas, arvates, et see lükkab nende karistust edasi või hoopis päästab sellest. Ja siis muutus kergendus paanikaks, kui nad aeglaselt mõistma hakkasid, et nende isa enam ei tõuse. See kõik oli nii mõttetu, nii mõttetult traagiline.

Need lapsed kummitavad mind sellest päevast saadik. Mõtlen, kas ma oleksin saanud midagi nende heaks teha. Kas nad olid ikka veel elus oma jäistes kirstudes?  Sellal kui mina nende olemasolust teadmatuna nende hubases ja külalislahkes majas ringi jalutasin. Ma arvan, et osa minust jääb sinna igaveseks. Sinna väikesesse talvisesse aeda. Vahtima kahte surnukeha, külmunud oma viimases hääletus karjes. Ja esimesi lumehelbeid, mis taas raskest, tinasest taevast neile langema hakkavad.

Tõlkis: Priit Öövel

Tõlkejutt: Härra Everetti erilised jõuluehted (Kristopher Mallory)

Jutt on meie toetajatele kuuldemänguna kuulatav „Tumedate Tundide Ekstra“ 8. osas

https://www.patreon.com/posts/tumedad-tunnid-8-45393337

Ma ei unusta kunagi 2009 aasta jõuluõhtust lumetormi. Olin läinud keskusesse, oma naisele Lucyle ideaalset jõulukinki otsima, ja tagasiteel algas tugev lumesadu.

Kiirtee asemel olin valinud tagasiteeks sünge ja üksildaselt läbi maakohtade lookleva kaherealise tee. Lumehelbed visklesid tuuleklaasist mööda, vastu kottpimedat taevakardinat. Kaugtuled hääbusid enne horisondil paistvaid halle mäetippe tuhmiks kumaks. Sõites läbi tormi, haaras selle lihtne öine ilu mind täielikult endasse.

Äkitselt hakkas rool mu pihkude vahel vibreerima ja auto viskus kursilt kõrvale. Tulin oma lummusest välja just viimasel hetkel ja jõudsin veel paremale pöörata. Püüdsin anda oma parima, et jäisel teel mitte liiga palju ja järsult rooli keerata ja olukorda veelgi hullemaks muuta. Auto liugles aga omasoodu ja hetke jooksul olin juba kindel, et kraavisõidust ma seekord ei pääse. Alles viimasel hetkel, päris kraavipervel, said rehvid pidamise tagasi.

Mu süda tagus kiiresti ja kõvasti, aga silmad olid endiselt hüpnootilisest lumesajust väsinud. Tegin aknad lahti, et külm tuul meeled jälle erksaks teeks. See oli olnud napikas. Kaalusin võimalust tee kõrvale tõmmata ja oodata, kuni suurem sadu järele annab, aga see tee oli ohtlik ka ilma lume ja kiilasjääta. Aastakümnete jooksul oli nende mändide vahel liiga palju inimesi surma saanud ja ma ei tahtnud saada üheks neist.

Vähem kui kolm aastat tagasi oli mu naaber, Paul Vickers, püüdnud ilmselt teele hüpanud kitse eest kõrvale põigata ja auto üle kontrolli kaotanud. Üks asešerifidest leidis ta järgmisel hommikul. Loomulikult surnuna.

„See oli silmapilkne,” oli šerif Royce mulle pead raputades öelnud. „Paulil oli näol samasugune surmani hirmunud ilme nagu neil surnud matkajatel, kes mäekurusse lõksu jäid ja nädala pärast leiti. Nagu nemad, nii teadis ka Paul, et sellest ta eluga välja ei tule.”

Ma ei öelnud talle, aga mul oli hea meel, et Paul suri. Ta oli avariis kaela murdnud ja ta oleks elu lõpuni halvatuks jäänud. Jah, sellest on kahju, et ta oli tol ööl üksi kartnud ja kannatanud, aga kui aus olla, siis ei olnud kaela murdmine ainus põhjus, miks ma tema surma pärast pisaraid ei valanud. Ta polnud tore mees. Alustas Carrolli pubis pidevalt kaklusi ja kui Carroll ta välja viskas, siis läks koju ja peksis seal oma vanamoori. Nii mõnigi kord tegi ta seda nii hullusti, et vaene naine haiglas lõpetas.

Püha taevas… ja kui te juba küsite… kas polnud see mitte aasta hiljem, kui ka Jen Harperi väike tütar Suzie surma sai. Mudilane oli keset ööd üles ärganud ja nähes värskelt maha sadanud lumevaipa, ilmselt otsustanud õue mängima minna. Sellest õnnetusest sosistatakse linnas siiani. Öeldakse, et rekkajuht, kes tema peast üle sõitis, oli lumest nii pimestatud, et ei peatunudki, vaid sõitis edasi.

Ma olin siis Carrollis kui šerif Royce ja Jake juhi kätte said. Kui too kuulis, et on väikese Suzie Harperi surnuks sõitnud, langes ta põlvili ja tagus rusikatega oma laupa. Tema hingeõhus oli tunda viski hapukat lehka.

„Palun, šerif,” nuttis ta, ila suunurgast tilkumas. „Sa pead mind uskuma… ma ei näinud teda… ma...ma… oh jumal…”

Jake lõi tal käed raudu ja šerif Royce viis ta ära.

Hiljem istungil väitis juht, et ta mäletab otsasõitu mingile väikesele keset teed seisnud lumehunnikule, aga mitte lapsele. Nagu oleks keha vedelenud teel juba enne, kui 18-rattalise rehvid oma töö tegid. Kuigi juhi versiooni päriselt ei usutud, kuulutas kohtunik Davis selle siiski õnnetuseks. Peaaegu kõik linnas arvasid, et juhi aju on selle hirmsa mälestuse oma peas vaimse tervise kaitseks lihtsalt ära blokeerinud. Mina jäin ses osas skeptiliseks, aga Lucy uskus teda.

„Lucy,” ohkasin ja vaatasin kella armatuurlaual. Oli juba hilja ja ta oli kindlasti juba mures. Tahavaatepeeglisse ilmusid autotuled. Mõne hetke pärast vuhises minust mööda pikap ja andis signaali. Kehitasin õlgu. Ta ilmselt arvas, et ma olen mingi vanamees kes ei oska sõita. Tõsi… ma olen vana. Ja ma olen ettevaatlikum kui enamik teisi. Ma tahtsin kiiresti koju jõuda, aga hoidsin kiirust korralikult alla kiiruspiirangu, et ma üldse koju jõuaksin. Vahetasin rada ja sõitsin nüüd parempoolses. Imetlesin möödudes lumega kaetud mände. Torm oli suutnud tekitada mingi rahuliku selguse, maagilise tunde, mis asus peaaegu aset leidnud avariist põhjustatud ärevuse asemele. Olen sõitnud läbi paljude tuiskude ja tormide, aga sel õhtul oli see kuidagi teistsugune. Nagu oleksin näinud erakordselt selget und. Tundsin oma kontides, et juhtumas on midagi erilist – jõuluime, nagu neis vanades mustvalgetes filmides. Tõmbasin sügavalt kopsudesse karget ööõhku ja mändide lõhna ning naeratasin. Võib-olla oli see avatud aknast sisse lendlev ja näol sulav lumi, mis oli mu naha niimoodi kirvendama pannud.

„Seekord tulevad kindlasti valged jõulud;” ütlesin omaette ja naersin. Hoolimata ilmateadetest,sadas meie väikeses linnas jõulude paiku alati.  Diego mahajäetud farmi juures kurvist välja tulles nägin silmapiiril paistvat linnakuma. Haigutasin. Ma olin kogu sellest šoppamisest väsinud. Kõik, mis ma tahtsin, oli Lucy kõrvale voodisse heita ja magama jääda. Natuke aega hiljem sõitsin mööda Ian Thomase onnist. Ian oli üllatuslikult jõulukaunistused üles pannud. Ta polnud seda kunagi varem teinud. Ma lehvitasin täispuhutud lumememmele ja olin tänulik, et Ian on lõpuks ometi otsustanud linnakese ühise tähistamisega kaasa tulla. Ma olen kindel, et tema naisele Marthale oleks see meeldinud, kui too oleks veel meiega olnud. Mõned kahtlustasid kuritegu, aga enamus väitsid, et ta oli teise mehega jalga lasknud. See poleks mind sugugi üllatanud. Martha oli alati olnud rahutu hing. Vana hea Ian oli vist end hakanud üksikuna tundma. Raputasin pead ja otsustasin, et palun Lucyl küpsetada talle oma kuulsaid kaera-rosina küpsiseid. Meie väikesel kogukonnal polnud küll palju pakkuda, aga pühade ajal püüdsime alati teineteisele toeks olla.

Jõudsin linna piiridesse. Peatänav tundus tühi ja kolme kvartali ulatuses olid kõikide poodide vaateaknad kaunistatud. Tore oli näha linna täies ehtes ilma, et inimesed vaadet varjaksid. Ma polnud ka kunagi varem näinud, et absoluutselt kõik majad oleksid tuledes olnud.

Mr Rothi tööriistapood paistis teistest eredamalt silma. Nagu Ian Thomaski polnud ta eelmistel aastatel osalenud, aga tema vabanduseks olid usulised kaalutlused. Mõtiskledes, mis küll võis olla tema meelt muutnud, tuli mulle meelde, et paar kuud tagasi oli ju proua Roth härra Rothile otsa peale teinud, kui sai teada, et tema mehele meeldib lõbunaistega aega veeta.

Ma ei taha surnutest halba rääkida, aga kuulduste järgi oli ta tihtipeale niimoodi linnast väljas „lõbutsemas“ käinud. Kui Jake väikese 22-kaliibrilise revolvri proua Rothi värisevatest kätest ära võttis, väitis too, et pole meest tulistanud. Või vähemalt ei mäletanud ta, et oleks seda teinud. Kuidas asjalood ka polnud, igatahes oli proua Roth end vanglas üles poonud. Linnapea Wayne oli tööriistapoe oksjonil ära ostnud ja nii see lugu lõppes.

Ahmisin endasse jõulurõõmu ja seda kummalist tunnet, mida tekitasid laiad valged lumehelbed. Mulle tuli meelde aeg, mil olin alles väike poiss ja õhinal jõuluõhtul kingitusi ootasin. Ma polnud sellele ammu mõelnud ja tundsin, kuidas silmad pisaraist märjaks muutusid.

„Sellised ongi õiged pühad“, ütlesin ja naeratasin nii laialt, et see tegi haiget. Need ongi Jõulud.

Keerates peatänavalt vasakule, panin raadio tööle ja hakkasin „Aisakelladele“ kaasa ümisema. Jõulupühad polnud alati nii rõõmsalt möödunud. Kakskümmend aastat tagasi ei olnud näiteks nii. Tegelikult ei tähistatud jõule siis meie linnas üldse. Keegi ei oska öelda, mis täpselt muutus, aga igatahes oli see muutus paremuse poole. Iga aastaga võttis aina rohkem rahvast pühitsemisest osa, kuni lõpuks olid peaaegu kõik kaasatud.

Härra Everett oli sellesse muutusesse vast kõige rohkem panustanud. Ta võttis linna ühiseid traditsioone väga tõsiselt. Kohe esimesel aastal pärast siia kolimist ehtis ta oma maja nii ära, et võitis kohaliku ajalehe korraldatud konkursi. Ja ka kõik järgnevad konkursid kakskümmend üks aastat järjest.

Keerates Main Streetile ei imestanud ma üldse, kui nägin, et kõige eredam valgusvihkude vehklemine paistis tulevat härra Everetti maja poolt. Tavalise lumelt peegelduva rohe-punase valguse asemel vaheldusid sel aastal aga hoopis sinised sähvatused punastega. Püüdsin ette kujutada, millised kaunistused on see valgete juuste ja pika habemega vanamees sel aastal oma aeda üles seadnud. Aga need polnud jõuludekoratsioonid. Ei, hoopis kaks politseiautot seisid maja ees.

Väike kingitus, mille olin Lucyle ostnud, lebas kõrvalistmel ja ma kujutasin juba ette,  kuidas ta nägu särama lööb, kui ta seda kuuse all märkab... Kortsutasin kulmu, ütlesin endale: „Paar minutit siia-sinna ei loe enam midag,i“ ja keerasin oma auto samuti härra Everetti sissesõiduteele.

Hoovis seisev kuju hüüdis mulle: „Tere, Hank! Sa nii hilja väljas!“

Algul ei tundnud ma teda ära. Lumega kaetud tume politseivorm ei lasknud mul täpselt aru saada, nii et pidin silmi kissitama ja pea autoaknast välja pistma: „Aa, hei Jake! Kas härra Everettiga on kõik korras?“

Jake jalutas auto juurde ja kükitas, et minuga näost-näkku rääkida. „Teadn, ma ei teagi päris täpselt. Ta hakkab vist vanaks jääma. Ära solvu.“

Naersin. „Ei solvu. Täna isaga kahekesi väljas? Kiirabi polnud vaja?“

Jake ohkas. „No me leidsime ta Campbelli maja juurest hulkumast. Pani vaikse signa tööle, kui tagauksest sisse läks.

Raputasin pead. „Tundub nagu Alzheimer.“

„Jah, tundub küll.“

„Ega Campbellid ometi süüdistust esita?“

See pere oli alles hiljuti ühest läänepoolsest suurlinnast siia tulnud. Nad olid kolinud Sandersi majja pärast seda, kui Jack Sanders oli endale ketassaega otsa peale teinud. Härra ja proua Campbell ega ka nende teismeline poeg polnud end naabritele tutvustanud, veel vähem nendega sõprust sõlminud, nii et kellelgi polnud päris täpselt aimu. mis inimestega tegu on.

„Nad on nädalaks ära sõitnud,“ ütles Jake. „Me peame neile muidugi teatama, kui nad tagasi tulevad, aga midagi lõhutud ju pole, nii et...“

„Ma ei imestaks, kui neil relv oleks. Ikkagi suurlinnainimesed. Oleksid nad kodus olnud, oleksid sa võib-olla hoopis härra Everetti laiba eest leidnud.“

Jake noogutas. „Kuule, Hank, äkki lähed sisse? Paps räägib seal praegu härra Everettiga. Tead, me ei tahaks teda jõulude ajal haiglasse saata... äkki saad tal natuke aega silma peal hoida, kuni ta pea jälle selgeks lööb. Ma tean, et seda on palju palutud. Kui sa ei saa, siis ma jään ise.“

Vaatasin veelkord kinki kõrvalistmel ja sosistasin: „Pühade ajal oleme koos.“

„Mis sa ütlesid?“

„Ei midagi, Jake. Muidugi ma saan jääda. Sellest pole midagi.“

Jake juhatas mind härra Everetti maja ukseni. „Paps, Hank on siin. Ta saab jääda!“

„Kohe tulen,“ vastas šerif Royce.

Jake viipas käega ukse poole: „Mine aga mine sisse, nad on köögis.

„Aitäh, Jake.“

„Ole tubli,“ ütles Jake ja astus tagasi lumesaju kätte.

Härra Everetti elutuba oli täis jõuluehteid kogu maailmast. Mõned tundusid olevat väga vanad ja väärtuslikud. Võtsin lahti ja panin kokku antiikset matrjoškat, kuni šerif Royce köögis härra Everettile seletas, et keegi peab tunnikeseks tema juurde jääma, lihtsalt selleks, et ta jälle kuhugi rändama ei läheks. Mõni hetk hiljem astus ta köögist välja ja kergitas mulle tervituseks oma stetsoni äärt. „Hank, juunjor ja mina peame tagasi maanteevalvesse minema. Olukord on juba poolhull ja ma ei taha, et keegi selle ilmaga kinni jääks. Aitäh abi eest.“

„Võta heaks, šerif. Lucy magab juba niikuinii, ta ei pahanda.“

Pärast mehist patsutust seljale astus ta korraks kööki tagasi. „Ma astun homme korraks läbi, härra Everett, et vaadata, kas kõik on korras. Häid jõule teile!“ Ta surus mul kätt ja lahkus siis, lüües ukse oma selja taga pauguga kinni.

Vaatasin aknast, kuidas kaks politseiautot lumetuisku kadusid. Härra Everett tuli mu selja taha, pomises midagi, millest ma aru ei saanud, endale nina alla ja kõndis siis kööki tagasi. Mina vaatasin endiselt aknast välja ja imetlesin tuledes maju. Ainult Campbellide oma oli pime nagu tindiplekk ilusal ülikonnal.

„Ma´i hakka ulluks minema!“ karjus härra Everett.

Ohkasin. Siis läksin kööki ja istusin laua taha tema vastu maha. „Ma ei arva, et sa lähed.“

Härra Everett raputas pead. „Üks mu ehetest jooksis minema. Leidsin ta Campbellide maja ümber nuuskimas.“

„Kas tõesti?“

„Jah. Tore, et neid kodus polnud, see oleks võinud väga... väga halvasti lõppeda.“

Ma noogutasin.

Härra Everett ütles vaiksel häälel: „Nad oleks maha tapetud.“

„Jaa, sul vedas, et... mida sa ütlesid?“

Härra Everett raputas pead. „Ei midagi olulist.“ Ta tõukas tooli laua äärest eemale. „Pean kusel ära käima.“

Ta lahkus toast ukse kaudu, mis muuhulgas viis ka võõrastetuppa. Uks vajus tema selja taga kinni, aga mitte täielikult. Paari tolli laiusest praost paistis värviliste valguskiirte kaleidoskoop. Tõusin kortsutades kulmu. Lükkasin ukse lahti ja nägin kõigis vikerkaarevärvides tulesid kaunistamas seinu ja ruumi keskel seisvat suurt jõulupuud.

Kuld ja hõbe helkis ja vilkus. Punased, sinised ja kollased varjud keerlesid, pöörlesid ja põrkusid. Lillad, rohelised ja oranžid pulseerisid ja sulasid ühte. Kuigi see oli üks hämmastavamaid asju, mida mu vanad silmad olid kunagi näinud, võttis siiski veidi aega, enne kui suutsin otse puu poole vaadata.

„Mu jumal,“ ütlesin ühe oksa poole küünitades. See väljapanek oli rohkem altar jõuludele kui lihtsalt tähistamine.

Rippuvatest läbipaistvatest keradest kiirgas veidrat valgust. Kissitasin silmi ja püüdsin näha, kuidas nende pirnid töötasid, kuid ükski neist ei tundunud olevat vooluvõrku ühendatud. Nende vahel kaunistasid kuuseoksi tosinad keraamilised kujukesed. Need elutruud pisiskulptuurid tundusid võbelevas valguses liikuvat.

Naaldusin lähemale

Need kujukesed... kujukesed liikusidki.

Paul Vickersi koopia sirutus minu poole, tillukesed käed õhku haaramas. Väike nägu oli agoonias väändunud ja sülgas hääletuid needusi. Põrkusin ehmunult tagasi, karjatus kurgus kinni, aga oli juba hilja. Silmapilgu jooksul olin neid kõiki näinud: Suzie Harper, pea ja rind sisse muljutud, keha tõmblemas; Diegode pere, näod vingumürgitusest sinised; Martha Thomas, kõri läbi lõigatud ja püüdmas õhku ahmida; Härra Roth, veri nirisemas mitmest kuulihaavast rinnus; proua Roth, silmad pealuust välja tungimas. Jack Sanders, verega kaetud ja oma siseorganeid süles hoidmas. Seal oli veel teisi... palju teisi.

„Ilus, kas pole?“ ütles härra Everett kusagilt mu selja tagant.

Pöörasin kiirelt tema hääle suunas, nägin pesapallikurika vilksatust ja mu pead läbis rebestav valu, enne kui kõik pimedaks läks.

Ma ei tea, kui kaua ma teadvuseta olin, aga kui ärkasin, surises kogu mu keha ja ma ei saanud oma käsi liigutada. Midagi märga ja kleepuvat jooksis mööda mu paremat kõrva alla. „Mida... kura...“

Härra Everett ja mina olime tagasi köögilaua taga. Mu käed ja keha olid tooli külge teibitud.

„Sa ei tohi talle haiget teha,“ ütles härra Everett. „Sa ei tohi talle haiget teha. Ei tohi... haiget... teha!“

Ma ei näinud enam kahekordselt ja püüdsin oma pilgu fokusseerida nelja tolli pikkusele kujukesele, mis seisis keset lauda näoga härra Everetti poole. Rohelistes ja punastes toonides keep ümbritses ta kitsaid õlgu ja kuldne päkapikumüts istus viltu peas.

„E-everett...?

Härra Everett viibutas kujukese poole sõrme. „Hank ei ole üks pahadest ja sa ei saa teda, sa oled juba niigi palju võtnud.“

„Lase mul minna,“ mõmisesin.

„Ei!“ karjus härra Everett „Ma ei tapa teda ära, sa väike lirva.“

Kuulsin vaikset helinat, kui kuju pöördus, pisikesed kuljused mokassiinide küljes. Kuju – väike inetu elukas – kallutas oma pea küljele. Tema metsarohelised silmad muutusid kitsasteks piludeks, kuni ainult nööpnõelapeasuurused iirised olid nähtavad. Ta tegi grimassi ja suutäis teravatipulisi hambaid krigisesid üksteise vastu, nagu oleks metalli kraabitud. Siis ta sisises ja hüppas laualt mu rinnale.

„Jeesus Kristus, Everett! Võta ta ära, võta ta minu pealt ära!“ Ma väänlesin ja püüdsin elukat maha raputada, kui see ülespoole rabeles ja mind näost haarata püüdis.

„Ole rahulikult, Hank, ja ta ei tee sulle midagi.“

Surusin käed rusikasse ja hoidsin hinge kinni, kui see end mu habemest kinni hoides mu vasaku silma juurde upitas. Ta naeris, hüppas mu näost eemale lauale, tegi kukerpalli ja tõusis kuljuste kõlinal jalule.

„Lase mind koju Lucy juurde, Everett. Ma vannun, et ei räägi kellelegi su lemmikloomast sõnagi. Jumala nimel, ei räägi.“

„Ta tahtis seda Campbelli poissi, väikest varganägu. Too on sellest saadik asju pihta pannud, kui nende pere siia kolis. Oleks poiss kodus olnud, oleks ta maja põlema pannud.“

Mu lõug vajus ripakile. „Sa tahtsid Campbellide poissi ära tappa?“

„Ei, ei, muidugi mitte.“ Everett naeris ja osutas olendile. „Tema tahtis. Mina püüdsin teda peatada. Põrgut, ma alati püüan, aga sellest ei tule midagi välja. Kui linnas on mõni mädamuna, siis ta hakkab neid jahtima. Täiskasvanud, lapsed, vahet pole, kes... Hei, ära vaata mind nii! Sa tead sama hästi kui mina, et Suzie Harper oli talumatu, vastik väike jõnglane. Temast oleks kasvanud hirmus inimene ja ta sai, mille ära teenis. Need olid kõik halvad inimesed.“

Sikutasin oma köidikuid ja tooli käetoed nagisesid. „See ei ole ju võimalik...“

„Argentiinas 1954-ndal,“ ütles härra Everett oma toolis lösutades. „Siis ta leidis mu. Jumalast ehtne Päkapikk, Hank, vaat mis ta on.“

„See on koletis“

Elukas hüppas jälle minu poole, hambad paljastatud.

Härra Everett lõi rusikaga lauale: „Ei! Jäta ta rahule!“

Olevus osutas minule ja siis jõulupuule, mis tulede säras külalistetoas seisis.

„Mind ei huvita,“ vehkis härra Everett tõrjuvalt käega. „Mine tee teises toas oma tähtsaid asju ja jäta meid, mehi, rahule.“

Elukas sisises.

„Kohe, kurat võtaks!“

Elukas tõstis rusikad ja raputas neid pea kohal.

Härra Everett pani käed rinnale risti ja vaatas tema poole, kuni too laudlina mööda alla ronis ja külalistetuppa läks. Siis ta ohkas ja ütles nagu muuseas: „Need kuuse küljes rippuvad kujukesed on pahade inimeste vangistatud hinged. Tavaliselt sõi ta nad kohe ära, aga nüüd viimastel aastatel on koguma hakanud. Sa ei usuks, kui ma ütleksin, miks.“

Neelatasin ja proovisin uuesti oma köidikuid. „Palun, sa pead mind minna laskma.“ Tool nagises taas. Kindlasti kuulis ta seda, aga ma teadsin, et ühe korraliku tõmbega oleksin ma vaba.

Külalistetoas purunes miski kildudeks. Siis kostis valjem mürtsatus ja veel üks.

Härra Everett tõstis käe ja vaatas kella. „On aeg, Hank. Seda ei saa enam peatada, isegi kui sa tahaksid. Ma olen seda aastakümneid oodanud ja nüüd, nendel jõuludel, see viimaks juhtub.“

Ta tõusis aeglaselt ja suurt lihanuga käes hoides astus minu poole.

Mu silmad läksid suureks. „Mida kuradit sa teed?“

Jõulutulede valgus peegeldus noateralt, kui härra Everett selle kiirelt kaarega allapoole liigutas. Tõmbusin toolil tagasi niipalju kui võimalik ja püüdsin oma keha püstisemasse asendisse saada, kui noatera mu käe kõrvalt mööda vuhises. Tooli vasak külg raksatas ja purunes. Tõstsin järgmise löögi tõrjumiseks käed.

Härra Everett muheles ja osutas noaga minu poole.

Vaatasin alla, segaduses selle üle, kuidas mu käsi sai vaba olla. Siis taipasin, et ta ei olnud mitte mind püüdnud lõigata, vaid teipi.

„Ega sa mulle kallale tule, Hank? Ma lasen su vabaks.“

„Aitäh,“ noogutasin ma, kuid tõmbusin siiski pingule, kui ta mulle lähenes.

„Nüüd... see päkapikk, sa nägid, mida ta on meie linna heaks teinud. Kui õnnelikud on kõik viimastel aastatel olnud. Kahjuks tead sa nüüd, miks. Mulle on see alati naljakas tundunud.“

Kui ta mu jalgade küljest teipi lahti lõikas, ütlesin: „Selle koletise juures pole midagi naljakat.“

Ta kõndis tooli seljatoe taha viimast teipi lahti lõikama. „Noh, päkapikud ju teatavasti levitavadki pühaderõõmu. Aga kes oleks võinud arvata, et nad teevad seda niiviisi? Eemaldades meie hulgast musta südametunnistusega või süngeid inimesi. Päkapikud suudavad näha, kes me tegelikult oleme, mida me oleme teinud ja isegi seda mida, me tulevikus teeme. Nad tunnevad meid ja mõistavad meie üle kohut.“

Külalistetoast kostis uus seeria klirinaid.

„Minu jaoks on niikuinii liiga hilja, aga sina võid neile öelda, kui tahad. Ütle, et nad tunneksid pühaderõõmu või muidu võib tulla Päkapikk.“

Niipea kui teibi surve mu rinnal järele andis, lõin jalaga tooli tahapoole ja sööstsin ukse suunas. Külalistetoa poolt kostis suurem mürtsatus, nagu oleks puu ümber kukkunud. Ma pöördusin ja nägin elukat lävel seismas ja oma lõugu laksutamas. Kõdunevate kuuseokaste lehk tabas mind, kui ukse poole viskusin. See lendas raamide purunedes lahti. Libisesin välistrepil ja kukkusin lumme. Lumi näpistas mu käsi ja nägu.

Härra Everett hüüdis toast: „Vabandust, et ma sind lõin, Hank. Minu töö oli neid kaitsta. Sa ei saa seda mulle pahaks panna, ega ju?“

Jooksin oma autost mööda, taskust telefoni otsides. Valisin hädaabinumbri ja tõstsin telefoni valust ägisedes kõrva juurde.

„Šerif, tule ruttu!“

„Hank, mis juhtus?“

„Lihtsalt tule ruttu!“

Lõpetasin kõne ja jooksin kaks kvartalit kuni oma majani. Lucy magas diivanil, paks juturaamat sülle vajunud. Uksest sisse uhkav külm õhk pani ta silmi avama ja õlgu vabistama.

Ta haigutas: „Tere kallis. Sa tuled hilja.“

Lõin ukse kinni, keerasin lukku ja vaatasin aknast välja. Läbi valge udu ei saanud ma aru kas härra Everett või tema elukas oli mulle järgnenud.

Lucy ahhetas: „Issand, Hank, sa oled verine.“

Tormasin läbi maja ja kontrollisin üle kõik aknad, kas neil pole märke sissemurdmisest. Märke polnud, siiski soovisin ma, et šerif Royce kiirustaks.

„Sa hirmutad mind.“ Lucy haaras mul käsivarrest, siis surus oma soojad käed mu põskede vastu. „Ütle, mis lahti on!“

Sain aru kui pöörane ma võisin tunduda, aga kõige seletamiseks polnud aega.

„Everett...“ suutsin öelda, ikka veel hingeldades. „Midagi juhtus. Šerif Royce tuleb kohe.“

„Kas ma saan midagi teha?“

„Ei:“ ütlesin, võtsin tal õrnalt käest ja viisin tagasi diivani juurde. „Oota siin ja ära lase kedagi sisse.“ Nägin juba küsimust ta huultele kerkimas ja tõstsin käe: „Palun, Lucy. Ära ava ust, ükskõik mida või keda sa ka väljas ei kuuleks.

Ta noogutas ja ja mina jooksin ülejäänud maja kontrollima. Väike elukas oleks võinud majja sisse saada miljonil erineval viisil, nii et pärast kiiret ülevaatust võtsin kapist oma Remingtoni ja istusin Lucy kõrvale tugitooli, jahipüss süles.

Hoolimata minu vastuseisust läks Lucy kööki ja tõi sealt esmaabikarbi. Ta sidus mu kõrva kinni samal ajal, kui mina hoidsin oma silmi uksel ja sõrme päästikul. Kui ta lõpetas, hakkas aknast paistma sinist ja punast vilkumist.

Kuju kõndis esiku akna tagant mööda ja koputas uksele. Panin püssi palge ja noogutasin Lucyle, et ta ukse avaks.

„Tere õhtust, Lu...“ Šerif Royce’i silmad läksid suureks ja ta sirutas käe puusal oleva püstoli poole, samaaegselt Lucyt kõrvale lükates.

Olin püssi langetanud juba enne, kui ta lause lõpetas. „Šerif, oled sa üksi?“

Šerif Royce vaatas alul Lucy ja siis minu poole. „Mis põrgu päralt su kõrvaga juhtunud on, Hank? Ja miks, kurat, sa mind püssiga sihid?“

„Vabandust, ma ei teadnud, kes veel võib väljas olla. Kas te Everetti juures käisite?“

„Jah, me leidsime ta. Mul on kahju, Hank. Oleksime pidanud ta ikkagi haiglasse viima.“

Raputasin segaduses pead: „Mida?“

„Jake arvab, et see oli südamerabandus.“

„Everett on surnud?“

Šerif Royce vaatas mind hämmeldunult. „Sa ei teadnud? Aga sina olid ju...“

Kukutasin jahipüssi tugitooli kõrvale ja trügisin šerif Royce´ist ja Lucyst mööda. Lumesadu oli piisavalt nõrgemaks jäänud, et võisin piki meie tänavat näha. Härra Everetti maja ees seisis Jake´i politseiauto kõrval kiirabi. Jooksin maja poole, Lucy ja šerif Royce mulle järgnemas ja karjumas, et ma peatuksin.

Peatusin kiirabiauto kõrval, kus parameedikud olid parajasti härra Evereti surnukeha autosse tõstmas. Enne kui uksed sulgusid, märkasin ta näkku tardunud enesega rahulolevat irvet.

Jake kõndis minu juurde: „Vähemalt nägi ta jõulude saabumise ära.“

Vaatasin kella, see oli pool üks. „Kus see väike koletis on? Nägid sa teda?“

Jake kissitas silmi: „Mis, tal on kass või midagi?“

Raputasin pead. „Või midagi...“

Astusin majja, kuulatasin tähelepanelikult ja jälgisin igat nurka, ega seal miski ei liiguta. Kõdunevate kuuseokaste jälk lehk oli endiselt kohal, kuid hajumas. Astusin hämaralt valgustatud kööki, oodates eluka rünnakut. Märkasin, et tooli, mille külge ma seotud olin olnud, enam polnud. Külalistetoa uks oli suletud.

Asetasin käe puust ukselingile ja kõhklesin. Šerif Royce, Jake ja Lucy olid mulle järele tulnud ja seisid murelikult sosistades mu selja taga.

Neelatasin raskelt ja lükkasin ukse lahti.

Suur kuusk oli pikali. Kõik need imekaunilt hiilanud kerad olid purunenud pisitillukesteks klaasikildudeks. Kõik kujukesed olid tundmatuseni purunenud. Enamusest oli järel vaid pulber. Puu all lebas katkine köögitool.

Jake pani mulle käe õlale. „Siit me ta leidsimegi. Tundub, et ta tahtis ehet puu külge riputada ja siis ta süda üles ütleski. Vaene mees tõmbas endale puu peale.“

Hoidsin karjatust tagasi. Mõtted tormamas peas, vaatasin toas ringi. Tundsin, et kusagil kuklas on vastus kõigele. Mürtsatused, klirinad, kõdunenud kuuseokaste lõhn ja h

ärra Everetti viimased sõnad... kõik need ketrasid aina mu peas.

„Hmm,“ mühatas Jake ja põlvitas. „Mis läga see on?“

Lucy naeratas: „Tundub nagu kuusevaik:“

„Härra Everett suri, tehes seda, mida ta armastas,“ ütles šerif Royce.  „Aitäh, Hank, et sa neil viimastel hetkedel temaga olid.“ Ta osutas mu seotud kõrvale. „Tundub, et see puu sai sinust kah tüki kätte, ah. Pani vist korraks peas kellukese helisema?“

„Kellukesed,“ ütlesin. Kusagil kaugel oleksid nagu kuljused tilisenud.

Lucy kallistas mind. „Äkki läheksime haiglasse, sul võib peapõrutus olla.“

„Kellukesed,“ ütlesin uuesti. „Kas te ei kuule neid?“ Jõllitasin vaiguloiku. See tundus olevat laienenud tagaukse suunas. Kõndisin üle toa akna juurde ja uurisin puutumatut lund, kuulatates õrna tilinat.

Maailm väljas oli valge, liikumatu ja vaikne... maailm oli valesti.

Äkki tabasin liikumise. Elukas seisis metsapiiril, keset suurt hulka erkrohelisi kuuseokkaid, ja vaatas minu poole. Siis ta lehvitas. Mu veri tardus soontes.

„See puu kukkus päris suure hooga,“ sosistasin hajameelselt. „Sain sellega vastu pead ja see lõi mind vist veidi sassi küll.“ Pöördusin aknast eemale. „Tule, Lucy. Lähme koju.“

Noogutasin šerif Royce´ile ja Jake´ile. Siis jätsime Lucyga nad oma tööd tegema. Ta ei küsinud midagi, kui me läbi lume koju sumpasime, ja me ei rääkinud sellest ööst enam kunagi.

Mõned meie linnas ütlevad, et minevik tuleks rahule jätta. Ma olen nendega üldiselt nõus, aga igal detsembril tuleb mulle meelde see torm ja see, mida nägin seal metsaserval. Igal aastal, kui hakatakse kaunistusi üles sättima, mõtlen ma,  kas peaks kellelegi rääkima, milles peitus härra Everetti jõuluehete tõeline saladus.

Nüüd, kui ma olen vana ja Lucyt enam pole, tundub, et on viimaks aeg....

Kui ma seisin seal langenud kuuse kõrval, nägid mu silmad lugematuid väikeseid vaiguseid jälgi mis viisid metsa poole. Vaadake, kujukesed polnud ainsad ehted, mis mind hirmutasid.

Need ilusad hiilgavad kerad olid samuti erilised. Need olid munad, millest koorusid tuhanded kuusevaigused beebipäkapikud ja Jõuluhommiku esimesel tunnil pidasid nad oma pühadesöömaaega.

Häid Jõule

Tõlkis: Priit Öövel

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 12/22 (Agur Tänav)

Intervjuu: Mart Sander (Jüri Kallas, Joel Jans)

Moolok kunsti joonistamas ehk Midjourney kasutusjuhend (Joel Jans)

Pildid masinast. Oletusi tulevikust (Jaanus Makko)

Päeva materjal Wikipedias detsember 2022 (Taivo Rist)

Repliik: Tõnise soov uueks aastaks (Tõnis Hallaste)

Ulme lühijuttude võistlus (Veiko Belials)

Arvustus - Cabinet of Curiosities (Riho Välk)

Arvustus: Roger Zelazny silmnägu ja suu (Jüri Kallas)

Arvustus: Manfred Kalmsten „Täheraua saaga” (Elar Haljas)

Tolmunud topeltettur: Male ja filmimaailm. (Rauno Pärnits)

Ulmkonnakroonika 12/22

Uudiskirjandus 12/22

Meeldib, ei meeldi, meeldib … detsember 2022 (Maarja Kruusmets)

Reaktori juttudest: 12/22 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Veripunane kingitus (Tim Hornet)

Jutt: Mineviku aarded (Maarja Kruusmets)

Jutt: I Kõige Kummalisem Maja (Markus Krist)

Jutt: Communi viridi extraneus (Artur Räpp)

Jutt: Haldjaraamatukogu (Mairi Laurik)

Jutt: Energia jäävuse seadus (Sven Vahar)

Tõlkejutt: Lumi (Claverhouse emails)

Tõlkejutt: Härra Everetti erilised jõuluehted (Kristopher Mallory)