Peatoimetaja veerg 12/23 (Joel Jans)

Ajakirjanduses on kombeks teha enne aasta lõppu erinevaid kirjanduskokkuvõtteid, mis tundub mulle ebaõiglane kuna omajagu raamatuid avaldatakse paremate müüginumbrite soovist just jõuludeks ja seega jääb nii kiirustades ülevaateid tehes mingi osa kahtlemata välja – käesoleva aasta jaoks liiga uued, järgmisel aastal juba liialt vanad. Seega ei hakkaks peatoimetaja veerus ega ka Reaktoris sellega veel tegelema ja ühtlasi annaks teada, et kui keegi tahab jaanuaris oma 2023. aasta ulmekogemustest rääkida ja soovitusi jagada, oleme väga tänulikud. Saame sellest taas ühe kollaažposti teha.

Subjektiivselt vaadates ei olnud halb aasta, asju ilmus rohkem kui mina neid läbi lugeda jõudsin ja seda on ka mitmed teised ulmefännid öelnud. Oleme vist jõudnud seega ajastusse kus omakeelset ulmet on piisavalt, et üks ka tõsine fänn suudab täiesti sellest ära elada ega pea enam muus keeles kõrvale võtma. Kui eelmine number tuli pisut kõhnem siis aasta viimases Reaktoris jätkub nii artikleid kui jutte.

Anname ka teada, et järgmisest kuust liigub peatoimetaja ametisau edasi tuntud kirjaniku Manfred Kalmsteini kätte. Et tema peatoimetajakäsi laulaks!

Kaanepildi tegid Riho ja Masin.

2023. aasta animes (Riho Välk)

2023 oli uskumatult viljakas anime-aasta, võib-olla sama hea, kui oli legendaarne anime-aasta 2006. Enamasti on meeldejäävaid animeid aasta peale 3-4, millest üks on selge võitja. Seekord on aga raske öelda, mis üldse oli parim, sest väga tugevaid pretendeerijaid on mitu, kuid erinevate parameetrite ja tugevustega. Nüüd, kui enamus tekstikorpust on kirjutatud ja lahterdatud, on jaotust üsna huvitav vaadata: on seitse tipptasemel animet, mida pole isegi võimalik pingejärjestusse panna – kõik on suurepärased omal viisil. Mõned sarjad on veel pooleli, kuid kui hooaja teises pooles just midagi katastroofiliselt valesti ei lähe, siis tõenäoliselt hinnang ei muutu.

Tõin välja ka MyAnimeListi hinded.

Ja kuna päris mitmed seda teemat puudutavad, siis „isekai-d saamine” tähendab, et tegelane elas tavalist elu, sai surma ja reinkarneerus oma mälestuste ning tihti ka võimetega kuskil uues maailmas.

Statistika:

Siin artiklis olen välja toonud 359 standardpikkusega (25-28 minutit) episoodi, 3 filmi, 10 x1h episoodi live action’it. See teeb umbes 175 tundi ehk ühe kuu täiskohaga töötamist. Lisaks siin väljatoodud asjadele sai veel ära vaadatud mõned vanemad mitteulmelised animed, OVA-sid ja mingeid Netflixi asju.

TOP

Sousou no Frieren

Frieren: Beyond Journey's End

MAL: 9,14, 16/28 episoodi.

Anime, mis on MyAnimeListis lükanud troonilt pikaaegse valitseja, „Fullmetal Alchemist: Brotherhood’i”. FMA:B on legendaarselt hea anime, millel on alguses omad konarused, kuid selle esikohta kõikides edetabelites on suutnud kõigutada väga vähesed animed. Seega võib „Sousou no Frieren” julgelt olla number 1 soovitus 2023. aastast.

Anime algab sellega, et pärast 10 aastat kestnud retke lööb kangelaste kvartett deemonilordi maha. Mis nüüd edasi?

Aeg veereb omasoodu ja ühel hetkel avastab meie peategelane, haldjakõrvik Frieren, et tiimis olnud inimesed hakkavad vanadusse surema. Tema jaoks oli see kümneaastane maailmapäästmisretk ainult mööduv vilksatus tuhandeaastases elus.

Nüüd, 29 aastat pärast kangelase Himmeli surma, on ta uuesti samal rajal ning hakkab alles aru saama, mida see seiklus tähendas tema teekaaslaste jaoks, kuidas see muutis nende elusid ning tervet maailma.

Tegu on suure eelarvega, ülikvaliteetse, introspektiivse ning ülimalt nauditava maitseka kulgemisega, milles ei ole ainsat vastumeelset, ohkamapanevat, pettumust valmistavat või muidu negatiivset momenti. On lausa hämmastav, kuidas kokkujooksvaid detaile on vaikselt sisse põimitud, kuidas kõik, mis algul võibki ebaloogiline tunduda, muutub ajaga loogiliseks. Super visuaal, super heliriba, super tegelased, auga väärib esikohta MAL-is.

Mushoku Tensei II: Isekai Ittara Honki Dasu

Jobless Reincarnation Season 2

MAL: 8,30, 12+1 episoodi

Esimeses hooajas sai meie peategelane isekai-d. Olid kasvuraskused, teleportatsiooni intsident, mis loopis terve valla jagu inimesi mööda maailma laiali, kellest paljud hukkusid. Oli seiklust, ellujäämisvõitlust, aga ka eelmise elu kibestumisest paranemist.

Teises hooajas on peategelane Rudeus natuke küpsem kui varem, saanud ühe korra juba uuesti surma (ainult korraks), kaotanud süütuse ja asunud üksinda seiklema. Nii nagu igale noorele mehele kohane, tahaks ta üht kindlat organit sihtotstarbeliselt kasutada, kuid see keeldub koostööst.

Nii halenaljakas kui teise hooaja läbiv probleem ei oleks, tuleb tõde välja üsna kiiresti: probleemiks on murtud süda. Esimese hooaja kabeda märuli asemel on küllaltki palju rahulikku kulgemist, inimpsüühika avamist, usalduse rajamist.

Tengoku Daimakyou

Heavenly Delusion

MAL: 8,21, 13 episoodi

Tere tulemast postapo-maailma: inimesi on üsna vähe, omavahel saadakse üsna hästi läbi. Selle eest on siin maailmas aga inimesteõgijad, veidrad peletised, kes on pea surematud. Kas maailmalõpp tuli peletiste ilmumisest või ilmusid need pärast maailmalõppu – väike vihje anti hooaja lõpus.

Paralleelselt jookseb kaks liini - meie kaks peategelast otsivad Taevast. Poisile lubati, et Taevast leiab ta kellegi, kes on tema näoga. Tüdruk aga, kes on talle ihukaitsja ja reisisaatja eest, sündis ja elas poisina, kuni üks õgija ta suuremas osas nahka pistis. Järgmine mälupilt on tal hetkest, kui ta on oma õe kehas, sakiline õmblusarm ümber pea jooksmas. Miks? Kes? Kuidas?

Teine liin näitab meile kuplialust kooli, kus üritatakse uusi ja paremaid inimesi aretada. Ühelt neist küsitakse, kas ta tahaks näha, mis on seina taga? Oota, varsti tulevad kaks noorukit, kellest üks on sinu näoga, nad näitavad sulle välismaailma.

Tundub lihtne, tundub loogiline. Kuni umbes poole peal hakkavad vaikselt poetatud vihjed naha alla pugema ning aina rohkem süveneb arusaam, et midagi on märksa rohkem mäda, kui meile öeldakse.

Suurepäraselt kirjutatud, üsna hästi animeeritud, kohati võigas ja hirmus, kuid seda köitvam.

Jujutsu Kaisen 2nd Season

MAL: 8,96, 23 episoodi

JJK esimene hooaeg ülilühikokkuvõttena: peategelane sööb jupi Vana Kurja ära, hea stoori, suurepärane märul, nauditav maagiasüsteem.

JJK teine hooaeg koosneb tegelikult kahest osast.

Esimeses neljas episoodis hüpatakse tagasi aastasse 2006, mil pealiini õpetajad ja mentorid olid alles õpilased ning tuleb maagilise maailma lõpp ära hoida. Avatakse tausta, lisatakse tegelastele värvi ja motiive, suurepärane märul.

Teises pooles tullakse tagasi moodsasse aega. Needused kuulutavad sortsidele sõja –halloween’iõhtul heidetakse mitmekordne loor üle Shibuya – tulge ja võidelge, muidu tapame kõik pantvangid.

Märul, märul, märul. Võrratult animeeritud, mitmekihiline märul. Suurepärased tegelased, kes ei jäta külmaks - ma ei mäleta, et ma oleks ühegi antagonisti mahalöömist niipalju oodanud kui Mahito lõppu. Häid tegelasi, kes on teise hooaja teiseks pooleks sümpaatseks saanud, tapetakse ja sandistatakse halastamatult ja tööstuslikult. Sellel animel ei ole pidureid… või tegelikult on. Mappa stuudiol on tohutult ambitsiooni ja raha, aga nende tööjõud on kokku kukkumas, ühe vägeva ja kauaoodatud kakluse kohta ütlesid nad, et nad jõudsid seda animeerida umbes 30% eesmärgist. Ja see oli ikka hea.

Kimetsu no Yaiba: Katanakaji no Sato-hen

Demon Slayer: Kimetsu no Yaiba Swordsmith Village Arc

MAL: 8,29, 11 episoodi

Meie ajastu rahamasin. „Demon Slayer” on üks suurimaid frantsiise ja nad on otsustanud kõik selle raha animatsioonieelarvesse laduda. Tulemuseks on väsimatu visuaalinauding.

Meie peategelasel on järjekordset uut mõõka vaja, millega deemoneid tappa. Erandkorras viiakse ta ülisalajasse mõõgaseppade külla ning parem ongi, sest ka deemonid on küla üles leidnud.

Võiks öelda, et iga hooajaga lähevad deemonid järjest originaalsemaks ja ka ebardlikumaks, lihtsat ja nüri vehi-mõõgaga hakkimist jääb paratamatult vähemaks.

Oshi no Ko

MAL: 8,72, film + 10 episoodi

Anime, milles on ainult üks ulme-element: isekai. Tõsi küll, selle derivatiiv, meie peategelane saab surma ja reinkarneerub ühena 16-aastase iidoli vastsündinud kaksikutest. Alguses jälgime, kuidas täiskasvanud mees üritab titekehas ja pätakana hakkama saada, mis komplikatsioone see tekitab ja palju muud üsna igapäevast. Kuni keegi hullumeelne tuleb ja nende noore ema surnuks pussitab. Sellega lõppeb film ja siit algab sari, kus peategelane üritab leida vastuseid –kes ja miks tappis ta iidolist ema? Kes on tema ja ta õe isa? Miks on nende isa üldse ülim saladus?

Suures osas on tegu iidolimaailma telgitaguste näitamisega. Aga kui ma enne mainisin, et „Sousou no Frieren“ on esikohalt tõuganud gigandi, FMA:B, siis lühikest aega oli esikohal „Oshi no Ko“. Miks? Selle esimene episood oli filmi pikkune ning kui selle lõpust lõigata ära „nüüd liigume edasi sarja juurde”, oleks see eraldiseisva teose ja filmina puhas meistriteos. Selle kvaliteet on julgelt võrreldav Makoto Shinkai meistriteostega, see oli absurdselt hea. Sari eraldiseisvana oleks soliidne 9/10, kuid film jättis pisaras silmil ekraani ette maigutama ning sari ei suuda seda auku hinges päris täita.

Kage no Jitsuryokusha ni Naritakute!

The Eminence in Shadow

MAL: 8,31, 20+12 episoodi

Selle aasta puhas kaos. Heas mõttes.

Meie peategelane on nii füüsiliselt kui vaimselt võimekas, kuid tal on üks suur unistus – olla müstiline niiditõmbaja varjudest, vägeva varivalitsuse salapärane juht. Ja niipea kui ta isekai-d saab, tekib tal selleks fantaasiamaailmas võimalus.

Kohati absurdi laskuv komöödia, mis suudab pilgata trööbatud troope, samal ajal labaseks minemata. Enamasti on peategelasel lihtsalt õnne – üles korjatud diiplevad laused osutuvad tõeks, blufid töötavad, väljamõeldud salaorganisatsioon osutub tõeliseks jne.

Lõbus, loll ja lustakas.

Hea

Zom 100: Zombie ni Naru made ni Shitai 100 no Koto

Zom 100: Bucket List of the Dead

MAL: 7,99, 12 episoodi

Kujuta ette, et sa oled korporatiivtöökultuuri poolt nii läbi väntsutatud, et zombimaailmalõpp tundub lust ja lillepidu. Nii juhtub meie peategelasega, kes ei suuda algul isegi aru saada, mis üldse toimub. Aga siis tuleb kirgastushetk – enam ei pea tööle minema!

Pildikeel räägib rohkem kui tuhat sõna ning kontorivaibahallides toonides anime plahvatab värvidest, kui selgub, et maailmalõpp on andnud võimaluse kõik ahelad heita. On aeg täita oma 100 salasoovi ämbriloend. Loendiämber?

Muidugi ei pääse me ka siin psühholoogilistest tahkudest – esimesena oli huvitav vaadata, kui kiiresti taaskehtestab vana ülemus võimaluse tekkides oma võimu, kuidas inimesed manipuleerivad üksteisega ning kui meie peategelastel on 100 lustlikku salasoovi, on kontrastina ka ühed tolgused, kellel on oma 100 soovi, millest enamuse saaks kokku võtta kui „kuidas olla teistele nuhtluseks”.

Kahetsusväärse saatusega anime – pärast vägevat algust tulid pausid ning 9 episoodi seda ainult tuligi. Mangamaterjali jagub, aga jääb küsimus, et kes nüüd projektiga jätkab.

Tähtis muudatus: tundub, et septembris pooleli jäänud sarja 3 episoodi tulid jõulude ajal välja.

Jigokuraku

Hell's Paradise

MAL: 8,13, 13 episoodi

Ühel saarel olevat igavese elu eliksiir. Ainult et mitte keegi, kes on sinna läinud, ei ole elusalt tagasi tulnud. On tuldud surnult ja hulleminigi veel… Seega otsustatakse saarele saata kõige karmimad surmamõistetud vangid ning nende taltsutamiseks omakorda aukoodeksikindlad ja õilsad samuraid.

Täiesti lobe märul, peategelaseks on morn ninja, keda peab taltsutama nais-samurai. Saarel ootavad neid ees aga sadat eri sorti värdjad ja ebardlik loodus.

Kidou Senshi Gundam: Suisei no Majo Season 2

Mobile Suit Gundam: The Witch from Mercury Season 2

MAL: 7,96, 12 episoodi.

„Gundam“ kogu oma ülikeerulisuste, poliitiliste intriigide, tehnoporno ja suheterägastikega. Taas kord, eelarvet jagub, pinget jagub, huvi ei jahtu. Küll aga muutub asi natuke liiga keeruliseks, et kes reetis keda ja miks. Positiivse üllatusena tuleb peapaha selgumine ja tema lõppmotiiv.

Ma ei ole „Gundami“ frantsiisist rohkem asju näinud, kuid internet nõustub mu arvamusega, et tegu on tugeva ja iseseisva teosega, mida saab julgelt vaadata ühegi varasema teadmiseta. Saab mecha’sid kosmoses ja õrna tüdrukutevahelist armastust.

Shingeki no Kyojin: The Final Season - Kanketsu-hen

Attack on Titan: Final Season - The Final Chapters

MAL: 8,94, 2 filmi, märts ja november.

„Attack on Titan” – viimase hooaja viimase osa viimaste peatükkide viimase filmi viimane osa.

Telesari algas 2013. aastal ning esimene viimane hooaeg algas 2020. aastal. Ja nii on vaatajatele neid viimaseid hooaegu järjest jupikaupa antud. Eks alati oleks võimalus olnud manga võtta ja end paari õhtuga lõpuni lugeda, aga nii suur see huvi ka ei olnud. Pigem ongi just hädaks, et esimeste hooaegade lihtsast skaudid-tapavad-titaane-animest sai suur geopoliitiline malemäng, kus mängus aeglane ja kiire genotsiid, väike ja suur genotsiid ning oi kui palju mõistusemänge. Mitu aastat sai lihtsalt oodatud, et näeks lõpu ära. Ja nüüd on lõppude lõpuks lõplik lõpp käes ja… noored, kes hakkasid 2013. aastal seda noorteanimet vaatama, on nüüdseks 10 aastat vanemaks saanud ja see sunnitud diip lihtsalt ei kõneta enam.

Hanma Baki: Son of Ogre 2nd Season

MAL: 8,02, 27 episoodi

Peaaegu oleksin selle mitteulmeks liigitanud, aga siis tuli meelde, et selles hooajas oli sees täiesti ulmeline element – hapukurk. Härra Pickle, esimese hooajapoole põhivastane, on nimelt dinosauruste ajastul elanud humanoid, kes jäi 100 miljoniks aastaks jäässe kinni ja on nüüd ärgates näljane. Au lubab aga süüa ainult võrdses võitluses alistatud looma liha. Kuna amuuri tiigri keerab ta kahe sekundiga sõlme, ootaks teda ees näljasurm, kuni appi tulevad võitlushimulised härrasmehed, kes tahavad saurusetapjaga rammu katsuda. Üks kaotab jala, teine käe, kolmas poole näost.

Baki on täiesti omaette žanr, ütleme selle kohta siis näiteks „lihasulme” või „võitlusulme”. Erinevalt keskmisest jaapani fantastikast, kus peopesadest tuleb energiasähvakaid ja silmadest lasereid, taandub Baki’s kõik peaaegu võimalikele, kuid täiesti ebareaalsetele füüsilistele võimetele.

Scott Pilgrim Takes Off

IMDB: 7,8, 8 episoodi.

Anime? Kuidas võtta – ühelt poolt küll Kanadas tehtud, kuid legendaarse Masaaki Yuasa stuudio Science Saru poolt animeeritud.

„Scott Pilgrim” on see frantsiis, mida ma oleks pidanud tarbima õiges vanuses, nüüd saab ainult tagasivaates nentida, et jah, enda noorus ei olnud nii metsik. Animatsioonisari läheb algsest koomiksimaterjalist ja filmist täiesti teises suunas, kuid kuna ohjasid hoiab koomiksiautor ise, ei põrutata täiega rappa. Vastupidi, väga hea vaatamine on, julgen soovitada.

Lihtne lobe vaatamine

Benriya Saitou-san, Isekai ni Iku

Handyman Saitou in Another World

MAL: 7,44, 12 episoodi

Tegelane saab isekai-d. Fantaasiamaailma seiklejate kamp jõuab aga üsna kiiresti järeldusele, et moodsa maailma meistrimees on tegelikult päris väärtuslik tegelane, kuna oskab kõike parandada, lõksusid kahjutuks teha, väiksemaid asju meisterdada ja palju muud.

Mõnus ja üsna klassikaline fantasy-seiklemine, toredad tegelased.

Tondemo Skill de Isekai Hourou Meshi

Campfire Cooking in Another World with My Absurd Skill.

MAL 7,67, 12 episoodi

Tegelane saab isekai-d. Uues maailmas selgub, et temast ei saa legendaarset sõdalast ega midagi huvitavat, sest tal on ainult üks supervõime – ta saab jätkuvalt veebipoest süüa-juua tellida.

Kutt oskab nendest poolfabrikaatidest päris hästi süüa teha ning kuna keskaegne fantaasiamaailm pole ühtegi maitsetugevdajat veel leiutanud, suudab ta kohe alguses õlles leotatud lihakäntsakaga legendaarse hundijumaluse taltsutada. Üldiselt trambitakse ringi, tehakse süüa ja äritakse ärasöödud legendaarsete elukate konte, sarvi, nahkasid jms juppe gildidele. Ei midagi põnevat, aga samas ka mitte midagi halba.

Viletsam vaatamine

Undead Unluck

MAL: 7,87, 12/24 episoodist väljas.

Meie peategelaseks on natuke liiga suurte tissidega Fuuko, kes toob ebaõnne kõigile, keda ta puudutab. See sobib hästi meie teisele peategelasele, kes on ülimalt surematu ning on pidanud 200 aastat juba siin maa peal surma otsima. Muidugi ei lähe asjad nii lihtsalt, et üks puude, meteoriit kukub pähe ja asi ants. Ilmub välja Organisatsioon, hakatakse missioonidel käima ja koperdatakse konkurentide otsa ja…

Lennukalt alanud asi suudab siinse kirjutamise hetkel ennast veel napilt vee peal hoida. Mul oli kerge ootus, et sari kestab 12/13 episoodi, plaks-plaks ja vaadatud. Olen lõksus, tahaks teada, mis edasi saab, aga ei saa öelda, et otseselt naudiks.

Mashle

Mashle: Magic and Muscles

MAL: 7,56, 12 episoodi

„Harry Potteri“ paroodia, kus kõigil inimestel on võluvõimed ning mittevõlurid saadetakse merekooli. Ülejäänud aga saadetakse Sigatüüka sarnasesse kooli, kus on oma majad ja sallid ja vormid ja värgid. Meie peategelane on potisoenguga idioot, kes on aga absurdselt tugev, seega lahendab ta enamuse maagilistest probleemidest toore jõuga. Vastupidiselt eelmisele ei olnud himu seda pooleli jätta, kuigi multikas ise oli katastroofiliselt loll.

Ningen Fushin no Boukensha-tachi ga Sekai wo Sukuu you desu

Ningen Fushin: Adventurers Who Don't Believe in Humanity Will Save the World

MAL: 6,33, 12 episoodi

Asi algab üsnagi hästi: kõrtsis satuvad ühe laua taha seiklejad, kes kallavad endale õllekannud kurku tühjaks ja käratav sünkroonis: „inimesed on kõnts!” Järgneb üsna hea taustalugude kollaaž, õrn usalduse taastärkamine, piiride seadmine, seiklemine jne.

Kahjuks jagus ka siin häid mõtteid ühe originaalse purske jagu. Nii kui esimene peatükk ehk siis töllakate traageldamine läbi saab, tuleb kummaline sõpruseartefakti seiklus. Okei, kannatab ära. Ülejäänud hooaeg on aina nürim ja nürim mõrvamüsteeriumi lahendamine, mis liigub aeglasemalt kui härjarakend mädasoos.

Eiyuuou, Bu wo Kiwameru Tame Tenseisu: Soshite, Sekai Saikyou no Minarai Kishi♀

Reborn to Master the Blade: From Hero-King to Extraordinary Squire ♀

MAL: 6,56, 12 episoodi

Vana sõjapealik-kuningas saab isekai-d ning tema surmasoov on, et ta ei peaks rohkem sõdima. Nii taassünnib ta rahumeelsesse maailma tüdrukuna, kuid võtab kaasa kõik eelmise elu maagilise võimekuse. Ehk siis on ta oma uues maailmas üsna peatamatu jõud.

Asi algab paljulubavalt, aga põrutab üsna püstloodis allapoole. Enamuse sarjast peame vahtima :> irvitusega tibinat, kellel punnitab põuest kaks korvpalli välja. Iga kord, kui tuleb meelde, et nende tisside taga on raugana surnud kuningas, hakkab natuke imelik. Tühi ja nüri trampimine, sekka koledat animatsiooni.

Dropitud

Spy x Family Season 2 MAL: 8,11

Goblin Slayer IIMAL: 7,29

Tate no Yuusha no Nariagari Season 3

The Rising of the Shield Hero Season 3 MAL: 7,16

Kuna kõik kolm astusid samasse ämbrisse, ei vääri need eraldi käsitlust. Kõigi esimene hooaeg oli hea, kuid häid mõtteid jagus ainult üheks hooajaks. Edasi käiakse pangepõhjast ideid kraapimas.

Undead Girl Murder Farce

MAL: 7,91

Meie peategelaste duo koosneb mehest, kelles on oni verd, ja surematust preilist, kelle keha varastati ära, nii et nüüd on ta ainult pea linnupuuris. Ja koos lahendavad nad mõrvamüsteeriume!

Läks prügikasti pärast seda, kui esimese vampiirimõrva lahendamine võttis kolm venivat episoodi.

Mahou Shoujo Magical Destroyers

Magical Destroyers

MAL: 6,30

Anime, mis oli nii vapustav, et ma suutsin aasta lõpuks ära unustada, et olin seda aasta alguses vaadanud. Taheti lüpsta nullindate veebikultuuri, täpsemalt siis chan-foorumeid. Nende häda on aga, et need olid oma ajastu lapsed, see kultuur oli liiga palju aega tagasi, et seda detailselt mäletada, liiga hiljuti, et nostalgiasoon vemmeldaks. Kui lisada vilets teostus, kus ainsaks rõõmuks oli troopide ja arhetüüpide äratundmine, siis lendas kiirelt prügikasti.

Jidou Hanbaiki ni Umarekawatta Ore wa Meikyuu wo Samayou

Reborn as a Vending Machine, I Now Wander the Dungeon

MAL: 6,53

Tüüp sai isekai-d ja taastärkas joogiautomaadina, mis oskab öelda väljendeid „palun sisestage raha”, „valige toode”, „külastage meid jälle”. Aga pole vaja muretseda, õnneks ilmub juba järgmisel päeval tema juurde suurte tissidega ja väga tugev tibi, kes suudab „sisestage-toode-jälle”-sõnadepudrust terve Descartesi teose tuletada, võtab meie automaadipoisi selga ja siis nad lähevad seiklema.

Otse prügikasti.

Trigun Stampede

MAL: 7,84

Uusversioon legendaarsest animest, mida ma kahjuks pole näinud. CGI on isegi üsna talutav, aga millegipärast otsustati, et peaks kohe alguses välja puristama asjad, mida vana anime hoidis kiivalt hilisemateks pööreteks. Otsustasin, et enne ei vaata, kui originaal nähtud.

Urusei Yatsura (2022)

MAL: 7,41

Uusversioon legendaarsest animest, mida ma kahjuks pole näinud. Tulnukad tulevad maa peale ning maalastele antakse valik – kas alistute kohe või meie poolt väljavalitud tolgus peab napis kostüümis tulnukatibil sarvist haarama. Ja kui haaratud, on paarike valmis ja…

Seda tüüpi ecchi on ka vägagi oma ajastu laps. Netis on räägitud, et originaalis olevat tüüp olnud täielik seelikukütt ja pervar, et uusversiooni jaoks olevat seda tahku kõvasti maha hööveldatud.

Erinevalt „Trigunist“ plaanin „Urusei Yatsura’t“ vaadata siis, kui kõik muu põnevam on ära vaadatud, loetud, mängitud või muul viisil tarbitud.

---------------------

Planetes

2003, MAL: 8,26, 26 episoodi

Vaatasin sel aastal ära ka ühe vanema kosmoseanime. Lähitulevikus hakkab orbiidile kogunenud prügi tõsiselt ohustama edasisi kosmoselende ja orbitaaljaamasid. Pärast seda, kui 11km/s kiirusel liikunud polt põhjustas kosmosereisilennukikatastroofi, tekib orbiidile uus amet: kosmoseprügi koristajad.

Lustliku kosmoseseikluse otsijatel tasub edasi otsida. Pealtnäha lõbus multikas käsitleb kosmosevallutust karmi reaalsusega. Esimene asi, mis silma jääb, on tõdemus, et kosmoseprügi koristamine on hädavajalik, kuid nagu kõik hädavajalikud asjad, kriitiliselt alarahastatud ning kõige madalama astme töö orbiidil, pigem häbipost. Kosmoses ja Kuul askeldamine võib olla kirg ja kutsumus, kuid selle tagajärjeks on pikk ja kole surm leukeemia läbi. Kas esimesed Kuul sündinud lapsed saavad kunagi üldse Maale? Millise vaimse trauma võib saada kosmonaut, kes on laevalt maha pudenenud ja peab 12 tundi kosmose pimeduses päästmist ootama, ainsaks kaaslaseks omaenda hingamise hääl kiivris?

Sarja teine pool läheb juba täiesti poliitiliseks – esimene missioon Jupiteri orbiidile peaks tooma suuri rikkuseid kõikidele missioonil osalevatele riikidele. Tundub võrdne jaotamine, kuni jõutakse tõdemuseni, et rikkad riigid saavad rikkamaks ning need, kes ei suuda kosmoseprogrammi panustada, jäävad vaesuslõksu.

Tahaks kiita ka peategelaste arengut – kuidas küünte, hammaste ja kasvõi silmalaugudega kraabitakse end edasi unistuste täitumise poole.

Live actionid

One Piece

IMDB: 8,4, 8x1h episoodi.

Üks meie ajastu suurimaid animefrantsiise sai endale midagi erakordset – live action-versiooni, mis ei olegi ulgumapanevalt halb. Nimelt on live action’ite tegijatel millegipärast arusaam, et anime oli tatikatele ja nemad suudavad kesisest materjalist midagi originaalset ja kunstipärast valmis teha. Tulemuseks on tavaliselt käkerdised, mida fännid vaatavad kas alkoholi ja pilkamisega või mille eksistents maha salatakse.

Head näitlejad, talutavad efektid ja montaaž – täiesti lobe vaatamine, mida võib julgelt soovitada. Eelteadmisi pole ka vaja, kõik selgitatakse lahti.

Originaali olen ehk sadakond episoodi näinud. Arvestades, et kirjutamise hetkeks on OP-l episoode väljas 1088 tükki, on ülimalt ebatõenäoline, et ma kunagi need ära vaatan.

Yu Yu Hakusho

IMDB: 7,3, 5x55m episoodi

Kirjutamise hetkeks olen ära vaadanud ainult kaks episoodi viiest, samuti pole ma originaalmaterjaliga tuttav. Sellegipoolest julgen juba soovitada – eelnevalt mainitud diiplemispange pole kuigi sügavalt kukutud, siiani on lobe.

Kas ma originaalmaterjali kunagi ära vaatan? 112 episoodi? Vähetõenäoline.

MITTEULME

Lõpetuseks tahaksin paari sõnaga rääkida ka sellel aastal vaadatud headest mitteulmelistest animetest.

Kimi wa Houkago Insomnia

Insomniacs After School

MAL: 8,07, 13 episoodi

Meeletult armas lugu sellest, kuidas kaks noorukit veedavad erinevatel põhjustel oma öid lage põrnitsedes. Mis muudab nad muidugi päeval väsinuteks, nii kohtuvad nad tukastamiskohta otsides observatooriumis. Otsustatakse, et lae passimise asemel võiks öösel koos midagi huvitavat teha, näiteks aegvõtteid tähistaevast.

Vindland saga

MAL: 8,80, 24 episoodi

Viikingianime, mis kujutavat viikingite elu ja olu realistlikumalt kui 90% lääne meediast. Esimese hooaja lahingutest ja kättemaksuvõimaluse kaotamisest muserdatud Thorfinn on ringiga jõudnud orjaks ühes suures farmis. Üldse on enamus hooaega üks põlluharimise simulaator, kuid sellel on omad suurepärased hetked, lisaks ka tegelaste areng, kuidas vihasest poisist kasvab rahu otsiv mees.

Kusuriya no Hitorigoto

The Apothecary Diaries

MAL: 8,79, 12/24 episoodi väljas.

Ajalooline aasia õukonnadraama natuke teise nurga alt. Meie peategelane on apteekri tütar, kes röövitakse ära ja müüakse imperaatori konkubiinide paleesse orjaks. Üsna pea tuleb välja, et apteekrist, kes oskab lugeda ja kirjutada, mürke tuvastada ning mõrvamüsteeriumeid lahendada, on redeli kõrgemas otsas rohkem kasu kui pesuköögis.

MF Ghost

MAL: 7,63, 12 episoodi

1998. aastal sõitis üks väike valge Toyota, külg ees, mööda kurvilist mägiteed, taustal mängis eurobeat. Viie hooajaga sai „Initial D“-st maailma kõige kuulsam autoanime, eurobeat on omaette muusikažanr, mida seostatakse driftimise ja jaapani mägiteedega.

Uus anime kordab vana retsepti: anname pisikese ja teistest märkimisväärselt nõrgema mootoriga Toyota võidusõiduebajumala kätte ning autoentusiastid hoiavad vaatamisel diivaniservast kinni.

Ilma „Initial D-ta“ ei oleks Toyota AE-86 kunagi nii kuulsaks saanud. Ilma selle kuulsuseta poleks Toyota kunagi teinud uusversiooni, GT-86, ilma milleta ei oleks meil nüüd anime uusversiooni.

Arvustus: Kandilised pikslid, fännkond ja õudusulme (Marko Kivimäe)

Pealkirja järgi võiks pakkuda, et äkki on vihjeid „Minecraftile“ – kuigi seal maailmas õudusulmet vist väga pole? Ei tea, pole ei proovinud ega ka kursis. Seekordses artiklis tuleb juttu hoopis hiljuti kolmekümneaastaseks saanud arvutimängust „Doom“, järgedest ning kõige rohkem fännkonna kätetööst.

Kuna „Doom“ sai just hiljuti 30 aastat vanaks, siis John Romero and John Carmack on sel teemal ka natuke rääkinud, poetan artikli lõppu ka mõned viited. Mis aga pani mind seda juttu siin kirjutama – kui „Doom“, „Doom 2“ ja ametlikud lisad („No Rest For The Living”, „TNT: Evilution”, „Plutonia Experiment” jne) on paljude jaoks teada, siis tegelikult on sarnaseid pikki episoode, kümnetest üksikutest kaartidest (wad’idest) koosnevaid pakke, megawad’e treitud väga palju. Samuti lasi ID Software millalgi „Doomi“ lähtekoodi vabaks ning selle põhjal on kogu masinavärki kõvasti edasi arendatud, on alles palju fänne, kes seni kogu seda maailma ja õhkkonda armastavad.

Ütlen vahele veel, et juttu on siin „Doomi“ ja „Doom 2“ universumist. „Doom 3“ ja kõik uuem - see on midagi muud, ilusa graafikaga mänge ma siin ei puuduta poole sõnaga ka. Selleks on hea põhjus – ning sellest kirjutan allpool pikemalt.

Kui ka on „Doomi“ mootorit mõnevõrra kõpitsetud, täiendatud, parandatud, siis tulemuseks on küll ka 4k resolutsioonis nagu siidi jooksev pilt, kuid ega pilt ja graafika on endiselt senise karvasustasemega, heli endiselt toores ja muusika (reeglina) MIDI-s. Mis on mingis mõttes ka kogu asja iva, sest kui omal ajal televisioon tegi nii mõnegi asja liiga lihtsaks, erinevalt raadiokuuldemängudest esitas vaataja-kuulaja fantaasiale vähem nõudmisi, siis ega täpselt sama asi on mu jaoks ka näiteks arvutimängudega, kus kaasaegsed ilusad, puhtad, siidised, realistlikud vaatemängud ei suuda tekitada sellist õudu ja õõva kui mitmekümne aasta tagused kandilised kollid ning maapealne põrgu. Eks mingil määral kasutatakse tänapäeval ka kaasaegsemaid vahendeid, näiteks taustamuusika osas – aga mis seal salata, see on kuidagi paremini hingeminev kui pilt, heli, kõik-kõik on nostalgiliselt algelised.

Ma vahel olengi mõne „Doomi“ megawad’i ikka ja jälle ette võtnud, mis täiesti võistlevad oma aja originaalidega, teinekord isegi ületavad seda. „Brutal Doom: Hell on Earth Starter Pack“, „Ancient Aliens“, „Valiant“, „Scythe“, „Alien Vendetta“ – ikka väga palju on entusiastide poolt loodud uusi maailmu, kus on tunde ja päevi avastamisrõõmu. Seda juttugi siin panid mind kirjutama John Romero poolt loodud mitteametlikud esimese „Doomi“ lisad, viies ja kuues episood nimedega „Sigil“ ja „Sigil 2“. Kui Sigil tuli välja aastal 2019, siis „Sigil 2“ on väga värske, ongi mõeldud pühitsemaks „Doomi“-lapsukese kolmekümnendat sünnipäeva. Kusjuures Romero on ka muid kaarte loonud, näiteks eelmine aasta tegi ta ühe „Doomi“ kaardi (One Humanity) just Ukraina toetamiseks ehk siis mõne dollari eest sai seda ta kodulehelt osta ning kogu raha läks Ukraina toetuseks.

„Sigili“ mõlemad on osad on Romero kodulehel täiesti vabalt allalaaditavad. Või siis ostetavad 6,66€ eest koos täisväärtusliku soundtrack’iga. Ning seda on kuidagi raske seletada, aga Romero on osanud väga hästi uuesti luua ja edasi arendada „Doomi“ just põrgulikku osa, laavaväljasid, deemoneid, kes tahavad sind pooleks rebida ja pintslisse panna. Kuuled, kuidas küberdeemoni kompjalg tümpsub ning tunned lõikavat üksildust keset vaenlaste horde. See on tegelikult päris põnev mõttematerjal, et mis muudab selle koleda graafika ja algelise heliga maailma kütkestavaks. Ma ise paneks päris suure panuse sellele, et oma osa on selles, kus mõningal määral antakse kogu seda mängukeskkonda ju tõepoolest ette, kuid suurem osa on ikkagi fantaasial, mis tegelikult lülitab kogu pildilise poole välja ja laseb alateadvusel tegelikud põrgupildid silme ette manada. Mis on ju tegelikult ka raamatute põhivõlu, kus põhiline ei toimu mitte raamatulehtedel, vaid lugeja peas.

Kusjuures see kõik on tegelikult väga odav ja vähenõudlik. Esiteks jooksevad „Doomid“ ka väga lahja raua peal, tegelikult ongi vaja vaid hankida vastavalt kas esimese või teise „Doomi“ põhjaks olev wad, mis annab siis peamiselt just graafika, vajadusel ka muusikat osaliselt – ning neid saab kasvõi Steami kaudu odavalt osta. Mootoriks GZDoom, mis on tasuta ning fännide loodud suured ja põhjalikud maailmad – samuti tasuta. Avastamisrõõmu on väga palju, samuti võibki ütelda, et mõned head asjad siin maailmas ongi tasuta. Seega kes soovib, saab üle paari-mitmekümne aasta kaheraudse vintpüssi varnast võtta, kuna vahepeal on väga palju deemoneid juurde tulnud, hordide kaupa, ning keegi peab ju ometi neid korrale kutsuma. Miks ka mitte siis anonüümne, nimetu doomguy, juhituna sinu kaasabil, hea lugeja.

Mõned viited ka:

„Doomi“ 30. sünnipäevavestlus Romero ja Carmacki vahel: https://www.youtube.com/watch?v=QvAkaJsvAXs

„GZDoom“: https://zdoom.org/index

„Sigil“ ja „Sigil 2“ Romero kodulehel: https://romero.com/sigil

„One Humanity“: https://romero.com/shop/p/onehumanity

Välispilk: Muinaskuningas ja Tulevased jumalad - strateegiamäng ja rollimäng (Tõnis Hallaste)

Ma võtsin Maniakkide Tänava viimased kaks raamatut ette täiesti ettekavatsemata, kuidagi sattumisi. Ma polegi enam harjunud lugema raamatuid ilma mingi plaanita – ikka on tegemist kas mõne potentsiaalse arvustatava või lugemisvõla likvideerimisega. Ühel päeval olid mu käsilolevad raamatud kodus ja sealses raamatukogus sattus olema „Muinaskuningas". Ja võtsin selle eelkõige sirvimiseks, tutvumiseks, kiirema lugemise harjutamiseks (kui ei pea hindama, võib kergelt diagonaalitada). Ehk oleks see lugemine jäänud 50-leheküljeliseks tutvumiseks, ent tahtsin ikkagi edasi lugeda. Teise, „Tulevased jumalad”, võtsin juba arvustamiskavatsusega.

Eesti ulmes on Maniakkide Tänav justkui lõppematu entusiasmivaruga asjaarmastaja. Sellisena on ta olnud üsnagi ideaalne kirjutamisõhtute vedaja – sõbralik arutleja, kel on piisavalt nime, et olla algajate seas autoriteet, aga kelles on piisavalt demokraatlikku suhtumist nii kaaskirjutajate kui ka ideede suhtes. Viimastega käib ta ümber suure mängurõõmuga, liialt ületähtsustamata ühtki üksikideed, samas rõhutades vajadust jõuda asjadega lõpule. Mõne sõnul olevat igas inimeses peidus üks raamat – Maniakkide Tänav ilmselt vastaks, et milleks piirduda ühega, kõiki panuseid üheleainsale pannes võtaksime endilt eksperimenteerimisrõõmu, erinevate lugude läbielamise ja läbikirjutamise võimaluse.

„Muinaskuninga” juures meeldisid mulle kaks asja, mida Goodreadsi arvustuses Manfred Kalmsten oli näiteks kirunud: keelekasutust ja maailma. Aeg-ajalt leidus unarsõnu ja arhailist pruuki, mis minu meelest passis siia maailma hästi. Maailmaloome juures meeldis, et kuigi lugu ise oli üleni arvutimängulik (otsekui tegemist olnuks mõne strateegiamängu leveli ümberjutustusega kuni selleni välja, et loomade ohverdamise juures arutleti selle üle, kumb on tähtsam, kas toidu allesjäämine ellujäänutele või manalainimeste võitlusvõimelisuse tagamine – samade ressursside ümberjaotamise taktikaline küsimus!), tundusid selle koletised, peletised ja jörisejad üsna usutavalt eestipärased. Ei olnud lihtsalt kodumaise nimega vampiirid või guulid.

Ja tuleb öelda, et kunagi hirmsasti janunesin selle järele – tahtnuks mingit väljakirjutatumat „Kalevipoega”, mingit lahedat märulit eesti mütoloogia ainesega. Mitte lihtsalt jaigilikku õudusjuttu või mõnda muinasjuttu, vaid just poistekat – see raamat oleks noort Eesti-huvilist Tõnisekest vaimustanud. Kalmsten kiitis soo ja ebamaise soovalitseja kujutamist, mulle meeldis veel manalameeste abi peategelastele, täiesti strateegilise väe kujunemine neist (sealjuures olid nad kummitused ja mitte zombid), aga ka see, millise tähtsuse omandas elusloomade ohverdamine. Strateegilise kaaluga rituaalid, ftw!

Siin võinuks siiski seada mingeid piire, anda mingeid mängureegleid – peategelase väe ulatusest polnud mingit aimust, tema haldjalik alge jättis ebamääraseks selle, mida ta oskas ja kuidas, igasugused uued oskused võinuks tulla eikusagilt. Võluri oskuste täielik ebamäärasus sobib näiteks „Sõrmuste isanda” Gandalfile, sest too ongi kauge ja salapärane tegelane, peategelastele sõpruse kiuste krüptiliseks jääv ülim mentor. Või sobiks see maagilise realismi (taotlusega) tekstidele, kus maailm ise on kah hajus ja sealse maagia eesmärk pigem hajutada inimese tegelikkusetaju, nihestada lugemisega midagi eneses, loitsida lugejat mingi poeetikaga. „Muinaskuninga” lugemisel tahaks ent teada, mis on peategelase suutlikkuse piirid, sest nende piiridega mängimine, võib-olla nende ületamine annaks ootamatu rahulduse. Kasutaks seega Sandersoni terminit hard magic – tahaks, et maagia oleks tahkem, ei oleks selline pehme, püdel, ebamäärane puding.

Tegelikult käib see ebamäärasuse kriitika ka muude asjade kohta. Raamatus oli kaart, millele oli tegevuspaigaks märgitud tänapäevase Eesti ala Peipsi järvest veidi lääne poole, aga see kaart võinuks sama hästi olemata olla, kohanimed olid niikuinii enamjaolt mingi hägus umbluu á la Soopäälne ja Metsatagune, või nii. Kaart võinuks kujutada mis tahes kohta, samad kohanimed sinna juurde, poleks suurt midagi muutnud minu jaoks. Võinuks olla veidi käegakatsutavam piirkonnataju. Lisaks sellele – kui palju oli seal tegelasi? Ma ei tea, kas asi oli ainult minus, aga ei kujunenud mingit ülevaadet sellest, mitusada suri ühes, mitusada teises lahingus. Kui suur protsent jäi ellu raamatu keskpaigaks? Piirduti lihtsalt tähelepanekutega, et lahingud olid rasked, paljud surid. Ent rohkem segas siiski võimete ebamäärasus.

Selle raamatu suurim kohmakus oli minu meelest siiski algus. Elar Haljas kirjutas (Goodreadsis ja Reaktoris), et raamatu algus ei saanud kuidagi vedama, poolepealt olla aga lõpuks hoo sisse saanud. Ma just mõtlesin, et raamatu algus läks kohe lippama, otsinuks nagu võimalust pääseda kähku madina juurde, andmata lugejale põhjust kaasa elada lahingu osapooltele. Algas ju lahing juba… kümnendast? Viieteistkümnendast leheküljest? (Andestage arvustaja ebaadekvaatsust, et ta ei haara raamatu järele, et seda murdekohta leida.)

Ja samas, miski ütleb mulle, et meil oli mõlemal õigusi. Esimese umbes 10 lehekülje kestel oli tegelaste tutvustamine – saime teada peategelasest ja sellest, et ta on tulevane juht. Nägime ta õde, kel nimeks Hõbe. Mingi naaberrahva rünnaku teema, millele pidi vasturünnakut tegema (ja mis osutus pettuseks). Raamat hakkas kohe mingi kunstliku pingega, mis ei olnud ärev, tundus libateemana, sest meile ei tutvustatud osapooli, ei räägitud sellest, milleks seda vaja. Oli valmistumine lahinguks, mis ei läinud korda. Elar tahtnuks ehk, et olnuks kohe päris lahing (ehk siis et polnud seda pettust tarvis). Mina tahtnuks, et meid paigutatuks maailmasse. Põhimõtteliselt seesama, mis ülalpool mainitud –

et meile tutvustatuks mängureegleid. Selleta olid esimesed 10 lehekülge üks venimine. Diagonaalitamise käigus küll märkamatu, aga siiski.

Millest see tuleneb, et võitluses elu eest, võitluses rahva säilimise eest tahaksin lugejana ikkagi lisamotivaatoreid? Muidu ei lähe sõjategevus korda. Sama hästi võiks raamat kirjeldada kahe indiaanihõimu madistamist. Sajad surevad, aga maailm ei muutu kuidagigi, traagika taandub statistikaks. Kirjanduses (võib-olla üldse kunstis, aga kirjanduses veel eriti) tahaks ikkagi näha maailmavaadete konflikti. Kuitahes jabur maailmavaateline erinevus oleks piisav – üks tahab demokraatiat, teine diktatuuri. Üks tahab sisse viia üleüldise veejoomise, teine õllejoomise. Meelega nimetan jaburusi, et näidata, et juba sellest piisaks, et lugeja tunneks – siin ei võitle mitte siluetid, vaid ideed. Siis poleks sadu inimesi vajagi, piisaks kahest.

„Tulevastes jumalates” oli pealtnäha sarnane olukord – oli hulk tegelasi eesotsas ootamatult suutliku ja ootamatult matšo peategelasega, kes proovisid eelkõige lihtsalt ellu jääda. Nad langesid kosmoselaevalt alla, sattusid kohe ellujäämisprobleemide otsa, leidsid mõned ellujäänud – ja siis vaheldumisi sattusid hädaohtu, pääsesid sellest, sattusid suuremasse hädaohtu ja pääsesid sellest. (Korraks kartsin „Ahvide planeedi” lahendust – kolonistid maandusid transformeerunud Maale! –, aga selleni õnneks ei jõutud.)

Siin andis palju siiski juurde vägagi aimuv teema – inimene versus loodus. Väga vägivaldne, igakülgselt inimest hävitada püüdev loodus ja inimeste katsed võidelda endale mingi ellujäämisvõimalus. Kuigi see üldskeem – probleem-lahendus, probleem-lahendus – oli üldjoontes sama, oli siin kuidagi edasiviivam see kõik, sest lõpuks terendas lõpus miski muu kui nüri kättemaksurahuldus. Pealegi tundus mulle, et teadusulmega oskab autor huvitavamalt ümber käia kui fantastikaga. Ehkki mulle meeldis tema Muinas-Eesti, olid tööriistad „Tulevastes jumalates” paremad (või oskas autor nendega mitmekesisemalt ümber käia).

Veidi veider oli pidev osutus, et mäger, kes inimeste heaks generaatorit oravarattana töös hoidis, oli peaaegu ainus, kes pidi seal generaatoris jooksma. Inimtaolise intelligentsiga olendi jõhker kuritarvitamine mõjus üsna ebameeldivalt – autori ootamatu ükskõiksus selle suhtes või isegi enesestmõistetavus, et las jookseb. Kui ta väsis ja ütles, et enam ei jookse, ei saa, siis olid tegelased kõik üsna nördinud, pahased selle tegelase peale, selle asemel et ise genereerida (väga harva erandi korras küll, aga sugugi mitte enesestmõistetavalt). Üldse olid mägrad võtnud väga säärase rolli, mille aborigeenid või neegrid vanades seiklusraamatutes. Esiteks see „mis mõttes, sa ei jaksa teenida?”, teiseks nende barbaarsus, putukate söömine ja muu säärane, mis eelkõige „fuih, rõve” ja mitte mõistlik ja motiveeritud. Oleks veel nõnda olnud, et keegi proovib ka vakla süüa ja sureb, sest seedimistegevus on lihtsalt NII erinev, aga ei, siin jäi lihtsalt primitiivse rahva üle ilkumise mulje.

„Tulevaste jumalate” järelsõnast võib lugeda, et tegelikult oli raamatu näol tegemist ühe alles valmimisel oleva MMORPG eellooga. Idee on selles, et raamatu lugemise järel võiks inimene tahta mängida „Mortalist”, sattuda ise sinna müstilisele planeedile, võidelda enda elu eest teiste tegelastega. Samas võiks inimene mängu mängimise järel tahta lugeda lugu sellest maailmast. Seega oli natuke tegemist tellimustööga – koostööpakkumine ja Maniakkide Tänava sobivus. Naljakal kombel tundus ent „Muinaskuningas” arvutimängulikumgi. Või on asi selles, et „Tulevased jumalad” oli ühe tegelase põhisem, mitte lahingutepõhine – strateegiamängu asemel rollimäng. Emb-kumb sobiks mulle, kuni lisanduksid mängureeglid ja peategelaste käsutuses olevad ressursid.

Stephen King „Danse Macabre” (Marko Kivimäe)

„Danse Macabre" (ei ole eesti keeles ilmunud)

Stephen King

Berkley Books, 1984

437 lk

------------------------

„Danse Macabre" tähendab prantsuse keeles „surmatantsu", mis viitab tõepoolest sellelesamale keskaegsele motiivile, kus surm meid igal pool saadab. Lisaks on aga väljendiga veel omamoodi mitmetasandilised seosed Kingi varasemast loomingust ja tõlgetest. Nimelt kui  Kingi „The Stand" („Vastasseis", ei ole eesti keeles ilmunud) esmakordselt hispaania keeles ilmus, siis oli sellel nimeks „La danza de la muerte", mis tähendab taaskord surmatantsu, hilisem versioon sai nimeks „Apocalipsis". Sama oli Portugalis ja Brasiilias, kus ka surm raamatukaantel tantsis („A Dança da Morte"). Kui Kingi jutukogu „Öine vahetus" ilmus prantsuse keeles aastal 1978, siis oli selle nimeks... „Danse macabre". Seega kui 14 aastat hiljem Kingi  „Danse Macabre" prantsuse keeles ilmus, siis sai see hoopis nimeks „Anatomie de l'horreur", „Õuduse anatoomia“. Kõnealune „Danse Macabre" ilmus esmakordselt aastal 1981, mina lugesin mõni aasta hiljem uuesti välja antud parandatud-täiendatud versiooni.

Tegu on kolekirjandusega... eks ole, jaah, st, kuidas ma nüüd ütlen… Vaat' on olemas ilukirjandus, mida kõik hindavad, Eestis kulka annab raha ning kõik loevad. Ning siis on populaarteadus, ajalugu ja muu selline, mille vastu on huvi mitu suurusjärku madalam ning mida ma nimetan siin kolekirjanduseks. Kingi see raamat siin räägibki kolekunstist kolekirjanduslikus vormis, kus kirjanik pajatab meile õuduse ajaloost, õõvast sõnas, helis, videos ning kuidas see meie igapäevaelus kaasajal (tollal siis kaheksakümnendatel) on. Raamatu ilmumisaeg muudab ka teose mu jaoks mõnevõrra omapäraseks,  kuna ma olen omateada nagu õudust lugenud küll, filme vaadanud, telkust ka üht koma teist näinud… Raadioõõva pole tõepoolest väga kohanud... aga mida ma tahan ütelda, et tegelikult suurem osa loetud hirmutekste ja nähtud pelutavaid videominuteid on siiski pärit hilisemast ajast. Seega Kingi jalutuskäik mööda tontlikku kultuurilugu oli ikka päris suures osas mu jaoks võõras värk, tutvumine tundmatuga – ning see tekitas mu jaoks kohati vastuolulisi tundeid. Aga räägin sellest kohe ka pikemalt.

Minu vaatenurgast oli „hästi" näiteks võigaskirjanduse klassikutega, kuna „Draculad“, „Frankensteinid“, Stevensoni lugu Jekyllist ja Hyde’ist... loetud, meeles, oskasin Kingi pajatustega kaasa noogutada ning oli huvitav mõtiskleda nende üle. Filmimaailmast jälle vampiirivärke, giallo-kino, „Psycho" ning erinevad Z-kategooria suurepärased rämpsõudukad – taaskord, jagasin biiti ja võnkusin kuningaga kaasa. Siis aga mingi hetk läks King üsna süvitsi mitmete omal ajal oluliste filmide maailma ning kuigi mõni tuli kirjelduse põhjal uduselt tuttav ette, siis ega ma neid paljusid ilmselt näinud polnud – või kui, siis eelmise sajandi lõpupoole, kus Soome TV ja videokinod kõigest jõust igasuguseid veidrusi vahel koju tõid. Aga ega need mälestused on ikka tuhmid, seega kui King kohati talle omase lobisemisega mulle võõraid filmisisusid lugeja ette lahti rullus, nii et leheküljed teinekord rupskitest üle ajasid ja kunstveri lugemist segas... see detailsus ja spoilerdamine ei olnud alati nauditavad. Küll aga meeldis mulle pigem see, kuidas autor seletas lahti taustasid ja näitas seoseid nii erinevate teoste, näitlejate kui muude tegelinskite vahel – aga no kui teisalt ise polnud paljusid kokkusõlmitavaid kohanud-näinud, siis ka selline lähenemisviis ajas kohati haigutama.

Minu jaoks oli eriti nauditav raamatu alguse pool, kus King rääkis üldisemalt õudusest, loovisikutest, sellest, kuidas ka ühiskond on kogu arenguteed mõjutanud. Näiteks see lõik leheküljelt 85 pani ülekantud mõttes kaasa plaksutama.

„Arvan, et kirjanikke tehakse, nad mitte ei sünni, neid ei looda unenägudest või lapsepõlvetraumadest – kirjanikuks (või kunstnikuks, näitlejaks, lavastajaks, tantsijaks jne) saamine on teadliku tahte otsene tulemus. Muidugi peab selles kõiges olema ka  annet, kuid anne on kohutavalt odav kaup, odavam kui lauasool. Andekat eristab edukast palju rasket tööd ja õppimist, toimub pidev lihvimisprotsess. Anne on nüri nuga, mis ei lõika midagi, kui seda ei kasutata suure jõuga – nii suure jõuga, et nuga tegelikult ei lõikagi, vaid lööb ja vahel ka puruneb (ja pärast kahte või kolme tohutut lõiget võib tal õnnestuda end läbi murda ... mis võib juhtuda näiteks selliste  kirjanikega nagu Ross Lockridge ja Robert E. Howard). Distsipliin ja pidev töö on need luisud, mille peal lihvitakse andekuse tuima nuga, kuni see muutub piisavalt teravaks, loodetavasti teravaks lõikamaks läbi ka kõige kõvemast liha ja krõmpsluust. Ühelegi kirjanikule, maalikunstnikule ega näitlejale – ühelegi kunstnikule – ei anta kunagi teravat nuga (kuigi mõnele inimesele ulatatakse kõikvõimsad suured noad; suure noaga kunstnikke nimetame me  „geeniusteks") ja me lihvime neid erineva kirglikkuse ja oskusega."

No on ju kaunis mõte?

Mis mulle veel jäi meelde vampiiridest näiteks, oli see, kuidas see oli maailm, kus erinevad kunstnikud said edasi anda seksuaalse alatooniga lugusid õuduskuues. See, kuidas kenal ohvril kael paljastatakse, kuidas vampiir ahnelt oma joogitopsi tugevasse kaisutusse haarab ning huuled õrnalt lumivalgele, tukslevale kaelale surub – ma pole „Twilighti" ei näinud ega lugenud, aga ma hakkan aru saama, mis seal võib olla kütkestavaks alateadvust kõditavaks punaseks niidiks. Vampiir on seks.

Teine huvitav seos, millele polnud mõtelnud, oli Stevensoni „Kummaline lugu Dr. Jekyllist ja Mr. Hyde'ist", mis on teatavasti mitmeid kunstiteoseid hiljem mõjutanud – aga näiteks see, et „Psycho" on tegelikult täpselt sama loo teistmoodi, kaasaegne versioon kinoekraanil, selle peale ma polnud küll varem tulnud. Täitsa huvitav ikka.

Televisiooni-osa ei olnud just suurem asi, kuna raamatu ilmumise ajaks polnud sinna meediumi väga palju õudust loodud, ka Kingi enda teleekraniseeringud on pärit hilisemast ajast, raamatu ilmumise ajaks oli vaid „'Salem's Lot" kineskoopi raiutud. Kõige rohkem on juttu „Twilight Zone’ist", mis polnud ju tegelikult ei õudus, sci-fi, tavavärk, politseipõnevik ega vestern - aga seal oli neid kõiki, väga paljud (õudus)kirjanikud on ka stsenaariume treinud (Bradbury ja Matheson näiteks) ning seega ma saan täiesti aru, miks King sellele sarjale päris palju lehekülgi pühendas. Aga jah, koduse punnsilma kolehiilgeajad alles hakkasid peale raamatu ilmumist tasapisi tulema.

Näitamaks veel Kingi huvitavaid mõtteid erinevate lugejate kohapealt, siis siin on lõiguke leheküljelt 99.

„Ma arvan, et vaid inimesed, kes on sellel alal (Marko märkus: juttu on siis näiteks kirjanikest ja filmirežissööridest) juba mõnda aega töötanud, mõistavad tõeliselt, kui habras see värk tegelikult on ning millist hämmastavat pühendumust see intellekti ja küpsuse kohapealt raamatu lugeja või filmi vaataja õlule paneb. Kui Coleridge oma kujundliku luule essees rääkis „uskmatuse peatamisest", siis ma usun, et ta teadis, et uskmatus ei ole nagu õhupall, mida võib minimaalse pingutusega õhus rippumas hoida; see on nagu pliist käntsakas, mida tuleb jõuliselt üles tõsta ja seal suure pingutusega hoida. Uskmatus ei ole midagi kerget, vastupidi, see on väga raske. Arthur Hailey ja H. P. Lovecrafti raamatute müüginumbrite erinevus võib tuleneda sellest, et kõik usuvad autodesse ja pankadesse, kuid selleks, et kasvõi mõnda aega lembida Nyarlathotepi, Näotu Pimeda ja Pimeduses Sosistajaga, on vaja keerukat ja lihaselist intellekti. Ja iga kord, kui satun kokku kellegagi, kes väljendab oma tundeid nii: „Ma ei loe fantaasiat ega vaata selleteemalisi filme, sest need pole päriselulised,“ tunnen ma nende suhtes omamoodi kaastunnet. Nad lihtsalt ei suuda fantaasia tüüpi raskust üles tõsta ja ülal hoida. Kujutlusvõime lihased on liiga nõrgaks jäänud."

Kuna ma pole tõlkija, siis palun vabandust, kui tulemus on rohmakas. Seda enam, et viimases lõigus „fantaasia", fantasy, oli omal ajal põhimõtteliselt kõik, mis ulmemaailmas jäi science fiction’ist väljapoole, seega eesti keelde ongi raske seda mitmemõttelisust panna. Aga no saate aru küll. Või kui ei saa, siis mine tea, äkki mõni kirjastus võtab ette ja paneb selle raamatu siin millalgi ka eesti keelde ümber, tellides tõlke päristõlkijalt. Sest kui ma siin nüüd mõtisklen – tegelikult olekski päris huvitav seda raamatut lugeda paralleelselt mõne vähe uuema käsitlusega, mis siis näiteks hakkabki peale sealt seitsmekümnendate lõpupoolelt ja jookseb edasi kaasaega.

Kuidas ma nüüd ütlengi – Kingi raamat on küll hea lugeda, aga kogu aeg on tunda, et midagi on ära lõigatud. Ideaalne näide on see, kuidas on juttu „Alieni" filmist, mida King ka kiidab – ning ega teine ja kolmas osa polnud ju aastaks 1981 ilmunud (hilisematest rääkimata, aga las need olla). Rääkimata kõigest muust, mis ju põhimõtteliselt peale sellesamase surmatantsu raamatut kirjutati ja filmilinti vändati. Seega „Danse Macabre" on mu silmis selline omamoodi ajalooürik, mis on mingis mõttes draakulate ja fränkenstainidega samas potis – ehk küll tsutt kopituslõhnaline, aga omas ajahetkes vägagi oluline ja eeskujuks hilisematele käsitlustele. Rääkimata sellest, et tollal oli õhus ka punane hädaoht ja vastuseis (jajah, „The Stand") NSVL-iga, mis nii mõnestki ulmeraamatust-filmist allegooriliselt läbi kõlas – tänapäeval loed, mõtled ja muigad, et olid aga ajad.

Muide, huvitav fakt, millega ka ma ise olen puntras olnud – kas te teate, mis  oli Mary Shelley „Frankensteini" koletise nimi, no teate küll, kes siis juppidest kokku pandi? No ei olnud Frankenstein, Victor Frankenstein oli hoopis selle teadlase nimi, kes nimetu koletise lõi. Aga sellega on paljud puusse pannud ning Kingi teooria ongi (ning mu jaoks kõlab see usutavalt), et paljud ulmehuvilised ilmselt polegi raamatut lugenud. Või ka paljud režissöörid, kes on Frankist filme teinud, pole algse tekstiga kursis. Täitsa võib ju nii olla.

Ikka ja jälle jäid Kingile hambusse ka kuivad-tuimad raamatuid analüüsivad kuivikud, mis ei takistanud ka teda iseennast tagantjärele kritiseerimast.

„Ma haletsen neid nende ülikoolikraadide omandamisel – jumal ise teab, et inglise keele magistrina olen ma lõdva randmega tootnud piisavalt sitta, et sellega võiks ära väetada suurema osa Ida-Texasest - kuid suurem osa, kes istuvad pika ja ägava koolilõpetanute laua taga, lõiguvad nähtamatuid lihalõike ja grillpraade... rääkimata keisri uute riietega reipalt ringkauplemisest, mis võib olla suurim akadeemiline hoovimüük, mida maailm eales näinud on."

Kokkuvõttes: meeldiv raamat, King oskab mõnusalt ja mahlaselt kirjutada ning õudusvaldkond on selgelt see, mida ta ka tunneb. Ta ise ütleb ka mitu korda, et ega temagi jõuab ju puudutada vaid väheseid teoseid, samas ta pidevalt viitab risti-rästi ka muule, lõpus on ka üldisem nimekiri mainitutest pluss Kingi enda lemmikfilmid-raamatud puudutatud perioodist. Mu jaoks oligi raamatu pluss see, et mingis mõttes ongi tegu subjektiivse kokkuvõttega fännilt-fännile (natuke sarnaselt nagu Kalver Tamme „Karta pole vaja"), kus siis oma mõtteid jagav fänn on kogenud ja erudeeritud inimene. Teinekord läks mu arvates King ehk isegi liiga palju filmide-raamatute sisse – samas see aitaski analüüsitavat materjali paremini mõista kui ise polnud neid lugenud-näinud.

4/5 („sümpaatne tagasivaade ja ajalootund")

Tegu on raamatuga omalaadsest isiklikust väljakutsest plaaniga lugeda läbi kõik Stephen Kingi raamatud (ka need, mis ilmusid Richard Bachman pseudonüümi all). Eks siin on omad detailid, aga kindlasti tahaks läbi lugeda ta romaanid ja jutukogud, lisaks mitteilukirjanduse osa. Hetkel on mul loetud umbes 60 raamatut, 14.12.2023 seisuga on Kingil neid kokku nõks rohkem kui 80.

Statistilise ülevaate väljakutsest leiab siit: https://docs.google.com/spreadsheets/d/1UmdCkMPIdNX8ZDzQIrRpcxlOf0Dyjz-h6M6ucVt5fG0/edit?usp=sharing

Arvustus: „Londoni jõed“ – verised roimad, politseitöö ja maagia (Jüri Kallas)

Romaan „Londoni jõed” tekitas mul lugemisel üsna vastakaid tundeid. Ebakõla põhjustas just minu isik raamatu lugejana. No ei salli ma eriti britilikkust, ei salli! Ja kuigi fantasy mulle meeldib, käivad mingid fantaasiakirjanduse tüüpkäigud mulle rajult närvidele – mulle meeldib fantasy, aga pigem selline, mis žanri tüüpfännile ei meeldi. Aga ehk on parem, kui ma kõigest järjekorras...

Ben Aaronovitchi romaan „Londoni jõed” on linnafantaasia (urban fantasy), aga on ka krimiromaan, mille tõlkis Sash Veelma. Isegi kõige pinnapealsem raamatuhuviline saab need tõsiasjad kiirelt teada ja eks nood ilmselt saavad ka raamatuostu argumendiks või ei saa. Minule piisas vaid teadmisest, et žanriulme ja Sashi tõlge. Jah, ma tean, et Sashi ja minu maitse pole päris sünkroonis, aga mitte ka nugade peal ning varasemad kogemused on olnudki mõnikord sellised: raamat mulle isegi suurt korda ei lähe, kuid Sashi võrratu tõlge lunastab kõik.

Pisukese vahepõikena mainiks, et mul pole midagi krimi ja ulme segamise vastu. Pole kunagi olnud. Kuulsin kunagi ühelt ja teiselt ulmefännilt, et krimi ja ulme segamine on pea kõige labasem, mis ulmes võib juhtuda. Küsitlesin seepeale mitmeid ulmelugejaid ja üllatavalt sageli sain vastuseks, et ulmekrimi neile pigem ei meeldi. Ma küll ei mõistnud neid, aga võtsin teadmiseks, et eksisteerib taoline probleem või pigem maitse-eelistus.

Ja kui juba maitsetest, siis püüan ma pisut lahti rääkida ka oma fantasy-probleemi. Tunnistan ausalt, et mida edasi, seda enam häirib mind fantasykirjanduse nn lohutusmoment. Noh, et on ilmetu-äbarik peategelane, kellele autor siis kompensatsiooniks laob turjale ühe oskuse/vooruse teise otsa. Ja järsku selgub, et lihtne külapoiss, suvaline plikanatt  või tavaline linnavurle on üks ilmatu kõva tegija ning maailm pole paanikas veel vaid seetõttu, et keegi ei tea Selle Tõsise Tegija olemasolust. Romaanis „Londoni jõed” asjalood nii hullud küll polnud, aga peategelase ametissemääramine tõi selle mõtte meelde küll. Oli ju ilmselge, et kontoritööle noormees ei jää, sest taolise peategelasega põnevat romaani ja järgesid välja ei vea. Jah, ma saan aru, et saatus tahtis, aga pisut kistud see oli ... ja eks pärastpoolegi esines nooruk ajuti ebaloomulikult läbinägeliku ja võimeka tegelasena. Loe: langes pisut karakteri loogikast välja. Samas, antud romaani puhul on see pigem ühe paljulugenu pisivirin.

Autoril on asjad kenasti ja põhjalikult läbi mõeldud. Krimilugu on keerdus, aga pisitasa harutub see lahti. Ulmeline osa ehk siis Londoni linna ja Thamesi jõgikonna varjatud maagiline külg ja võluritest politseinikud on samuti kenasti välja peetud. Asjad on keerulised ja võlukunst pole lihtsalt võlukepi viibutamine, pigem ränk trenn, õppetöö ja töö raamatutega. Ja mõrvad on seotud just romaani maagialisema poolega. Mulle ulmelugejana oli enam kui sümpaatne, kuidas asjad olid süsteemis ning tasuta lõunaid polnud isegi võlukunstis.

Lisaks fantasy’le ja krimiloole saab lugeja päris põhjalikke ekskursse Londoni ja Inglismaa ajalukku, nii reaalsesse kui ka maagilisse. Politseitöö nüansse avab autor samuti nagu ka peategelase mitte kõige valgemat lapsepõlve. Ja erilise mõnuga Ben Aaronovitch kritiseerib, ajuti suisa mõnitab Londoni arhitektuuri ja selle värdvorme. Tundub, et autor võtab seda arhitektuuri teemat suisa isiklikult.

Romaan on põnev, köitev lugemine. Kergelt küüniline, aga samas ka pisut naiivne-romantiline. Ajaloolised ekskursid ja maagiaõpingute kirjeldused võtavad küll pisut hoogu maha, aga see pole etteheide. Loed ja loksud romaaniga vaikselt kaasa. Närviliselt lehti ei keera, aga ega lugemine ka ei takerdu: iga õhtu kaks-kolm peatükki ja ei läinud nädalatki.

„Londoni jõed” on Peter Granti sarja esimene raamat. Tüüpiliselt krimiloole saavad mõrvajuhtumid lahendatud ja tüüpiliselt fantasy’le, saab lugeja aru, et see oli alles sissejuhatus. (Eelmisel aastal ilmus juba üheksas romaan.) Mina tahaks küll edasi lugeda. Originaalis vist ei viitsiks, aga kui eesti keeles ilmuks, siis ostaks kiirelt. Ootan järge!

Märtsikuu Reaktoris ilmus romaanist ka tutvustav katkend, et kui keegi nüüd huvitus, ning soovitan ka YouTube’i toksida sõnad „Rivers of London” – päris palju materjali ilmub välja.

Ben Aaronovitch

Londoni jõed

Tänapäev

2023

408 lk

Tõlkinud Sash Veelma

Arvustus: Manfred Kalmsten „Götterdämmerung” (Elar Haljas)

Härra Kalmsteni raamatute ilmumine on ülihästi ajastatud, sest juba vähemalt kolmandat aastat järjest on jõuluvanal võimalus ulmehuvilisele ahjusoe raamat kingikotti pista. Kui eriti hästi läheb, siis võtab autor ise päkapiku rolli ja saadab arvustamiseks pühendustega eksemplari. Kogumikus on 8 väga erinevat lugu, mis kõik võluvad lugejat kiiretempoliste seiklustega korralikult üles ehitatud maailmades. Nii mõnigi lugu aga on lausa nii otsekohene ja vahetu, et lugeja oleks justkui tellisega piki vahtimist saanud. Seekord on raamat vähemalt minu silmis küll täiega kümnesse: ühtegi kehva või igavat lugu selles ei olegi – mõni jutt küll särab eredamalt kui teine, kuid enamik pakkus väga häid emotsioone ja elamusi. Ja meeldejäävamad olid ikka pigem pikemad teosed, kus looalgele suudeti mõnusalt liha ümber kasvatada ning suurepärasele maailmaehitusele ka tempokas süžee juurde pookida.

Igaviku väravale

Viikingihõngulise maailma ja karakterite kirjeldused on lausa suurepärased. Veidi keerulisem on aru saada tegelaste motivatsioonidest, kuna tegemist on siiski lühijutuga: see on vaid pilguheit ühest vaatepunktist suuremale maailmale, kus väga palju jääb isegi perifeersest nägemisulatusest välja. Seikluslikkusest ja intriigidest igatahes puudust ei tule ning ka tempo on korralik kogu loo vältel. Kõige suurem negatiivne aspekt on jutu lühidus, kuna lugejana tahaks veel paljudele antud maailma puudutavatele küsimustele vastuseid saada. Mind veidi häirisid ka mõned norrakeelsed laensõnad nagu näiteks kvest, mille tähenduse oleks võinud väikese joonealuse märkusena lahti seletada.

Vari Albatrossosele

Kogumik jätkab seiklustega ning aurupungi-temaatiline lugu ei võta kordagi jalga gaasipedaalilt maha. Autorit ei morjenda isegi see, et dialoogid on veidi robustsed ja lapselikud, seiklus tuleb lugejateni tuua võimalikult kiiresti, kuna udu ei anna asu. Mis teema selle uduga on, lugeja küll teada ei saa, aga samas on lool korralik süžee, peategelane kasvab ka vaikselt lugejatele hinge külge ning ei puudu ka korralik puänt. Et siis justkui kõik, mida lühiloolt tahta, on olemas. Kui veidi norida, siis mind häiris, et osa nimesid nagu peategelane Vari on väga selgelt arusaadavad, aga teisalt riikide ja rahvuste nimesid ei suuda isegi kaine peaga esimesel lugemisel välja hääldada.

Lohe neelas alla päikse…

Kogumiku kolmas lugu viib meid postapokalüptilisse olelusvõitlusesse, kus eelnevast uhkest tsivilisatsioonist on järele jäänud vaid varemed ning üksikud kasutatavad esemed. Lugeja saab noore peategelase silmade läbi maailma avastada ja oma naiivsuses võtab too endale ülesande, mis tunduks võimatu igale teisele. No ja kui alguses tundus, et see põneviku lõpp on pigem selline allaheitlik ja hääbuvalt dramaatiline, siis ka siin suutis autor korralikult üllatada.

Kaarnasüda

Ühelt poolt justkui oleks selle loo kõik detailid eelnevast teada, tegelased juba tuttavad, teisalt aga: kellele ei meeldiks juba tuttavasse maailma uuesti siseneda ja armsaks saanud tegelastega veel üks seiklus kaasa teha. Aga justkui jõulumüügi eri, kus saad kaks ühe hinnaga: tegelikult jutustatakse omavahel põimitult ära hoopis kaks erinevates ajaliinides toimuvat tegevusliini ehk siis prelüüd kahes vaatuses. Ega siin miskit rohkemat ei olegi öelda, et kui Kaarna eelmised lood meeldisid, siis ei pea siinkohal pettuma ning lisaks poetab autor ka paar uut detaili aekadionlaste kohta.

Valrafn

Ka see lugu oli eelnevalt juba tuttav aastatagusest jõulust, kus sai „Täheraua saaga” ehk siis turule paisatud lõpp-produkt läbi loetud. Nüüd pakub autor võimaluse ka prototüübiga tutvuda ja mulle igatahes meeldis. Antud jutt oma lühiduses on palju konkreetsem ning jutustamisstiili poolest meenutab tõesti rohkem ka kangelassaagat – tänu sellele ilmselt nautisin seda isegi rohkem kui raamatut.

… Tuli on igavene

See lugu oli nüüd veidi rahulikum ja uimasem, kuid see-eest on kirjeldatav maailm väga detailne. Süžeed ka justkui on ja otseselt igav ei hakka, samas miskit on justkui puudu. Ilmselt häiris mind see eesmärgitus: hea meeleolu seadmise lugu, aga see tühi tuiamine tüütas veidi. Õnneks loo lõpp toob veidi selgust ja heastab vähemalt osaliselt eelneva.

Kuid tugevaim on armastus

Mõnusalt väänatakse kristlikku pärimust ja selle eest võib autorit kiita küll, et suudab nii äraleierdatud teemadesse tuua täiesti omanäolise lahenduse. Teisalt ülejäänud süžee oli pigem selline keskmine ja suhteliselt ettearvatav ning ka tegelased kaldusid liiga stereotüüpselt käituma.

Götterdämmerung

Kogumiku nimilugu väärib ootamist, sest ilmselgelt on see ka autori enda arvates nagu kirss tordil. Kui eelmises loos mikserdati läbi ainult kristlus, siis nüüd on sellele lisaks ka põhjala panteon ning muu hulgas ka kodumaised müüdid sekka visatud ja üheks suurepäraseks punšiks kokku segatud. Ja nagu „Ameerika jumalates” on ka siin ühesilmne Odin oma võrke punumas, et vana jääks püsima, veidi tundub mõjutusi olevat ka Pratchettilt. Ja kuigi tõukeid looks paistab olevat tulnud erinevatest allikatest, siis lugu ise on vägagi originaalse süžeega ning lisaks korralikule tempole särab ka maailmaloome detailsusega.

Arvustus: Paolo Bacigalupi „Laevalammutaja” (Mairi Laurik)

Lugesin sel sügisel Paolo Baciagalupi „Laevalammutajat” ning soov seda teilegi kiita ja kirjeldada on suur, kuid kuidagi läks nii, et pikka aega ei tahtnud õiged sõnad kuidagi rida alustama hakata. Nii on see arvustuski veninud ja veninud. Alles nüüd, aasta viimastel tundidel taipasin, et kui ma ise ei oska, tuleb avasõnad autorilt laenata: „Nailer ukerdas vasktraadist kaablitest haarates ja neid kinnitustest lahti kiskudes piki kaablikäiku…”

Nii algab see lahe noorteulmekas, mille tegevus toimub ökoloogilise katastroofi läbinud tulevikus. Polaarmütsid on sulanud, merevee tase tõusnud. Miljardid elanikud pidanud oma kodu merele hülgama või elu sootuks mõne sõja käigus kaotama. Selleks ajaks, mil algab raamat, on olukord mõnevõrra stabiliseerunud ning ellujääjad üsna stabiilselt oma elu ja toidu eest igapäevaselt võitlemas. Ühiskond on jäädavalt muutunud, osa tehnoloogiaid kadunud, osa edasi arenenud, kuid tavalisele inimesele on see kõik täiesti kättesaamatu. Paljudele on kättesaamatu ka toit ja muu eluks vajalik, arstiabi ei hakka parem pikemalt kirjeldamagi.

Lugeja paigutatakse igal tasandil laostunud Kariibi mere rannikule, kus inimesed kasutuks muutunud tankereid ja naftaplatvorme juppideks lammutavad – metalle läheb ikka vaja ning neid saab alati söögiks ja riieteks vahetada. Räägitakse lugusid, et tõeline õnneseen võib leida ka musta kulda ning seejärel igavesti muretut elu elada. Loo peategelane, teismeline poiss Nailer, on neid lugusid kuulnud ning unistab sellisest õnnest, kuigi reaalsus on hoopis teine. Seni on ta töötanud kergbrigaadis – vedanud tankeritelt kaablit ja klambreid välja –, kuid peagi on ta liiga suur, et kitsaid käike pidi roomata, kuid ikka veel liiga väike ja nõrguke, et raskebrigaadis tööd saada. Lootusetu homme. Aga täna on tal veel töö ning lihtsam on neile tumedatele väljavaadetele mitte liigselt mõelda. Eriti siis, kui reaalsus nõuab kogu tähelepanu, et käikudesse mitte ära eksida või mõnel muul põhjusel surma saada.

Loomulikult ei kulge sündmused nii, nagu Nailer ette kujutab ning alguse saab üks hoogne seiklus, mille põhirõhk on inimeseks kasvamisel, sõprusel ja reetmisel. Omajagu on raamatus omakasupüüdlikke täiskasvanuid, mis muudab lahendused noorte jaoks veelgi keerulisemaks. Keda saab usaldada ja keda mitte? Ja mis juhtub siis, kui sa pead seisma vastamisi omaenda isaga? Suured seiklused, unistused ja õiglustunne on need, mis Naileri tuttavalt troopiliselt rannikult eemale sikutavad ning lugeja saab sel ajal nautida autori mõnusat kirjeldust muutunud maailmast, uppunud metsadest ja linnadest.

Aga mis ma siin ikka heietan. Paolo Baciagalupi on ju ka eesti lugejale tuttav oma suurepärase postapokalüptiliste maailmade kirjeldamise oskusega. Teda peetakse kaasaegsete autorite seas üheks tugevaimaks taoliste hukkunud ühiskondadest sündinud kaoste kirjeldajaks. Ja ma ühinen kiitjatega. Jah, „Laevalammutaja” on noortekas selle sõna baasdefinitsiooni järgi – noored tegelased, noortele kohased peamised probleemid, vastutusvõimeliste täisealiste vähesus. Sellegipoolest on lugu oma lummava maailmaloomega sobilik lugemisvara igas eas lugejale. Hüppa rongile ja reisi kaasa!

Enne kui ma lõpetan, mainin ära veel vaid ühe seiga. Algusesse pandud tsitaat ei ava mitte ainult ühte raamatut, vaid Baciagalupi Uppunud Linnade triloogia, mille teine osa, „Uppunud linnad” on samuti eesti keeles juba ilmunud ning kolmanda osa kohta on kirjastus lubadusi jaganud. Jään ootama. Aga siintoodud tsitaat avas ka kirjastuas Fantaasia uue raamatutesarja – Orpheuse Kuldraamat –, milles on praeguseks ilmunud kolm suurepärast ulmenoortekat ning kuulda on, et tulemas on lisa. Häid ulmenoortekaid ei ole maailmas kunagi liiga palju.

Arvustus: „Kui tuugenid vaikisid (Marko Kivimäe)

„Kui tuugenid vaikisid"

Juhan Habicht

Fantaasia, 2023

208 lk

------------------------

Juhan Habichtit olen ma lugenud väga palju, kuna ta on ju meeletult tõlkinud raamatuid eesti keelde. Osa Düünist, Grishamit, Carrii, Martinit, Zelaznyt, erinevaid „naistekaid" – nimekiri pole kindlasti lõplik. Ma pole alati isegi mõtelnud raamatuid lugedes tõlkijale, eriti kui rääkida üheksakümnendate alguse tõlgetest - küll on aga mul meeles hea tunne loetust, mis näitab ju ka väga palju tõlkija kohta. Ma isegi ei tea, palju ta tõlkinud on, aga kindlasti on neid raamatuid üle saja.

Habicht kui kirjanik – ega ta ju meeletult palju pole kirjutanud ega avaldanud, aga Trubetskyga kahasse kirjutatu jättis kunagi külmaks, romaani „Selles mängus ei hüpata" koha pealt puuduvad igasugused (head) mälestused, rohkem vist teda lugenud polegi. Seega lugesin hea meelega ta tõlkeid ning ega väga mäletanudki, et Habicht ka kirjanik on, kuna ta loominguga pole viimase paarikümne aasta jooksul kokku puutunud. Muide, tuugenitest leiab ka Habichti lühijutu „Õhtud vanaisa juures"  terve eraldi (ava)peatükina – väga meeldiv taaskasutus.

Seega, kui nüüd äkki selgus, et Habicht on saanud maha värske romaaniga, siis ehk isegi vastuolulisel kombel oli mul selle vastu huvi väga suur. Sest just tõlkijana on Habicht mu jaoks end väga korralikult tsementeerinud, kirjanikumälestused temast on sisuliselt-suuresti eelmisest sajandist pärit – prooviks uuesti!

„Kui tuugenid vaikisid" on postapokalüptiline romaan, kus tegevus on Eestis – või siis selles, mis oma aja Eestist järgi on jäänud. Sest maailma rohepöörajad tegid nahka, natuke läks ka muude asjadega näpust, oli ka muid asjaolusid ning umbes pooled, ehk isegi peaaegu kolmveerand inimestest on maapealt ära pühitud. Allesjäänud elavad sellist omamoodi elu, kus näiteks teineteisest mootorratta päevasõiduteekaugusel olevad inimesed ei pruugi teada teineteise elust midagi, kuna igasugused kommunikatsioonivahendid on ammu juba taandunud sisuliselt kiviaega või siis kuhugi madmaxilikku ühiskonda.

„Käivad teistmoodi jah. Vaata, ma ei ole harjunud midagi nisama saama. Linnas... keegi ütles, mida on vaja teha. Ma tegin ära, sain natukese raha, selle eest ostsin endale midagi ilusat - midagi, mis mulle meeldis. Siin... süüa on, katus on pea kohal, aga midagi ilusat, mida ma tahaksin, nagunii ei ole. Mille dotsendi pärast ma peaksin siis midagi tegema?"

Jeebus sai aru, et tema mure erineb Julia omast. „Siis ongi ju nii, et pead ise vaatama, mida on vaja teha. Ja ära tegema. Mitte mingite nühvlite jaoks, aga seepärast, et ongi vaja."

Habichti keel on lahe. On ju möödunud mitu põlvkonda inimesi ning keel on muutunud, „mida nühvlit" kõlab päris hästi – peaks isegi selle sajatamise kasutusele võtma –, dotsent pole ammu juba enam dotsent ning gatling on ellujäämisel üks vajalik komponent. Nimedest rääkimata on ju peategelaseks juba Jeebus ning ringi jõlgub kafkasid.

Kirjutamisviis on kohati selline omapärane, ma ütleks. Ühtepidi saab ütelda, et Habicht on napisõnaline, tal on palju dialoogi ja pidevalt elu keeb ja käib. Teisalt kohati on tal tegevus hüplik, siis peab lugeja hoolega kaarikust kinni hoidma ja teed jälgima, sest autor viib vahel meid väga kiirelt edasi ning alles tagantjärgi mainib moka otsast, et mis nüüd siis vahepeal toimus. On see nüüd halb stiil või kokkulepitud ilukirjandusreeglite (kes leppis? kellega?) oskuslik rikkumine, see jääb juba lugeja otsustada. Mulle isiklikult meeldivad viimasel ajal lühemad-konkreetsemad romaanid rohkem, seega haarasin härjal sarvist lugemise ajal ning nautisin Habichti lähenemisviisi. Kuigi, mis seal salata, see nõudis mul rohkem detailidesse süvenemist kui ma harjunud olen – aga see näitab rohkem lugeja kui kirjaniku kohta.

Jüri Kallas tõi omas lugemiskogemuses välja hea (mitte)seose Wyndhami ja tema lugejasõbralike postapodega, kus samamoodi on juttu katastroofijärgsetest lugudest malbel moel. Ma olen igati päri sellega, et tuugenid on täiesti wyndhamlik oma kodusoojuslikus mõttes – samuti noogutan Jürile kaasa, et need on ikka täiesti kaks eraldi kirjanikku, kelle vahel võib leida sarnasusi, kuid kes selgelt kõnnivad omi erinevaid radu pidi.

Mulle meeldis Habichti huumor, mis siit-sealt läbi kumab. See on selline muhe ja napp, just täpselt parasjagu doseeritud ja omas kohas. No vahel on ka lopsakamalt, sest kui ikka tulevad kolm rüütlit valgetel hobustel tõde tooma, st moslem, hiinlane ja neeger motikatel külla sisse sõidavad, siis see mõjus vägagi muigamapanevalt – on see nüüd Jeebuse ja Hommikumaa tarkade kokkusaamine või mis?

„Jeebus lõi ise motika käima, ootas, kuni Ääliss koha sisse võttis, istus siis tema taha ja haaras tüdrukust kõvasti kinni.

„See oli sul salakaval mõte," ütles Ääliss seepeale üle õla.

„Kui ma salakaval oleksin, siis hoiaksin kõrgemalt," vastas Jeebus.

Aga siis nad juba liikusid."

Kokkuvõttes: meeldiv raamat, kui hästi lühidalt ütelda. Kui ma oma peas praegu loetud eesti postaposid lehitsen, siis näiteks Mandi „Mehitamata inimesed" oli täitsa tore, Mari Järve „Esimene aasta" ka. Mulle meeldib Habicht neist selgelt rohkem, ma soovitan kindlasti lugeda, kui sellised lood huvi pakuvad – toredad tegelased, palju tegevust, huvitav maailm. Lugeja peab ainult kõvasti motikat juhtivast sümpaatsest kaaslasest kinni haarama, et maha ei kukuks, kuna autor on tee peale palju detaile loopinud.

5/5 („väga mahe postapo”)

Filmiarvustus: „Rebel Moon“ – Numero Uno: Olgu Jõud teiega, sest seda läheb vaja (Miikael Jekimov)

Mäletate, kuidas „Õigluse liiga“ koomiksites oli tegu erineva taustaga tegelaste kokku tulekuga ja nende koostöö läbi lootuse taastamisega? Zack Snyderi filmides visati see üheksanda korruse rõdult alla ja asendati küünilisuse ja võimalikult tumedaks keeratud tooniga. Mäletate, kuidas „Tähesõdades“ oli tegu erineva taustaga... Noh, sama lugu.

Snyder visandas „Rebel Moon’i“ algselt „Tähesõdade“ filmina, mille pärast 2012 aastat, mil Disney Lucasfilmi õigused omandas, Suurte Kõrvadega Hiire lipsukandjad ilmselgelt tagasi lükkasid. Oli selleks tõik, et lugu pidi olema jutustatud nii-öelda rohkem täiskasvanutele suunatult või Snyderi tuntus rõhuda stiilile ning jätta kõik muu toanurka tolmu koguma – võib tänada vaid õnne, et läks nõnda. See aga ei takistanud Netflixil projekti üles korjamast, ja mitte vaid eraldiseisvalt, aga vähemalt ühe järjega. Ja nüüdseks kinnitatud triloogiana. Ja kes teab millena veel. Varugem kõvasti viskit.

Mis juhtub, kui toppida blenderisse George Lucase „A New Hope“ (1977) ja Akira Kurosawa „Seitse Samuraid“ (1954), aga isegi mitte üritada aru saada, kust need lood on tulnud ja kuidas kasutada arhetüüpe? „Rebel Moon – Part One: A Child of Fire“ pajatab meile rahulikust külast, mida tuleb rüüstama kuri Impeerium eesotsas emo-Darth-Vaderiga („Deadpoolist“ tuntud „Troonide Mängu“ algne Daario Naharis Ed Skrein), kellel on „Matrixist“ laenatud laadija-augud, mille kaudu rahuldavad teda aeg-ajalt kummalised kaheksajalg-limuskid. Kuna tavavaataja ei saaks ilmselgelt aru, et tegu on paha-pahade kurjamitega, on nad igaks juhuks rüütatud natsi-kostüümidesse ja nende ainsad soovid ringlevad ilusate talutüdrukute ümber. Oma kümme minutit. Kiiresti lüüakse mättasse külajuht, kelle peamiseks kuriteoks on talle erakordselt halvasti lõuale kleebitud habe. Ainus võimalus säärane julmus alistada on koguda kokku Kõvad Kangelased. Tagataustal hõljub intriig Impeeriumi mõrvatud kuningapere üle ja peategelase varjudesse mähitud minevik.

Näitlejaskond ei ole halb. Sofia Boutella peaosatäitjana („Kingsman“) väärib kõvasti paremat, tema kõrval seikleb „Troonide mängu“ teine Daario Naharis Michiel Huisman; „Sons ofAnarchy’st“ tuttav Charlie Hunnam kannab sama soengut, aga kehastab sedakorda Šotimaalt pärit Han Solot, ja Anthony Hopkins täidab topeltrolli automaatpüstoliga C-3P0 ja vaatajaskonda maailma seletava monoloogiga vorpiva õpikuna. Lisaks on veel hulk toredaid näitlejaid nagu näiteks Doona Bae (Netflixi K-Draama zombi-sageuk „Kingdom“ ja Watchowskite „Pilveatlas“), kes said loodetavasti head palka ja saavad sama ka järgede eest.

Parim osa filmist on kindlasti katkend sellest, kuidas seitset samuraid värvatakse. Kohtume ilgelt heade kõhulihastega orjaga, kelle montaaž taltsutatud lohega – vabandust, greifiga – on üks-ühele copy-paste’itud „Avatari“ esimesest lennust, ainult et tunduvalt kesisema muusikaga; valgusmõõku viibutava küborgiga, kes päästab lapse Shelobi küüsist; endise kindraliga, kes on ju vist fan-fiction sellest, kuidas Djimon Hounsou Juba avastas pärast „Gladiaatori“ lõppu kärakapudeli; ja vabadusvõitlejate juhiga nimega Bloodaxe – relvadeks püss ja oda –, kelle inspireeriv monoloog päädib nende armeest umbes viie sõdalase kampa võtmisega. Kõhulihaste ja Küborgi puhul olnuks huvitav lahkheli tõigaga, et esimene väärtustab koletisi ja suhestub nendega, ja teine neid tapab, aga Jumal hoidku, ilmselgelt ei ole tarvidust tegelasi mingilgi moel arendada. Kaks ja veerand tundi arvutimängu taustaga CGI-d ei anna selleks ilmselgelt voli. Filmi vaadates tuleks tähele panna, kuidas iga tegelast tutvustades jorutab too pooleminutilise ettekande oma mineviku, elupõhimõtete ja kahetsuste kohta, mistõttu ei saagi imestada, et neid ei ole enam kuidagi avada. Teine täisväärtuslik taustainfoga otsa ette lajatamine on stseen, kus emo-Vader räägib vangivõetud kangelastele sõna otseses mõttes näkku seda, kes nad on ja mida teinud. Selleks ajaks oli mul juba küll viski otsas, mis aga ei takistanud allesjäänud ajurakkudel vabatahtlikult talveunne minemast.

Produtsendid leidsid ka, et iga õige triloogia lõpetatakse kahe poolitatud filmiga, ainult et keegi ei öelnud neile, et „Rebel Moon’i“ näol on tegemist esimese osaga. Sestap raiutaksegi film pooleks siis, kui kamp on kokku aetud ning tulemuseks on tunne, et sai üheaegselt liiga lühike ja liiga pikk. Olenevalt sellest, kas Snyderi stiil meeldib või mitte, võib ta kohati oma kaalu välja kanda, aga kahjuks on iga märulistseen vürtsitatud kolme koguse slo-mo’ga, mille tulemuseks on sama selge äkšon nagu 2000. aastate Steven Seagali C-filmide kaklusstseenid, kus aru saab umbes vaid sellest, et käed käivad kiiresti-kiiresti ja paha mees lendab vastu seina. Tunnistan, et võin vabalt teha praegu Seagalile liiga. Ääretult (viie Ä-ga) aeglane, siis kiirkeritud, siis aeglane, siis kiirkeritud liikumisega stiil võis toimida „Watchmen’is“, kus paljud stseenid oleks kui koomiksilehelt teleekraanile mugandatud, aga öelda, et see muutub „Rebel Moon’is“ kähku tüütuks, oleks pisut vähevõitu.

Kõige enam jätabki järama filmi stsenaarium. Tegelased on üheülbalised karikatuurid, keda vähemalt tutvustatakse mõne erilise omadusega, aga mis unustatakse filmi lõpuks täiesti ära. Päriselt, ühegi tegelase huvitavapoolset eripära ei ole üritatud lõpulahingus isegi kaudselt kasutada. Äkki laseks Kõhulihastel mõne CGI-monstrumiga kakelda? Ei, milleks? Näitaks, kuidas kindral paneb paika sõjaplaani? Milleks, mis tal sellega pistmist? Valgusmõõga-Küborg õpiks midagi inim-robot-koletisloomuse kohta? Ei ole ju aega millegi säärasega tegelda. Võrdluseks tooks näite, kui jedi’d klohmiksid Stormtrooper’eid maast korjatud puutoigastega, sest produtsendid leidsid, et valgusmõõgad ja Jõud on liialt võimsad ning ebaausad. Või pigem unustasid need üldse ära. Kõvasti on suvalistesse kohtadesse topitud minevikustseene, üle mille jahvatab tegelane seletavat kirjeldust. Me ei saaks ju aru siis, kui oleks üks või teine. Kaasa saab elada täpselt mitte kellelegi, sest film ei suvatse anda meile põhjust kellelegi kaasa elada.

Kui „Army of the Dead“ (2021) oli lihtsalt erakordselt totter või pidi selle läbi elamiseks mängima mängu „võta pits iga kord, kui oled seda ideed-stseeni-pilti varem näinud“ ning pooltunni järel olid isegi kõige karastunumad SuperAlko parklajõmmid, silmad pahupidi, laua all, on „Rebel Moon“ kübemevõrra sidusam, aga mängu tulemus ikkagi sama. Loogiliselt areneva ja tervikliku loo asemel on nii „A New Hope“ kui „Seitse samuraid“ niidist läbi lõigatud ja aus soovitus oleks emba-kumba (uuesti) vaadata. Kohati paistab varjude vahelt valgus, ilus dialoogijupp (justnimelt jupp), mis ei tunduks, nagu oleks keegi andnud Chat-GPT-le korralduse kirjutada miskit tundelist, mõned stseenid passivad ilusti arvutiekraani taustapildiks, näitlejad on head, ehkki neile antakse täpselt mitte midagi, millesse hambaid lüüa. Kõik see summutatakse kiiremini kui südatalvel tärganud lillevõrse. „Rebel Moon“ ei ole 2023. aasta halvim film, aga kõigub lakkamatult skaalal, kus ühel pool hõõrud, silmad kinni, otsaesist ja teisel pool tõmbub kõht naerust krampi.

Repliik: Lugude vajalikkusest (Tim Hornet)

Pimedama aja saabudes olid jutuvestjad hinnas. Tihti käisid nad perest peresse, majapidamisest majapidamisse. Seal istusid nad koldevalguses ja pajatasid lugusid, saades selle eest ka väikese vaevatasu, et taaskord oma teed jätkata.

Mis on selles kujundis sellist, mis meid endiselt kõnetab? Mis on lugudes sellist, et me neid vajame ja miks on nad just sellised, nagu nad on? Ajal, mil pimedus on taas võimus võtmas, on mõnus selle üle mõtiskleda.

Ma alustaksin oma mõtisklust üsna ebatavalisest kohast: gümnaasiumi lõpukirjandist.

Nädalake enne lõpukirjandi kirjutamist sain ma kokku ühe tuttava eripedagoogiga, kes aitas mul selleks ülesandeks valmistuda. Sisulise poole pealt polnud mul kunagi keeruline sõnu paberile panna, kuid keele reeglid ja struktuur tõmbasid tihti hinde alla. Just nendega lootsin ma veel viimasel minutil natukene abi saada. Me rääkisime tema köögis juttu. See võttis mitu tundi ja kummalisel kombel ei rääkinud me kordagi kindlatest keelereeglitest. Kogu jutuajamine põhines lausel „inimesed ajavad juttu” ning sellel, kuidas kanda seda näost näkku rääkimise tunnet paberile. Komad on kohtades, kus me peame kõneldes pause. Punktid seal, kus on natuke pikem paus. Kõike, mida me tegime paberil, sai seostada lihtsa tõega „inimesed ajavad juttu”.

Kahjuks ei mäleta ma enam neid õpetussõnu nii hästi, kui sooviksin, kuid ma mäletan seda tunnet, mis siis tekkis. Ma tajusin esimest korda, et kirjakeeles on mingi mõte ja loogika. Et see on orgaaniliselt ja põhjusega tekkinud. Inimesed ajavad juttu selleks, et midagi edasi anda. Kirjutamine on lihtsalt selle idee käepikendus, kus me ei näe, kellele me juttu räägime. Kuid mõte on sama.

Aastaid tagasi tegelesin ma improviseeritud teatriga ning me lõime tihti koos laval täispikki näidendeid. Me lõime tunni aja pikkuseid lugusid stseen stseeni haaval otse publiku silme all. Tõsi, vahel olid need lood viiskümmend viis minutit pikad, teinekord läks jälle natukene üle aja – see oli põhjustatud improteatrile omasest kaosefaktorist. Küll aga oli igal lool oma selge algus, keskpaik ja lõpp ning ka näitlejatel oli kogu etenduse vältel selge arusaam, mis faasis parajasti toimetati

Loo algus vastas enamasti küsimustele „kes?“ ja „kus?“ Esimestes stseenides defineeriti ära terve etenduse peategelased ja see, mida nad tahavad. Kui vaja. siis ka maailm, aeg ja muud detailid.

Keskpaik oli nende liikumine oma eesmärkide poole, takistused ja juhtumised.

Loo lõpus saime me teada, kas peategelased jõudsid oma eesmärkideni või leidsid oma murele/küsimusele/probleemile mõne muu lahenduse.

Mind üllatas siis ja üllatab praeguseni see, kuidas publik mõtles kohapeal sündiva looga kaasa. Kuidas nad proovisid kõike seda oma peas mõistetavasse struktuuri panna ja aimata ette loo lõppu. Vahel juhtus ka, et mõni stseen ei seostunud looga mitte kuidagi (kaosefaktor), kuid ka sel juhul leidus publikus inimesi, kes nägid seal seost.

Mulle tundub, et nii nagu me näeme kuupiltidel nägusid, näeme me ka igas loos struktuuri. Me otsime seda ja eeldame selle olemasolu. Aga miks? Ma arvan, et see on samuti orgaaniliselt tekkinud vajadus. Struktuur annab informatsiooni, mis võib olla vajalik.

Kui sa oled kütt-korilane ja keegi ütleb sulle: „Nägin lõvi”, siis sa ei tea, mida selle teadmisega peale hakata. Kui aga sulle räägitakse korralik lugu, on sellest rohkem kasu.

Loo algus ütleb meile ära, kes ja kus. Annab peategelase motivatsiooni: „Eile õhtul liikusin mööda vanast kõverast puujurakast. Tulin kodu poole.”

Loo keskpaik ütleb, mis juhtus: „Äkki nägin rohu vahel liikumist. See oli lõvi.”

Tundub juba parem, eks ole? Kuid midagi oleks nagu puudu? Me tahame teada, mis edasi sai. See on meile eluliselt tähtis informatsioon! Kas kütt pani putku ja lõvi on seal edasi? Kas ta märkas, kuhu suunas lõvi läks? Lõi ta äkki üldse lõvi maha ja meid ootab hunnikutes liha?

Me vajame, et lugu oleks lõpetatud, ja kui vaadata seda kütt-korilase vaatenurgast, on täiesti mõistetav, miks – see on eluliselt oluline.

Meil pole enam väga lõvisid, kes meie elu ohustaks, kuid vajadus terviklike lugude vastu on endiselt sama. Kujuta ette, et sa loed kriminaalromaani ning selle viimased leheküljed, kus paljastatakse mõrvar, on välja rebitud. Muidugi lähed sa sellise asja peale marru. Mitte ainult selle pärast, et keegi on püha raamatut rüvetanud, vaid ka sellepärast, et sa ei tea loo lõppu.

Tõenäoliselt ei ole just paljudel poolikuid krimkasid ette sattunud. Kuid me kõik oleme vähemalt mõned korrad kuulnud seda oh-nii-naljakat lugu, mida aetakse suust välja läbi naeruturtsatuste ning siis ununeb äkki rääkijal loo lõpp ära. Poolik nali ei tekita ehk suurt pettumust, kuid mingi tunde ikka. Tal oli nii hirmus naljakas ning ma ei saa sellest nüüd osa.

Ilmselgelt me ajame juttu ja me vajame, et see jutt oleks mingis loogilises struktuuris. See on ellujäämiseks vajalik.

Oluliselt suurem küsimus on aga see, miks me räägime asjadest, mida pole kunagi olnud? Miks on meil muinasjutud, ilukirjandus, koomiksid, filmid? Meil on neid väljamõeldud lugusid juba nii palju ja nii erinevates vormides. Ometi tahame me neid veel juurde teha ja tarbida. Miks ometi?

Suur osa lugude nautimisest võib olla samastumine. Eks me kõik näe ka enda elu loona, mille peategelased me oleme. Kuulda või näha lugu, mis sinu omaga sarnane, teeb hingele pai. See kinnitab, et sa saad hakkama. Näe, see printsess seal lossitornis ju sai.

Kuid see pole ainus põhjus, miks lood vajalikud on.

Seitsmekümnendatel aastatel otsiti Eestis uut sõna, millega asendada veniv ja lohisev termin teaduslik fantastika. Kaalukausil oli kaks sõna, ulme ja ruja. Me teame, kumb neist läks kasutusse kirjandusse (muutudes lausa katusterminiks) ja kumb leidis end hoopis kohaliku rokkbändi nimena. Samal ajal leidus aga skeptikuid, kelle jaoks oli kogu selline arutelu tühine. Milleks meile omakeelne väljend, kui siit soomülkast ei tule nii ehk naa head ulmet? Pealegi, me ei ole mingi teaduse kants. Talumees Ants ei hakka kunagi kosmoses reisima.

Viiskümmend aastat hiljem elame me maailmas, kus kõik eestlased teavad vähemalt ühe ulmekirjaniku, Indrek Hargla, nime ning tema teostest on tehtud filme ja seriaale. Kosmoses lendab aga meie enda tehtud ESTCube. Paras ulme! Ma ei taha öelda, et kohalik ulmekirjandus on põhjus, miks meil on oma satelliit. Kuid äkki see natukene aitas?  Ilukirjandus aitab meil näha igapäevaelu nurga taha, avades võimaluste laeka.

Samas ei käi ka see mauhti ja ruttu. Kohalike ulmetekstide algusaastatel seikles kosmoses ikka Jack (ja muud välismaised nimed) mitte Jaak, kuid ka see muutus ajaga ning nüüd võiks me vabalt kirjutada loo sellest, kuidas naabritädi Maali kosmoses lendab, otsides kõige paremat seebiooperit terves universumis. See mõte on küll endiselt absurdne, kuid mitte nii absurdne, kui see oli viiskümmend aastat tagasi.

Mulle tundub, et ilukirjandus annab meile mõtteid, naudingut, tundeid, aga ka harjutab meid erinevate kontseptsioonidega. See avardab meie maailmapilti. See aitab meil ennast võimalikeks tulevikeks ette valmistada ja, miks mitte, inspireerib meid mõne eriti ägeda idee nimel vaeva nägema.

See nauding nagu nauding üldse pole universaalne. Me oleme erinevad ning vajame erinevaid stiimuleid, kuid lugudel on siin kindel osa.

Kallis lugeja, ma usun et sa said juba aru, et siin jõuame me teksti lõppu. Seega lähen ma lõpukirjandi juurde tagasi – see lugu jäi ju täiesti lõpetamata!

Minu lõpukirjandi teemaks sai Juhan Viidingu tsitaat „Meile on palju antud – ikka oleme nõutud.” Kui tol ajal kirjutasin ma sellest, kui keeruline on üldse täpselt defineerida, mida meile on antud, ja see teadmatus tekitab suure osa nõutusest, siis praeguse teksti juures teeksin ma pattu ja lisaksin omavoliliselt tsitaadi otsa ühe idee: „Meile on palju antud – ikka oleme nõutud. Lood aitavad.” Lood aitavad meil mõista nii seda, mida meile on antud, kui ka seda, mida sellega ette võtta. Pakuvad vahel lohutust ja leevendust ning võimalust põgeneda kasvõi mõneks ajaks raske päriselu eest. Igaühel meist on oma lugu ning me otsime sinna kõrvale teisi, mis seda kõnetaksid.

Ja kõige lõppu neile, kes tahavad teada, kes on mõrvar, ka viimane fakt: ma sain lõpukirjandi eest üheksakümmend punkti.

Arvustus: „Minu isa luulud” (Elar Haljas)

Järjekordne kogumik Ulmeguru ulmesarjast toob lugejani 17 juttu Nõukogude Eesti ajastust. Minu enda mälestused antud ajajärgust on suhteliselt minimaalsed, kuna pigem tarbisin sellal laste- ja noortekirjandust ning piirdusin rohkelt erinevate muinasjuttude lugemisega. Sukeldusin teosesse ilma spetsiifiliste ootusteta, samas ei saa eitada, et peamiselt naudin tempokat seiklust mitmekülgse maailmaloomega. Kui maailmaloomet sai kogumikust ikka korralikult, siis minu jaoks jäid nii mõnedki lood veidi hillitsetuks, kohati abstraktseteks ja veidi uimasteks. Aga nii mõnegi pärli leidsin ka mina antud kogumikust. Eraldi tasuks ära märkida, et koostaja Jüri Kallas annab enne iga lugu lühiülevaate autorist ning kogumiku lõpus ka üldisema põgusa ülevaate kodumaisest ulmest aastatel 1953-1989.

Vladimir Beekman - Kiired maailmaruumist

Kogumiku üks pikemaid lugusid võlub nii tehnoloogiste detailide kui ka krimipõneviku süžeega. Kuna tegemist oli noortele suunatud jutuga, siis lahendused olid veidi liiga pinnapealsed ja lihtsad. Antud jutule veidi liha juurde kasvatades oleks saanud täiesti korraliku noorteromaani.

Rein Sepp - Viimne üksiklane

Ka raamatu teises pikemas loos on korralikult maailmaloomet ning lugejale etendatakse täiemahuline düstoopiline tulevikuajalugu. Samas, olgugi et lugu on omamoodi huvitav – sest kätkeb endas nii eetilisi kui sotsiaalseid dilemmasid –, on loo esitus veidi hajuv ja sellest tulenevalt ka raskemini jälgitav ja nauditav.

Juhan Saar - Strontsium 90

Ökokatastroofi varjus toimuv armastuslugu annab lootust, et ühel hetkel võib elu veidi helgemaks muutuda, Minu jaoks jäi veidi liiga abstraktseks ja jutul puudus selge eesmärk, pigem selline meeleolu seadmise lugu.

Reedik Palm - Vaigulõhn

Mõnus seikluslik lühijutt, mis meenutab Riddicku seikluseid, kuid samas tõstatab hea küsimuse: kuidas kirjeldada kellelegi midagi, mida nad pole kunagi kogenud ega oma antud info omastamiseks sobivat raamistikku?

Rein Saluri – Krahvi poeg

Väga hea idee ajarännust, aga teostus oli pigem keskpärane ja veidi laialivalguv, kohati isegi bürokraatlik jamps. Jah, seda võib võtta kui satiiri nõukogudeaegsele elukorraldusele, aga tempo oli veidi liiga uimane.

Ain Ainsaar - Tõrge

Tehnoloogiliselt muidugi veidi aegunud, kuid sisuliselt väga asjakohane lugu üksikisiku privaatsusest – jälgimisest ning isikuandmete kasutamisest ja selle eetikast. Vinti keeratakse loo lõpu poole veelgi juurde ja lugejale pakutakse välja üks täiesti adekvaatne üle käte läinud masinate käitumise variant.

Friedebert Tuglas - Helloi maa

Postapokalüptilise ühiskonna kirjeldus on väga asjakohane ja detailne ning isegi tegelased on suhteliselt hästi kirjeldatud. Samas jääb minu arvates veidi puudu konkreetsusest, jutt on veidi unelev ja edasi-tagasi hüplev.

Henn-Kaarel Hellat - Kergemeelse kosmose hüpotees

Kerge huumoriga vürtsitatud kodune ulmelugu, kuhu on kamaluga lisatud tehnoloogilisi detaile ja ka inimestevahelist suhtlust. Üllatavalt oli antud juhul lugu ajale väga hästi vastu pidanud, vastupidiselt autori „Naiste maailma” romaanile.

Tarm Kulma - Sinine allee

Üle-eelmise sajandi stiilis seiklusjutt viib lugeja Lõuna-Ameerikasse ja räägib päris huvitava juhtumi indiaanlaste-eelsest tsivilisatsioonist. Väga nauditav on ka loo lõpplahendus, kus füüsikaseadused seljatavad usulised dogmad.

Andres Ehin - Ubi est hortus botanicus?

Mõneleheküljeline laast suudab oma lühidusele vaatamata panna lugeja nii loole kaasa elama kui ka nii mõneski kohas muigama. Just väga tihti ei ole ulmelugudes kandvateks detailideks keelelised seosed, mida autor antud juhul väga meisterlikult valdab.

Eve Peterson - Ääremaadel

Korralik action kosmoselaevas – on nii draamat, põnevust kui ka korralik taustamaailm. Enne kui lugu dramaatiliselt lõpeb, proovitakse lugejat paar korda ka valejälgedele juhtida. Igati kaasahaarav lühijutt.

Ülo Mattheus - Minu isa luulud

Kuigi jutustus proovib olla väga detailne, jääb see päevikuvormis ajaloo lugemine ja detailide otsimine veidi sisutühjaks ja tüütuks. Mind kui lugejat ei suutnud see eriti kaasa haarata ning jättis suhteliselt ükskõikseks. Jah, mõned faktid ja situatsioonid olid huvitavad, kuid neid oli liiga vähe võrreldes tüütu osaga.

Helju Rebane - Tegu

Nagu ikka väga lühikeste lugude puhul, on antud juhul küll idee ja isegi teostus igati tasemel, aga lugu ise on kui halb unenägu.

Hille Karm - Kunagi veebruaris

Ülesehituselt ja detailidelt väga ladusalt kirjutatud lugu kätkeb endas nii ulme- kui ka psühholoogilisi detaile, mis suudavad ka lugeja endaga ühes viia ja panna peategelasele kaasa elama.

Ain Särg - Hahim ben Sarah’ nurjunud päev

Väga detailselt ning ladusalt kirjeldatud tulevikuühiskond, kuid veidi äpu peategelane ja tema äpardused jätavad lugeja suhteliselt külmaks. Ja lõpp oli pigem lahja ja vesine.

Peeter Joonatan - Mantra

Esoteerilisel õuduslool on mõningased selgemad ja huvitavamad episoodid, aga kahjuks, nagu tihti antud valdkonnaga, on tõeterad kuhja sooja ja lehkava vahele ära kadunud. Minu jaoks jällegi liiga hüplev ja kindla eesmärgita jutustus.

Urmas Alas - Hea tahte avaldus

Väga suurepärane olmeulme, mis oma 80nendate retroõhustikuga nii mõnedki mälestused ajusoppidest esile tõstis. Samal ajal oli loos endas aga väga korralikult ulmedetaile ning peategelase videote saatus ei jäta külmaks.

Tolmunud topeltettur 22: Kümnes muusa (Rauno Pärnits)

Kreeklased mõtlesid välja kaunite kunstide kaitsejumalannad ehk muusad. Algselt oli neid kolm, hiljem üheksa, kuid alles roomlased jagasid päris antiikaja lõpus neile nö isiklikud kureeritavad valdkonnad. Seetõttu ei ole vähemalt siinkirjutaja ka ühtki konkreetse muusaga seotud müüti lugema juhtunud, alati on muusad kõik koos ja peaaegu alati statisti rollis. Kunstide sekka arvati toona tänapäeva mõistes ka kummalisi asju, nii sattus muusade hooleks ka teadusi nagu ajalugu ja astronoomia (mis tekitab siinkirjutajas küsimuse, et miks alternatiivajalugude väljamõtlejad pole ajaloomuusat ära kaaperdanud). Kusjuures teatmeteosed on sõnastanud muusade olemuse nii: muusad olid kunstide, hiljem teaduste ja veel hiljem üldse igasuguse vaimse intellektuaalse tegevuse kaitsejumalannad ja soosijad.

Male oli vanadele kreeklastele tundmatu mäng. Kas see on rohkem sport, teadus või kunst, selle üle on peetud tuliseid vaidlusi ja üksmeelele pole tegelikult tänapäevani jõutud. Seetõttu pole ka imeks panna, et mingil hetkel tekkis malele oma isiklik muusa.

1527. aastal avaldas itaalia piiskop ja humanist Marcus Antonius Hieronymus Vida pika poeemi pealkirjaga „Scacchia ludus“. Poeemi sisu on puhas ulme: peol tutvustab jumalate ürgisa endaloodud mängu, mida Apollo ja Mercurius kohe proovima asuvad. Peo kulminatsioonina kingitakse nümf Scacchisele malekomplekt ja saadetakse ta inimeste hulka õilsat mängu levitama. Kogu poeem on sisuliselt üheainsa malepartii poeetiline üleskirjutus. Olgugi et tegu oli tolleaegse bestselleriga, millest pea 300 aasta jooksul jõuti teha 150 trükki – kusjuures neist enamuses originaalses ladina keeles –, puuduvad andmed, et keegi oleks Scacchist hakanud malemuusaks pidama. Olgu siinkohal märgitud, et malevankrite kujutamine kindlustornidena pidavat olema tekkinud tänu sellele poeemile.

Järgmine katse malemuusa loomispüüeteks on ajaloo annaalides kirja pandud aastaarvuga 1763, kui toona vaid 16-aastane tulevane nimekas inglise orientalist William Jones pani kirja lühipoeemi „Caïssa or The Game at Chess“. Ka selle sisu mahuks põhimõtteliselt ulme alla: sõjajumal Mars üritab ära sebida kaunist drüaadi Caissat, aga kaunitar ei võta vedu. Viimases hädas kutsub Mars appi spordijumal Euphroni ja kahe peale luuakse iludusele kingituseks malemäng, mille peale Caissa vastuseis sulab kui või. Poeem ilmus trükist küll pea kümme aastat hiljem ja jäi üsna tähelepanuta. Alles 1850ndate alguses tõlkis keegi prantsuse maleentusiast luuletuse prantsuse keelde ja jagas seda oma tuttavatele tolleaegse maailma malenabaks olevas Pariisi malekohvikus Café de la Régence (malenaba pole üldse suusoojaks öeldud – kõik malemaailmas oluline toimus aastakümneid just seal). Malemuusa laiemas populaarsuses pole mitte vähetähtis ka regulaarse maleperioodika tekkimine, kus Jonesi poeem alati hea meelega ära trükiti. Ja oligi džinn... vabandust, malemuusa pudelist välja lastud. Caissa nimelisi maleklubisid hakkas tekkima juba 1870ndatel ja läks veel paarkümmend aastat, kui ka kõige kõvemad maletajad hakkasid oma teostele Caissast inspireeritud pealkirju panema. Isegi eesti keeles on üks selline olemas.

Loomulikult on selliseid maleraamatuid siiski null koma midagi protsenti kogu malekirjandusest.

Muusa kui ebamaise olendi ilmumine kirjandusteoses peaks teose automaatselt ulme alla liigitama. Aga... Ütlen ausalt, ei ole ühtki antiikmuusat üheski kirjatükis otseselt tähele pannud. Mõnes romantilises võluvikus võib kohata õppeasutust nagu muusade akadeemia, aga kas ja kes seal end lihalikul kujul ilmutavad, ei oska ütelda. Selles suhtes on Caissa küll täpselt nagu antiikmuusa – temast (ulme)tekste lihtsalt ei ole! Üldse! Enamasti kasutatakse Caissa nime keerulise poliitilise mängu allegooriana. Eriti silmatorkav näide oleks Colin Gee alternatiivajalooepopöa II maailmasõjajärgsest maailmast: 8 raamatust koosnev sari Punane gambiit kasutab ainult maleterminoloogiast laenatud pealkirju Avakäigud, Läbimurre, Patiseis, Ohver, Käigupuudus, Initsiatiiv, Lõppmäng, Caissa.

Vaid kaudselt saab väga üksikuid malemuusaga seotud ulmenäiteid tuua. Näiteks nõukogude ulmepatriarh Aleksandr Kazantsev suutis oma etüüdiparemiku sulandada kirjandusliku tekstiga, mille tulemusena ilmus kogumik „Caissa and“, kus aga malejumalannast endast pole varjugi. Üsna hiljuti ilmunud Victoria Winifredi teos „Printsess, ratsu ja kadunud jumal“ jätkab sealt, kus William Jones lõpetas, aga peategelaseks on seal Marsi ja Caissa tütar Kassie ning tegu on fantaasiarikka lasteraamatuga.

Kes on mänginud ulmelist kaardimängu Android: Netrunner, see teab, et seal eksisteerib alamprogramm Caïssa hulga malenuppudest inspireeritud kaartitega.

Siiski on siinkirjutaja veendunud, et küll Caissa ükskord ka ulmemaailma isiklikult kohale jõuab, sest niikaua kuniks on maletajaid, niikaua jätkub malemuusal ka elu ja tervist.

Päeva materjal Wikipedias, detsember 2023 (Taivo Rist)

KUU ULMEAJAKIRI: "Asimov's Science Fiction" (1. november)

"Asimov's Science Fiction" on ameerika ulmeajakiri, mis hakkas ilmuma 1977 ja ilmub siiamaale. Nimest hoolimata polnud Asimov ajakirja juures tegev rohkem kui fänni, kolumnisti ja lugude autorina – ning muidugi andis ta nõusoleku oma nime kasutada. Esimese aastaga kasvas tiraaž üle 100 000, kuid siis järjest kahanes. Gardner Dozois toimetas ajakirja 1986–2004 ja pärast teda kuni tänapäevani Sheila Williams. Tiraaž stabiliseerus Williamsi ajal 20 000 kandis, neist üle poole annavad digiversiooni tellijad. Lehekülgede arv on kõikunud 112 ja 288 vahel. Ajakirja tõlget on paljudes maades püütud välja anda, sh Hispaanias 3 ja Itaalias 4 korda, aga ükski neist ei pidanud kaua vastu, kõige kauem Brasiilia versioon – 25 numbrit. Dozois pälvis parima toimetaja "Hugo" ajavahemikus 1988–2004 igal aastal kahe erandiga. Kokku on ajakiri selles kategoorias saanud 20 võitu 43 nominatsioonist, nii et on peaaegu igal aastal nomineeritud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Asimov%27s_Science_Fiction

KUU NÄITLEJA: Leonardo DiCaprio (11. november, sünnipäev)

Leonardo diCaprio on mänginud minu meelest kolmes ulmefilmis, alati peaosa. Tema debüüt 1991 oli õuduskomöödias "Critters 3", millele Mädanenud Tomatid annavad toetuseks 0%. Aga edaspidi läks paremini. 2010 valmis Christopher Nolani film "Algus", kus DiCaprio mängis elukutselist varast, kes tungib oma ohvrite alateadvusse ja hangib sealt teavet. Tulemuseks 8 "Oscari", 8 BAFTA auhinna ja 9 "Saturni" nominatsiooni filmile. 2021 valmis "Ära vaata üles". DiCaprio mängis astronoomi, kes avastab Maale läheneva komeedi, mis hävitab inimkonna, aga valitsused ei tee midagi, sest see oleks poliitiliselt kahjulik. Sellega teenis ta BAFTA auhinna ja "Kuldgloobuse" nominatsiooni. Film sai 4 "Oscari", 4 BAFTA auhinna ja 4 "Kuldgloobuse" nominatsiooni (ei võitnud ühtki). Produtsendina lisandub 2011. aasta libahundifilm "Punamütsike" – auhindu ei tulnud ja Mädanenud Tomatid annavad toetuseks 10%.

https://en.wikipedia.org/wiki/Leonardo_DiCaprio

KUU ARVUTIMÄNG: "Tunic" (12. november)

"Tunic" on mullune seiklusmäng firmalt Isometricorp Games. Mängija kontrollib inimesesarnast rebast, kes püüab vabastada kristalli sisse vangistatud rebasevaimu. Mängu algul tausta ei anta, rebane rändab ja kogub mängu manuaali lehekülgi, mis vihjavad sellele, mida saab ja mida tuleb teha. Manuaal on olematus keeles, mis pole mõeldud dešifreerimiseks, ja lehekülgi leitakse suvalises järjestuses. Autor Andrew Shouldice sai inspiratsiooni 1990-ndate Nintendo mängude manuaalidest. Eesmärk on jooniste, kaartide ja diagrammide põhjal siiski manuaalist aru saada ning läbida niinimetatud kuldne tee. Maailmas on palju templeid ja nendes saab suure rebase kuju ees põlvitada. Kui surma saad, siis ärkad ellu viimases templis, kus põlvitasid, ent templis põlvitamine äratab ellu kõik tapetud vaenlased. Kriitika oli kiitev ja sõltumatute mängude seas on tegu väljapaistva saavutusega, eriti heas arvamuses ollakse graafikast.

https://en.wikipedia.org/wiki/Tunic_(video_game)

KUU ASTRONOOMIA: Sedna (14. november, avastamise 20. aastapäev)

Sedna oli esilehel teist korda, esimest korda täpselt 13 aastat varem. Sedna on väikeplaneet, mis avastati 2003 ja sai nime inuittide merejumalanna Sedna järgi, kes vastutas ka mereloomade eest. Väikeplaneedi tähesuurus on 20, läbimõõt umbes 1000 km ja temperatuur 12 K. Tema orbiidi lähim punkt Päikesele on 76 ja kaugeim 937 astronoomilise ühiku laugusel, nii et orbiit on väga ekstsentriline. Ühe tiiru tegemiseks kulub üle 11 000 aasta. Teadaolevaid kuusid tal pole ja seetõttu pole olnud võimalik tema massi määrata. Oletatakse, et Sedna moodustus Päikesest umbes nii kaugel kui tema periheel ja tema orbiit oli rõngasjas, aga siis venitas mingi teine taevakeha selle pikerguseks. Mõni jällegi oletab, et ta pole üldse Päikesesüsteemi päritolu, vaid kaasa haaratud mõne pruuni kääbuse või mööduva tähe küljest. Sedna on Päikesesüsteemi üks punaseimatest kehadest, peaaegu sama punane kui Marss.

https://en.wikipedia.org/wiki/90377_Sedna

ESIMENE ASTRONAUT: Alan Shepard (18. november, 100. sünniaastapäev)

Alan Shepard valiti 19. jaanuaril 1961 esimeseks astronaudiks ja kui ta kodus oma naisele ütles, et too viibib ühes toas esimese inimesega kosmoses, olevat too kähvatanud: «Kes lasi venelase siia sisse?» Lendu lükati 6 korda edasi ja pärast kolmandat edasilükkamist jõudiski Gagarin kosmosesse. Erinevalt Gagarinist ei teinud Shepard tiiru ümber Maa. Tema lend kestis 15 minutit Gagarini 108 minuti vastu ja selle suurim kaugus Maast oli 187 km Gagarini 327 km vastu. Kui ajakirjanik küsis, millele Shepard raketti ronides mõtles, vastas ta: «Sellele, et iga selle raketi osa on valmistanud kõige odavam pakkuja.» Shepard istus raketis, skafander seljas, aga start lükati 4 tundi edasi, niisiis laskis ta lõpuks püksi ja pidi kogu kosmoselennu täiskustuna tegema. Edaspidi kasutas USA skafandreid, mis kehavedelikud endasse imasid. "Apollo 14" oli tema teine kosmoselend ja 5. veebruaril 1971 sai ta 47-aastaselt vanimaks inimeseks Kuul – on tänapäevani. Samal aastal ülendas president Nixon ta kontradmiraliks – ta oli esimene astronaut, kes nii kõrge auastme sai.

https://en.wikipedia.org/wiki/Alan_Shepard

KUU ULMEFILM: "Frozen II" (22. november, USA-s linastumise aastapäev)

See on Disney 2019. aasta 108 minuti pikkune ulmefilm, järg 2013. aasta filmile "Lumekuninganna ja igavene talv". Tegevus toimub 3 aastat pärast esimest osa. Elsal õnnestub äratada neli elementi, mis riigis omajagu segadust külvavad. Ta suudab rahu jalule seada, kui mõistab, et on ise viies element. Pärast loobub ta troonist oma õe Anna kasuks ja hakkab Võlumetsa valdjatariks. Tähtsamatest auhindadest nomineeriti film "Oscarile" (parim laul), BAFTA auhinnale (parim animafilm), kahele "Kuldgloobusele" (animafilm ja laul), kahele "Grammyle" (laul ja helitaust) ning ühele "Saturnile " (animafilm). Ei võitnud neist ühtki. Äriliselt oli ta edukas: 150 miljoni dollarilise eelarve juures tuli tagasi 1½ miljardit ehk 10 korda rohkem. 2019. aasta filmidest ületasid teda sissetuleku poolest üksnes "Tasujad: Lõppmäng" ja "Lõvikuningas" (kõik Disney toodang). Praegu on töös kaks järge.

https://en.wikipedia.org/wiki/Frozen_II

TEINE ASTRONAUT: Ulf Merbold (28. november)

Merbold oli esimene Lääne-Saksa astronaut ja esimene mitteameerikasest astronaut, kes lendas NASA kosmoselaevaga. Üles kasvas ta Ida-Saksamaal, aga seal ei võetud teda ülikooli, sest ta ei astunud saksa komsomoli. Sellepärast läks ta ülikooli Lääne-Berliinis ja pärast Berliini müüri rajamist otsustas jääda Lääne-Saksamaale. Kosmoses käis ta 3 korda kokku 49 päeva (mõlemad on tänapäevani Saksamaa rekordid) ja ta on teine inimene, kes lennanud nii USA kui Vene kosmoselaevadega (esimene oli Sergei Krikaljov). Kaks esimest reisi käisid kosmosesüstikuga (1983 "Columbiaga" ja 1992 "Discoveryga") ning kolmas projekti "Euromir" raames. Kas pole kuulnud "Euromirist"? See ainult ühe reisi tegigi (1995). 2008 nimetati tema järgi asteroid Merbold. Nelja riigi ordeneid ja aunimetusi ei hakka ma üles lugema. Esimene kosmosereis STS-9 oli päris õudne, lastiluuk kiilus kinni, Merboldil kujunes kosmosehaigus ja ta oksendas kaks korda, enne maandumist läksid 2 arvutit 5-st rikki ning oli isegi tulekahju, aga Merbold oli entusiastlik.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ulf_Merbold

KUU ULMEFILM: "Revolutsiooniline tüdruk Utena" (29. november)

Utena on linn Leedus ja olev kääne emast lammast tähistavast sõnast "utt". Utena on ka tüdruk jaapani 1997. aasta animaseriaalist, kellele mingi prints andis lapsena pitserisõrmuse ja kes sellepärast tahtis suureks saades ise printsiks hakata. Teismelisena läheb ta internaatkooli ja avastab, et seal on samasuguse pitserisõrmusega tüdrukuid hulgi. Nad peavad mõõgavõitlust selle üle, kes neist võidab Roosipruudiks nimetatava kooliõe käe. See pole normaalne, et koolitüdrukud mõõgavõitlust peavad, aga homorahvas on muidugi vaimustusest sillas. Utena alistab oma kooliõed ja võidab Roosipruudi käe, seejärel saab ta jagu koolivendade jõugust, kes Roosipruuti hävitada tahavad. Roosipruut on psüühiliselt haige ja valmis seksima igaühega, kes on kooli kõige vingem mõõgavõitleja, aga Utenale on ta kallis. Lõpuks selgub, et Utena siiski maailmarevolutsiooni korraldada ei suutnud, nii et pealkiri on vildakas. 1999 valmis sellesama põhjal poolteisetunnine animafilm, mis tundus mulle veel tobedamana.

https://en.wikipedia.org/wiki/Revolutionary_Girl_Utena

KUU KIRJANDUSELOEND: Ray Bradbury auhind ehk "Nebula" filmi kategoorias (3. november)

Ray Bradbury auhinda antakse alates 2010 ja 6 nominendi seast valitakse võitja, ent erandlikult anti 4 auhinda välja juba varem aastail 1992–2009 ja ilma nominentideta. Enamasti läheb auhind filmile või teleepisoodile, aga mitte tingimata: 1999 sai auhinna teleseriaal "Babylon 5", 2001 Yuri Rasovsky ja Harlan Ellisoni raadiosari "2000x" ning 2009 kogu Joss Wheldoni filmilooming. Esimene võitja oli loomulikult "Terminaator 2: Kohtupäev". Kõige rohkem nominatsioone on saanud Marveli universum: 9 filmi, 2 telehooaega ja 1 teleepisood, kusjuures 1 film ja 1 hooaeg võitsid. "Tähesõjad" nomineeriti 3 filmi ja 3 teleepisoodiga, kuid pole võitnud. "Doctor Who" ja "The Good Place" nomineeriti mõlemad 3 teleepisoodiga ja kummalgi on 1 võit. Kuigi Ray Bradbury auhind antakse kätte ametlikul "Nebula" auhinnatseremoonial, ei peetud teda kaua ametlikuks kategooriaks – ametlik on ta alates 2020. Bradbury auhinda anti välja juba Bradbury eluajal (suri 2012).

https://en.wikipedia.org/wiki/Ray_Bradbury_Award

KUU FILMILOEND: "007 Skyfall" auhindade loend (10. november)

"007 Skyfall" on 2012. aasta Bondi-film, üks kõige mitteulmelisemaid Bondi-filme, aga olgu ta siiski ära märgitud. Peaosa mängib Daniel Craig. Judy Denchi mängitav M saab surma, ta oli ka juba ligi 80-aastane (tegelikkuses on elus ja mängib tänapäevani). Film pälvis 2 "Oscarit" 5 nominatsioonist (laul ja helitoimetaja), 2 BAFTA auhinda 8 nominatsioonist (Briti film ja filmimuusika), 1 "Kuldgloobuse" (laul), 2 "Grammyt" (heli ja laul) ning 1 "Saturni" 7 nominatsioonist (seiklusfilm). Laul on filmiga samanimeline ja seda esitas Adele. "Mädanenud tomatid" annavad toetuseks 92%. 150–200 miljoni dollarilise eelarve juures teeniti tagasi üle miljardi, selle aasta filmidest tõi ainult "Tasujad" rohkem raha (1½ miljardit).

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_accolades_received_by_Skyfall

KUU ÖKOLOOGIAPILT: soojenemise triibud (3. november)

Soojenemise triibud on globaalse soojenemise graafiline esitus minimalistlikus stiilis, kus iga aasta keskmist temperatuuri näitab värv: punased tähendavad soojemaid ja sinised külmemaid aastaid. Selle esituse töötas välja Inglismaal asuva Readingi ülikooli klimatoloog Ed Hawking mais 2016. Laiale avalikkusele näidati seda juba samal aastal Rio de Janeiro olümpiamängude avatseremoonial. Asi läks kiiresti käibele ja seda on kasutatud paljudes kohtades ühistranspordisõidukite välisvärvist kuni Greta Thunbergi raamatu "The Climate Book" kaaneni. Triibud on ka Readingi ja Saksamaal asuva Mainzi jalgpallimeeskonna särgil. Hawkins löödi triipude leiutamise eest 2020 Briti impeeriumi rüütliks. Leidsin ka lingi Briti rõivadisaineri Lucy Tammami soojenemise triipudega kleidile, mis hoolimata 50%-lisest allahindlusest maksab ikka üle 1500 naela.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:20181204_Warming_stripes_(global,_WMO,_1850-2018)_-_Climate_Lab_Book_(Ed_Hawkins).png

KUU TEADLASEPILT: Marie Curie (12. november)

Marie Curie oli radioaktiivsuse uurimise pioneer ja sellepärast sobilik "Reaktoris" tutvustamiseks. Ta oli esimene naine, kes sai Nobeli preemia, esimene inimene, kes sai kaks Nobeli preemiat, ja koos Linus Paulinguga ainus, kes saanud kaks Nobeli preemiat eri valdkondades. 1906 sai ta Pariisi ülikooli esimeseks naisprofessoriks. 1898 avastas ta oma mehega koos elemendi 84 ja nimetas selle polooniumiks. Poola oli tollal mitme riigi vahel jagatud ja Marie pööras niimoodi oma kodumaale üldsuse tähelepanu. See oli esimene keemiline element, mis nimetati poliitilise propaganda eesmärgil. Marie puutus elu jooksul palju kokku radioaktiivsete ainetega, kandis neid taskus ja suri 66-aastaselt kiiritustõppe. Loendis "Leiutajad, kelle on tapnud tema oma leiutis" on ta ainus naine. 2015 hakkas ilmuma animasari "Super Science Friends", milles 8 teadlast kujutatakse superkangelastena. Marie Curie on radiatsioonijumalanna, kellel on röntgenpilk ja kes muudab oma lähedusse sattuvaid esemeid radioaktiivseks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Marie_Curie_c._1920s.jpg

KUU GEOLOOGIAPILT: Ivar Leidus pildistas prehniiti (15. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Prehnite_-_Southbury,_Connecticut,_USA.jpg

KUU LOODUSEPILT: Ivar Leidus pildistas Keilas madara-vöötsuru (28. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hyles_gallii_-_Keila1.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISMIPILT: 201 kupliga mošee Bangladeshis, ehitus algas 2013 ja kestab tänini (8. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:201_Dome_Mosque_02.jpg

KUU LOODUSEPILT: Eimer Kull pildistas Pärnus äsjakoorunud rohukedrikut. Haruldane olukord, kus emane liblikas on värvunud nagu isane. (14. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:EL_foto,_Eimar_Kull_-_5stROHUKEDRIK-2.jpg

KUU KOSMOSEPILT: Atlandi ookean 2. oktoobril 2007. Kanaaride ja Lõuna-Ameerika vahel on troopilise tormi Melissa jäänused. (30. november)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Blue_Marble_Western_Hemisphere.jpg

KUU VANAFILM: prantsuse 1926. aasta eksperimentaalfilm "Viis minutit puhast kino" (26. november, 5 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Cinq_Minutes_de_cin%C3%A9ma_pur_(1926).webm

KUU LOODUSEVIDEO: Vaadake 41 sekundi pikkust videot laava voolamisest. Laava on tegelikult väga aeglane, nii et see video on tehtud 50-kordse kiirusega. Filmitud on Havail 2016. aastal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Halema%CA%BBuma%CA%BBu_lava_lake_USGS_multimediaFile-1585.webm

Commonsi esilehelt käis läbi veel Marcel Prousti "Kadunud aega otsimas", prantsuskeelne.

Uudiskirjandus 12/2023

Hingede aeg

Tuuli Tolmov

Ka kõige targemad ja võimsamad võivad eksida.

Põhja Nõia katse Maaema peatada andis tagasilöögi ning oma teadmatuses käristas ta lõhki loori elavate ja surnute maailma vahel. Ekslevad hinged kujutavad endast ohtu niigi vähestele ellujäänutele.

Aulemb on silmitsi uue kohustuse ja väega. Sädet külastab unenägudes ootamatu külaline, kellest võib nende liitlane saada. Kas noored seiklejad leiavad viimaks lahenduse, et rahu saaks taas üle maa laotuda? Või on maailm paratamatult igaveseks muutunud…

“Hingede aeg” on kolmas ja viimane raamat seikluslikust etnofantaasia sarjast “Neetud taevakivi”. Esimene osa on “Neetud taevakivi” ja teine “Põhja Nõid”.

Kirjastus Fantaasia.

Kaanepilt Marge Nelk.

297 lk.

Joyland

Stephen King:

Üliõpilane Devin Jones läheb suveks tööle Joylandi, lootes seal unustada tüdruku, kes murdis ta südame. Aga selles lõbustuspargis satub ta vastakuti millegi hoopis kohutavamaga: julma mõrva järelkaja ja elu – ning elujärgsete – süngete tõdedega, mis muudavad ta maailma igaveseks.

Aastaid tagasi tapeti kummitusmajas üks tüdruk ja tema vaim käib raja kõrval seismas, seljas samad riided mis siis, kui ta leiti. Kui Devin sellest traagilisest loost kuuleb, soovib ta tapetud tüdruku vaimu ise näha …

Lummav lugu armastusest ja kaotusest, täiskasvanuks saamisest ja vananemisest ning nendest, kes ei kasva kunagi suureks, sest surm tuleb neile enne õiget aega järele.

Kirjastus Hea Lugu

Tõlkinud Silver Sära

288 lk

Rannale uhutud

Kate Sawyer

Iga lõpp on uus algus.

Ruth ignoreerib uudiseid. Nagu seda teeb enamik inimesi. Tal on suhteprobleemid, tööstress, sõbrad ja perekond, kes vajavad tähelepanu ... Ruthil on elu.

Kui uus suhe muutub ängistavaks, otsustab naine maha jätta kõik tuttavliku ja reisida teisele poole maailma, et otsida sealt enda unistusi. Aga murettekitavad uudised saavad ta lõpuks kätte ja Ruthi vaevanud probleemid uhutakse minema ... koos ülejäänud maailmaga.

Alles siis, kui tema igapäevased mugavused on jäädavalt kadunud, mõistab ta, mida tähendab täiel rinnal elamine.

Kuidas minna edasi, kui kõik on hävinenud?

„Rannale uhutud“ on lugu igavesest lootusest, mis püsib ka siis, kui maailm on tundmatuseni muutunud.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Jüri Kolk

368 lk

Uit-, serv- ja vaegulmeline

Viimane vend Wismaris

Ervin Soon

Raamatu keskmeks on lühiromaan ("T. worst don't come easy, 2..."). "Keeruka" pealkirja taga (mis on inspireeritud ühest 80ndate menulaulust) hargneb lugu nn. eneseotsija teekonnast läbi nii ulmeliste kui ka olustikuliste seikluste - nii linnas kui maal (nagu "õpetas" Vilde oma "Pisuhännas"). Raamina algab teekond uue müstilise pandeemia tõttu suletud Tallinna Wismari (sõltlaste) haigla uksest ja lõpeb sulgemisele määratud Seewaldi (vaimu) haigla ja hipodroomi kandis...

Lühiromaani paralleelliinina jõuab lugeja ette fantastiline maffia-lugu Ida-Viru põlevkivivarude ärastamisest (turismitööstuse kattevarju all) selleks, et toota tervele maailmale uut narkootikumi.

Paralleeliin on eneseotsija suleharjutus riiklikuks jutuvõistluseks, kusjuures käsikirja algvariant pärineb tema kadunuks jäänud sõbra portfellist.

Ligi 30 aastat tagasi alustas Ervin ajakirjanikutööd, läbides kõik žanrilised ja väljundi-võimalused. Lisaks on ta töötanud infokommunikatsiooni juhina (Viru Keemia Grupp), aga ka erinevatel „lihtsamatel“ ametikohtadel.

Kirjastus: Ervin Soon

156 lk

Häving

Michel Houellebecq

„Häving” on poliitiline triller, mille tegevus on paigutatud lähitulevikku, aastatesse 2026–2027. Veebis levivad salapärased sõnumid, pannakse toime terroriakte, keegi tahab valitsevale eliidile märku anda, et senine ühiskonnakorraldus ei ole jätkusuutlik ei poliitilises ega ka ökoloogilises mõttes. Romaani peategelane on Paul Raison, kohe viiekümneseks saav majandusministeeriumi ametnik, ministri parem käsi ja usaldusalune. Presidendivalimiste vaatemängu ja jätkuvate terrorirünnakute taustal hakkab vaikselt lahti rulluma ka üks palju isiklikum ja intiimsem lugu, mis sunnib Pauli seisma silmitsi suurte eksistentsiaalsete küsimustega.

Michel Houellebecq (snd 1956) on üks praegusaja tuntumaid ja loetumaid prantsuse kirjanikke nii Prantsusmaal kui ka mujal maailmas. Houellebecq tõi kirjandusse uut tüüpi sotsioloogilise romaani, milles ta uurib meie kaasaja lääne ühiskonda ja selle toimimist ning mittetoimimist. Houellebecqi loominguliseks kreedoks on alati olnud põhimõte leida üles ühiskonna valupunktid ja siis neile vajutada. Tema romaanid tekitavad ilmudes poleemikat ja algatavad ka laiemaid diskussioone. Varem on temalt eesti keeles ilmunud „Võitlusvälja laienemine” (2005), „Elementaarosakesed” (2008), „Kaart ja territoorium” (2013), „Saare võimalikkus” (2015), „Alistumine” (2016), „Platvorm” (2016), „H. P. Lovecraft: maailma vastu, elu vastu” (2016) ja „Serotoniin” (2019).

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Triinu Tamm

456 lk

Ulmkonnakroonika 12/23

Ulmestaar Priit Öövel

Kes oled ning millega tegeled?

Olen Priit Öövel. Hariduselt kultuurikorraldaja, aga hingelt ja päriselt vabakutseline näitleja ja muusik. Hommikuti esinen lasteaedades, koolides ja rahvamajades Teater Sõbra koosseisus. Lõuna paiku loen eesti keeles peale erinevaid telesarju ja filme alustades „Käpapatrullist“ ja lõpetades „Sajandi armastusega“. Õhtuti esinen täiskasvanutele Kalma sauna taga Teoteatris. Öösiti teen ulme- ja õudusjuttudest kuuldemänge, mida kõik saavad kuulata taskuhäälingus „Tumedad Tunnid Podcast“. Suvel, kui lasteaiad ja koolid kinni on, laulan ja mängin kitarri ansamblis Öösorr.

Vastan neile küsimustele oma kõige töörohkema kuu lõpus, nii et mõned vastused, mis puudutavad „vabal ajal“ tehtavaid tegevusi nagu lugemine ja mängimine, ei pruugi olla kõige adekvaatsemad

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Otsides Tumedatele Tundidele uusi lugusid, püüan läbi töötada vanemaid Reaktoreid ja Algernone. Pilku peab peal hoidma ka kõigil ilmuvatel jutukogumikel ja neid on piisavalt palju selleks, et lugemisjärg ei katkeks. Praegu on samaaegselt pooleli Bulõtšovi „Professor Kozarini kroon“,  J. Jansi „Rõngu roimad“ ja Karatkevitši „Kuningas Stahhi ajujaht“. Lisaks ulmele olen ka suur krimikirjanduse austaja ja plaanin ennast varsti Jo Nesbo viimaste aastate teostega kurssi viia.

Televiisorit olen kasutanud viimastel kuudel vähe ja rohkem õhtuseks mahalaadimiseks. Vaatan Jupiterist „Kummitusi“ ja mõnd lihtsakoelisemat krimkat. Kui keskendumiseks taas jõudu ja aega tekib, siis Netflixi nimekirjas ootab mind hulgaliselt filme ja sarju alustades „The Fall of the House of Usher’iga“

Podcast’idest olen jäänud truuks vanale heale „NoSleep Podcast’ile“. Kuulan üle ka vanemaid hooaegu, piltlikult öeldes pastakas peos, ja märgin üles lugusid, mille tõlkimiseks autoriga ühendust võtta. Veel on täiesti kuulatavad  „Shadows at the Door“, „Otis Jiry's Scary Stories Told in the Dark“, „Tales To Terrify“, „The White Vault“(1. hooaeg), „The Black Tapes“(1. hooaeg)

Mängudega olen ka kergelt püsimatu ja kogu aeg tahaks midagi muud. Nii ongi mul korraga pooleli nt „Alan Wake“, „Bioshock“, „Assassins Creed Odyssey“, „Skyrim“,  „Tomb Rider“, „Little Nightmares“ jpm.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Eks ma ole ses suhtes tavaline inimene, et mind huvitavad huvitavad raamatud ja ebahuvitavad raamatud mind eriti ei huvita. Haarav süžee, selle pöörded, pinge kasvatamine, pildi silme ette manamine on asjad mis mind köidavad ja raamatu juures hoiavad. Juba lapsena meeldisid mulle põnevus- ja seiklusjutud ja nii on see jäänud siiani. Olgu tegemist ulmega või mitte. Viimasel ajal on mind hakanud hirmutama raamatu paksus (kui pole just tegu jutukoguga). Ma tunnen, et ei jaksa enam mingisse uude ja suurde maailma sisse elada ja selle reegleid endale selgeks teha selleks, et umbes poole raamatu peal selguks, et see mulle ikka ei sobi. Eks see läheb jälle sinna ajapuuduse kapsaaeda. Mahavisatud ajast oleks kahju.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Lemmikuid on mitmeid ja seda tõenäoliselt juba mängude juures mainitud püsimatuse tõttu leida kogu aeg midagi erinevat ja uut. Mulle meeldib avastada vanameistrite – Lovecrafti, Jamesi, Doyle’i ja teiste loomingut. Nende ajastus on miskit, tõenäoliselt tänu nendesuguste kirjanike oskuslikule tööle, mis mind köidab. Klassikud Asimov, Clarke, Strugatskid ja teised, kes kosmose, robotite ja muude maailmadega tegeledes su reaalsusest välja suudavad viia. Ja eesti kirjanikud Hargla, Jans, Tänav ja teised, kes on võimelised kirjutama minu isiklikku lemmikut – eesti etnohorrorit –, aga samas tunnevad end täiesti vabalt ka kosmoses.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Nagu öeldud, huvitasid mind lapsena seiklus- ja põnevusjutud. See, kas need „ulme“ on, mind ei huvitanud. Peaasi, et põnev oli. J. Verne’i raamatud, Burroughsi „Tarzan“ ja „Marsi printsess“, Doyle’i „Kadunud maailm“, „Maracoti sügavi“ ja loomulikult „Lilled Algernonile“ olid Holger Puki, Arkadi Gaidari, Carter Browni ja E. S. Gardneri ulmelisteks kaaslasteks.

On sul lemmikloomi?

Jah. Suisa kaks. Vana ja pime Härra Kiisu ning noor ja hull Triibik.

Õhtud eesti ulmega: videod augustist detsembrini

Üritustesarja Õhtud eesti ulmega sügishooaja saalisalvestused ei ole mitte kosmosevaikusesse kadunud! Tormid, tuisud, Kuri Saatus ja muud logistilised vemud sundisid küll sisu viibima, aga nüüd said kõik bitid ja baidid üle loetud ning videod Reaktori videokanalisse paisatud.

https://www.youtube.com/watch?v=4jEvUJYDYKg

https://www.youtube.com/watch?v=QjkkDyggtd4

https://www.youtube.com/watch?v=QpFMvbYfGqE

https://www.youtube.com/watch?v=0IkXWxVbujg

https://www.youtube.com/watch?v=ltMH97hy8Uo

Manfred Kalmsteni jutukogu “Götterdämmerung” esitlus

8.12.2023 kell 19.00 toimus Tartu Kirjanduse majas (Vanemuise 19) Manfred Kalmsteni jutukogu “Götterdämmerung” esitlus. Autoriga vestles Lüüli Suuk.

Pildid: Belials, Liisi Sepp, Raul Sulbi.

Aastake ruja nautimist

Tartu ulmekirjutajate pisike ulme, mulje ja kirjutamise blogi nimega Rujanaut sai nüüd ametlikult aastaseks

Kogu postitust vaata siit:

https://rujanaut.blogspot.com/2023/12/aastake-ruja-nautimist.html

Meelis Krafti lugu EE Areenis

Sel aastal on EE Areeni jõulujutt puhas ulme.

2023: Tartu ulmekirjutamise töötoa aastaraport

Käesolevaga saab 2023 aasta läbi ja selleks puhuks on ajaloolise tõe huvides tarvis organites fikseerida, ilm naljata, mida on Tartu kirjutustoas aasta jooksul tehtud, kui palju kirjanikke on kohal käinud, mida eesmärgiks seatud, mida saavutatud, kes on kuidas arenenud, kes mida tegelikult luges, kes teistele luiskas, mida ta luges, mis olid meelis-asendustegevused kirjutamisest hoidumisel, väga tõsiselt on vaja kõik kokku võtta, tõsiselt.

Seda tehku mõni tõsisem inimene või veel parem, mõni tõsisem masin. Mina tahtsin lihtsalt paar mineva-aasta pilti üles visata. Kaamera ette sattusid: Urmas, Andres, Kristi, Mant, Laura.

Kogu postitust vaata siit:

https://rujanaut.blogspot.com/2023/12/2023-tartu-ulmekirjutamise-tootoa.html

Meeldib, ei meeldi, meeldib… november (Maarja Kruusmets)

Tim Hornet „Märjad ahelad”

Eesti töömehed parandavad välismaal purskkaevu. Tuleb välja, et vesi ei ole kujude ümber vaid ilu pärast, vaid täidab suuremat ülesannet.

Lugu on lühike ja natuke muinasjutuline ehk selline, mis minu meelest autoril kõige paremini välja tulevad. Lugu töötab sellise kiire ja küsimusi tekitava lõpuga minu jaoks iseenesest hästi, aga tegelikult tahaks ikkagi mõnele neist küsimustest vastuseid. Näiteks vaevab mu pead mõte, kuidas inimesed selle kurja sinna kivisse vangistada said? Mis riigiga oli tegemist, millisest mütoloogiast see kuri pärineb? Ja kas selline vangistamismeetod toimib ainult rahaahne kurja puhul või olid ka teist liiki kurjad neil kuidagi vangistatud, näiteks veesülititesse või mujale? Ja kas seal maal üldse enam kurja ei olnud, vaid inimesed olid tänu kurjuse vangistamisele kõik toredad ja head?

Nii et lühikesed ja intrigeeriva lõpuga jutud on head küll, aga tegelikult loeksin autorilt Reaktoris hea meelega ka mõnda pikemat lugu, kus karakterid ja maailm on natuke pikemalt lahti kirjutatud.

Kristi Reisel „Eelviimane eestlane”

Kahekümne viiendal sajandil sajab Eesti kohal kosmosest alla päästekapsel, milles olev mees suudetakse ilma probleemideta äratada. Kuna verdpidi eestlased on selleks ajaks välja surnud, hoitakse eestlust alal võõrast päritolu inimestele meie kultuuri ja keelt üle kandes. Tuleb aga välja, et (uus)tulnukas on päriselt eestlane, kes on üle kolme sajandi ilmaruumis veetnud, niisiis saab temast eestluse säilitamise juht.

Minu meelest oli tegemist päris elulise looga selles mõttes, et eestluse säilimine pikemas perspektiivis on ju täiesti küsimärgi all. Jah, oleme küll aastasadu võõra võimu all puhtast trotsist vastu pidanud, oma keelt ja kultuuri säilitanud, kuid vähemalt keele osas oleme praegu allakäiguteel, andes täiesti vabatahtlikult maad anglitsismidele. Mul on hea meel, et autor on sellele probleemile vähemalt oma loos jätkusuutliku lahenduse leidnud.

Lugu on kergesti loetav, humoorikas ja hästi jälgitav. Ainus märkus, mis mulle pähe tuli, on see, et jutumärkide vahele paigutatud küsimärk on visuaalselt küll arusaadav viide sellele, et tegelane jutus ei saa millestki aru, kuid ei tööta siis, kui keegi seda juttu teistele ette loeb. Seega võiks lugu kirja pannes vaadelda teksti ka selle külje pealt, kuidas see ette lugedes töötaks.

Meelis Looveer „Jalaka hotell”

Mahajäetud hotellis kummitab korralikult, kuid kummitused arvavad, et hoopis nemad on elusad ning elus inimesed on kummitused.

Olgugi et loo lõpplahendus on pisut ettearvatav, on minu meelest tegemist päris toreda looga, mida kannatas vabalt ka üle lugeda. 1933. aasta lõik tekitas mul ehk kõige rohkem küsimusi, sest autor oli küll selgitanud, miks kummitused hotelli tekkisid, kuid ei olnud selgitanud võika veretöö põhjust. Ma saaksin aru, kui tegemist oleks olnud sõja-aastatega, siis võib igasuguseid lugusid juhtuda, aga et rahuajal tungib hotelli kamp relvastatud mehi ja tapab hulga suvalisi inimesi, kes just sel hetkel juhtuvad seal viibima? Olgu, lõigu algus ütleb küll, et hotellis viibisid sageli ka kahtlased tegelased, äkki sellepärast tapeti nad kõik maha? Aga samas ei ole kummituste hulgas silmapaistvalt kahtlasi tegelasi, kuigi paar kummalist tüüpi on. Nii et minu meelest oleks võinud selle loo tausta pisut paremi läbi mõelda ja lahti kirjutada.

Mulle meeldib aga, et autor on loo kirjapanekul kasutanud alapealkirju, mis muudavad jutu käigust aru saamise lihtsamaks. Ühes jutis kirjapandult oleks tegevusliinide jälgimine tunduvalt keerulisem.

Erkki Kõlu „N8baar”

Loo minategelane juhtub kogemata baari, milles viibides saab täiesti suvaliselt rännata erinevate reaalsuste vahel. Kui ta lõpuks taipab, mis temaga on juhtunud, kihutab ta koju, kuid ei leia enam eest oma armastatud partnerit, kuna hüpe teise reaalsusesse on muutnud naist samamoodi nagu kõike muud minategelase ümber.

Mulle tundub, et loo tegevusliini, karakteri ja sündmuste lahtikirjutamise poolest on see lugu suur samm autori Reaktori-debüüdist paremuse suunas. Ma ei saa öelda, et ma seda lugu oleksin päriselt nautinud, sest see pole just päris minu eelistatud stiil, kuid seda oli siiski huvitav lugeda ning mulle tundus isegi, et autor tahab selle looga meile midagi olulist öelda, mis minu silmis jutule alati plusspunkte annab. Minu jaoks kaldusid mingid asjad kergelt labasusse, kuid ma ei saa salata, et lugu ja tegelased on värvikad.

Kokkuvõttes võin öelda, et kuigi see polnud minu jaoks just päris kümnesse lugu, on sellel tugevaid külgi ning see leiab kindlasti oma tänuliku lugejaskonna.

Jaak Herbst „Elavatele matuseid ei korraldata”

Postapokalüptilises maailmas seikleb üks ellujäänu oma kodu lähedal ja tapab lõpuks ühe teise vähestest ellujäänutest.

Ma ei tea täpselt, mida selle loo kohta öelda. On ju täiesti normaalne lugu, maailm on hästi välja joonistatud ning karakterid ka, aga lihtsalt kole masendav on, eriti ülelugemisel. Jälle üks lugu, mis on täis häda ja viletsust ilma ühegi lootusekiireta. Paneb mõtlema, miks peategelane lihtsalt endale ise lõppu peale ei teinud ja asjaga ühele poole ei saanud. Mis elu see sellises maailmas nagunii oli? Nii et ei, mulle eriti ei meeldinud.

Kristel Veske „Eksperiment AXC-5.0”

Minategelane valis kunagi enda keha külmutamise teaduse nimel ning ärkab nüüd tundmatus kohas võõra rassi juures kinnipidamiskambris. Uudishimu ajab teda end ümbritsevat uurima ning selle tõttu ta ka hukkub.

Vägagi arvestatav Reaktori-debüüt noorelt autorilt. Nii nagu minategelane jäetakse marslaste poolt teadmatusse, mängib autor pisut ka lugejaga ning annab küll vihjed selle kohta, mis ja miks toimub, kuid päris puust ja punaseks seda lahti ei kirjuta. See on aga hea ja paneb lugu uuesti üle lugema ning selle üle järele mõtlema.

Tõlkejutt: Kaldensteini vampiir (Frederick Cowles)

Alates noormehepõlvest olen ma harjunud veetma puhkust mööda Euroopa kaugemaid piirkondi ringi rännates. Mul on olnud toredaid aegu Itaalias, Hispaanias, Norras ja Lõuna-Prantsusmaal, aga kõikidest riikidest, mida ma sel moel olen avastanud, on Saksamaa mu lemmik. See on ideaalne maa puhkamiseks sellele, kes armastab vabaõhu-elu ning kelle vahendid on vähesed ja maitsed lihtsad, sest inimesed on siin alati sõbralikud ning võõrastemajad head ja odavad. Olen veetnud Saksamaal mitu suurepärast puhkust, aga üks neist eristub teistest mu mälestustes ühe väga kummalise ja tähelepanuväärse kogemuse tõttu, mis mulle osaks langes.

Oli 1933. aasta suvi ja ma olin teinud sisuliselt otsuse minna koos Donald Youngiga Kanaaridele kruiisile. Siis sai ta külge väga lapseliku häda – leetrid – ja mina jäin üksinda ettevalmistusi tegema. Mõte ühineda organiseeritud kruiisiga ilma kaaslaseta ei paistnud mulle ahvatlev. Ma pole eriti suhtlemisaldis inimtüüp ja need kruiisid näivad olevat üks tantsude, kokteilipidude ja bridžimängude jada. Kartsin, et tunnen end nagu kaldale heidetud kala, mistõttu otsustasin kruiisil minna lasta. Selle asemel võtsin välja oma Saksamaa kaardid ja hakkasin kavandama jalgsirännakut.

Poole kogu puhkuse mõnust moodustab selle planeerimine ja ma arvan, et otsustasin ühe konkreetse piirkonna kasuks ning muutsin hiljem meelt vähemalt pool tosinat korda. Esialgu tundsin tõmmet Moseli oru vastu, seejärel tuli Lahn. Ma mängisin Schwarzwaldi mõttega, siis hüppasin Harzi mägede peale ja seejärel arvasin, et oleks tore külastada taas Saksimaad. Lõpuks jäin pidama Baierimaale, sest ma polnud seal kunagi varem käinud ja tundus parem avastada uut piirkonda.

Kaks päeva reisimist kolmandas klassis on väsitav isegi kalestunud maailmarändurile ja ma saabusin Münchenisse läbinisti kurnatult. Mingi juhuse läbi leidsin Hofgarteni lähedal Kuldse Õuna võõrastemaja, kus Peter Schmidt müüb ühtaegu nii head veini kui ka head toitu ja tal on mõned toad külaliste majutamiseks. Peter, kes elas kümme aastat Kanadas ja räägib suurepärast inglise keelt, sai väga hästi aru, mida ma tunnen. Ta andis mulle ühe marga eest öö kohta mugava toa, tõi mulle kuuma kohvi ja pirukaid ning soovitas voodisse heita ja jääda sinna seni, kuni olen täielikult välja puhanud. Võtsin ta nõuannet kuulda, magasin kaksteist tundi õiglase und ja ärkasin, tundes end värskelt kui vastsündinu. Praetud sealiha ja kaks klaasi laagerõlut viisid ravikuuri lõpule ning ma siirdusin linna, et Münchenit tundma õppida.

See on Saksamaa suuruselt neljas linn ja väliskülalisele on siin palju huvitavat. Päev oli juba lõuna peal, aga ma jõudsin uurida Fraueni kirikut selle peenete vitraažidega, vana raekoda ja neljateistkümnendast sajandist pärit Püha Peetruse kirikut Marienplatzi lähedal. Vaatasin sisse Regina-Palasti hotelli, kus käis varaõhtune tants, ja läksin siis tagasi Kuldsesse Õuna õhtust sööma. Hiljem käisin Rahvusteatris „Die Meistersinger’it“ vaatamas. Kell oli juba üle südaöö, kui voodisse heitsin, ja selleks hetkeks olin otsustanud jääda Münchenisse veel üheks päevaks.

Ma ei hakka teid väsitama kirjeldusega sellest, mida ma tegin teisel päeval. See oli lihtsalt tavaline ring vaatamisväärsusi pidi, kus midagi ebaharilikku ei juhtunud.

Pärast õhtusööki aitas Peter mul reisi planeerida. Ta avaldas mulle väga asjatundlikke teadmisi Baierimaa küladest ja andis mulle nimekirja võõrastemajadest, mis osutus lõpuks hindamatuks. Just tema soovitas, et peaksin sõitma rongiga Rosenheimi ja alustama oma jalgsirännakut sealt. Me koostasime marsruudi, mis hõlmas umbes 200 miili ja pidi mu viieteistkümne päeva pärast tagasi Münchenisse tooma.

Et pikka juttu lühidalt kokku võtta: ma läksin vara hommikul Rosenheimi rongi peale ja üks tapvalt aeglane sõit see oli. Neljakümne kuue miili läbimiseks kulus peaaegu kolm tundi. Linn ise on väiketööstuse varjundiga üsna tore kohake, kus on viieteistkümnendast sajandist pärit kirik ja vanas kabelis paiknev korralik muuseum Baieri maalidega.

Ma ei jäänud sinna paigale, vaid hakkasin astuma mööda Traunsteini suunduvat maanteed – see on meeldiv tee, mis kulgeb ringi ümber Chiemsee, Baierimaa suurima järve.

Veetsin öö Traunsteinis ja järgmisel päeval kõmpisin edasi müüriga ümbritsetud vana Mühldorfi linnakese suunas. Sealt kavatsesin minna Pfarrkircheni kaudu Vilshofenisse. Aga ma valisin vale teeotsa ja leidsin end ühes väikeses asulas nimega Gangkofen. Kohalik kõrtsipidaja püüdis olla abivalmis ja juhatas mind põlluteele, mis tema sõnul pidi olema otsetee Pfarrkirchenisse. Ilmselt ma mõistsin ta juhatust valesti, sest õhtu saabus ja ma olin lootusetult eksinud madalate mäeahelike vahel, mida minu kaardil märgitud ei olnud. Pimedus oli laskumas üle maa, kui ma jõudsin ühe väikese küla juurde, mis paiknes kõrgel kaljul seisva halli kivikindluse varjus.

Õnneks oli selles külas võõrastemaja – primitiivne, aga mõõdukalt mugav. Majaperemees oli intelligentset tüüpi ja üsna sõbralik mees, kuigi ta andis mulle teada, et selles piirkonnas nähakse külalisi harva. Külakese nimi oli Kaldenstein.

Mulle toodi kitsepiimajuustust, salatist, koredast leivast ja pudelist lahjast punasest veinist koosnev lihtne õhtusöök ja olles korralikult keha kinnitanud, läksin lühikesele jalutuskäigule.

Kuu oli taevasse kerkinud ja kindlus joonistus pilvitu taeva taustal välja nagu mingi võluloss muinasjutust. See oli kõigest väike ehitis – nelinurkne, nelja torniga –, aga see oli kõige romantilisema välimusega kindlus, mida ma eales näinud olin. Ühes aknas võbeles valgus, nii et ma sain aru, et selles elatakse. Ülesse hoone juurde viis järsk rada ja kivisse raiutud trepp ning mul oli peaaegu kiusatus teha Kaldensteini isanda juurde hiline visiit. Selle asemel pöördusin tagasi võõrastemajja ja liitusin mõne mehega, kes kõrtsiruumis jõid.

Seltskond koosnes peamiselt töölisklassist ja kuigi nad olid viisakad, oli neis vähe seda sõbralikku vaimu, millega oleme harjunud Saksamaa külades. Nad näisid sünged ja sõnaahtrad ning mulle jäi mulje, et nad jagasid omavahel mingisugust kõhedat saladust. Andsin endast parima, et neid vestlusse haarata, aga tulemusteta. Siis, et ühte neist rääkima panna, küsisin ma: „Mu sõbrad, öelge mulle, kes elab selles mäenõlval asuvas kindluses?“

Selle süütu küsimuse mõju neile oli jahmatav. Need, kes jõid, asetasid oma õllekannud lauale ja vahtisid mind kohkunud ilmel. Mõned lõid risti ette ja üks vana sosistas käheda häälega: „Vaiki, võõras. Jumal hoidku, et ta kuulda võiks.“

Minu küsimus näis neid äärmiselt häirivat ja kümne minuti pärast lahkusid nad kõik ühekorraga. Vabandasin peremehe ees oma mis tahes ebadiskreetsuse pärast, milles ma süüdi võisin olla, ja avaldasin lootust, et minu kohalolek ei olnud teda klientidest ilma jätnud.

Ta rehmas mu vabanduste peale käega ja kinnitas, et mehed poleks niikuinii kauaks istuma jäänud.

„Nad kardavad ükskõik millist kindluse mainimist,“ ütles ta, „ja arvavad, et isegi pilgu heitmine sellele pärast pimeduse saabumist toob ebaõnne.“

„Aga miks?“ küsisin mina. „Kes seal elab?“

„See on krahv Ludwig von Kaldensteini kodu.“

„Ja kui kaua on ta seal üleval elanud?“ pärisin mina.

Mees läks ukse juurde ning sulges selle hoolikalt ja lükkas riivi ette, enne kui vastas. Siis tuli ta minu tooli juurde ja lausus sosinal: „Ta on olnud seal üleval peaaegu kolmsada aastat.“

„Mõttetus,“ hüüatasin mina naerdes. „Kuidas saab ükskõik kes, olgu ta krahv või talupoeg, elada kolmsada aastat? Arvatavasti tahate öelda, et tema suguvõsa on olnud lossi omanik sellise aja?“

„Noormees, ma tahan öelda täpselt seda, mida ma ütlesin,“ vastas vana rõhutatult. „Krahvi suguvõsa on elanud seal kümme sajandit ja krahv ise on elanud Burg Kaldensteinis peaaegu kolmsada aastat.“

„Aga kuidas see võimalik on?“

„Ta on vampiir. Sügaval kindluse kaljus on suured võlvkeldrid ja ühes neist magab krahv päevasel ajal, nii et päikesevalgus teda puuduta ei saaks. Ainult öösiti käib ta väljas.“

See oli ükskõik kustpoolt vaadates liiga fantastiline. Kardan, et naeratasin skeptiliselt, aga vaene peremees oli ilmselgelt väga tõsine ja ma kõhklesin veel ühe märkuse tegemisel, mis võiks ta tundeid haavata. Lõpetasin õlle ja tõusin, et üles voodisse minna. Astusin mööda treppi, kui peremees mind tagasi kutsus ja, haarates mu käsivarrest, ütles: „Palun, härra, lubage paluda, et te akna kinni hoiaksite. Kaldensteini öine õhk ei ole tervislik.“

Tuppa jõudes leidsin, et aken on juba kõvasti kinni, ehkki õhk oli kuum nagu ahjus. Loomulikult tegin selle otsekohe lahti ja kallutasin end aknast välja, et täita kopsud värske õhuga. Aknast avanes vaade otse kindlusele ja täiskuu selges valguses näis ehitis veelgi enam mõne muinasjutulise unenäo moodi.

Hakkasin parajasti end tuppa tagasi tõmbama, kui mulle tundus, et nägin taeva taustal musta figuuri siluetti ühe nurgatorni otsas. Ma vaatasin ja nägin, kuidas see laiutas hiigelsuuri tiibu ja lendas öhe. See näis olevat kotka kohta liiga suur, aga kuuvalgusel on veider komme kujusid moonutada. Ma vaatasin, kuni see muutus kauguses tillukeseks mustaks täpiks. Just sel hetkel ulgus kauguses koer, kummaliselt ja nukralt.

Mõne hetke pärast olin valmis magama heitma ja hoolimata majaperemehe hoiatusest jätsin akna lahti. Võtsin seljakotist taskulambi ja asetasin selle väikesele lauale voodi kõrval – lauale, mille kohal rippus puidust krutsifiks.

Tavaliselt uinun ma hetkel, kui pea patja puudutab, aga sel ööl oli mul raske und leida. Kuuvalgus häiris mind ja ma vähkresin voodis, püüdes tulemusteta leida mugavat asendit. Loendasin lambaid, kuni mul tekkis vastikustunne, kujutledes rumalaid loomi hekis asuvast august välja jooksmas, aga uni ei tahtnud ikkagi tulla.

Kell majas lõi kesköötundi ja korraga oli mul ebameeldiv tunne, et ma pole enam üksi. Hetke jooksul tundsin hirmu ja siis, saades hirmust jagu, keerasin ringi. Seal, akna juures ja tumedana kuuvalguse taustal, seisis mehe kuju. Hüppasin istukile ja kobasin taskulambi järele. Seda tehes ajasin midagi seinalt maha. See oli see väike krutsifiks ja mu sõrmed sulgusid selle ümber peaaegu kohe, kui see lauda puudutas. Akna poolt kostus summutatud vandumist ja ma nägin, kuidas see kuju aknalauale astus ja sealt öösse hüppas. Selle lühikese hetke jooksul märkasin veel ühte asja – mees, kes iganes ta ka polnud, ei heitnud varju. Kuuvalgus näis temast otse läbi voogavat.

Pidi mööduma peaaegu pool tundi, enne kui söandasin voodist välja ronida ja akna sulgeda. Pärast seda jäin otsekohe magama ja ma magasin sügavalt, kuni teenijanna kella kaheksa ajal sisse tuli.

Suures päevavalges tundusid öised sündmused liiga naeruväärsed, et usutavad olla, ja ma jõudsin otsusele, et olin mingi fantastilise õudusunenäo ohvriks langenud. Vastuseks majaperemehe viisakale küsimusele ma vandusin, et mu öö oli olnud parimaist parim, ehkki kardan, et mu näoilme pidi vastuse valeks tunnistama.

II

Pärast hommikusööki läksin välja küla avastama. See oli omajagu suurem, kui oli tundunud eelmisel õhtul, mõned majad paiknesid maantee kõrval orus. Seal oli isegi väike kirik, romaani stiilis ja nukras remontivajavas seisus. Astusin hoonesse sisse ja uurisin selle kirevat kõrget altarit, kui külguksest astus sisse preester. Ta oli askeetliku välimusega kõhn mees ja tervitas mind kohe sõbralikult. Vastasin ta teretusele ja ütlesin, et olen Inglismaalt. Ta vabandas hoone silmanähtava viletsa seisu pärast, näitas viieteistkümnenda sajandi vitraaži, samast perioodist pärit nikerdatud ristimisastjat ja väga toredat Madonna kuju.

Hiljem, kui ma temaga kiriku uksel seisin, vaatasin kindluse poole ja ütlesin: „Ma mõtlen, isa, kas isand Kaldenstein võtaks mind sama sõbralikult vastu nagu teie?“

„Isand Kaldenstein,“ kordas preester värinaga hääles. „Kindlasti ei kavatse te kindlust külastada?“

„Selline plaan mul on,“ vastasin mina. „See tundub väga huvitav koht ja ma hakkaksin kahetsema, lahkudes sellest maailma nurgast ilma seda nägemata.“

„Lubage teid veenda mitte sisenema sellesse neetud paika,“ palus ta. „Külalised ei ole Kaldensteini kindluses teretulnud. Peale selle,“ jätkas ta muutunud hääletoonil, „ei ole hoones sees midagi vaadata.“

„Aga need imelised võlvkeldrid kalju sees ja mees, kes on elanud nendes kolmsada aastat?“ naersin mina.

Preestri nägu tõmbus silmanähtavalt kaameks. „Siis te juba teate vampiiri kohta,“ ütles ta. „Ärge naerge kurja üle, mu poeg. Hoidku jumal meid kõiki elavate surnute eest.“ Ta tegi ristimärgi.

„Aga isa,“ hüüatasin mina, „kindlasti ei usu te sellisesse keskaegsesse ebausku?“

„Iga inimene usub seda, mida ta teab tõe olevat, ja meie, Kaldensteini rahvas, võime tõendada, et kindluses pole aastast tuhat kuussada nelikümmend viis ühtegi matust peetud. Siis suri krahv Feodor ja tema nõbu Ludwig Ungarist päris valduse.“

„Selline lugu on liiga absurdne,“ vaidlesin mina vastu. „Sellele mõistatusele peab olema mingisugune mõistuspärane seletus. On mõeldamatu, et mees, kes tuli siia elama tuhande kuuesaja neljakümne viiendal, võiks ikka veel elus olla.“

„Neile, kes teenivad Kuradit, on paljugi võimalik,“ vastas preester. „Läbi maailma ajaloo on kurjus alati headusega võidelnud ja tihtipeale võitnud. Kaldensteini kindlus on kohutava ebaloomuliku kurjuse asupaik ja ma veenan teid, et hoiduksite sellest nii kaugele kui võimalik.“

Ta viipas mulle sõbralikult hüvastijätuks, tõstis käe põgusaks õnnistuseks ja läks kirikusse tagasi.

Pean nüüd tunnistama, et vaimuliku sõnad tekitasid minus äärmiselt ebamugava tunde ja viisid mõtted mu õudusunenäole. Oli see ikka unenägu? Või võis see olla vampiir ise, kes tahtis minust teha oma ohvri ja ainult minu õnnekombel haaratud krutsifiks sundis teda plaanist loobuma? Need mõtted käisid mu peast läbi ja ma peaaegu loobusin otsusest püüda kindlusesse siseneda. Siis tõstsin taas pea ja vaatasin vanu halle seinu, mis särasid hommikupäikeses, ja naersin oma hirmude peale. Ükski keskaegne müütiline koletis ei pidanud mind ära hirmutama. See preester oli lihtsalt sama ebausklik kui tema rumalad koguduse liikmed.

Rahvalikku laulu vilistades astusin ma mööda külatänavat edasi ja ronisin varsti mööda kitsast kindluse juurde viivat rada ülespoole. Tõus muutus järsumaks ja rada asendus trepiastmetega, mis tõid mind väikesele platoole hoone peaukse ees. Kindlus ei andnud endast elumärki, aga sissepääsu juures rippus raske kell. Tõmbasin roostes ketist ja panin pragunenud metalli helisema. Heli ärritas ühes tornis elavat vareste kolooniat, pannes need vadistama, aga ükski inimhing mu kutsele ei vastanud. Kõlistasin taas kella. Vaevalt olid seekord helid vaikinud, kui kuulsin riivide tõmbamist. Suur uks kriiksus hingedel ja mu ees seisis päikesevalguses silmi kissitav vana mees.

„Kes tuleb Kaldensteini lossi?“ küsis ta kummalisel kõrgel häälel ja ma sain aru, et ta on pooleldi pime.

„Ma olen inglasest külaline,“ vastasin mina, „ja tahaksin krahvi näha.“

„Tema Ekstsellents ei võta vastu külalisi,“ oli vastus ja mees hakkas mu näo ees ust sulgema.

„Aga kas mul pole lubatud lossi vaadata?“ küsisin kiirustades. „Mind huvitavad keskaegsed kindlused ja mul oleks kahju lahkuda Kaldensteinist ilma seda suurepärast hoonet seestpoolt nägemata.“

Vanamees vahtis mind ukse vahelt ja ütles kõhkleval häälel. „Siin on nii vähe vaadata, härra, ja ma kardan, et te raiskate lihtsalt oma aega.“

„Siiski hindaksin väga õigust lühikesele visiidile,“ vaidlesin vastu, „ja ma olen kindel, et krahv ei oleks vastu. Ma kinnitan teile, et minust ei ole tüli ja mul pole soovi häirida Tema Ekstsellentsi privaatsust.“

„Mis kell on?“ küsis mees.

Teatasin, et kell on vaevalt üksteist. Ta pomises midagi sellist, et „kuni päike paistab, on turvaline“, ja viipas, kutsudes mind sissepoole. Leidsid end kõledas hallis, kus rippusid lagunevad seinavaibad ning lõhnas niiskuse ja hallituse järele. Ruumi teises otsas oli baldahhiiniga poodium, mille kohal paiknes vapp.

„See on kindluse keskne hall,“ pomises mu giid, „ja see on olnud tunnistajaks paljudele tähtsatele ajaloolistele sündmustele vägevate Kaldensteini valitsejate ajal. Siin torkas Frederick, kuues krahv, välja kaheteistkümne itaallasest pantvangi silmad ja ajas nad hiljem üle kaljuserva. Siin mürgitas teadaolevalt krahv August Württembergi printsi ja istus siis koos surnukehaga pidulauas.“

Ta jätkas oma lugudega nurjatutest ja reeturlikest tegudest ning oli selge, et Kaldensteini krahvid pidid olema üks väga ebameeldiv seltskond. Peahallist viis ta mind hulka väiksematesse tubadesse, mis olid täis hallitavat mööblit. Tema enda eluruumid olid põhjapoolses nurgatornis, aga kuigi ta näitas mulle kogu ehitist, ei näinud ma ruumi, kus tema isand olla võiks. Vanamees avas kõik uksed kõhklusteta ja näis, et peale tema enda ei elanud kindluses kedagi.

„Aga kus on siis krahvi tuba?“ küsisin, kui me tagasi suurde halli jõudsime.

Ta näis hetkeks segadusse sattuvat ja vastas seejärel: „Meil on teatavad maa-alused ruumid ja Tema Ekstsellents kasutab ühte neis magamiskambrina. Saate aru, ta saab seal häirimatult puhata.“

Minu arvates oleks ükskõik milline tuba pakkunud krahvile vajalikku rahu, ilma et ta oleks pidanud otsima vaikust maa sügavustes.

„Ja teil ei ole erakabelit?“ küsisin.

„Kabel on samuti all.“

Tunnistasin, et kabelid huvitavad mind ja ma tahaksin väga ühte näidet maa-alusest sakraalruumist. Vanamees tõi rea ettekäändeid, ent nõustus lõpuks mulle krüpti näitama. Ta võttis riiulilt vanamoodsa laterna, süütas selles küünla ja kergitades osaliselt seinal rippuvat vaipa, avas varjatud ukse. Meile hoovas vastu ebameeldivalt läppunud niisket õhku. Endamisi pomisedes läks ta ees mööda kivitreppi alla ja siis mööda kaljusse raiutud käiku edasi. Selle lõpus oli veel üks uks, mis viis meid kiriku moodi kujundatud suurde koopasse. See koht haises nagu tapamaja ja laterna nõrk valgus vaid intensiivistas pimedust. Mu giid juhatas mu kantsli juurde, kergitas laternat ja osutas altari kohal rippuvale erakordselt eemaletõukavale maalile Laatsarusest, kes surnust üles tõuseb. Astusin lähemale, et seda hoolikamalt uurida, ja leidsin end järjekordse ukse juures.

„Ja mis on selle taga?“

„Kõnelge vaiksemalt, härra,“ palus ta. „See on hauakamber, kus puhkavad Kaldensteini isandate maised põrmud.“

Ja samal ajal kuulsin ma barjääri tagant kostvat heli – ohet ja midagi sellist, nagu võiks teha inimene, kes magamise ajal külge keerab.

Ma arvan, et ka vana teenija kuulis seda, sest ta haaras mul värisedes käsivarrest ja viis mu kabelist välja. Tema võbelev latern liikus mu ees, kui ma trepist üles läksin, ja ma naersin teravalt kergendusest, kui me taas kindlusehalli jõudsime. Ta heitis mulle kiire pilgu ja ütles: „See on kõik, härra. Nagu näete, pole selles vanas hoones palju huvitavat.“

Ma püüdsin talle viiemargalist pihku toppida, aga ta keeldus seda vastu võtmast.

„Rahast ei ole mulle kasu, härra,“ sosistas ta. „Mul ei ole seda millegi peale kulutada, sest ma elan koos surnuga. Andke münt küla preestrile ja paluge, et ta minu eest ühe missa loeks, kui soovite.“

Ma lubasin, et see saab tema soovi kohaselt tehtud, ja siis, otsekui mingi pöörase tuju ajel, küsisin: „Ja millal krahv külalisi vastu võtab?“

„Minu isand ei võta kunagi külalisi vastu,“ tuli vastuseks.

„Aga kindlasti viibib ta millalgi kindluse pearuumides? Ta ei ole ju kogu aeg keldrites,“ käisin peale.

„Tavaliselt istub ta pärast pimeduse saabumist umbes tund aega hallis ja jalutab mõnikord müüridel.“

„Siis tulen ma täna õhtul tagasi,“ hüüatasin mina. „Ma võlgnen Tema Ekstsellentsile austusavalduse.“

Ust avav vanamees pöördus ringi ja tema ähmane pilk puuris mulle näkku. „Ärge tulge pärast päikeseloojangut Kaldensteini, kui te ei taha leida seda, mis täidab teie südame hirmuga.“

„Ärge püüdke mind oma tondijuttudega hirmutada,“ vastasin ebaviisakalt. Seejärel laususin häält tõstes: „Täna õhtul tulen ma krahv von Kaldensteinile külla.“

Teener lükkas ukse pärani lahti ja päikesevalgus voolas hallitavasse ehitisse.

„Kui te tulete, on ta valmis teid vastu võtma,“ ütles ta, „ja pidage meeles, et kui veel kord kindlusesse sisenete, siis teete seda omast vabast tahtest.“

III

Õhtu saabudes oli mu julgus üsna haihtunud ja ma soovisin, et oleksin võtnud kuulda preestri nõuannet ja Kaldensteinist lahkunud. Aga minu loomuses on kangekaelsust ja olles lubanud kindlust veel kord külastada, ei saanud miski mind mu eesmärgilt väärata. Ootasin hämaruseni ja, ütlemata võõrastemaja peremehele midagi oma kavatsuste kohta, astusin mööda järsku rada kindluse poole. Kuu polnud veel tõusnud ja ma pidin trepil taskulampi kasutama. Helistasin pragunenud kella ja uks avanes peaaegu kohe. Seal seisis vana teener ja kummardas tervituseks.

„Tema Ekstsellents võtab teid vastu, härra,“ hüüatas ta. „Astuge Kaldensteini lossi – astuge omast vabast tahtest.“

Jäin hetkeks kõhklema. Miski näis mind hoiatavat ja sundivat taganema, kuni veel aega on. Siis võtsin aga julguse kokku ja astusin üle läve.

Hiigelsuures kaminas põlesid puuhalud ja tõid süngesse ruumi rõõmsamat meeleolu. Hõbedast kandelaabrites särasid küünlad ja ma nägin, et poodiumil istub laua taga üks mees. Kui ma edasi astusin, tuli ta alla mind tervitama.

Kuidas ma Kaldensteini krahvi kirjeldaksin? Ta oli ebaharilikult pikka kasvu, tema näol oli ebaloomulik kahvatus. Ta juuksed olid intensiivselt mustad ja käed peene kujuga, aga väga teravate sõrmede ja pikkade küüntega. Kõige rohkem avaldasid muljet tema silmad. Kui ta üle halli tuli, näisid need kiirgavat punast kuma, otsekui oleks pupillid ümbritsetud leegiga. Aga tema tervitus oli küllaltki tavaline.

„Tere tulemast mu tagasihoidlikku elamisse, härra,“ ütles ta väga sügavalt kummardades. „Ma kahetsen, et mul pole võimalust pakkuda külalislahkemat vastuvõttu, aga me elame siin väga kasinalt. Meil käib harva külalisi ja mulle teeb au, et võtsite vaevaks mulle külla tulla.“

Pomisesin mõned viisakad tänusõnad ja ta viis mu tooli juurde pika laua ääres, millel seisid karahvin ja üks klaas.

„Kas veini soovite?“ pakkus ta ja täitis klaasi servani. See oli haruldane vana aastakäik, aga tundsin end üksi juues veidi ebamugavalt.

„Olen kindel, et vabandate mind, kui ma koos teiega ei joo,“ ütles ta, märgates ilmselt mu kõhklevat olekut. „Ma ei joo kunagi veini.“ Ta naeratas ja ma nägin, et ta esihambad olid pikad ja teravate otstega.

„Ja nüüd rääkige mulle,“ jätkas ta, „mida te selles maailma nurgas teete? Kaldenstein on käidavatest teedest üsna kõrval ja me näeme võõraid harva.“

Seletasin, et olen jalgsimatkal ning eksisin teelt Pfarrkirchenisse. Krahv naeris vaikselt ja näitas taas oma kihvalaadseid hambaid.

„Ja siis tulite Kaldensteini ja külastate mind omaenda vabast tahtest.“

Mulle hakkasid need viited mu enda vabale tahtele häirivaks muutuma. See väljend näis olevat justkui mingisugune vormel. Teener oli seda kasutanud siis, kui ma pärast hommikust külaskäiku lahkusin, ja veel kord siis, kui ta mind õhtul oli sisse lasknud, ja nüüd kasutas seda krahv.

„Kuidas teisiti saaksin ma tulla, kui mitte omast vabast tahtest?“ küsisin teravalt.

„Vanadel halbadel aegadel on paljusid jõudu kasutades siia kindlusesse toodud. Tänapäeval tervitame ainult neid külalisi, kes tulevad ise.“

Kogu selle aja jooksul haaras mind järk-järgult kummaline tunne: ma tundsin, nagu oleks kogu mu energia minust välja imetud ja mu enesetunne muutus meeletult halvemaks. Krahv jätkas väheütlevat juttu, aga tema hääl kostis kaugelt. Ma olin teadlik tema kummalistest silmadest, mis otse minu omadesse vaatasid. Need kasvasid aina suuremaks ja näis, et ma vaatasin kahte leegitsevasse kaevu. Ja siis ajasin ma ühe kohmaka liigutusega veiniklaasi ümber. Habras ese purunes kildudeks ja see heli tõi mu tagasi teadvusele. Üks kild läbistas mu naha ja lauale tilkus tilluke vereloik. Otsisin taskurätikut, aga enne, kui ma selle välja jõudsin võtta, jahmatas mind ebamaine ulgumine, mis kõlas läbi võlvitud halli. Krahvi huultelt vallandus karjatus ja hetke pärast oli ta kummargil vere kohal ja lakkus seda laualt ilmselge naudinguga. Ma pole vastikumat vaatepilti kunagi näinud ja end raskustega püsti ajanud, hakkasin ukse poole liikuma.

Aga hirm nõrgestas mu jalgu ja krahv oli mu kõrval veel enne, kui olin jõudnud läbida mõned jardid. Ta valged käed haarasid mu käsivartest ja ta viis mu tagasi toolile, millel olin istunud.

„Mu kallis härra,“ ütles ta. „Pean teie ees oma ebaviisakuse pärast vabandama. Minu suguvõsa liikmetele on vere nägemine alati veidralt mõjunud. Nimetage seda isikupäraks, kui soovite, aga kohati paneb see meid käituma metsloomadena. Ma tunnen kurbust, et olen unustanud kombed ja käitunud nii imelikul moel võõra inimese ees. Ma kinnitan teile, et olen püüdnud selle nõrkusega võidelda, ja just sel põhjusel hoidun kaasinimestest eemale.“

See selgitus tundus piisavalt usutav, ent täitis mind õuduse ja jälestustundega – arvestades eriti, et nägin ta huulel tillukest veretilka.

„Ma kardan, et olen Teie Ekstsellentsile tüliks, sest tahate kindlasti magama heita,“ pakkusin välja, „ja igal juhul on mul aeg tagasi võõrastemajja minna.“

„Oh ei, mu sõber,“ vastas ta. „Öötunnid on need, mida ma kõige rohkem naudin, ja ma oleksin väga tänulik, kui jääksite minuga hommikuni. Kindlus on üksildane paik ja teie seltskond on meeldivaks vahelduseks. Lõunapoolses tornis on teile kamber valmis seatud ja homme, kes teab, võib tulla meile teisi külalisi seltsiks.“

Mu südant haaras surmahirm ja ma ajasin end püsti, korrates: „Laske mul minna… Laske mul minna. Ma pean otsekohe külasse naasma.“

„Täna õhtul te tagasi minna ei saa, sest tulemas on torm ja kaljurada ei ole turvaline.“

Neid sõnu öeldes läks ta akna juurde ja lükkas selle lahti, sirutades ühe käe taeva poole. Otsekui sellele žestile alludes lõhestas hele välgulöök taeva ja kõuekärgatus näis raputavat kogu kindlust. Sellele järgnes võimas vihmavalang ja võimas tuulehoog lendas ulgudes üle mägede. Krahv sulges aknaluugi ja tuli tagasi laua juurde.

„Vaadake, mu sõber,“ kõhistas ta, „ilm ise on selle vastu, et te tagasi külasse lähete. Peate leppima taolise viletsa külalislahkusega, nagu me teile täna ööseks pakkuda saame.“

Punased silmad kohtusid minu omadega ja taas tundsin, kuidas kehast elujõudu välja imeti. Ta hääl oli kõigest sosin ja see näis tulevat kusagilt kaugelt.

„Järgnege mulle ja ma juhatan teid teie tuppa. Täna öösel olete minu külaline.“

Ta võttis laualt küünla ja nagu transis mees järgnesin talle mööda keerdtreppi üles, siis mööda tühja koridori rõõmutusse tuppa, kus mööbliks iidne nelja postiga voodi.

„Magage hästi,“ ütles ta õelalt naeratades. „Homme õhtul saab teil olema teistsugune seltskond.“

Raske uks tõmmati pauguga kinni ja ta jättis mind üksi, kuulsin vaid, kuidas riiv teiselt poolt ette lükati. Võttes kokku selle vähese julguse, mis mu kehas veel järel oli, viskusin ukse vastu. See oli kindlalt suletud ja ma olin vang. Lukuaugust kostis krahvi nurruv hääl.

„Jah, homme õhtul saab teil olema teistsugune seltskond. Kaldensteini isandad võtavad teid oma suguvõsa iidses kodus südamlikult vastu.“

Pilkav naerupahvak hääbus kaugemal, kui ma minestanult põrandale vajusin.

IV

Ma pidin olema mõne aja pärast toibunud, end voodisse vedanud ja taas teadvusetusse vajunud, sest kui ma ärkasin, paistis toa trellitatud aknast päike. Heitsin pilgu käekellale. See näitas pool nelja ja päikese järgi otsustades oli pärastlõuna, nii et suurem osa päevast oli möödas.

Tundsin ikka veel nõrkust, ent vedasin end akna juurde. Sealt avanes vaade rünklikele mäenõlvadele ja ühtegi inimest nägemisulatuses ei olnud. Oiates pöördusin tagasi voodisse ning püüdsin palvetada. Vaatasin, kuidas päikeselaik põrandal aina ähmasemaks muutus, kuni kadus sootuks. Seejärel hakkasid kogunema varjud ja lõpuks jäi ainult akna hägune kujutis.

Pimedus täitis mu hinge uue õudustundega ja ma lebasin voodis külmas niiskes higis. Siis kuulsin lähenevaid samme, uks tõmmati lahti ja sisse astus krahv, küünal käes.

„Te vabandage mind selle eest, mis võis tunduda maneeride rabava puudumisena,“ hüüatas ta, „aga vajadus sunnib mind jääma päevasel ajal oma kambrisse. Aga nüüd olen ma valmis pakkuma teile mõningast meelelahutust.“

Üritasin tõusta, aga mu jäsemed keeldusid töötamast. Rõõmutult naerdes asetas ta ühe käe mu pihale ja tõstis mu nii kergelt voodist välja, nagu oleksin ma sülelaps. Sel moel kandis ta mu läbi koridori trepist alla suurde halli.

Laual põles ainult kolm küünalt ja mõne hetke jooksul, kui ta mind toolile istuma pani, nägin ma ruumi ülejäänud osa halvasti. Kui mu silmad hämarusega harjusid, sain aru, et laua ääres on veel kaks külalist. Nõrk valgus hubises nende nägudel ja ma peaaegu karjatasin õudusest. Ma vahtisin surnud meeste tontlikke nägusid, kelle kõikidele näojoontele oli vajutatud kurjuse pitser ja kelle silmades säras samasugune põrgulik helk nagu krahvil.

„Lubage tutvustada mu onu ja onupoega,“ ütles mu vangistaja. „August von Kaldenstein ja Feodor von Kaldenstein.“

„Aga,“ pahvatasin mina, „mulle öeldi, et krahv Feodor suri aastal tuhat kuussada nelikümmend viis.“

Kolm kohutavat olevust naersid südamest, otsekui oleksin rääkinud mõne hea anekdoodi, Siis kallutas August end üle laua ja näpistas mu käsivart.

„Ta on head verd täis,“ kõhistas ta. „Seda pidusööki on kaua lubatud, Ludwig, aga ma arvan, et ootamine on olnud seda väärt.“

Ma pidin selle peale minestama. Kui ma teadvusele tulin, lebasin laual ja kõik kolm olid kummardunud minu kohale. Nende hääled kostsid sisistavate sosinatena.

„Kõri peab jääma mulle,“ ütles krahv. „Ma võtan kõri kui enda privileegi.“

„See peab jääma minule,“ pomises August. „Mina olen kõige vanem ja ma pole pikka aega söönud. Siiski olen ma rahul ka rinnaga.“

„Jalad on minu omad,“ kraaksatas kolmas koletis. „Jalad on alati rammusast punasest verest tulvil.“

Nende huuled olid tõmbunud irevile nagu loomadel ja nende valged kihvad helendasid küünlavalguses. Korraga häiris öövaikust kella helistamine. See oli kindluse uksekell. Olevused sööstsid tagasi poodiumile ja ma kuulsin nende pomisemist. Seejärel helistati kella veel tungivamalt.

„Selle vastu oleme võimetud,“ karjatas krahv. „Tagasi oma varjupaika.“

Tema kaks kaaslast kadusid väikese ukse taha, mis viis maa-alusesse kabelisse, ja Kaldensteini krahv jäi üksinda ruumi keskele seisma. Ajasin end istukile ja kuulsin samal ajal peaukse tagant valju häält hüüdmas.

„Jumala nimel, avage,“ müristas see. „Igavesti õnnistatud altari sakramendi nimel, avage.“

Tõmmatuna otsekui mingi võimsa jõu poolt, lähenes krahv uksele ja vabastas riivid. Uks lükati otsekohe lahti ja seal seisis kohalik preester, hoides enda ees hõbedases karbis midagi, mis meenutas kella. Koos temaga oli võõrastemaja peremees ja ma nägin, et vaene vennike tundis surmahirmu. Nad astusid kahekesi sisse ja krahv taganes nende ees.

„Kolm korda kümne aasta jooksul olen ma nurjanud teid Jumala väega,“ karjus vaimulik. „Kolm korda on püha sakrament kantud sellesse patu pesasse. Olge aegsasti hoiatatud, neetud mees. Tagasi oma rüvedasse hauda, Saatana sigitis. Tagasi, ma käsin.“

Veidra kiunuva hääle saatel kadus krahv väikse ukse taha ja preester tuli minu juurde ning aitas mu laualt maha. Võõrastemaja mees võttis välja lapiku pudeli, sundis mind väevõimuga natuke brändit jooma ja ma püüdsin end püsti ajada.

„Rumal poiss,“ ütles preester. „Te ei võtnud mu hoiatust kuulda ja näete nüüd, mida teie rumalus kaasa tõi.“

Nad aitasid mind kindlusest välja ja trepist alla, aga ma vajusin kokku enne, kui me võõrastemajja jõudsime. Mul on ähmane mälestus, et mind aidati voodisse, ja ma ei mäleta midagi kuni hetkeni, kui hommikul ärkasin.

Preester ja võõrastemaja peremees ootasid mind söögitoas ja me sõime koos hommikust.

„Isa, mida see kõik peaks tähendama?“ küsisin, kui toit oli söödud.

„Sellega on täpselt nii, nagu ma teile rääkisin,“ tuli vastuseks. „Kaldensteini krahv on vampiir – ta hoiab sarnasust elavale oma kurjas kehas selle abil, et joob inimverd. Kaheksa aasta eest otsustas kindlust külastada üks noor ja terve mees nagu teie. Ta ei tulnud mõistliku aja jooksul tagasi ja ma pidin ta koletise küüsist päästma. Ainult Kristuse Ihu kaasas kandes oli mul võimalik lossi sisse pääseda ja ma jõudsin viimasel hetkel. Siis, kaks aastat hiljem otsustas üks naine, kes väitis, et ei usu Jumalat ega Kuradit, krahvile külla minna. Taas olin ma sunnitud Õnnistatud Sakramendi kindlusesse viima ja selle väe abil Saatana jõududest jagu saama. Kahe päeva eest ma vaatasin, kuidas te nõlva pidi üles läksite ja nägin kergendatult, et te tulite turvaliselt tagasi. Aga eile hommikul tuli Heinrich ja teatas, et teie voodis pole magatud, ja ta kartis, et krahv on teid kätte saanud. Ootasime öö hakuni ja siis läksime üles kindluse juurde. Ülejäänut te teate.“

„Ma jään teile igavesti tänu võlgu selle eest, et te mu nende olevuste käest päästsite,“ ütlesin mina.

„Olevuste,“ kordas preester üllatunud häälega. „Aga on ju ainult üks krahv? Teener ei jaga oma isanda verekihku.“

„Ei, ma ei näinud teenrit pärast seda, kui ta oli mu sisse lasknud. Aga seal oli veel kaks tükki – August ja Feodor.“

„August ja Feodor,“ pomises ta. „Siis on asi hullem, kui ma eales arvasin. August suri tuhande viiesaja seitsmekümne teisel ja Feodor tuhande kuuesaja neljakümne viiendal. Mõlemad olid kurjusest pakatavad koletised, aga ma ei kahtlustanud, et ka nemad on elavate surnute hulgas.“

„Isa,“ ütles kõrtsimees väriseva häälega. „Me ei tunne end oma voodites kindlalt. Kas me ei või kutsuda valitsust appi, et nad meid vampiiridest vabastaks?“

„Valitsus naeraks meie jutu peale,“ tuli vastuseks, „Me peame seaduse enda kätte võtma.“

„Mida teha tuleb?“ küsisin mina.

„Ma mõtlen, et kas teil on julgust seda jäledat tegu kaasa teha ja olla tunnistajaks sellele, mis näib uskumatu?“

Kinnitasin talle, et soovin teha kõik tema aitamiseks, sest enda meelest olin talle võlgu oma elu.

„Sellisel juhul,“ ütles ta, „käin ma kirikus mõnede asjade järel ja me läheme üles kindlusesse. Kas tuled koos meiega, Heinrich?“

Võõrastemaja peremees kõhkles vaid hetke, aga oli silmaga näha, et ta usaldab vaimulikku täiesti, ja ta ütles: „Loomulikult tulen, isa.“

Oli peaaegu keskpäev, kui me oma mõistatuslikule missioonile suundusime. Kindluse uks seisis täpselt samamoodi pärani, kui me selle eelmisel ööl jätnud olime, ja hall oli inimtühi. Varsti leidsime üles ukse seinavaiba taga ja preester, käes võimas elektrilamp, liikus kõige ees mööda niiskeid astmeid alla. Kabeliukse juures ta seisatas ja tõmbas rüü seest kolm krutsifiksi ning anuma pühitsetud veega. Igaühele meist ulatas ta ühe risti ja piserdas ust veega. Siis ta avas selle ja me sisenesime koopasse.

Heitnud vaevu pilgu altarile ja selle süngele maalile, liikus ta edasi keldri sissepääsu poole. See oli lukus, aga ta purustas lukukeele võimsa jalahoobiga. Meile hoovas vastu läppunud õhu laine ja me tuikusime tagasi. Siis tõstis ta krutsifiksi enda ette ja hüüdes: „Isa, Poja ja Püha Vaimu nimel!“ viis preester meid hauakambrisse. Ma ei tea, mida me näha lootsime, aga mina ahmisin õudusest õhku, kui valgus tõi nähtavale koha interjööri. Keskel, lebamas puidust surnuraamil, oli Kaldensteini krahvi magav kogu. Ta punased huuled olid paokil naeratuseks ja ta õelad silmad pooleldi avatud.

Kambri niššides paiknesid puusärgid ja preester uuris neid järgemööda. Ma märkasin, et üks kandis August von Kaldensteini ja teine Feodori nime. Meil tuli kogu jõud kokku võtta, et kirste üheskoos liigutada, aga lõpuks saime nad põrandale. Ja kogu selle aja näis krahv meid jälgivat, kuigi ta ei liigutanud ennast kordagi.

„Nüüd,“ sosistas vaimulik, „tuleb ülesande kõige võikam osa.“

Ta võttis välja suure kruvikeeraja ja hakkas esimese kirstu kaant lahti kangutama. Varsti sai ta sellega hakkama ja viipas, et me kaane maha tõstaksime. Puusärgi sees oli krahv August täpselt sellisena, nagu ma olin teda eelmisel õhtul näinud. Tema punakalt raamistatud silmad olid pärani lahti ja särasid õelalt, aga tema ümber hõljus roiskumise hõng. Preester asus teise kirstu kallale ja varsti tuli nähtavale krahv Feodori keha, pulstunud juuksed valge näo ümber.

Seejärel algas kummaline tseremoonia. Preester võttis meie krutsifiksid ja asetas need kahe surnukeha rinnale, siis võttis ta välja breviaari ja luges mõned ladinakeelsed palved. Lõpuks astus ta tahapoole ja pritsis kirstudesse pühitsetud vett. Kui piisad irevil suudega laipu puudutasid, näisid need agoonias tõmblema hakkavat ja paisusid, otsekui oleksid lõhki minemas, ja siis pudenesid nad otse meie silme ees põrmuks. Vaikides panime puusärkidele kaaned peale ja tõstsime nad tagasi niššidesse.

„Ja nüüd,“ ütles preester, „oleme me võimetud. Ludwig von Kaldenstein on tumedate kunstidega saanud surmast jagu – vähemalt esialgu – ja me ei saa temaga toimetada nii, nagu me toimetasime nende olevustega, kelle elusus oli kõigest elu sarnasus. Me saame vaid paluda, et Jumal piirab selle patuse koletise tegemisi.“

Seda öelnud, asetas ta kolmanda krutsifiksi krahvi rinnale ja piserdades teda pühitsetud veega, luges ladina keeles palve. Pärast seda lahkusime võlvkeldrist, aga kui uks meie järel kinni kolksatas, kukkus sees midagi põrandale. See pidi olema krahvi rinnalt maha pudenenud krutsifiks.

Läksime üles kindlusesse ja mitte kunagi pole Issanda õhk paremini maitsnud. Kogu selle aja polnud me näinud märkigi vanast teenrist ja ma tegin ettepaneku ta üles otsida. Ma mäletasin, et tema eluruumid olid põhjapoolses nurgatornis. Seal leidsime tema vana kõvera surnukeha laepalgi küljes rippumas. Ta oli olnud surnud vähemalt kakskümmend neli tundi ja preester ütles, et me ei saa midagi muud teha, kui teatada tema surmast võimudele ja korraldada matused.

Kaldensteini lossi müsteerium tekitab minus endiselt küsimusi. Asjaolu, et krahv August ja krahv Feodor olid pärast surma muutunud vampiirideks, ehkki see tundub piisavalt fantastiline, on kergemini mõistetav kui krahv Ludwigi nähtav immuunsus surma suhtes. Preester ei osanud seda selgitada ja ta näis arvavat, et krahv võib edasi elada ja vaevata ümbruskonda veel lõputu aja jooksul.

Ühte asja ma siiski tean. Viimasel õhtul Kaldensteinis avasin ma enne voodisse heitmist akna ja vaatasin lossi. Ühe torni tipus, selgelt heledas kuuvalguses, seisis üks tume kogu – Kaldensteini krahvi sünge figuur.

Enamat palju rääkida ei ole. Loomulikult paiskas mu viibimine külas kõik mu plaanid segi ja kui ma Münchenisse jõudsin, oli mu reis kestnud peaaegu kakskümmend päeva. Peter Schmidt naeris mu üle ja küsis, milline sinisilmne näitsik oli mind mingis Baierimaa külas kinni hoidnud. Ma ei rääkinud talle, et viivituse tegelikuks põhjuseks olid kaks surnud meest ja veel kolmas, kes kõigi loodusseaduste järgi pidi olema ammu surnud.

Tlk Silver Sära

Jutt: Vaev viib kõrgele (Artur Räpp)

Perenaine oli täna elevil. Seisis juba kolmandat tundi peegli ees ja tegi end ilusaks. Roheline kleit selga, soengule viimane lihv, värv näole. Ja pesi siis kõik maha, vahetas kleidi tulikollase vastu ja kõik algas otsast peale. Ja see kollane oli tal täna neljas kleit. Suurte uste päev ikkagi.

Vaatasin aknast välja. Ilm oli esteetiline, silm kohe rõõmustas. Üle kogu sügavsinise taeva hargnesid rohekate ja kollakate servadega pilveudemed, mis aeg-ajalt valgeteks sõlmedeks koondusid. Neist allpool seisid puude rohelised ladvad piikidena taevast puurides. Ajasin end käppadele ja lontsisin ukseni, et vaadet kogu ulatuses nautida.

Roheline, pruun, roosa, valge, oranž, must, punane, kruusahall, poripruun, talvepäikese varjuhall, rohuroheline, higi lõhn, lõhnaõlid, jutusädin, vehkivad käed ja jalad ning kõige keskel erineva pikkusega juuksed. Tee meie toa ees oli rahvast troppis täis, kõik ehitud ja mukitud, kuidas keegi aru sai ja mõistus võttis. Paar eriti ajuvaba tobu olid end ihualasti koorinud ja keha maalingutega katnud. Polnud raske aimata, millised uksed nemad edasise elu jaoks valivad. Head teed neile sinna. Saatjaloomad sagisid jalgade vahel siia-sinna, kuid neile tähelepanu ei pööranud peale minu vist küll mitte keegi. Vaatasin üle õla oma perenaist. Jälle ei meeldinud talle midagi oma kleidi juures. Ohkasin. Loojangul suured uksed suletakse ja siis peame veel ühe aasta siin olema. Ühe lisa-aasta olin ma juba oma turjale saanud. Ohkasin uuesti ja heitsin uksepakule pikali. Mu vaesed käpad veel tänavad mu tarka pead.

*

Midagi oli toas muutunud. Tõstsin pea. Muidugi. Lõhnaõli. Olgu uksed tänatud. Teadsin, lehas püherdamine oli perenaise viimane asi enne välja minemist. Päike oli alles pooles taevas, Täna me jõuame.

„Murbik, tahad sa juua?“

Juua. Hm. Olgu.

„Murbik, süüa?“

Süüa, hm. Olgu. Selleks on ikka aega.

Perenaine kükitas mu kõrvale ja vaatas, kuidas ma söön. „Täna lähen ma ühest uksest läbi ja minust saab keegi, kes ma tahan olla. Kuid sina jääd siia. Ma tean, sa oled siinpoolse maailma elanik, aga tahaksid sa hoopis minuga jääda? Hakkab sul ilma minuta kurb? Kas sa tead, mis täna juhtub?“

Võngutasin saba. Muidugi ma teadsin. Kas ta tõesti arvas, et ta oli mu esimene perenaine. Ei olnud. Ma teadsin, mis tuleb ja mis asjad on uksed. Ma teadsin isegi seda, mis uste taga on, mida tema päris kindlasti ei teadnud. Vähemalt tõde mitte. Limpsisin kausi puhtaks ja vaatasin perenaisele süütult otsa. „Mäu.“ Saatsin talle rahunemise mõttesignaali. Selle perenaisega oli raske, kuid vahel mõttesignaal ikka mõjus.

„Kas veel?“

Loll tüdruk, pöörasin ringi ja astusin toa uksest välja. Kõigepealt töö, alles siis lõbu.

Tee toa ees oli veidi hõredamaks jäänud. Viiene punt tüdrukuid kõndis just kaelakuti mööda. Oli selgelt näha, et üks neist, sinivalges pikas kleidis, tegelikult sellesse seltskonda ei sobinud. Tegin panuse, et neli neist valivad naudingute kollase ukse, kuid see üks hoolivuse roosa ukse. Aga ehk on tal lausa kasvuemaduse eksamid tehtud ja saab valge ukse valida. Mäu 6-lt tuleb pärast üle küsida.

Kohe oli ka perenaine väljas teel. Ja mida tema tegi! Ta võttis mu sülle. Nagu mul käppasid poleks, keeras mu krussi ja kõveraks, surus mu nina vastu ennast. Täna oli ta end millegi eriti jälgiga üle piserdanud. Teised saateloomad vaatasid mind, enamik haletsevalt-pilkavalt. Ühe lihaselise noormehe lokkiskarvaline lontkõrv-saateloom igatsevalt. Olgu. Viimane päev, kannatan ära. Tal on pikemad jalad. Mida varem kohale, seda varem saab töö tehtud.

Nagu ütles Mäu 16 baaskoolituse ajal: „Mõistuse suurus ja käppade pikkus on pöördvõrdelises seoses ja seepärast karda madu ja ekspluateeri inimest.“.

Saagu nii.

*

Me läksime. Mul oli soe, päike paistis. Saateloomad mõttelobisesid omavahel ning perenaine õõtsus sammude taktis, ikka vasakule ja paremale, vasakule ja paremale … vasakule … Veider. Kõik kuidagi kaugenes ja tasanes mu ümber. Proovisin silmi avada, kuid maailm aina pehmenes ja muutus unelõhnaseks.

*

Miski koht. Pimedus. Soojus. Lõhnas naha, värske higi ja seebi järgi.

„Berta, kas oled viimaks otsustanud?“

Hm, ilmselt. Ma olin maganud. Ma olin jälle ärkvel.

„Ei ole. Kõik uksed tunduvad valed.“ See oli minu perenaine. Ta hääl tuli siitsamast, otse minu naha tagant. „Pean ma kindlasti nende uste hulgast valima?“

„Võib-olla siis sinine tõe uks, kui sind küsimused vaevavad?“ See oli jälle see teine hääl, mees, vanem ja käriseva häälega. Umbes nagu Aksel perenaise naabertoast, aga vanem. Palju vanem.

„No jah.“ Jälle minu perenaine.

Lamasin vaikselt. Ma olin ilmselt ta põues. Siin oli soe ja hämar. Läbi tema kleidi immitses veidi minuni kollakat valgust.

„Vahel ma tunnen, et kollane naudingute uks on see, mis mind kutsub.“ Jälle perenaine. „Aga seal on vaid keemiline rõõm. See ei ole see, mida mina tahan. Pigem valge kasvataja-ema uks, kuid selleks oleks pidanud eksamitelt läbi saama. Ma ei saanud. Asenduseks pakuti mulle vaid sünnitaja-ema ust, kuid seda on mulle vähe.“

Nad vaikisid. Kuulsin, kuidas teised noored tulid ja läksid. Need noored teadsid, millise tuleviku uks valida. Nende saateloomad olid oma töö hästi teinud, suunasid oma perenaise-peremehe sinna, kus teda vajati, sinna, kus lõpptreening temast päris asja sai teha. Ainult minu perenaine istus siin, mina kleidipõues, ja ei osanud ust valida. Oli see minu süü? Ah, ei. Lasin end lõdvaks. Mõtlev inimene on haruldus. Kiidavad, kindlasti kiidavad. Uni hakkas jälle peale tulema.

„Berta. On jäänud vähe aega. Ma ei tea, mis sinuga tehakse, kui sa ka see aasta ei vali. Minu ajal pole midagi sellist kasvukojas juhtunud.“

„Aga öeldud on, et kutse ukse juurde tuleb ise.“ Perenaine pöördus kerega teise rääkija poole. „See on tung, mille vastu ei saa, tung, mis viib sind õige ukseni. Mul ei ole seda. Tungi pole, on vaid mõtted.“

Vanamees kõlistas millegi metalsega. „Sul peab siis midagi viga olema. Ma loodan, et mitte midagi tõsist.“

„Aga kui ma lähen huupi? Mis siis saab?“

„Ma ei tea. Ma ei saakski teada, sest teiselt poolt uksi meile sõnumeid ei tule.“

Nad vaikisid. Panin silmad kinni. Magamiseks on alati õige aeg.

„Otsusta juba, palun.“ See vanamees raputas mu perenaist? Kas ta tegi seda päriselt? Liigutasin end. Perenaist rünnati. „Täna on aasta kõige lühem päev. Kohe on see läbi. Sa pead otsustama. Vaata, kui madalal päike juba on. Kui päike horisonti puudutab, sulguvad suured uksed.“

Perenaine ohkas, tundsin, kuidas ta keha ohkamise rütmis minu all kerkis ja vajus. „Olgu. Ma tean, et kuulekuse halli ust ma ei taha ja lahingute hõbedast. Seikluste leegiuksest ma ka minna ei taha. Julgete punast, ei. Need sajad teised kõik, aga  … need on mitte need päris õiged. Aga … Miks rohelist ust ei ole? Ehk oleks see just mulle. Isegi mummuline on, katsetajatele, lilleline kunstimeelega inimestele, kuid rohelist ei ole.“

„Ikka on. See on kaugel ja väga väike.“

Perenaine tõusis, tundsin, kuidas ta lihased minu all vonklesid. „Kas … See… Seal päris taga, maapinnal? Ma pidasin seda muruks. Kelle jaoks see on?“

„See on praagi jaoks, see on siis, kui keegi on kõlbmatult haige.„

„Haige? Kas seda ka juhtub siis?“

„Ikka, Berta. See uks on aastaringi avatud. Ainsana. Seepärast keegi seda täna ei kasutagi. Kellel vaja, on sealt juba läinud. Kui deemonid just ei sunni sind täna.“

„Mind? Ma pole ju haige.“ Perenaine hakkas ringi tammuma. „Minu ust ei ole siin. See pole haigus. Ma pean kauem mõtlema.“

Kõlas gong.

„Kümme minutit on jäänud,“ ütles see teine, vana mees.

„Hea küll. Ma jalutan ustest mööda. Ehk mulle tuleb õige juures tung peale.“

Perenaine läks, ma õõtsusin ta kleidi all vasakule ja paremale, vasakule ja paremale … Me läksime ja läksime, me pidime päris mitmest uksest mööduma, kuid ta ei peatunud, isegi ei aeglustanud sammu. Ma polnud vist ühegi perenaisega nii kaugel uste rivi lõpus käinud. Tahtis ta tõesti rohelist ust valida? Milleks? Kollane uks oleks ta elu vähemalt valutult lõpetanud. Ta võiks sünnitaja-ema ukse valida ning uusi noori sünnitada, kui ta teemamaailmadesse ei taha. Sünnitaja-emadest oli deemonitel alati puudus. Kollaseid ja sünnitaja-ema uksi oli iga natukese aja tagant. Valigu juba!

Kõlas kaks gongi. Jäi veel 3 minutit.

„Murbik, kas sina tead, mis uste taga on? Millise ma peaks neist valima?“

Nihelesin. Muidugi ma teadsin, mis seal on. Kõik saateloomad teadsid. Selleks me siin olimegi, et perenaisi ja peremehi suurteks usteks ette valmistada ja neid õigeni saata. Ainult see siin ei kuulanud sõna. Oot. Üks mõte tärkas mu peas. Võis ta olla ohtlik? „Punane, punane,“ saatsin talle mõttesignaali. Kuid nagu ennegi. Ei mingit kuuletumist. „Punane, kuule nüüd, tüdruk. Pu-na-ne! Või olgu, kollane või täpiline. Vali tehasetöö terashall. Vali ometi midagigi!“

„Murbik, ma nimetan sulle nüüd uksi, millest möödun. Patsuta käpaga, kui õige nimetan.“

Tubli tüdruk. Sõtkusin käppadega.

„Mida, ma ei peaks üldse ustest läbi minema?“

Tardusin. Ma isegi ei hinganud. Ei-ei!

„Kas ma peaks minema?“

„Jah!“ – käpaga pats-pats.

„Ooo-kei. Saagu nii. Siin on üks uks. Kollane on see …“

Just-just – tagusin meeleheitlikult käpaga. Olgu siis kasvõi nii, kiire lõpuga naudingute kollane uks on hea. Ta ei olnud kindlasti ebatõsine tüüp, kuid eks pärast on aega silmad peast nutta.

„Olgu siis. Valin selle ukse.“

Tundsin, kuidas ta astub, aeglaselt, ikka veel kõheldes.

„Ega see nüüd nii kollane ka pole.“

Mine juba, tüdruk. Sekundid lendavad. Pats-pats. Proovisin end pöörata, et kleidi alt välja saada. Töö lõpp oli lähedal, mul oli aeg oma kodupessa naasta. Pagan, ma olin milleski kinni. Lase nüüd, tüdruk!

„Aga see uks, see on veidi roosakas ka ja pruun. Sinist on siin ja valget.“

Tundsin, kuidas ta käe tõstab. Rabelesin.

„Näu!“ Lase mind välja, tüdruk. Lase nüüd. Ja astu siis ometi sellest uksest läbi.

„Murbik, ära kraabi nii. Mul on valus.“ Tundsin, kuidas ta keha kaldus ette ja siis taha, et vana ja tõrges uks lahti tõmmata. „Muide, see polnudki kollane naudingute uks. See on kõverpeegeluks. Kollane oli minu kollase kleidi peegeldus seal.“

Appii. Apiii!

„Kõik Mäud, aidake! Kohe! Häire 1!“

Ma olin teinud ränga vea. Ma olin ta toonud jumalate kõverpeegliukseni. Ainsani, millest ta mitte mingil juhul poleks tohtinud läbi astuda!

Aastasadu polnud ükski inimene kõverpeegliuksest läbi astunud. Aastatuhandeid polnud neist astujatest keegi mõtlev olnud. Mitte-mitte kunagi polnud sinna saatelooma kaasa võetud. Oli kindel, et juhtub midagi hirmsat.

Tundsin juba, kuidas ma ukse transformatsiooniväljades kokku tõmbun, väändun, teisenen ja perenaise sisse vajun.

Nüüd sünnib uus maailm, oli kindel. Või uus jumal või hukkub praegune, kasvumaailm uste ja kõigi mu sõprade-saateloomadega. Terav valu välkus minust läbi.

Keegi hakkas minu lähedal naise häälega numbreid lugema: „Sada, üheksakümmend üheksa, üheksakümmend kaheksa …“

Jumal küll, kõik need kolm asja võis juhtuda ju ka korraga. Ma olin kõik mäud tapnud. Mida nad nüüd minuga teevad? Ah, ei. Nad on surnud ju.

„Viiskümmend üheksa, viiskümmend kaheksa…“ jätkas hääl.

Ma küünistasin perenaist kõigi oma nelja käpaga. Kuid ei, mul polnud enam küüsi. Mul polnud enam isegi käppasidki. Ma olin pimedas, mingis soojas kohas. Miski tuksus mu lähedal. Tuks-tuks-tuks. Üsna rahutult tuksus.

„Kakskümmend üheksa, kakskümmend kaheksa, kakskümmend seitse …“ jätkas naise hääl kiretult.

„Saagu, saagu ma sajatan,“ müristas uus hääl minu lähedal. „Ja saagu selle mere kõrvale sündima Egiptus.“

„Kaksteist, üksteist, kümme,“ jätkas naise hääl.

„Saagu, saagu, ma sajatan,“ müristas mürisev hääl. „Saagu nad koos sündima kahe jumalana, kuni emast sündinu oma süü lunastab. Saagu!“

„Kolm, kaks, üks.“

„Murbik. Ma teadsin kogu aeg, mis need uksed on.“ Keegi väga suur kummardus mu kohale, nii et mulle langes jahe vari. „Ja ma teadsin, et mul ei lasta minu tahtmist saada. Seepärast pidin ma viimasel hetkel minema, et kõik loodaks, et valin mingigi ukse, ja keegi ei kardaks, et valin kõverpeegelukse. See oli rivis peaaegu lõpus. Aga nüüd, pisike sitikas. Meil tuleb siin jumalate treeningmaailmas sündida ja surra, kuni mina õpin ja sina õpid ja sinu praegusest sitasitikas-sinust saab inimene-sina ja inimene-sina sureb ja temast sünnib jumal-sina. See võtab palju aega ja vaeva, kuid siis viimaks oleme me mõlemad valmis. Siis siseneme me koos universumi suurde mängu kõige kõrgemalt positsioonilt. Ei mingeid ründemeeskonna tehase abiroboteid või automaatuurijaid, tehisteadlastestki kõrgemalt. Eetika ja reeglite duo-jumal on isegi deemonitest üle. Me teeme selle mängu täiesti ümber. Täiesti!“

Jutt: Külm (Markus Krist)

„Ema jäi jälle hiljaks,” ütles väike Piie suurele öökullikujulisele seinakellale esikus. Väike seier oli juba üheksa ja suur kuue peal. Ema oli lubanud, et ta jõuab just siis koju, kui väike seier üheksa ja suur kuue peal on. See ei olnud aus.

Piie ootas veel mõned minutid ukse ees, tüdines siis ja suundus elutuppa. Viivuks peatus ta kollakaks pleekinud lüliti juures. Tüdruku peas kajasid ema sõnad: „Piie, pane tuli kustu, kui sa teise tuppa lähed, ärme kuluta niisama elektrit.” Ta pööras end seljataga jõllitava köögiukse poole, mille tuhmides akendes varitses pimedus. Samuti luusisid varjud temast vasakul, kitsas koridoris. Seal, kus tema ja ema tuba olid ja kuhu esikulambi tuhm kuma ei ulatunud.

Elutoa poolt kostev tuhm haukumine ehmatas Piiet. Ta tõi kuuldavale tahtmatu kiljatuse ja jooksis läbi avatud ukse pehme vaibaga kaetud kambrisse. Puitparketi nagin vaibus, kui tüdruk mööda pehmet lillemustrit pruunika diivani juurde tormas. Hüppega lendas ta kulunud patjade vahele ja tõmbas jalad ruttu hästi enda ligi. Nii tundus turvalisem. Piie kartis alati, et miski teda jalast haarab, kui ta need üle diivani serva jätab.

Haukumine õues jätkus. Piie libistas end aknale lähemale ja puges paksu kardina äärest aknalauale. Sealt, kolmanda korruse aknast paistsid nii hoov kui ka ümberkaudsed kortermajad hästi kätte. Ta surus end vastu härmatanud klaasi ja vaatas alla hääle suunas. Seal nägi ta Mukit, väikest karvast krantsi, kes ühele naabritädile kuulus. Tüdruk hingas aknale, et jääkristallid klaasil natukenegi sulaksid ja parema vaatepildi avaksid. Koerake hüppas hangede vahel ja ajas taga vareseid, kes tema eest kord ühe, kord teise puu otsa lendasid.

Piiele meeldis Muki. Ta tõmbas jalad lõua alla, kontrollis, et kardin korralikult aknalaua vastas on, ja jäi koerakest vaatama. Väsimatult hurjutas väike krants linde, kes tema kära eest aina kaugemates ja kõrgemates paikades varju otsisid. Ehkki koerakese jälgimine oli tore, tundis Piie, kuidas külm tema sõrmi ja varbaotsi koledasti näpistama hakkas. Viimaks ei suutnud ta seda enam taluda ning ronis tagasi diivanile. Ere lambivalgus pani ta hetkeks silmi kissitama.

Tüdruk hõõrus silmi rusikatega ja surus korraks käed hästi-hästi kõvasti vastu nägu. Selle peale hakkas näos imelik tunne, aga uuesti silmi avades oli juba parem olla. Piie lasi pilgul üle toa käia. Telekas mängis vaikselt, kuid sealt tulid ainult igavad saated. Väikesel kohvilaual tema ees vedelesid küünal, ajaleht ja tühi võileivataldrik. Toidu oli Piie juba kaua aega tagasi ära söönud. Ajalehe pealkiri oli Päevateataja. See oli väga igav. Seal oli palju kirja ja väga vähe pilte.

Piie pilku püüdis hoopis küünal. See oli tore, punane ja väga pikk. Küünal istus ilusti läikival, paabulinnuga alusel. Sellel oli väike kuldselt sädelev sang ja lai taldrik, mida katsid värvilised vahaplekid. Ema ei lubanud Piiel üksi kodus olles küünalt põlema panna. „Lapsed ei tohi tulega mängida, see on väga ohtlik!”, meenusid tüdrukule hoiatussõnad.

Pahaselt läks Piie uuesti esikusse. Ta vaatas öökullikujulist kella. Väike seier oli juba peaaegu kümne peal ja suur seisis üheksa ja kümne vahel.  „Ema jäi jälle hiljaks,” ütles ta pettunult. Tuhm lamp esikulaes vilkus. Hetkeks mattus koridor pimedusse. Piie kiljatas ehmunult. Tulistjalu tormas ta elutuppa ja lendas hüppega diivanile. Taaskord väreles esikulamp ja ähvardav pimedus üritas taas valgust lämmatada. Piie peitis end kõige suurema padja taha. Lambi plõksuv surin täitis tema kõrvad. Õuest ei kostnud enam ühtegi lohutavat haugatust, mis selle hirmsa heli võinuks katkestada.

Siis juhtus midagi veel hirmsamat. Korraga väreles ka elutoa lamp. Piiel hakkas järsku väga külm. Õhk näis jahedamaks muutuvat, nagu oleks keegi akna avanud. Tüdruku nahk tõmbus pingule. Siis vilkus laelamp veel korra ja kustus täielikult, jättes Piie pilkasesse pimedusse. Tardunult istus ta diivanil, vana padja taga, kuid isegi see pehme sinine koljat ei suutnud temas rahu taastada.

Kõik krabinad ja sahinad hiilisid pimeduses temani. Õues ulguv tuul, kustunud lambi surin, tema enda kiired hingetõmbed. Elutoa siluett kangastus veel Piie silme ees, kuid selle hägused piirjooned hakkasid juba laiali triivima. Õudusega tajus tüdruk, kuidas teleka tuttav vorm venivateks ribadeks vajus ja mööda põrandat laiali triivis. Kuidas laud oma vormi minetas ja varjudeks hargnes. Ka taldrik, ajaleht ja küünal hakkasid oma kuju kaotama.

Sõgedast hirmust haaratuna hülgas Piie padja ja haaras kaduvate asjade järele. Taldrik riivas tema sõrmi ning langes pehme mütsatusega vaibale, kuid küünla vahane vars jäi talle kätte. Tüdruk võttis tuttava eseme tugevasti kaissu. Paabulinnuga alus oli tema varvaste vastas kõrvetavalt külm.

Hetkeks tõi see Piiele rahu. Siis kangestus tüdruk taas hirmus. Miski krõbistas akna taga. See oli nagu kevadise jää tasane prõksumine, mis salaja mööda klaasi üles hiilis. Kuulatades muutus hääl vaid hullemaks. Kriipides ja kratsides tungis selle ebamaine kakofoonia tüdruku pähe. Oskamata end muul moel päästa, asusid Piie jalad liikvele. Laua terav nurk tuli talle pimedas vastu ja lõi tüdrukut valusalt kõhtu. Kohutav valu uhtus üle kogu keha, kuid Piie hirmunud lõuad jäid suletuks. Ainult valupisarad voolasid mööda põski alla. Toa külmas õhus jätsid need tüdruku nahale kipitavad jutid.

Pimedas joonistusid välja ähmased siluetid. Telekas, avatud esikuuks, kitsad kapid seinte ääres.

Tüdruk hoidis diivani ligi ja liikus seina suunas. Selja taga kasvas kohutav krigin vaid valjemaks. Piie ei julgenud sinna isegi kiigata, mis sellest, et pimedas midagi näha polnud. Vahest tegi mitte nägemine asja isegi hullemaks. Tüdruku käed ja jalad juhtisid teda aga edasi. Toas oli läinud nii külmaks, et tema hingeõhk sooja auruna ninast välja vuhises ja õrnalt nägu paitas.

Kuskil tema ees varjude ähmases möllus ootas väike, lakitud puidust ukse ja vana metallkäepidemega kapp. Pisarad silmis, sibas Piie kapi juurde. Mõtlemata asetas ta küünla vaibale ja avas selle ukse. Kusagil riiulite peal asus midagi, mida tal kangesti vaja läks. Tüdruk sirutas oma väikese käe pimeduses välja ja kompas. Tema sõrmed tabasid raamatuid, lõngakerasid, pliiatseid ning leidsid viimaks otsitud asja, jääkülma plekkkarbi, kus ema niite ja nõelu hoidis.

Kiirustades asusid tüdruku käed tööle. Piiele meenus, miks jalad teda kapi juurde olid juhatanud. Ta tõmbas vana küpsisekarbi välja, ehkki selle külm pind tema sõrmedele haiget tegi. Küüsi kaane alla ajades kangutas ta selle pealt. Sel hetkel kuulis ta kardinapuu sahinat, just nagu siis, kui ta ise aknalauale ronis. Paaniliselt kiskus tüdruk kaane maha. Tema väikesed sõrmed kobasid niidirullide hulgas. Üks kuri krõbekülm nõel torkas talle sõrme. Viimaks tabas Piie hinnalise aarde, ema tikukarbi.

Ta oli jõulude ajal ennegi koos emaga küünlaid süüdanud, kuid nüüd käis tiku tõmbamine eriti kähku. Imekombel libises karp lahti ning juba leidis peenike tuletikk tee tüdruku sõrmede vahele. Ta rapsas sellega üle tikutoosi. Akna juures liikus kardin taas, kuid rõngaste krabin kõlas kui lume krigin saabaste all.

Esimesel korral tõmbas Piie tikku vastu karbi siledat külge. Ehmatusega keeras ta tikutoosi kitsama külje ette ning rahmas tikuga mööda karpi. Susina ja sähvatusega süttis tuletikk. Selle õrn leek vireles ja heitis ruumi kehva valgust. Hetkegi mõtlemata viis Piie leegi kokku küünlatahiga. Tuleke värises, kuid kogus siis jõudu. Selja tagant kuulis tüdruk lume kriginat.

Hirmunult pillas ta kustuva tiku vaibale ning keeras ümber, küünalt enda ja hääle vahele asetades. Värelev leek valgustas pimedat tuba. Tule kumas sätendasid jääkristallid kardinatel, mis kaares aknast kõrvale lükatud olid ja nüüd seina külge külmununa omal kohal seisid. Leegi helk tantsis klaaslaual, mille pinda kattis härmatis ja valgustas rada ümaraid jalajälgi, mis akna juurest tüdrukuni viisid. Need peatusid vaid kahe sammu kaugusel Piiest ja tema küünlast.

Tulekeele väreluses näis tüdrukule, nagu seisaks seal miski, miski, mida võiks peaaegu katsuda. Kogu tuba oli täis selle jäist kohalolu. Vaid väikest sõõri Piie ja tema küünla ümber polnud selle sõrmed puudutanud. Tüdruk tundis oma põskedel pisaraid, mis poolel teel täiesti seisma olid jäänud. Need kõrvetasid teda hirmsasti.

Värisedes nihkus Piie küünlale lähemale. Tuba täitis äge raksumine, nagu murduks jää vihaselt kevadises jões. Tulekeel punase vahapulga otsas väreles, kuid ei vandunud alla. Järsku hakkas jäisus taanduma. Pisarad tüdruku põskedel sulasid ning jätkasid oma teekonda. Kuid Piie suust ei tulnud ikka veel ühtegi häält. Ainiti jõllitas ta ovaalseid, jalajälgi meenutavaid härmalaike, mis mööda vaipa esiku poole liikusid. Enne elutuba ja esikut eraldavat ust jäid need seisma ning Piie nägi, kuidas lingile kasvasid teravad jääkristallid. Tüdruk kuulis taas puurivat kriginat, mis mööda seinu ja põrandat tema poole roomas. Küünlaleek pehmendas aga nende lõikavat pahameelt.

Järgmisel hetkel jätkasid jäljed oma teekonda ja uks sulgus nende taga hirmsa pauguga.

Jutt: Mitme põlvkonna vara (Tim Hornet)

„Ma ootasin sellest võitmatust lohest midagi enamat,“ turtsatas Maverick ja vaatas pirakat laipa enda ees.

Tema lootus leida siit nodi, mida mustal turul hea raha eest müüa, oli tänu lugudele oluliselt kõrgem. Kuid nüüd, peale vaid paari sekundi pikkust võitlust…

Õigupoolest polnud see isegi mitte võitlus. See oli vaid üks lask.

„Analüüsi!” andis ta käsu.

„Analüüs alustatud,” kinnitas Abiline oma raudsel toonil. „Kui ma võin, isand, oma mõtteid jagada?”

Maverick noogutas kinnituseks.

„Lugu, mida me kuulsime, võis olla mõeldud hoiatusena, mitte soovitusena siia tulla.”

Maverick turtsatas oma tehisabilise naiivsuse peale. No muidugi polnud selle loo eesmärk inimesi siia kutsuda. Mis kutse on: „Seal planeedil elab lohe, kes valvab mitmete põlvkondade vara. Keegi pole temast jagu saanud, vaid kaotanud kõik, mis neil on.” Kuid Abiline ei mõelnud nagu inimene. Tehismees võttis oma isanda vaikimist kui kohustust oma mõtet selgitada. Ta köhatas kurgu puhtaks, mis oli täiesti ebavajalik tegevus, kuid tegi ta veel nii natukene inimlikumaks, nagu ka miljonid muud väiksed tegevused, mida tegelikult vaja polnud, ja jätkas: „Lugusid kasutatakse tihti informatsiooni edasikandjana. Need on ainsad, mis võivad mitukümmend generatsiooni tähtsat infot edasi anda.“

„Ja-jah. Nagu radiatsiooni peale helendavad kassid planeedil Maa?“ mühatas Maverick.

„Just nimelt, isand,“ sõnas Abiline. „Kuigi, alati on oht, et jutus tekib aja jooksul moonutusi.“

Maverick uratas.

Ilmselgelt oli siin loos mingi moonutus tekkinud, sest võitmatu lohe asemel oli siin üks armetu raudmonstrum. Või äkki oli tehnika vahepeal lihtsalt nii palju arenenud, et see. mis tundus kunagi võitmatu ja lausa jumalikuna, oli nüüd vaid ühe lasuga maas?

Maverick silmitses suurt ehitist laiba taga, peljates, et sealne varandus oli sama niru kui selle valvur.

Ülejäänud planeet oli hall ja tühi. Ei hooneid, ei laevu, ei inimesi. See oli kui kraatreid täis asteroid. Siin oli vaid lohe ja hiiglaslik kivist torn. No ja nüüd ka aardekütt, tema laev ja abiline.

„Leidsid midagi?“ uuris ta Abilise poole pöördudes.

„Informatsioon on puudulik,” sõnas Abiline. „Antud toodet ei esine registris. Otsin sarnaseid tooteid andmevõrdluseks. Eeldatav aeg: 3 minutit.“

Maverick muigas. Vähemalt midagi. Vaenlane oli küll nõrk, kuid kui ta oli ainulaadse disainiga, võis siit siiski omajagu kokku kraapida. Muidugi olenevalt, kui tulus see disain oli. Ainulaadne ei tähendanud alati praktilist.

Ta silmitses pirakat lohet. Raudplaadid ja terashambad, nende vahel justkui orgaaniline must metall. See olevus, mis oli ilmselgelt masin, nägi hoolimata kõigest kuidagi kummaliselt elus välja. Rauast soomused läikisid õrnalt isegi nüüd, kui lohe oli juba maas.

„Viga,” sõnas Abiline järsult.

„Mida?” oli Maverick hetkega oma mõtisklusest väljas.

„Viga,” kordas abiline üllatunult. „Sarnane toode puudub. Materjal: tundmatu.”

„Sa teed nalja?” hüüatas Maverick.

Tal läks paar hetke toibumiseks, seejärel tuli ta näole lai muie. See siin oli materjal, mis oli võrgust puudu! Võrgust, mis ühendas mitmeid tähesüsteeme. Mida see rahas tähendas?

Tõsi, otse seda maha müüa ei saanud, kuid kui ta suutis koostise lahti muukida, võis see anda talle eelise. See materjal võis olla suurepärane mitmes valdkonnas ja tema oli ainus, kes seda omas. Tema käes oli terve monopol enne, kui see üldse tekkis.

„Abiline?”

„Jah.”

„Perimeetrikaitse püsti. Siis lase lohe juppideks ja vii laeva. Lükka skänner tööle. Ma tahan teada, millest see koosneb.”

„Just nii,” lõi Abiline kulpi ja asus toimetama.

Ülesanded jagatud, vaatas Maverick kõrguva torni suunas.

Abilisel läks oma tööga aega. Ta küll kahtles, et siin midagi väärtuslikku leidus, kuid niisama tühja passida oli igav.

„Abiline?” sõnas ta valjult uuesti.

„Jah, isand?”

„Anna teada, kui midagi selgub.”

Vastust ootamata ajas ta ennast püsti ja seadis sammud torni suunas.

*

„Mida roostet?” pomises Maverick, astudes mustast kivist torni.

Jah, siin oli varandus – peaaegu kohe ukse ees. See oli kõige kakofoonilisem hunnik varandust, mida ta kunagi näinud oli. Peamiselt ehted, turvised ja relvad. Erinevatest aegadest ja tähesüsteemidest. Enamik sümboleid olid tuttavad, kuid mitte kõik. Kui joppas, oli siin midagi Galaktilisele Muuseumile – see oli kõige parem võimalus – kuid muu tundus paras pahn, jäänukid möödunud aegadest.

„Abiline. Raporteeri!” nõudis Maverick enne edasi liikumist. Torni seinad olid umbes viie meetri paksusest kivist. Ta polnud kindel, et sees liikudes interkom töötas.

„Perimeetrikaitse on püsti. Neljandik jäänustest on transporditud,” vastas Abilise nüüdseks juba kähisev hääl.

Maverick noogutas omaette. Praegu kontrollida oli ilmselgelt hea mõte. Levi oli juba häiritud.

„Komplikatsioone?” uuris ta.

„Ei, isand.”

„Hästi. Jätka.”

Veerand tööst oli tehtud. Tal oli siin uitamiseks umbes tunnike, kui ta tahtis samal ajal tagasi jõuda, kui Abiline lõpetas, ja just ilmselgelt seda ta tahtiski. Nende varud olid limiteeritud. Eriti, mis puudutas hapnikku. Aardekütina kasutas ta väikest transportlaeva, mille põhiruum oli lao jaoks. Ta oli isegi vannitoa eemaldanud, et ruumi mitte raisata. Ainus, kes temaga koos reisis, oli Abiline ja temal polnud ihulõhnadest ei sooja ega külma.

Maverick vaatas keerdtreppi, mis lae poole kerkis. Muid ruume ega uksi esimesel korrusel polnud. Kergelt ohates hakkas ta astuma.

Jah, ta saanuks gravitatsioonitõukuriga kiiremini liikuda, kuid ta ei teadnud, mis teda ees ootas. Seega polnud mõistlik energiat raisata.

Trepid jätkusid ja ajasid pea kummaliselt uimaseks.

Ei ühtki korrust, ust ega akent.

Ainult lõputuna tõusev keerdtrepp.

Peagi liikus ta juba automaatselt. Igavus tahtis tappa ning mõtted sundisid end pähe. Mõtted, mida sai enamasti kas kange joogi või mõne uue tööotsaga ära peletada. Kuid siin seda luksust polnud.

Ta oli pea terve oma elu, ligi nelikümmend aastat, aardekütina ringi lennanud, kuid milleks? Mis oli kogu selle rapsimise ja vaeva eesmärk? Järgmine kõhutäis ilmselgelt, kuid tal puudus suurem eesmärk. Tal polnud ka kellegagi seda jagada. Ta kihutas vaid ihuüksi keset tühja kosmost. Abiline oli küll kohal, kuid ta oli kõigest see – abiline. Sellepärast polnud Maverick talle ka korralikku nime andnud.

Ta teadis paari aardekütti, kellel oli laevas lemmikloom, kuid kas see oli kõike seda vaeva ja ruumikulu väärt?

Ta oli sisendanud endale, et saab alati üksi hakkama ja ei vaja kedagi, kuid kas see oli ka tegelikult tõsi?

Maverick surus hambad risti ja rühkis edasi.

Ta ei tahtnud nende asjade peale mõelda, kuid hetkel polnud valikut. Rooste, ta ei saanud isegi muusikat taustaks panna, et mõtteid summutada, sest see tuli vaid voogesitlusega ja ei jõudnud kindlasti läbi paksu kiviseina interkomi kohale.

Ta sundis end liikuma, proovides võtta seda kõike kui treeningut.

Kohalik gravitatsioon polnud kõige hullem, kuid andis korralikult lihastele tunda. Peamiselt tänu raskele turvisele ja varustusele. Maverick eelistas olla hambuni relvastatud. Iga relv oli hetkel aga ka lisakaal.

Ta surus hambad risti ja sammus edasi. Parem olgu, et torni tipus oli vähemalt mingi avaus, mille juurde laev kutsuda. Kui mitte, siis sai ta selle tekitada.

Tegelikult oli valu isegi hea. Mida rohkem valu, seda vähem oli mõteteks jaksu.

Ta rühkis edasi, leides oma astumise ja hingamise rütmi. Ta oli kui masin, suutes seda teha isegi silmad kinni.

Seda ootamatum oli äkki leida trepiaste, mis oli teistest natukene kõrgem. Mütsatusega lendas Maverick tolmusele põrandale – tema samm napilt liiga madal.

„Rooste!” urises mees, kui oli ehmatusest üle saanud. Siis jõudis talle kohale olukorra tegelik tähendus. Ta oli põrandal! Trepp oli otsa saanud.

Maverick ajas end püsti, kloppis tolmust puhtaks ja vaatas ringi. Ruum oli ovaalne, otse tema vastas oli suur aken. Vähemalt sai ta laeva siia vastu kutsuda.

Kambris oli igasugust kraami, kuid varanduseks oli seda palju nimetada. Õigupoolest ei olnud ta kindel, milleks seda üldse nimetada. Terve tuba oli täis erinevas lagunemise astmes inimjäänuseid ja nende varustust. Inimesed olid lihtsalt kokku kuivanud – ei olnud siin atmosfääris ei putukaid ega loomi, kes võinuks jäänused ära süüa.

Miks oli lossitorn täis laipu?

Midagi siin tundus valesti.

Maverick astus akna juurde ja näppis interkomi.

„Abiline? Raporteeri.”

Kõigi eelduste kohaselt olid lohe jäänused nüüdseks laeva veetud.

Vastust ei tulnud.

„Abiline?” proovis Maverick uuesti, vaadates suunda, kuhu laev oli pargitud. Mäeahelik varjas otsevaadet, kuid laeva sinakas nina paistis selle äärest välja.

Äkki oli abiline lihtsalt leviaugus? Polnud välistatud. Võibolla torn ka segas. See muidugi tähendas, et Abiline ei saanud talle siia järgi tulla.

Maverick vaatas üle õla trepikäigu poole ja ohkas. No ei, sealt alla minema ta küll ei hakanud.

Kuna Abiline ei vastanud, proovis ta võtta hoopis laevaga ühendust. Seda sai teha vaid tekstiga ning nii sai ta ka vajadusel laeva juhtida ja siia suunata. Laeva kaugjuhtimine oli üsna tülikas tegevus, kuid võimalik.

Ping läks hetkega välja ja vastus tuli pea sama kiiresti.

„Mida roostet?”

Maverick silmitses mittemidagiütlevat numbrite ja märkide jada. Midagi oli laevaga valesti.

Äkki märkas ta silmanurgast liikumist.

Laevanina oli kadunud.

Maverick pilgutas üllatunult silmi.

Siis ilmus mäeaheliku tagant midagi muud ja tõusis tiibade lehvides taeva poole.

Võitmatu lohe. Suurem ja tugevam kui enne. Tema ihus võis märgata juppe nii laevast kui ka Abilisest. Nüüd, kui Maverick oskas seda vaadata, nägi ta seal ka teiste rakettide, masinate, relvade ja robotite jäänuseid.

Maverick turtsatas omaette. Tõsi, tal oli kõigest kahe tunni hapnik kaasas ja seejärel ootas teda surm, kuid vähemalt oli tal olnud õigus – see lohe oli selle planeedi kõige suurem varandus.

Jutt: Murdvargus (Meelis Looveer)

2019

„Siin see maja on, mehed," ütles Andrew ja osutas häärberile. „Otsite seifi üles, muugite selle lahti ja võtate kõik, mis seal on. Asi selge?"

„Meeste" all mõtles ta kolme kriminaalset tüüpi, kes tema kõrval seisid. Markus oli selle väikse grupi liider. Kogenud ja osav nii lukkudega kui ka turvasüsteemidega. Tema musta kapuutsiga dressipluusi alt välkusid sinised kavalad silmad. Paul oli tema parem käsi, ustav ja lojaalne. Pikk ja tugev, kuigi veidi rumalavõitu. Samas oli ta ümbruskonna parim laskur ning Markus hindas ja usaldas teda jäägitult.

Grupi uustulnuk, Väike Ludvig, oli jässakas ja habemesse kasvanud punapea, kelle spetsialiteet olidki seifid, millega ta allmaailmas endale kõva nime oli teinud. Muidu oli ta väga kartlik ja ettevaatlik.

„Selge pilt," vastas Markus. „Kui kõik on nii, nagu kokku lepitud, siis saab ka meie töö tehtud. Kui midagi ei klapi, kaome lihtsalt majast ja ettemaks jääb meile."

„Just nimelt!"

Mehed tõmbasid mustad suusamaskid pähe ja lähenesid hämaruse varjus majale. Markus võttis muukimistarbed välja ja ei läinud minutitki, kui ta luku lahti sai ja ukse lahti lükkas. See kääksatas õrnalt.

Nad hiilisid majja ja vaatasid seal hetke ringi.

„Missugune idioot ei paiguta sellisesse uhkesse majja turvasüsteemi?" sosistas Markus pead vangutades.

„Äkki on siin mingid teistsugused turvasüsteemid? Lõksud või midagi?" pakkus Ludvig vaikselt.

Markus ja Paul irvitasid selle peale.

„Mida nüüd?" küsis Paul ikka veel sosistades.

„Hargneme ja otsime seifi üles," vastas Markus. „Mina lähen ülesse, sina, Paul, mine paremasse tiiba ja sina, Ludvig, vasakusse. Kes seifi leiab, saadab sõnumi! Kas telefonid on kõik vaiksel režiimil? Vaadake üle!"

Nii nad siis seisid seal, pilgud korraks mobiilide ekraanidele pööratud, kuni trepi alt tuli välja must kogu ja ütles kõva selge häälega: „Anima et spiritus, intrare cerebri!"

Ludvig

Ludvig jooksis mööda pikka koridori.

„Miks ma jooksen?" mõtles ta. „Kas ma jooksen kellegi eest ära või vastupidi, ajan kedagi taga?"

Ta kiikas üle õla selja taha. Tema kannul jooksis mingit sorti suur elukas, hambad irevil ja silmad punaselt leegitsemas.

„Ahaa, ei aja, vaid jooksen eest ära," arutles ta endamisi edasi. „Aga kus ma olen?"

Talle hakkasid meenuma kaaslased ja suur häärber, kuhu nad sisse olid murdnud. Edasi oli mälus must auk. Mõlemal pool koridori olid uksed. Sama värvi, sama suured ning siltidega, millel pikad tähtede ja numbrite kombinatsioonid.

Järgmine kord, kui ta selja taha vaatas, komistas ta varbaga õnnetult vastu purpurpunast vaipa ja langes uperpallitades pikali.

„Nüüd on lõpp," mõtles mees ja ohkas. Olend kummardus tema kohale, nuuskis ta nägu ja käsi. Seejärel vaatas ringi, kuulatas tähelepanelikult ümbrust ning kadus kapates mööda koridori minema, jättes mehe rõveda limaga kaetult põrandale lamama.

Markus

Pimedus. Markus pilgutas silmi. Ikka pime. Ta kompas kätega ümbrust. Külm, kivine maapind, mitte midagi muud. Äkki hakkas kuskil kaugemal huilgama häirivalt kõva häälega sireen ning vilkuma erepunane valgus, nii et mehel tuli esialgu käed silmade ette varjuks panna. Seejärel proovis ta ettevaatlikult ringi vaadata. Ääretu tühjus ümberingi, mõned künkad, mõned raagus puude moodi moodustised. Ta tõusis ja hakkas aeglaselt komberdades vilkuva valguse poole liikuma. Lisaks sireenile kostus nüüd kuskilt kilavat kiunumist. Selja taha vaadates märkas ta siin-seal taeva all liuglemas mitut lendlevat olendit, üleni mustad, nahksete tiibadega. Üks neist võttis suuna tema poole, puurides oma õelad silmad otsekui temast läbi. Markus hakkas jooksma. Kauguses nägi ta mingi hoone siluetti. Napilt enne nahkset koletist jõudis ta väikese hurtsikuni ning kargas uksest sisse.

„Sina ka siin? Kus kurat me oleme?" küsis talt Ludvig, kes nüüd, selg vastu seina, lõpmatu koridori põrandal istus ja üsna varjamatu üllatusega kolleegi vahtis.

Paul

Valgus. Äärmiselt ere, silmadele haiget tegev valgus. Paul leidis end pikali olevat mingil lavatsil. Silmi kissitades nägi ta valgetes kitlites ja gaasimaskides inimesi enda ümber askeldamas. Ta püüdis end liigutada, kuid tundis end lavatsi külge seotud olevat.

„Hei, teie seal! Siduge mind lahti!"

„Mis see seal räägib?" päris üks teiselt. „kas ta surnud ei peaks olema?"

Nad astusid lavatsi juurde ja vaatasid teda. Üks katsus tema pulssi.

„Pulss töötab!"

„Kus kurat ma olen?"

„Kas te Bentley Frosti tunnete?" küsis üks meestest.

„Pole aimu ka. Kes see sitapea siuke on?" vastas ja küsis Paul ühekorraga ja pingutas käsi, et neid lavatsi küljest lahti saada. Nahksed rihmad rebenesid ja ta sai istuli tõusta, andes ühele mehele hoobi jalaga, teisele rusikaga, seejärel hüppas püsti ning jooksis ukse juurde. Ta lõi selle jalaga lahti ning väljus, leides end samuti pikast ustega koridorist vaid mõnikümmend meetrit kaaslastest eemal.

Bentley Frost

Bentley Frost istus pehmes tugitoolis, jalg üle põlve. Teises tugitoolis tema vastas istus Andrew ning trummeldas närviliselt näppudega vastu diivanilauda. Nad asusid häärberi raamatukogus.

„Mis mõttes seifi ei ole siin majas? Kus see seif siis on? Kus mu tiim on? Ma pole neid kaks päeva näinud," kähistas Andrew.

„Ajus," vastas Bentley. „Minu ajus."

„Mis kuradi ajus? Ma maksin neile pool raha ette ära. Ma valetasin neile. Mu reputatsioon saab kannatada."

„Minu raha maksid neile ette ära," kordas Bentley rahulikult. „See seif kadus siit majast pärast tulekahjut nagu tina tuhka. Sinu tiimil tuleb minna minu mälus olles ajas tagasi sinna, kus see seif veel olemas oli, see lahti muukida ja sealt kõik kaasa võtta."

„Järelikult on sul ka seifi kood teada?"

„Kahjuks mitte! See seif kuulus mu emale. Tõenäoliselt on sellele nõiasõnad peale loetud. Aga see on juba su tiimi töö see kõik ära lahendada. Näed, helista neile selle lauatelefoniga!"

Andrew pomises midagi tigedalt, võttes telefonitoru ja valis Markuse numbri.

„Heliseb!" ütles Bentley, tõstes näpu püsti. „Ma ei kuule, aga tunnen vibreerimist. Siin!" osutas ta näpuga täpselt enda meelekohale.

„Sina, Markus, või? Kus kohas? Mis koridoris?" rääkis Andrew telefoniga ja pöördus siis korra Bentley poole. „Nad on mingis kuradi koridoris!"

„Väga hea! Väga hea!" korrutas Bentley. „Ütle neile, et otsigu üles aasta 1952. Enne esimest maid. Seal on veel see seif, mida nad peavad lahti muukima. Täpselt sellessamas majas."

„Otsige üles aasta 1952 enne esimest maid. Seal ongi seif. Saad aru? Maja on sama, aga aeg on teine."

Andrew karjus peaaegu, teine käsi rusikasse tõmbunud. Ta ei saanudki täpselt aru, kas ta oli rohkem vihane Bentley, Markuse või üldse kogu olukorra peale. Tema karjäärile see igatahes head ei tähenda. Mornilt pani ta toru hargile ja põrnitses tigedalt oma vestluskaaslast.

„Ega nüüd polegi enam muud, kui oodata ja vaadata, kas nad saavad oma ülesandega hakkama."

„Ja kui ei saa?"

„Siis on kehvasti! Küll ma nad kuidagi oma ajust välja aurutan, aga pärast seda on nende elu…" Bentley tegi pika pausi, pühis käeseljaga laupa, sügas nina ja jätkas: „Ma ei tea, kas seda saabki enam eluks nimetada."

1952

„Aga kus me üldse oleme?" päris Paul mõtlikult, kõndides lühikesel koridorilõigul edasi-tagasi.

„Seda ta ei öelnud," vastas Markus, „ütles vaid, et sama maja, aga teine aeg, mingi 1952 ja esimene mai."

„Mida kuradit? Kas me oleme samas majas? Mingi maa-alune koridor?" ei saanud Paul sotti.

„Need märgid siin uksel," arutas Ludvig. „Need võivad midagi tähendada. Näiteks aegu? Vaadake seda: XII10AIFI14:05! Mis see teile ütleb?"

Paul ja Markus kogunesid ümber Ludvigi.

„14:05 on kellaaeg," pakkus Markus.

„Jah! Ja „XII10" on äkki kaheteistkümnes oktoober," ütles Ludvig.

„Aga „AIFI"?" küsis Paul.

„Kuupäev ja kellaaeg? Need tähistavad siis äkki aastat?" mõtiskles Ludvig. „A on esimene täht, I on üheksas täht, F kuues täht ja I jälle üheksas, Kokku 12. oktoober 1969, kell 14:05."

„Sa oled geenius!" hüüatas Paul.

Markus läks samal ajal järgmise ukse juurde, kus oli kombinatsioon: XII10AIFI14:40.

„Eee, kolmkümmend viis minutit hiljem," ütles ta, mõtles hetke ja lisas siis veendunult: „Me peame minema hoopis teisele poole, aasta 1952 asub seal."

Nad jalutasid pikki lõputut koridori, aeg-ajalt peatudes, et ustelt silte lugeda. Aeglaselt, kuid järjekindlalt lähenesid nad õigele aastale. Lõpuks nad seisatasid, sest uksesildil oli: I05AIEB11:00.

„Kas lähme siit… ee… sisse või jalutame… ee… veel edasi?" küsis Ludwig hingeldades.

„Ei.. ei jaksa enam," raputas Markus pead ja vajus põrandale istuli. „Puhkame viivu ja mõtleme, kuidas me sinna lähme."

„Kuidas?" küsis Paul. Tema paistis kõige vähem väsinum.

„Noh, kas kõik koos või saadame kellegi luurele," selgitas talle sõber.

„Mis mõttes luurele? Mina ei lähe," ütles Ludvig resoluutselt. „Kõik, või ma jään siia."

„Argpüks," nohistas Markus nina alla.

„Aga näita siis eeskuju ja mine luurele!"

„Rahu-rahu," sekkus nüüd Paul, „rahuneme ja lähme kõik koos. See on meie töö ja me peame seda kõik koos tegema."

Nad kogunesid ukse taha. Paul võttis ettevaatlikult ukselingi pihku ja vajutas selle alla. Uks avanes ja nad nägid end jälle sisenemas Jalaka häärberisse. Seekord nägi see palju uhkem välja. Kuidagi avaram ja valgusküllasem. Paistis, et eesruum on värskelt renoveeritud. Nad sisenesid ja sulgesid ukse koridori.

Erinevalt eelmisest majjasisenemisest ei olnud siin enam haudvaikus. Ülevalt kostus karjumist, kriiskeid ja lõugamist ning seejärel jooksis keegi trepist alla.

„Esmeralda!" hüüdis keegi ülevalt samal hetkel, kui väike tüdruk ülemistele trepiastmetele ilmus. Ta jäi hetkeks võõraid mehi jõllitama, kuid kogus end kiirelt ja jätkas treppidest alla tatsumist.

„Esmeralda!" hüüdis hääl veidi nõudlikumalt.

„Hei, sina, tüdruk! Kas tead, kus seif asub?" küsis Markus

Tüdruk heitis mehele kõõrdpilgu ja viskas mokaotsast: „Üleval, raamatukogus. Aga ma ei soovitaks teil sinna minna. Mu emme läks hulluks ja märatseb seal. Ta tarbis volbriööl liiga palju drooge."

Trügides meeste vahelt läbi tegi ta välisuksed lahti ja põgenes päikesepaistesse. Just nimelt! Ukse taga ei olnudki enam pikk koridor, vaid avar hoov.

Mehed kehitasid õlgu ja suundusid trepi poole. Raamatukokku seifi otsima. Üles jõudnuna suundusid nad sinna, kus kostus karjumist, hüsteerilist naeru ja laamendamist. Ludvig avas ukse ning nad leidsid end silmitsi vanema naisterahvaga, kes neid nähes hetkeks üllatus.

„Kes teie olete ja mida te siit otsite?" küsis ta ja alles nüüd jõudis meeste ninna vänge kütusehais ning nad märkasid naise käes kanistrit. Suure kolinaga viskas lõbusalt kirju riietuse ja sagris peaga proua kanistri põrandale, nii et see kolinaga külili kukkus, veidi läbipaistavat vedelikku veel põrandale lastes.

„Bentley saatis meid seifi otsima," alustas Markus.

Sellele järgnes hüsteeriline naer.

„Bentley?" küsis naine ja tuli mõned sammud grupile lähemale. „Bentley on minu viieaastane poeg."

Mehed vahetasid hämmeldunult pilke.

„Näete! Seif on seal. Te leidsitegi selle. Palju õnne!"

Ja ta naeris jällegi hüsteeriliselt, hallid segamini juuksed õrnalt edasi-tagasi lehvimas.

„Aga mis plaanid teil sellega on? Te olete kahjuks veidi hiljaks jäänud," ütles naine ja täpselt peopesa keskele ilmus väike leek.

Olukord muutus kriitiliseks.

„Mis me nüüd teeme?" sosistas Paul. „Kas lasen ta maha?"

„Ee, oota veel, siis kukub ta koos selle leegiga põrandale ja kütus võtab tuld," vastas Markus ja ütles siis kõvasti: „Ta tahtis seifikoodi teada. Niikuinii põleb ju kõik ära, eks ole?"

Nõid naeris.

„Nõiasõnad on selle peal, kuulake tähelepanelikult!" ütles ta meestele. „Zalimba lumina xanadu!"

Käis vaikne klõps ja seif avanes.

„Nooh? Olete rahul?" küsis ta silmi pilgutades, kuid ütles siis: „Oih!"

Tilluke leek liugles käelt aeglaselt nagu sügisene tammeleht põranda poole ning kokkupuutes sellega süütas bensiini. Järsku oli kogu tuba täis leeke ja nõia hüsteeriliselt möirgavat naeru.

„Fakk, mis me nüüd teeme?" hüüdis Ludvig taganedes. Ta jõudis esimesena raamatukogu ukseni ja avas selle ning avastas selle taga tuttava koridori. „Tulge! Me peame tulema siia raamatukokku päev varem."

Viimasena koridori jõudnud Paul lõi ukse pauguga kinni.

Vaibaäär ukse alt oli hetkega tõmbunud tulekahju tagajärjel süsimustaks.

Seif

„XXX04AJEB22:45," luges Markus kombinatsiooni.

„Pornoklubi?" viskas Ludvig nalja.

„Volbriöö," kommenteeris Paul.

Markus vaatas teistele otsa ja avas järjekordse ukse. Jälle häärberis. Juba kolmas kord lühikese aja jooksul. Maja oli seekord pime, välja arvatud nõrk valgus teiselt korruselt. Mehed hiilisid trepist ülesse.

„Tsss!" sosistas Markus näppu suu ette pannes. Maja paremast tiivast kostusid sammud. Nad peitsid end kähku seina ääres olevate punaste kardinate taha. Ludvig piilus ühe silmaga välja. Trepi poole sammus pikk, üleni mustas daam, ees vanaaegne, pika varese nokaga mask. Peatumata klõbistas ta oma kontsadel allkorrusele ja tundus, et ta lahkus ka majast.

„Kesse oli?" sosistas Paul.

„Keegi daam. Mustas vanaaegses kostüümis."

„Ok, see pole praegu tähtis. Lähme raamatukokku," ütles Markus kärsitult ja astus ise esimesena kardinate tagant välja.

Raamatukogu uks oli lahti ja varsti seisid nad kõik kolmekesi ruumi keskel.

„Ee, kuidas me selle nüüd lahti saame?" küsis Paul hämmeldunult.

„Võlusõnadega ikka," vastas Ludvig.

„Ja mis kuradi võlusõnad need olid? Kas kellelgi on meeles?" küsis Markus.

„Aga loomulikult," imestas Ludvig, „kas teil ei ole? Tahate seifi lahti saada või mitte?"

Paul ja Markus jäid Ludvigile ootusärevalt otsa vaatama, aga Ludvigil paistis olevat õrritamise tuju. Ta jalutas hämaras ruumis vaikselt seifini, vaatas seda igast küljest ning haigutas, nii et teised hakkasid juba kannatust kaotama.

Äkki tõstis ta käed lae poole ja lausus aeglaselt sõnu venitades: „Zalimba lumina xanadu!"

Käis klõks ja seif avanes. Ega seal palju asju olnudki. Mõned rahapatakad, mingi paberid ja kaks tuhmunud kaantega raamatut.

Esimese pealkiri oli „Praktiline energiavampiirlus volume 2", teise kaanel oli vaid pentagramm.

Igaüks sai ühe rahapataka. Paul pistis paberid põue ning Markus ja Ludvig mõlemad ühe raamatu.

„Mis me nüüd teeme?" päris Paul.

Enne kui keegi vastata jõudis, kostus raamatukogu ukse poolt krabinat ja keegi küsis lapsehäälselt: „Aga kes teie olete?"

Paul ehmatas, haaras taskust revolvri ja tulistas.

Uksel seisis umbes viieaastane poiss, kes imestunult võõrastele meestele otsa vaatas, paar tuikuvat sammu astus ja seejärel põrandale vajus.

„Sa, sa lasid lapse maha," kogeles Markus, !väikese poisi."

Kõik koos tormasid nad poisi juurde ja põlvitasid tema ümber. Kuul ei olnud küll päris südamesse tabanud, aga poisi silmad hakkasid tuhmistuma ning suunurgast immitses tal veidi verd.

„Ma, ma…" kogeles Paul ja hakkas lahinal nutma.

„Mu pea käib imelikult ringi," oigas Ludvig vaikselt.

Ka teistel hakkas ümberringi maailm keerlema ja kui poiss oma viimase korina kuuldavale lasi, kadus neil kolmel hetkeks pilt eest.

Lõpp

„Kuidas teie järsku siia ilmusite?" küsis Andrew üllatunult.

Markus, Paul ja Ludvig vaatasid üksteist hämmeldunult. Markus katsus enda põuetaskut ja tiris sealt välja seifis olnud raamatu.

„Me vist oleme oma ülesande täitnud," ütles ta, mõtlikult tuhmunud kaantega teost uurides.

„Aga kus Bentley on?" päris Andrew. „Ta istus just hetk tagasi sealsamas tugitoolis, kus sina, Ludvig."

„Me olime just siinsamas ruumis ja siis juhtus see õnnetus," alustas Ludvig.

Paul oigas. Ka temal tuli meelde poiss, kelle ta just maha lasi.

„Oodake!" hüüatas Markus. „Kui vana see Bentley oli?"

„Pole aimugi," vastas Andrew, „kuuskümmend-seitsekümmend äkki."

„See poiss seal oli viieaastane, jah?" küsis Markus kolleegidelt.

„Just! See nõid ütles, et ta poeg Bentley on viieaastane," noogutas Ludvig.

„Me siis lasimegi Bentley maha ja järelikult ei saa ta ka enam täiskasvanuna siin olla? Sest ta on lihtsalt surnud. Ei eksisteeri enam. Saate aru?"

Andrew kortsutas kulmu.

„Aga siis ei saa keegi ka teile raha maksta," muretses Andrew mõtlikult kulmu kortsutades.

„Sina oled ju meie tööandja ja pead meile raha maksma. Võta see, kust tahad," irvitas Ludvig.

„Jätame seifist võetud raha endale," ütles Paul ja katsus oma põuetaskut, võttes sealt välja rahapataka ja joonised.

„Need rahatähed küll enam ei kehti," arvas Markus, "aga järelturult teeniks nende eest ehk kenakese summa. Eks pea uurima siis ka raamatuid ja jooniseid. Mul on üks tuttav selgeltnägija, ma viin need raamatud tema kätte?"

„Nii et oleme tasa?" küsis Andrew vaikselt.

Mehed vaatasid üksteisele otsa.

„Oleme tasa!" vastasid nad üksmeelselt.

Nad kustutasid tuled ja lahkusid Jalaka allee majast, mis nii nukralt ööhämarusse tühjana seisma jäi.

# # # # #

Trouver L’amour (Maarja Kruusmets)

Sadas peenikest lund. Carmen seisis tänavalaterna all ning vahtis häbenemata, pea kuklas, ülespoole. Jääkristallid sillerdasid ja särasid laterna külmas valguses, justkui langeks taevast puhast hõbedapuru. Naise mütsi alt välja ulatuvad kergelt lokkis pikad ruuged juuksed küütlesid kinnipüütud helveste säras, luues tema pea ümber ingelliku aupaiste. Ta naeratas, kui kuulis enda taga tuttavaid samme.

„Tere, Oliver!” ütles ta ning pöördus alles siis oma kauaaegsele sõbrale otsa vaatama.

„Kust sa teadsid, et see mina olen?” küsis mees teda tervituseks soojalt emmates.

Carmen turtsatas ja nügis sõpra õrnalt küünarnukiga. „Ma olen sind viisteist aastat tundnud, viis aastat sellest töötasime koos. Ma tunnen su sammud juba kaugelt ära. Pealegi oled sa kogu aeg ühte ja sama lõhna kasutanud.”

Oliver hakkas naerma. „Sa oled nagu mingi verekoer kohe.” Siis ta pöördus ja osutas nende selja taga seisvale kohvikule. „Kas sa tahtsid siin süüa?”

Naine noogutas. „See on üks uus koht, kolleegid väga kiidavad, kuigi pidi üsna krõbedate hindadega olema. Üks sõbranna kinkis mulle sünnipäevaks selle kinkekaardi, soovitas minna mehega koos. Tegi veel millegipärast silma ka.” Ta kehitas õlgu. „Aga me pole jõudnud ja kaart aegub täna, nii et mina teen välja. Panin meile igaks juhuks laua kinni, ma polnud kindel, kas me muidu koha leiaksime.”

„Kristjan ei pahanda, et hoopis minuga tulid?” uuris Oliver oma mütsilt ja mantlilt lund maha rapsides.

„Ei pahandanud, ütles hoopis, et ma muidugi selle kinkekaardi ära kasutaksin, muidu läheb lihtsalt raisku. Ta ise on täna Helsingis komandeeringus.” Carmen väristas korraks õlgu, külm hakkas naha vahele pugema. „Kas lähme sisse?”

Kohviku valgustatud aknad nägid külmas talveöös väga õdusad välja. Nende paari minuti jooksul, mille sõbrad väljas veetsid, oli mitmeid inimesi selle uksest sisse ja välja käinud, saatjaks kerge kellahelin. Nad astusid mõne sammu üle kõnnitee ning Oliver avas ukse, et Carmen enda ees sisse lasta. Naine tõstis silmad ja otsis ukse kohale kinnitatud kellukest, kuid ta ei näinud midagi sellist, mis seda heli oleks võinud tekitada. Ometi kostis nendegi sisenemisel justkui tuulekellade kõlin.

„Äkki on see maagia,” pakkus Oliver muheledes, „on ju ometi jõuluaeg. Imesid sünnib pidevalt.”

Naine jäi korraks leti ees seisma ja vaatas mehele tõsiselt otsa. „Ma tõesti vahepeal imestan, et sul ikka veel füüsikuna töötada lubatakse. Ma loodan, et sa ülikoolis oma usku jõuluvanasse väga reklaaminud ei ole.” Siis kergitas tema suunurki tagasihoitud muie. Üksteise kallal sõbralikult aasinud olid nad oma sõpruse algusest peale, huumoriga olid nad üle saanud mitmeski raskusest. Ta viipas käega ühe aknaaluse laua poole ruumi kaugemas nurgas.

„Ma arvan, et see on meie laud. Nad ütlesid, et reserveerivad meile hea väljavaatega laua ning teistel laudadel ühtki reserveeringusilti pole.”

Ta hakkas aeglaselt laudade ja teiste külastajate toolide vahel teed otsides sinnapoole liikuma.

„Hea väljavaatega? Kas sa mõtlesid äkki „hea vaatega“?”

Carmen raputas pead. „Teenindajal oligi selline kummaline keelekasutus. Võib-olla ei ole ta eestlane.”

Nad peatusid oma laua juures, naine võttis mantli seljast ning Oliver riputas selle riidepuul koos enda omaga lähedalseisvasse nagisse rippuma. Siis libistas Carmen end nõtkelt laua ja helepruuni kunstnahast istmega tooli vahele ning sättis end mõnusalt istuma.

„See tool on nii mugav! Justkui oleks see minu keha järgi loodud,” kiitis naine, kui ka mees oli tema vastas istet võtnud. „Mulle täitsa meeldib see koht. Ma loodan, et ka toidud on head.”

Oliver juba sirviski musta värvi puidust laua plaadi sisse ehitatud ekraanilt menüüd. „Aga vaatame järele. Tegelikult,” tunnistas ta, „tulen ma täna teaduskonna jõululõunalt, nii et ega ma palju süüa ei jõua. Aga mõni hea kook ja kohv kuluks küll ära.”

Naine naeris kergelt. „Mina jälle lähen hiljem kolleegidega jõuluõhtusöögile, nii et mulle see plaan sobib. Eks jõulud ja aastavahetus ongi üks suur teistega koos söömine ainult.” Ka tema keris sõrmega ekraanil. Siis mühatas ta kergelt. „Ma ei saa aru, kes paneb menüü algusesse mingeid reklaame?” Oliveri küsivat pilku märgates selgitas ta: „Mingi täiesti suvaline toolireklaam – charmchair. Ma saaksin aru, kui nad oma kohvijooke reklaamiksid või midagi. Sulle ei näita, või?”

Mees raputas pead. „Ei, reklaami mulle ei näidatud, aga mingi kribu tekst oli ees küll. Lükkasin selle lihtsalt kõrvale. Ära pane tähele, küllap üritavad nad ka lihtsalt lisaraha teenida. Toitlustusäris on praegu kitsas käes, majanduslangus ju.”

„Ilmselt on sul õigus,” leebus Carmen. „See New Yorgi juustukook näeb küll isuäratav välja. Ma vist võtan selle.” Ta toksis paar korda ekraanil, valides lisaks veel ühe latte, ning kui ka Oliver oli oma valikud teinud, otsis naine kellast kinkekaardi ja viipas siis arve tasumiseks käega ekraani kohal.

Selleks ajaks, kui tema juustukook ja Oliveri Schwarzwaldi koogi lõik saabusid, olid nad juba vestlusesse süvenenud. Sellised kord kuus koos lõunatamised olid nende pikaaegne traditsioon, mis sai alguse siis, kui Carmen veel ülikooli õigusteaduskonnas töötas. Üks kuu oli just piisavalt pikk aeg selleks, et kokku saades jälle millestki rääkida oleks ning nende sõprus liialt unarusse ei vajuks.

Mingil hetkel hakkas naine märkama, et mees vaatab talle täna sügavamalt ja pikemalt silma ning peegeldab tema käitumist. See tundus pisut imelik, ehk kujutas ta seda endale ainult ette. Niisiis nõjatus ta oma istmel taha ning pani käed süles risti. Hetke pärast tegi Oliver sama. Siis sirutas Carmen oma kohvitassi järele, võttis selle oma pihkude vahele ning rüüpas sellest aeglaselt piimavahust jooki. Ka mees võttis tassi niimoodi kätte, justkui oma sõrmi soojendades. Kogu selle aja puuris mehe pruunide silmade sügav pilk otse tema omadesse, nii et Carmen hoidis end tagasi, et mitte ebamugavusest nihelema hakata. Midagi oli kindlalt valesti.

Ta sirutas käe, et kohvitassi tagasi lauale asetada. Oliver reageeris kiiresti. Ta nõjatus ette ning haaras naise käe õrnalt oma sooja pihku, asetades teise käega oma tassi hooletult lauale, nii et kohvi oleks sellest peaaegu maha loksunud. Carmen tahtis kätt instinktiivselt tagasi tõmmata, kuid mees hoidis sellest kindlalt kinni.

„Oota korraks,” palus ta.

Naine kõhkles hetke, kuid jättis siis sikutamise. Tegemist oli ju siiski tema kauaaegse sõbraga, keda ta tundis ja usaldas. Mees polnud kunagi püüdnud talle liiga teha, vaevalt et tal nüüdki midagi halba plaanis oli. Siiski tundis naine, kuidas ta süda ootusärevuses üha meeletumalt peksma hakkas ning põskedele õhetus kerkis.

Oliveri silmad kiiskasid palavikuliselt, kui ta innukalt rääkima hakkas.

„Carmen, täna siin sinu vastas istudes ja oma elu üle järele mõeldes ei saa ma teisiti, kui pean sulle ütlema, kui palju ma sind armastan. Sa oled kõik need viisteist aastat ustavalt mu kõrval olnud ning ma ei kujuta oma elu ilma sinuta ette. Ma tahaksin minna igal õhtul sinu kõrval magama ja igal hommikul sinu kõrval ärgata. Ma pean küsima, kas sa tunned minu vastu sama.”

Läks pikk hetk, enne kui Carmen oma lahtivajunud suu üle uuesti kontrolli saavutas. Oliveri haare oli nüüd lõdvenenud ning naine sai oma käe mehe pihust välja libistada.

„Oliver, me oleme mõlemad õnnelikus abielus, sul on väiksed lapsed ja hea naine kodus. Kust see kõik nüüd siis äkki tuli?”

Mehe näole ilmus valuvirvendus. „See ei tulnud üldse äkki. Iga kord, kui me oleme kohtunud, olen ma leidnud sinus midagi uut, mis on pannud mind sinusse üha enam armuma. Ja jõulud on ju ometi aeg, kus teistele öelda, kui palju nad sulle tähendavad. Palun, jäta oma mees maha ja ole koos minuga! Ma armastan sind paremini, kui keegi teine on seda kunagi suutnud.”

„Ei!” ütles Carmen püsti hüpates järsemalt ja valjemalt, kui ta seda plaaninud oli. „Sul on täna ilmselgelt midagi viga. Äkki hakkad haigeks jääma või midagi. Mine parem koju ja puhka end välja.”

Oliver tõusis järsult, seisis hetke vaikides ja astus siis sammu naisele lähemale, langetades oma pea ta näo juurde, justkui kavatseks teda suudelda. Pika hetke vaatas ta naisele otsa, nagu otsiks tema hingest salajasi peidetud tundeid. Carmen tundis korraks kiusatust nendevaheline vahemaa ületada ning oma huuled mehe omadele suruda. Ta ei saanud salata fakti, et nende viieteistkümne aasta jooksul oli ta nii mõnigi kord mõelnud, mis tunne see olla võiks. Kuid ei, ühe hullu hetke ajel ei tasunud rikkuda nende sõprust, perekonnaõnnest rääkimata. Niisiis ta lihtsalt seisis seal, kuni mees kannal pöördus ja joonelt uksest välja kõndis, jättes oma mantligi nagisse rippuma.

Alles nüüd sai naine teadlikuks teiste kohvikukülastajate pilkudest endal. Ta tundis end punastavat ning haaras kiiresti istmelt oma käekoti, et isegi minema kiirustada. „Ping!“ kostis vaikne heli tema lauaekraanilt ning Carmen heitis sellele kärme pilgu.

„Kuidas jäite rahule meie armunurga teenusega?” seisis ekraanil. „Palun hinnake teenust kümnepalliskaalal.”

„Mida …?” neelas naine vandesõna alla. Ta vajus tagasi istuma ning lehitses menüü kiiresti algusesse. „Charmchair … võimendab feromoone … taina koostisesse afrodisiaakume … garanteerib armumise, kuid mõju on ajutine, kestes keskmiselt paar-kolm päeva…” kargasid talle näkku üksikud olulised fraasid tekstist.

Nüüd heitis ta uuriva pilgu teistele külalistele. Kõik neist olid paarid ning kõik ilmutasid rohkemal või vähemal määral armumise märke – pikka silmsidet, üksteise poole nõjatumist, peegeldamist ja füüsilise kontakti otsimist. Carmeni peas süttis lambike. Ta oleks pidanud seda kohe märkama, kohviku nimi ütles ju kõik ära – Trouver L'amour! Ta oli ise loll olnud, et polnud asjasse rohkem süvenenud ning nüüd võis nende suhe Oliveriga olla alatiseks rikutud. Kuid ei, küllap ta peale jõule saab temaga juba rahulikult asjad läbi rääkida ning varsti nad juba naeravad selle kõige üle. Kuigi pisut oli tal nagu kahjugi, et mehe ilusad sõnad ja sügavad tunded ei olnud tulnud südamest, vaid olid vaid biokeemilise manipulatsiooni vili.

Ohates ajas ta end taas püsti, võttis oma käekoti ning läks nagist mantlit tooma. Oliveri oma rippus seal ikka veel. Ta lasi sõrmedel kiiresti üle selle kanga libiseda, lootes, et mees mantlile siiski millalgi järele tuleb. Kuigi menüü infoleht oli öelnud, et vaid üks laua taga seisvatest toolidest on eriline ning see töötab vaid ühes suunas, hakkas naisele tunduma, et tool oli siiski ka talle pisut mõju avaldanud. Tema peas keerlesid kujutlused sellest, kuidas oleks päriselt Oliveriga koos elada ning end tema käte vahele usaldada. Natuke armumist võis ta endale ju lubada, kuid mitte kauem kui järgmise reedeni. Siis oli tal vaja kohtuistungil osaleda ja selgelt mõelda. Naeratades tõmbas ta mantli selga.

Ilm oli muutunud soojemaks ning lumesadu tihedamaks. Suured valged räitsakad laskusid aeglaselt maapinnale, summutades tänavahelid Carmeni ümber ning kandes teda unistustemaale. Jõuluaeg oli tõesti täis imesid, olgugi et inimkätega looduid. Kuid nüüd ootas teda kodu, täiesti igapäevane ja igav. Ometi ei oleks ta sellest ühegi ime nimel loobunud. Naisest lumme jäänud jäljed kustusid tema järel kiiresti, kui ta armukohviku selja taha jättis ning kodu poole tõttas.

Jutt: 200 liitrit (Raivo Tammus, Harly Kirspuu)

„Sa vana perse, mis häda sul selle Iisakuga on?” küsis Madis ärritunult üle Virumaa Teataja kulunud kirjutuslaua Harly käest. „Miks ei saa kirjutada ägedat lugu Virumaast, lihtsalt üht ägedat lugu? Isegi Raivoga koos ei suuda teha!”

Madis oli natuke pahane – tagasihoidlikult öeldes –, sest meeste lugu tundus talle natuke liiga uskumatuna – SELLIST asja ei saa ju ometi päriselt olemas olla. Isegi kui Harly oli Madisele korda viiskümmend raiunud nagu rauda, et nad Raivoga olid mõlemad näinud ja kohtunud.

„No, sõbrake Madis,” vastas Harly, üritades leida õigeid sõnu. „Me Raivoga oleme pimeduses ja metsades kasvanud, kus öösiti igasugu asju ringi liigub. Tema on Väike-Maarja lähedalt Triigi ja Avispea mailt, mina olen Avinurmest ja Iisaku on minu juurest ehk kilomeetreid kolmkümmend. Kõigest sellest me kirjutasimegi.”

„Ei usu,” raius Madis vastu. „Ei usu.“ Mitte ükski sõna tema vastu ei aidanud.

Madis ei jäänudki uskuma.

Samal ajal kuskil Alutaguse metsades midagi talveööpimeduses liigutas. Metssead jooksid elu eest, isegi tavalised oravad hakkasid lendoravateks ja samas Avispeal oli väidetavalt näha taevas tulesid – kõik ellujäänud tunnistajad väitsid, et olid purukained.

Justnimelt ellujäänud.

Nemad teadsid, et see maamehe vein oli mäda ja et see omal ajal hunniku külajoodikuid hauda ajas… olgem ausad, natukene aidati ka kiirabi bussiga rammides, kirvega pähe koputades ning ühe vägeva vibuga Tarzani kombel nooli lennutades. Kõik asitõendid põlesid aga Kolja majas ära. Või kas ikka põlesid? Mis sai tegelikult politsei poolt ära võetud veinist?

Meenutame jahimees Sassi sõnu: „Nii kui ta jook valmis ja paar pudelit said müüdud, olid mendid samal õhtul platsis. Vedasid oma paarsada liitrit minema, ma jäin ka pika ninaga.“

Narva-Tallinna rongis istus Harly Raivo vastas ja ühiselt sõideti Rakverest pealinna tagasi, et iga-aastasel kursa St. Patricku ajaloolaste kokkutulekul osaleda. Seegi kord pidi aftekas olema Ajaloo Instituudi salajases saunaga peoruumis, kuhu iga mats juba oma jalga tõstnud pole. Ahjaa, mullivann on ka seal olemas.

Raivo: „Pohhui see Madis, ta pole lihtsalt ise näinud neid peletisi. Mõtlen nüüd aastaid hiljem sageli, et mis sellest paarisajast lidrast veinist sai, mille Väike-Maarja mendid Koljalt tegelikult võtsid. Ükski elus ega surnu ei jõua nii palju seda väikse kambaga ära juua ja Atamani pealt oli ju näha, et piisab ka poolest liitrist või nii. Tra, paarsada liitrit… kurat, vein pidi ju ajas ainult paremaks minema, kas võib ka halvemaks minna, Harly?“

Harly: „Kui see ruumide läbiotsimiselt välja ei tulnud… ma mõtlen, mentla Väike-Maarjas pandi ju kinni pärast seda… siis mul on tunne, et nad tegid selle rahaks. Nagu hallidel üheksakümnendatel juba. Viimane noos tõmmati omale sisse ja ülejäänud on juba ajalugu.“

Raivo: „Justnimelt ajalugu, tahaks loota. Tead, mul on siiani igaks juhuks kotis kirves kaasas. Ja kadunud Sergei Stadnikovi nimel, ma ei tahaks seda enam kasutada.“

Harly: „Sa ära nüüd nii paatoslikuks ka muutu. Joome täna õlut ja mitte veini ning naudime õhtut koos vanade klemmidega. Aga sellele Madisele me veel helistame.“

Raivo: „Jaa, isegi Andok pidi ennast lõpuks Raplast või Viivikonnast või jumal teab kust välja ajama ning imede ime, isegi mu vanem vend Ets pidi seekord aftekal osalema. Ta pole ammu päris ajaloolaste sekka saanud, ega seal Väike-Maarja muuseumis ta ongi ju ainuke. Iseendaga võib mõnusalt aru pidada.“

Harly: „No tead küll, inimestel juba enda elud, lapsed, naised, mehed, pangalaenud, pole mahti kuskil Tallinna vanalinnas vedeleda”

Raivo: „Vastab tõele. Sinu oma on kaheksane?”

Harly: „Põngerjantsik läks just teise klassi, seda küll”

Raivo: „Minu omad on...”

Kuidas Raivo kavatses oma lauset lõpetada, ei saa me kunagi teada, sest rong lendas täiskiirusel otsa mingile suurele asjale. SELLELE asjale.

Kottpimeduses kuskil Eestimaa avarustes, sõna otseses mõttes lehmapõllu peal ärkasid meie kangelased üles.

Harly: „...kus me oleme? Mis juhtus?”

Raivo: „Rong tegi avarii, ega ma täpselt ka ei mäleta, aga järgmine peatus pidanuks olema Lehtse”

Harly: „Nüüd me oleme kuskil Järvamaa karuperses täiesti pimedas. Super!”

Raivo laiutas käsi. Kuskil põõsaste vahel SEE vaatas neid hoolega. Natuke haavatuna, aga instinktid olid andnud talle veel ühe võimaluse. Nüüd ta oli kuri ja haavatud. Mitte parim kokteil.

Harly: „Ei noh, autole ta ikka otsa ei sõitnud, pole nagu näha mingeid põlevaid pilpaid kusagil… hais on, nagu oleks loomakarja alla ajanud.“

Raivo: „Äkki oli lehmakari teel. Ükskord sõber Kaur ootas Kiltsis talvel miinus 20-ga rongi ja tuled juba paistsid, kui ta perroonile jätsime koos isaga ning lehvitasime. Pärast rääkis, et poolteist tundi tuled paistsid. Rong oli põdra või teab mis raipe alla ajanud ja korjati soolikaid ära. Korralik külmetamine.“

Vaikselt toibusid ka teised inimesed vagunis ja hakkasid hädaabinumbrile kõnesid võtma. Küllap olid brigaadid päästjatega juba teel, kuid Raivol ja Harlyl oli kokkutulekule kiire.

Harly hüüdis üle rongi: „Kas kellelegi tuleb auto järele ja saab meid Tallinnasse visata? Ma võin anda kuuspaki õlut.“

Kellegi karvane käsi langes Harlyle õlale ja õõnes hääl kostis läbi pimeduse: „Mulle tuleb sõber järele, noormehed.“

Raivo pani põlema nutitelefoni taskulambi ja valgustas rääkija nägu. Esimese hooga nad võpatasid. Hall karvane vanamees kruttis kurgul olevat aparaati.

Vanamees: „Mul oli kurguvähk, nüüd räägin läbi selle aparaadi. Kui võimendi külge lükkan, siis võin laulda nagu Jassi Zahharov. Mind ei pea te kartma, aga kaome siit kiirelt. Me ei saa siia võpsikusse jääda.“

Raivo: „Ei noh, keegi ei saa siia passima jääda, aga miks sul just nii kiire on?“

Vanamees: „Vähem möla, mehed, ja rohkem tegusid… me peame siit kaduma helikiirusel, kui elu armas on!“

Raivo: „Jah, aga…“

Vanamees: „Sa ära agata midagi, sellest kirvest sul kotis ei piisa, poiss, seekord!“

Noormeestel vajus karp lahti. Kas see müstiline taat oli neid pealt kuulanud ennist, nende ilmunud jutte lugenud või ilmumata jutu käsikirja või tont teab mismoodi ta oli kursis sellega, mis Triigi külas veini ja zombidega toimus. Igatahes SEE seal pimeduses ootas, aga enne jõudsid autotuled rongini. Maasturi prože oli tõesti kõvem kui Eesti filmiklassikast tuntud Pässa Riksi tuunitud Bemmil

Vanamees: „Davai, peale nüüd ja eluga!“

Keegi rongisolijatest tahtis ka ennast peale sokutada, aga tundmatu vanamees andis talle otsustavalt jalaga näkku. Välimuse järgi vähemalt kaheksakümnese kohta päris krapsakas tegelane, mõtlesid Raivo ja Harly, aga vaidlema nad ei hakanud, vaid läksid helikiirusel maasturisse.

Harly: „Persse, midagi on siin mäda, ma tajun ikka veel seda loomalehka õhus. Kurat, see pole õige asi, Raivo!“

Raivo: „Mul on tunne, Harly, et see pole loomalehk, ma olen seda varem ka tundnud.“

Auto võttis kohapealt paigalt ja ometi see ei liikunud sentimeetritki. Rehvid undasid all. Tundus, justkui miski hoiaks seda kinni.

Vanamees: „Ongi nii, pange pead alla, ma viskan Molotovi aknast välja!“

Auto taha lendas põlev Molotovi kokteil ja taga käis hele jumakas… kostis ebainimlik möire. SEE miski lasi oma haarde lõdvemaks ning masin sai paigalt minema. Kellegi suured küünised tõmbasid aga tagumise luugi seibideks ja Raivo lasi instinktiivselt oma kirve sinnapoole lendu.

Raivo: „Käi nahhui, mis asi see on, raisk!?“

Harly: „Ei tea, aga see andis järele, me liigume, mehed! Hurraa!“

Raivo Vanamehel natist kinni võttes: „Nii, sa hakka nüüd rääkima, mis kurat siin toimub?!“

Vanamees võttis metsateel kaks kurvi ja hakkas siis rääkima: „Asi on selles veinis… see 200 liitrit. Oh perse, kui ma oleks vaid varem teadnud, oleks selle kuhugi Vene turule maha äritsenud, aga läks risti vastupidi. Asi on jumalast hapu!“

Harly: „Et nagu hapu maitsega vein on?“

Vanamees: „Ei-ei-ei…ei tea ise õnneks, aga ma ostsin selle aastaid tagasi konstaabel Mätaselt ning ta ütles, et see on nii toores, et lase mõni aasta laagerdada. Ma siis lasin.“

Raivo: „Okeiii, kurat sinna see vein siis läks…ja ma olen aastaid selle peale mõelnud, et kuhu kurat? Lasid tal laagerdada ja mis siis sai, kui ära oli laagerdunud? Läksid seda veel müüma äkki?“

Vanamees: „Läksin jah, raisk! Ja olen seda lugu ka lugenud, mis teil ilmunud on… ja ma ütlen, et asi on puhta pees!“

Raivo: „Kuhu sa, kurat, selle müüsid siis, et nii pees on?“

Vanamees: „Ei ole janusemat meest kui vanadekodusse lukku pandud taat. Tapa ja Rakvere vanadekodudesse müüsin selle maha, muist läks Väike-Maarja omasse ka ja üks klient oli Raplast. See ostis kaks kümnest kanistrit ja kadus.“

Harly: „Oota, millal sa müüsid selle kraami vanadekodudesse?“

Vanamees: „Täna müüsin, sest pidi mingi kõvem eakate päev olema, ja siis hakkas juhtuma. Need seal Rakvere vanadekodus hakkasid kohe kugistama. Ma ei jõudnud oma transportigi ära oodata…panin jooksu ja õnneks tuli just rong ning hüppasin peale.“

Harly: „Kuidas sa meid ära tundsid?“

Vanamees: „Ole nüüd, ma olen ikkagi paljulugenud inimene.“

Raivo: „Oota, lähme asja juurde tagasi. Meie siin kihutame Tallinnasse, aga mis ebardid need meist maha jäid? Mis asi see su autot kinni hoidis? Ei ole ühel zombil sellist jõudu.“

Vanamees: „Mis asi… pigem mis asjad. Need vanaätid jõid ju liiter sirgelt näkku ühe lonksuga ja siis hakkasid moonduma.“

Vanaättidest sai SEE.

Vanad põdurad kehad otsekui kasvasid kokku ja neist sai kamba peale üks suur verejanuline peletis, millel oli vähemalt kuus kätt, neli jalga ja rohkem kui üks suu hammustamiseks.

Raivo: „Vein-vein-Rein“

Harly: „Ou, kuule, ärka üles, mida sa sonid siin, ma saan aru jaa, et Rein on sul isa nimi.“

Raivo: „Ossa raisk, rong pani ju hunnikusse?! Või ei pannud ja need vanamehed raisk?“

Harly: „Kuule, rong sõidab. Sa jäid magama siin rongis, kohe oleme Tallinnas platsis ja siis hakkab möll pihta! See on elukunst, ma ütlen.“

Rongi teadvustus: „Järgmine peatus Raasiku, väljumine esimesest tamburist vasakpoolsest uksest.“

Raivo: „Aaa, ma jäin magama, vä? Mine sa Harly ka (sõna, mis algab P-tähega, aga Raivo Harlyt siinkohal ei saatnud koguni mitte Põltsamaale ega Pajustisse), a ei, mul on hea meel, nii kuradi haige uni oli.“

Raivo rääkis kummalisest unest Harlyle, kuidas rong matsu pani ning kummaline vanamees nad peale võttis ja eriliselt suurtest ebarditest rääkis.

„Ma saan aru, et selle 200 liitri veini kadumine ei anna sulle rahu ja näed juba uneski, aga kuule, võta üks klähv Riia Palsamit! Äkki lööb pildi sirgeks tagasi,“ oli Harly lahke oma salarelva jagama, mille oli tuttavalt Maardu punkarilt just hiljuti kingituseks saanud.

Raivo: „Ole sa tänatud, amigo, ma juba arvasin, et midagi hullu juhtub. Aga ikkagi, kuhu see 200 liitrit Triigi veini sai, joptvõi?!“

Harly: „No keda see huvitab, nii kaua aega on möödas. Raudselt äriti maha ja on veel ajapikku päris heaks kraamiks laagerdanud. Usu mind.“

„Daipohh, kui nii ei ole, Harly, lähme paneme nüüd möllu“ sõnas Raivo, endal suu naeratusest kõrvuni.

Rong saabus Tallinnasse ja ajaloolaste mass oli kogunenud vanalinna St. Patricku ette sumisema, et ühiselt sisse minna. Mauri murdis kuuspakki lahti ja Henri rääkis oma üleelamistest Rakett69 saates. Raivo oli ka just värskelt selle esimese hooaja ära vaadanud ja tundis sõbrale kaasa. Samas oli ta ju ometi toreda naeratuse ning julge pealehakkamise saatel ikkagi enam-vähem poole saate peale jõudnud. Humanitaari kohta hää küll.

Harly: „Kuule, millal su vend ja Andok jõuavadki?“

„Kurat, mina ei teagi, peaks vist kõne tõmbama peale. Ma sain aru, nad pidid mingite sõjaväekaaslastega enne ühed õlled kusagil alla tõmbama ja siis siia tulema või päris sinna instituuti saabuma otse,“ hakkas Raivo vaikselt majandama.

Alar: „Noh, sa hüljes, oled ikka veel vormis, ma vaatan!“

Raivo: „Sa, sõjard, ajad ikka oma sõjaasju veel? Palju mölised, saad „roosi”.“

Ei hoidnud Raivo ka vana kamraadi nähes häid sõnu tagasi. Elutee on ikka huvitav. Kui Raivo läks lõpuks hoopis IT peale, siis Alarist sai tubli sõjaväelane. Päris Special Forces kohe.

„Sulle ei anta seal metsas toitu piisavalt?,“ päris Raivo Alari kõhnakest vormi vaadates, kuigi Alar oli omal ajal päris turske olnud. Olla ta ju 14-aastaselt murdvarga maha murdnud ja politsei saabumiseni ka kinni hoidnud.

Alar: „No ega seal erivägedes ei ole lihtne. Esmalt viiakse metsa, antakse relvastus ja väga minimaalne toidupakk ning siis öeldakse, et eksam on kahe nädala pärast, valmistuge! Ja juhiseid peaaegu üldse ei tulegi. Nälg on silme ees, sitt on olla ning siis kusagil kahe nädala pärast hakkab mingi möll peale. Arvad juba, et sind on unustatud, siis hakkab snaiper jahtima. Ajuvaba, aga noh, mulle meeldib ka omamoodi.“ Ei hoidnud Alar oma õhinat tagasi pärast järjekordset metsas veedetud nädalat.

Harly: „Oled siis kellegi maha ka lasknud või niisama seletad?“

„Põrka veel nahhui, panen sisse täiega!“ prahvatas Alar ja siis vajus nägu laia naeru täis: „Läksid õnge, jah? „Tulnuka“ film, nahhui. Ei, ma nagunii ei tohi rääkida, seega joome õlut ja lähme sisse ka juba, vä?“

Kadi tuli ligi meela pilguga: „Poisid, nüüd lähme sisse, ma ei viitsi siin ees enam passida. Kes hiljaks jääb, need tulevad järele.“

Ühiselt liiguti daamide järel sisse ja küll need hilinejad nagu Ets ja Andok ka järele jõuavad. Pealegi, ega Patricusse väga kauaks ei olnudki plaanis jääda. Põhiline möll pidi ikka Ajaloo Instituudis olema.

Daame oli tulnud peole ikka üksjagu. Ilus Aive koos hurmava Tiinaga, loomulikult ka Laura ning endine tubli teivashüppaja Lembi. Isegi omamoodi müsteerium-inimene Kadri lubas läbi põigata. Nii palju polnud ajaloolasi ammu kokku saanud. Nagu mingi instinkt kohe, et kui nüüd ei näe, millal siis.

„Ets, kus sa oled, ah? Me hakkame Ajaloo Instituuti minema, tuled sinna koos Andokiga?“ päris Raivo, kui hakati Patrickust minema sättima oma armsasse instituuti koos mullivanni, sauna ja hurmava ajaloolise miljööga. Kusagil seal vedelesid ka kivistised parimatest väljakaevamistest ja palju muud.

Andok jõudis koos Etsiga. Mõlemad nägid välja nagu elavad surnud zombifilmidest. Üleni verd täis, haavad igal pool, kuhu üldse saab inimlapsele haavu teha.

Ets: „Te ei usu, mis meiega just juhtus.”

Harly ja Raivo vaatasid teineteisele otsa nägudega, mis ütlesid: „Aga üllatatagu”.

Üllatati.

Ets: „Mingi imelik asjandus, mis nägi välja nagu kõik vabariigi pensionärid, aga neid oli kümme, võib-olla sada või isegi tuhat… ühesõnaga, sitaks. Vot see sai meid Reigoga kätte. Reigo on Raplast ja oskab peksta, seega kahepeale saime kuidagi tulema.“

Olles natukene jõudnud sõpradele esmaabi anda, kuulis meie kallite ajaloolaste seltskond St. Patricku ukse taga vihast prõmmimist.

SEE oli kohal.

Alar: „Minge v…, ma võtan ta ise ette!“

Elukutselise sõjaväelasena tormas ta välja ilma igasuguse relvastuseta, aga kangelaslikult. SEE oli seal, ukse taga, suur ja võimas, kuigi siin-seal tükke pudenes. Alar teadis kuidagi instinktiivselt, kuhu lüüa. Peale mõnda lööki oli SEE juba natuke vaiksemaks jäänud, mispeale tormasid ülejäänud ajaloolased ka SEDA hävitama. Raivol käis peast läbi ainult üks mõte – see kuradi õudusunenägu seal rongis on just ukse taha ilmunud ja on vägagi tõeline.

Kümmekond irvitavat suud vaatasid sellest kooljamassist vastu. Köndid, mida võis kunagi hammasteks nimetada, olid teravad nagu murtud luutükid ning üritasid Alaril pead otsast rebida. Massiivsed käed ei olnud muud kui hammastega naksavad inimjäänused, mis olid jalgupidi SELLE külge kinnitunud. Uksest sisse saamiseks liiga suur oli too peletis, seega haarasid ajaloolased vägeva ja palju näinud tammelaua ning pressisid uksest välja rõveda irevil kogu suunas nagu ramm. Otsas seisis hüppeks valmistuv Raivo, kellel oli kaasa võetud kirves löögivalmis.

„Rammige teda otse keset neid lõustasid,“ käskis Alar, kes sai napilt laualt eest ära hüpatud. Elajas lendas ilmselt selili maha, kui seda haisvat jäänuste massi saab üldse seljaks nimetada.

„Harly ja Mauri, tulge hoidke neid käe moodi asju tooliga kinni ja sina, Raivo raiu, need küljest!“ jätkas sõjard Alar korralduste jagamist. Ja tegutseda tuli ruttu. Nii kui üks käsi oli maha raiutud, jätkas see hammustamist isesoodu. Ristol läks jalaluu krõksti pooleks, kui SELLE käsi talle peale hüppas ning lõuad kokku surus. Appi läinud Andok ja Ets andsid nii kaua pudeliroosidega lööke, kuni käsi lõpetas hammustamise.

Järgmine käemoodustis rammiti järgmise lauaga küljest ning lömastati, enne kui SEE sai suuremat kurja teha. Ajaloolased olid kaetud inimjäänuste ja mingi rõveda sitaga.

„Oled sa, raibe, nüüd surnud, vä?!“ möirgas Harly üle lahingumöllu.

Vastu mölisema korjus ei hakanud…korises vaid mitmest lömmi tambitud suust.

Harly: „Kust kuradi kohast SEE teile järele haakis?“

Hingeldav Andok hakkas rääkima: „No raisk, läksime siit nurgatagusesse baari ja tegime ühed õlled, küüslauguleivad…vanad sõjaväekaaslased olid kohal. Möllu ja nalja kui palju. Me käisime Etsiga ju koos ühel ajal sõjaväes. Tapal. Mõtlesime, et laseme äkki ajaloolaste kokkutuleku üle, aga siis…“

„Siis hakkas baari teisest otsast lõhkumine peale, levis räme laibahais ja inimesi pilluti laiali, hammustati jäsemeid otsast. Ma sain kohe aru, et midagi on päris perses. Mäletan, mis Raivol Triigis toimus nende zombidega,“ lisas Ets vahele.

Andok: „Mina ei tea sellest midagi, aga siis panime igale poole pekstes minema, kurat, mul on tunne, et neid elajaid on veel.“

Raivo: „Veel?! Kuradi 200 liitrit veini, ma ütlen. Tõmbame siit nahhui, lähme instituuti ja kärmelt. Seal on paksud seinad ja saab uksed võimsate trellidega kinni panna.“

Segaduses ajaloolaste mass lendas kiirelt instituuti, kus juba askeldav endine rektor Magnus mitte midagi teadmata ootas.

„Ruttu uks riivi ja laske need vanad raudväravad ka alla, kiirelt nüüd!“ röökisid Raivo ja Alar üksteise võidu. Uksed tõmmati lukku ning aknad suleti kindlalt. Kõikidele avadele said veel raudväravad ja -võred ette.

„Selle jama peale on küll lonksu õlut vaja,“ ähkis Raivo.

„Kurat siin toimub, aga võtke mida tahate, joogivaru on rikkalik!“ rahustas endine rektor oma räsitud endisi õppureid.

Janused haarasid, mida aga kätte anti. Kes lükkas sisse klaasi Mõrvaja viina, kes õlut, kes punast veini…jook oli hea ja kosutav.

Magnus kummutas ise ka hea suutäie punast veini kõrist alla: „Kurat, Andok, see vein on tõesti hea, mis sa orgunnisid. Aga rääkige nüüd, mis juhtus. Peaks kiirabid ja värgid kutsuma äkki? Mõni mees on siin päris verine.“

„No kogunesime Patrickus ja äkki lendasid nagu elusad surnud Ets ja Andok uksest sisse… palju ei kulunud… ja siis lendas mingi räige elukas otse ukse taha plats,“ võttis Alar kiirelt olukorra kokku.

„Mingi kooljamonster, raisk, ma ütlen, nagu sealt Triigi külast, aga hulga suurem, räägi, Raivo, sellest jutust,“ jätkas Harly.

„Putsi, ma ei taha sellest enam midagi meenutada, aga…joppenpuhh, Magnus, sa näed ise ka välja nagu need raiped, keda me Triigis maha lõime! Mis toimub?!“ röökis Raivo, kui Mauri talle selga kargas.

Alar lõi nad jalaga seljast minema.

Raivo, Maurit seljast maha loopides: „Andok, mis veini sa siia sebisid, ah?“

„Ma ei tea, pidi Bordeaux’i vein olema, mingi vanamees müüs mulle! Mis teil viga on, Mauri ja Magnus?“ ähkis Reigo.

Harly: „Oh, sitt! Haara nüüd see kirves, Raivo!“

Meie kangelased olid oma kindluses kinni. Uksed olid lukustatud ja võtmed Magnuse käes.

Tiina ja Aive kui ühest suust: „Tulge meile appi, poisid!“ Ja saatsid ebarditeks muutunud kaaslaste suunas vanu ja kobakaid küünlajalgu.

Peolised tõukasid veinist värdjateks muutunud kaaslased ühte nurka kokku, et jõudu kokku võttes otsustavat lööki anda, kui Magnuse külge hakkasid ülejäänud kooljad raginaga kinni nagu lego. Äsja mädanenud liha lutsutas liha külge ja ühel hetkel oli jälle kohal SEE.

Alar: „No nüüd on küll pekkis, kurat, oma sõbrad tuleb pudruks peksta.“

„Päris hea pidu küll, raisk,“ üürgas Ets üle suure ruumi, hoides käes kahte suurt Mõrvaja viinapudelit otsustavaks löögiks.

Harly haaras vana Põhjasõja-aegse hellebardi ja hüüdis Raivole: „Mine üles Instituudi hea haldja Marise kabinetti, murra uks maha ja too piirituse känku siia. Teeme ühed Molotovid raisale.“

Harly teadis, et seal hoitakse kõige paremat kraami, mis pidavat punase sõstra mahlaga täitsa mekkima isegi parema puudumisel. Raivo jooksis robinaga üles Marise ust kirvega purustama…isegi kolmanda raksuga vana hea puituks ei tahtnud järele anda ja siis murdus kirvevars. „No kuradi raisk!“ Lõpuks leidis nurgast suuremat sorti tähtsa arheoloogilise kivilahmaka ning rammis sellega ukse maha.

Kokteilid valmis, võttis ta need sülle ja jooksis ummisjalu sõpradele appi. Kõikide elud olid mängus, siit ei pääsenud enne, kui peletis oli söestunud! Tee peal alla tabas Raivot mõtteplahvatus. Ta polnud mitte päevagi elus suitsu teinud.

Molotovid olid.

Tuld ei olnud.

Raivo hakkas hüüdma üle lahingumöllu: „Andke mulle tuld, kurat, kellel on tuld?”

Ei olnud aega kellelgi tulega jamada. Suur moodustis raius kätega peoliste suunas. Üheks käeks oli saanud Mauri ja teine oli Henri. Kätel olid lõuad pärani ja verised… nii mõnigi oli juba ilma jäänud peast või jalast.

Andok löödi võimsa obadusega trepi suunast, kust Raivo oli tagasi saabunud, ja ennäe, mehel oli põlev suits suus. Raivo süütas sellega esimese ja viskas.

Vise läks natuke mööda, aga SEE tõi kuuldavale hirmuäratava möirge, kui leegid täpselt tema kõrval maandusid.

Uus Molotov põlema. Vise.

Seekord läks täppi. SEE kattus üleni leekidega, röökis ja vähkres. Rüütli tänava müürid, mis olid märtsipommitamise juba üle elanud, tahmusid seestpoolt kiiresti. Raivo viskas veel kaks põlevat kokteili.

Viimase hoobi andsid põlevale massile Harly oma hellebardi ja Alar vägeva lauajalaga. Laud ise oli ebardiga võideldes pilbasteks purunenud.

SEE oli kahjutuks tehtud, kümne minuti pärast saabus tuletõrje, kes hakkas seltskonda välja päästma.

„Ma ei saa enam iialgi normaalselt magada,“ nuuksus Aive, keda lohutas Tiina. Tiina oli väga vapper olnud, Etsi, Andoki ja Alariga võitles nagu sõjaprintsess Xena.

„Mis kurramuse asi see veel oli?” küsis Harly Raivolt, rahustuseks viina rüübates.

„No sa oled mu juttu ju lugenud,” vastas Raivo ja võttis taskust väljaviskamata jäänud piiritusepudeli.

„Oota, aga see tähendab, et neid on veel?”

Raivo vaikis hetke.

„Ei tea,” vastas ta ja võttis sõõmu otse pudelist, „eks me saa teada, aga enne otsime punase sõstra mahla pealekaks.”

Harly sikutas Raivo kirve ebardi jäänustest välja ja ulatas sõbrale: „Kirves kaasa?“

Raivo: „Alati!“

Harly: „Ja daipoh, kui Madis sellest lugu ei avalda!“

Jutt: Jalgrattapealinn (Kristi Reisel)

Martin teadis, et ta ei ole väga hea autojuht. Oma naisele avalikult ta seda muidugi ei tunnistanud. Maarjamõisa haiglas töötades oli Karin niigi ülehoolitsev ja kippus kõike tervisega seotut üle analüüsima. Diagnoosi magneesiumivaegusest Martin tõesti praegu ei vajanud.

Samas oli täna juba kolmas jalgrattur talle pimedas ette keeranud. Martin vahutas vihast. Kas ratturid uskusid, et nad on surematud? No kurat küll, ei ole. Nemad saavad surma, aga tema peab edasi elama. Ei ole äge kedagi surnuks sõita! Kuradi idioodid! Ainult jõhker pidurite krigin muutis täna kolme jobu õnneliku kojujõudmise võimalikuks.

„Tšau, kallis, kuidas päev oli?“ tervitas ta uksest sisse astudes naist.

„Kui palju täna kiirabi jalgrattureid reanimatsiooni tõi?“ pidi ta porisedes tervitusele lisama.

„Jalgrattureid? Ei, ühtegi ei olnud. Paar autojuhti saadeti küll meile imelike näitude ja illusioonidega.“

„Mul oli ka illusioon, et kolm tükki keerasid mulle ette. Kuradi hea, et ma rehvid ära vahetasin ja piduriklotsid on uued. Ma ei teadnudki, et auto nii äkkpidurdust teha suudab.“

Karin vaatas teda kaastundliku pilguga. „Sul ka? Meil kiirabiautole keeras täna kuus tükki ette. Autojuht oli veendunud, et ajas ühe alla. Pidime ta narkokontrolli saatma. Midagi sellist ei olnud ja keegi teine seda ei näinud.“

„Ta kujutas neid jalgrattureid endale ette?“

„Põhimõtteliselt küll. Tead, nii nagu vanasti oli legend peata ratsanikust või kummitustest? Kõik kartsid ja tihti nähti. Tänapäeval on legend pimedas ettekeeravast jalgratturist, kes su elu nässu keerab. Vallandub stressiga. Usud ja näed. Tüüptunnus. Ma olen neid juhte palju näinud – väidavad, et jalgrattur keeras ette, aga pardakaameras ei ole midagi.“

„Ja sinu meelest on see normaalne?“

„Inimese psüühika ei olegi normaalne.“ Karin naeris oma helisevat naeru. „Näljane oled?“

„Jah, aga mulle keeras täna tõesti kolm ratturit pimedas ette. Kas ma olen sinu meelest siis narkar või hull?“

Karin mõõtis teda hindava pilguga. „Tead, ma tegelikult ise ka täna mõtlesin, et seda on liiga palju. Peab mingi ühendav lüli olema. Kõik need jalgratturi kirjeldused on olnud ühesugused. Kas sinu omad olid ka musta soni ja seljakotiga, ratas oli roheline?“

Martin ahmis jahmunult õhku. „Jah, ma ise mõtlesin ka, et kuidas nad nii sarnased said olla. Nad tegelikult olidki ühesugused. Kuule, kas mul on hallukad?“

„Ma ei tea, igatahes on see asi imelik. Politsei ei ole ka teatanud ühestki liiklusõnnetusest. Kus see sul juhtus? Enamus intsidente oli Tähtvere kandis.“

„Jah, minul oli ka seal.“

Karin vaatas teda pikalt. „Tead mis, haara võiku kaasa ja teeme seal ühe väikese ringi.“

Nad sõitsid autoga Tähtvere risti ja põiki läbi. Ei ühtegi jalgratturit. Martinil oli piinlik ja Karin jäi enne koju jõudmist autos tukkuma.

Rohkem nad sellest õhtul ei rääkinud.

Kui Martin hommikul tööle liikus, helises telefon. „Martin, MARTIN – tule kohe Tähtverre! Aga ära tule autoga, vaid jalgrattal,“ karjus Karin telefonis.

„Mis on?“ küsis Martin, aga kõne katkes. Tagasi helistades kõnet vastu ei võetud.

Väga halb tunne kõhus, keeras Martin auto ringi ja sõitis Tähtvere poole. Ta leidis Karini tee ääres rohus pikali. Vasak jalg oli ebaloomulikus asendis ja õe jalgratas turritas Karini alt välja.

„Oled sa viga saanud? Mis sa siin rattaga tegid?“ küsis ta paanikas ja üritas naist istuli tõmmata. Siis tuli meelde, et vigastatut vist ei peaks liigutama ja ta tardus poole püsti aitamise peal.

Naine oli nagu umbjoobes. „Ma tahan minna … Mul on vaja minna. Ära sega …“

Verd ei paistnud ja Martin tõstis naise autosse. Tundus, et suuremaid vigastusi ei olnud. Ta viis naise haiglasse ja andis kolleegide hoole alla.

Karin vaadati üle ja kõik oli justkui korras. Ta oli tööle jäänud. Peapõrutus? Karin ei osanud öelda, mida ta Tähtveres jalgrattaga tegi. Karin vaatas Martinit ja teisi väga imelikult. Martin oli mures. Pilk naise silmis tundus liiga võõras.

Alles siis meenus Martinile, et ratas oli parki jäänud. See oli Karini õe ratas ja õde oleks pahane, kui see kaduma oleks läinud. Kõvera lenksuga või mitte, aga see tuli ära tuua.

Martin läks ratta järgi jala. Auto pakiruumi poleks ratas mahtunud ja autot seest poriseks teha mees ei tahtnud.

Ratas oli sealsamas, kuhu Martinist jäi. Ta mäletas selgelt, et Karini õe jalgratas oli olnud tumesinine. See siin oli roheline. Mis värvi oli ratas olnud, kui ta Karini siit leidis? Martin ei suutnud meenutada, ta oli pisiasjade märkamiseks liiga närvis olnud. Kust Karin sellise ratta sai? Igatahes oli lenksu peal Karini üks kinnas. Hoolimata Karini tehtud korralikust paugust paistis ratas igati sõidukorras olevat.

Martin istus ratta selga ja hakkas koju sõitma. Ta ei saanud väntamisest veel nahkagi märjaks, kui ümberingi lõi järsku heledaks. Tekkis kaaluta oleku tunne ja oli lihtsalt ebareaalselt kerge olla.

„Mis …?“ Ja siis ta nägi tulesid. Need lähenesid paarikaupa ja moodustasid tema ümber ringi. Tuled olid üleval ja ta vaatas neid alt – lummatuna. Hirmu ei olnud. Oli ainult halvatus ja ringina lähemale liikuvad valgussõõrid, mis heitsid enda ette pikki valgusvihke. See ei saanud ju päriselt juhtuda? Martin tundis, kuidas ta aju võitleb ülerulluvate võõraste lõhnade, tunnete ja õõvastavalt teise tajuga.

„Mis … kes … kus,“ suutis ta vaid öelda. Samas tundis Martin, kuidas temasse voolas hulljulgus, adrenaliin, tahe ja ületamatu soov liikuda. Liikuda, liikuda ja liikuda… pimedatel tänavatel kahe valgustäpi poole. See oli tema saatus ja tahe. Tema tee. Kõik sõltus kahe valgustäpi tulemisest. Tunne oli nii võõras ja tugev, et mees püüdis ennast raputades sellest välja saada. See ei olnud TEMA !

Kätega vehkides lummus veidi hajus ja ta nägi, kuidas jalgrattal õhku tõuseb. Teda tõmmati koos rohelise jalgrattaga tumedasse kosmoselaeva. Seal ei olnud valgust ega kahte peibutavat tuledevihku, ainult pimedus ja metalne läige. Ta ei tahtnud sinna, kuid ei saanud ka midagi teha. Tema keha liikus koos rohelise jalgrattaga tumeda ja metalse pimeduse poole. Korraks valgus sähvatas. Metalne pimedus avanes ja alla laskus samasugune Martin. Täpselt samasugune nagu originaal rohelisel jalgrattal ja lisaks must soni peas.

Martin sai aru, et ei hinga enam. Kõik tajud olid kadunud. Oli ainult suur pimedus, mis lähenes. Martin lasi end lõdvaks. Võitlus oli lõppenud. Ta mõtles, et kuhu iganes ma lähen... Karin on seal ees... See mõte oli viimane, enne kui metalne pimedus kõik kustutas. Oli 2045. aasta kümnes märts.

Aastal 2045 ei olnud seoses jalgratturitega Tartus ühtegi liiklusõnnetust.

Sama aastal aprillis liitus Tartu linn Nebadoni uniooniga. Planeedilt Nebadon saabunud liitumisläbirääkijad fikseerisid inimpopulatsiooni osakaaluks Tartus alla kahe protsendi. Muu elanikkond ei olnud inimpäritolu. Kuidas inimpopulatsioon vahetunud oli, ei selgunudki. Nebadonlased probleemi uurimise vastu huvi ei tundnud, kuigi allesjäänud väike osa bioloogilisi inimesi seda nõudis.

Allesjäänud osa inimkonnast olid need, kes põhimõtteliselt mitte kunagi ei kasutanud jalgrattaid. Nad kõik uskusid linnalegendi rohelise ratta ja musta soniga jalgratturist. Nad uskusid, et pimedas keerab selline jalgrattur autodele ette. Nad vältisid jalgrattaid igal võimalikul viisil.

Legend pimedal ajal ette keeravast jalgratturist ei leidnud kunagi tõendamist. Imeliselt hästi integreerunud tartlastest nebadonlased pidasid legendi uskujaid veidrikeks. Arvati, et neil on vaimse tervisega probleeme. Hiljem hakati neid sulgema kinnistesse tervishoiuasutustesse. Hilisem teave nende kohta puudub.

Tartust sai imeline ja eeskujulik jalgrattalinn – ja Eesti jalgrattapealinn aastal 2046.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 12/23 (Joel Jans)

2023. aasta animes (Riho Välk)

Arvustus: Kandilised pikslid, fännkond ja õudusulme (Marko Kivimäe)

Välispilk: Muinaskuningas ja Tulevased jumalad - strateegiamäng ja rollimäng (Tõnis Hallaste)

Stephen King „Danse Macabre” (Marko Kivimäe)

Arvustus: „Londoni jõed“ – verised roimad, politseitöö ja maagia (Jüri Kallas)

Arvustus: Manfred Kalmsten „Götterdämmerung” (Elar Haljas)

Arvustus: Paolo Bacigalupi „Laevalammutaja” (Mairi Laurik)

Arvustus: „Kui tuugenid vaikisid (Marko Kivimäe)

Filmiarvustus: „Rebel Moon“ – Numero Uno: Olgu Jõud teiega, sest seda läheb vaja (Miikael Jekimov)

Repliik: Lugude vajalikkusest (Tim Hornet)

Arvustus: „Minu isa luulud” (Elar Haljas)

Tolmunud topeltettur 22: Kümnes muusa (Rauno Pärnits)

Päeva materjal Wikipedias, detsember 2023 (Taivo Rist)

Uudiskirjandus 12/2023

Ulmkonnakroonika 12/23

Meeldib, ei meeldi, meeldib… november (Maarja Kruusmets)

Tõlkejutt: Kaldensteini vampiir (Frederick Cowles)

Jutt: Vaev viib kõrgele (Artur Räpp)

Jutt: Külm (Markus Krist)

Jutt: Mitme põlvkonna vara (Tim Hornet)

Jutt: Murdvargus (Meelis Looveer)

Trouver L’amour (Maarja Kruusmets)

Jutt: 200 liitrit (Raivo Tammus, Harly Kirspuu)

Jutt: Jalgrattapealinn (Kristi Reisel)